Kniha byla zakoupena na serveru alza.cz.

Kupující:

Adresa:

ID 0000-00000000000000000000-000000-0000

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.
Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.
Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Šamanova pomsta                       

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Vasilij Mahaněnko

Šamanova pomsta – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

CESTA ŠAMANAsdot

LitRPG v nakladatelství                       

FANTOM Print

Cesta šamana - Vasilij Mahaněnko

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta

Válka klanů *

Obránce perimetru - Michael Atamanov

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva *

Hra bez pravidel *

* Připravujeme

Originally published in English under the title Shaman´s Revenge and The Hour of Pain by Magic Dome Books, 2017 sdot

Copyright © V. Mahanenko 2017

Cover Art © V. Manyukhin 2017

English Translation © Natalia Nikitin 2017

Czech Translation © Martin Kapalka

ISBN 978-80-7594-032-2 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8993-4 (ePub)

ISBN 978-80-739-8994-1 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

1. kapitola

Procitnutí

„Vylez!“ rozkázal mužský hlas tak chraplavě, jako by jeho vlastník delší dobu bojoval s nachlazením a léčil si ho zmrzlinou. „Nebo tam chceš ležet napořád?“                       

Nedokázal jsem vyvinout dostatek sil pro opuštění kapsle, ačkoli se její kryt odsunul už před delší dobou. Před očima mi bzučely zářivky, které jsou standardním vybavením jakékoli kanceláře či v tomto případě zařízení pro bývalé vězně propouštěné z vězeňských kapslí. Dál jsem hleděl do prázdna. V hlavě jsem měl hrozný zmatek, a proto jsem se jako záchranného kruhu držel jediné informace. Jsem volný! Já, Daniel Mahan, který musel snášet zlobu celého města, jsem opět nabyl svobody! Dokázal jsem osm let uvěznění vyměnit za pouhých jedenáct měsíců hraní.

Přesto mě ta myšlenka nenaplňovala štěstím.

V hlavě se mi neustále objevovala a mizela věta, kterou mi Anastaria vmetla do tváře: „Teď už jsi zbytečný.“ Snažil jsem se vyčistit si hlavu, ale posledních třicet minut mého pobytu v Barlioně se mi do myšlenek vracelo jako hozený bumerang.

„Hej, ty tam! Žiješ?“ V hlase jsem rozpoznal náznak obav a zničehonic se nade mnou objevil vousatý obličej. Pravé oko měl zakryté páskou, stejně jako část jizvy podobné blesku, která se táhla od čela až ke spodní čelisti. „Vypadáš v pořádku. Proč nevstáváš? Ostatní vězňové z kapslí vystřelili jako náboj z pistole a začali líbat zem. Ale ty tu furt ležíš. Stalo se ti něco?“

„Analýza pacientových funkcí kompletní,“ ozval se o několik sekund později robotický hlas. „Pacientův organismus funguje normálně a nebyly odhaleny žádné problémy. Fyzický stav je na 88 %.“

„Koukej, nemám čas se zabývat tvýma problémama, ať jde o cokoli. Čeká mě dnes další desítka propuštění. Takže sebou hni a vylez ven. Propustili tě předčasně, takže si pro tebe někdo asi za půl hodiny přijde. Do té doby musíš počkat na recepci… Hej! Slyšíš mě vůbec? Kvákni něco!“

„Slyším, slyším,“ zamumlal jsem a snažil se aspoň na chvíli zapomenout na myšlenky honící se mi v hlavě. Nechtěl jsem si vybít vztek na tomhle chlápkovi, který už tak musel mít život dost na houby. Proto jsem jen počkal, až se přepážka odsune bokem, a vstal jsem. Zhluboka jsem si povzdychl. Hlava se mi začala okamžitě točit a před očima se mi roztančila světýlka. Přesto jsem se přinutil zůstat sedět. Nechtěl jsem být nadále slabý. Je čas zesílit.

„Když půjdeš rovně a zahneš doleva, dojdeš do sprch,“ promluvil muž a odstoupil od kapsle. „Budou tam na tebe čekat i šaty. No, nejsem tvoje chůva. Určitě sám brzo zjistíš co a jak. A mimochodem – gratuluju! Propuštění před uplynutím trestu je podobné jako získat level. Možná i dva, řekl bych…“

S těmi slovy se technik otočil a vydal se za jinými úkoly. Já jsem pomalu sestoupil z kapsle na podlahu a udělal jeden krok směrem ke dveřím, na které před chvílí technik ukázal. Bohužel jsem na druhý krok neměl dost sil…

Neumím vysvětlit, co se stalo, ale jakmile jsem se odhodlal k druhému kroku, nohy přestaly přijímat příkazy, celým tělem mi projela šílená bolest, zkroutily se mi svaly a v hlavě mi najednou vybuchla stovka rachejtlí. Navíc mě napadly podivné, ale zajímavé myšlenky. Získán úspěch: opustil jste vězeňskou kapsli. Odměna: dva levely! Skvělé, ale kde je ten hřejivý pocit, který jsem dřív cítil?

V průběhu jedenácti měsíců strávených ve hře jsem si navykl na zažívání příjemného pocitu, který mě odměňoval za dosažení nejrůznějších milníků. Postupem času jsem ho přestal vnímat. Jen ve výjimečných případech, jako například při zisku několika úrovní klenotnické profese, jsem padal na kolena ve sladkém opojení a podvědomě se připravoval na výtvor dalšího mistrovského díla. Dávka příjemného pocitu znamená pro vězně strašně moc.

Teď jsem však s mdlým zasténáním dopadl na podlahu. Tělo jsem prakticky necítil. Touha po příjemném pocitu zastřela vše okolo.

„Je ti mdlo?“ prorazil mlhu posměšný technikův hlas. „To je normální. Chvíli počkej. Za pár minut se budeš cítit líp. Stává se to všem…“

Svaly se mi znovu bolestivě stáhly, a proto jsem zaúpěl a stočil se do klubíčka. Touha po „dávce“ byla nesnesitelná. Zčistajasna jsem si velice zřetelně uvědomil, že příčinou mého zmaru je starý technik! To on mě pustil z kapsle! To on mi nechtěl dovolit užít si dávku štěstí! To on…

„No tohle! Musíš to mít v sobě zažrané dost hluboko,“ pronesl překvapený hlas, když jsem zavrčel a začal se plazit technikovým směrem, abych mu ukousl nohu. „Dobrá. Dám ti ještě jednu poslední dávku. Však tě to nezabije. Užijte si ji, dokud můžeš.“

Ramenem mi projela ostrá bolest, kterou následovala teplá a překvapivě příjemná vlna krásného pocitu prostupující celým tělem. Svaly se uvolnily, kosti přestaly tančit a vědomí opět vnímalo své okolí. Převalil jsem se na záda a ani v nejmenším mi nevadila skutečnost, že ležím na tvrdé podlaze nahý. Pohled jsem upřel na bílý strop, kde svítily již zmíněné zářivky a okolo nich se procházeli jednorožci sbírající kytice květů. Je to divné, ale nepamatuju si, že by Ishni měla paže. Jednorožci vlastně připomínali spíš kentaury, kterým z čela vyrůstal roh.

„Myslel jsem, že jsi ve hře strávil jen rok. Jak je možné, že tě do sebe tak vtáhla?“ Technikův jednooký obličej zakryl výhled na jednoho z kentaurů, který se právě posadil a začal švitořit.

„Vnímání reality na 35 %. Pacient se nachází v černé úrovni závislosti. Doporučená doba rehabilitace: dva měsíce a patnáct dní,“ shrnula lékařská umělá inteligence můj stav, zatímco já jsem fantazíroval o tom, jak na ni vyvolávám elementála…

„Černá úroveň?“ Technikovo jedno oko se ještě víc vykulilo a z mého pohledu se z něj stal hrůzný kyklop. Zkuste si po takovém zážitku věřit NPC! Vždyť mi tvrdili, že všechny kyklopy zabili! A teď tu jeden stojí přímo přede mnou. „Víš, že mě docela zajímá, co se ti přihodilo?“

Kyklop odstoupil a já jsem znovu spatřil veselého kentaura. Bavil se sbíráním květů a prozpěvováním. Najednou však vzhlédl, stáhl ohon mezi nohy a padl na zem. Po obloze letěl pán tvorstva – černý drak.

Drak mě fascinoval svou silou a krásou a jeho ladný let vzduchem korigovaný obrovskými křídly působil okouzlujícím dojmem. Byl to skutečný vládce tohoto světa. Nikdo a nic ho nemohlo svrhnout z pomyslného trůnu. Dokonce ani sirény.

Sirény…

Anastaria…

Barliona…

Jsem Daniel Mahan, bývalý vězeň.

Drak naposled zamával křídly a zmizel. Strop se vrátil zpět k sněhobílé barvě.

„Vnímání reality na 85 %. Pacient se nachází ve žluté úrovni vnímání reality. Doporučená doba rehabilitace: patnáct dní,“ zareagovala na změnu stavu umělá inteligence.

„Ehm,“ odkašlal si technik. „Co se to děje? Nejdřív černá a po chvíli žlutá. Poslyš, asi za deset minut se dostaví doktor. Ať si s tebou poradí. Dej si sprchu a bude tam na tebe čekat tvoje oblečení. Já mám svých problémů dost.“

Rychle jsem se posadil a neucítil jsem žádné potíže. Slabost, nevolnost i touha po další „dávce“ zmizely. Celé mé vědomí pohltil jeden jediný pocit. Nenávist. Netušil jsem, že tuhle hroznou emoci dokážu vůbec cítit, ale právě teď mi připomínala obrovský píst, který pohání vpřed můj o štěstí připravený organismus. Nenávist prostupující celým mým tělem byla tak nesmírná, že jsem přesně věděl, co bych udělal, kdyby se přede mnou teď objevila Stacey. Nerozpakoval bych se a… Ale ne, neměl jsem zájem vrátit se do dolu. Musím jednat daleko promyšleněji. Musím… musím se pomstít. Nejdřív si musím rozmyslet, jakým způsobem se pomstím. Po ukončení rehabilitace se budu zabývat především tímhle tématem.

„Vnímání reality na 100 %. Pacient se nachází v zelené úrovni vnímání reality. Doporučená doba rehabilitace: pět dnů.“

„To není možné!“ vyhrkla doktorka, když si pročetla lékařský výpis. Tablet s daty opatrně držela ve svých tenkých prstech s dlouhými nehty ozdobenými celkem složitými ornamenty. Doktorka ke mně několikrát od tabletu překvapeně vzhlédla, jako bych byl duch. Bílý plášť nedokázal ukrýt její ladné křivky, které naznačovaly, že často vstupuje do kapsle pro virtuální realitu nebo chodí do fitka. Peníze bych vsadil na první možnost, protože fitcentra již nejsou moc v kurzu. „Danieli, jak se cítíte?“

„Pokud jde o mě, diagnóza umělé inteligence vypadá v pořádku,“ pokrčil jsem rameny, jelikož jsem se nechtěl pouštět do zbytečného polemizování. Neměl jsem zájem vysvětlovat důvody, proč se mi podařilo vrátit se do reality. Bylo to jen a pouze mezi mnou a klanem Fénix. Nikdo jiný se do toho šťourat nemusí. Když jsem se sprchoval a oblékal, skálopevně jsem se rozhodl, že se prostě chci pomstít. Nezáleželo mi na tom, kdy k pomstě dojde. To už vyplyne z okolností. Jasně jsem si řekl, že jednoduše nemůžu nepotrestat činy Fénixu a svých takzvaných kamarádů. Jinak bych se už sám sobě ani nemohl podívat do očí.

„Tady se píše…“ Doktorka se zakoktala a znovu na mě vzhlédla modrýma očima. „Ale to je nemožné! Za dvanáct let praxe se mi ani jednou nestalo, že by se některý z vězňů dokázal posunout z černé úrovně závislosti sám!“

„Všechno je jednou poprvé,“ poznamenal jsem a změnil téma: „Doktorko, můžete mi říct, jestli mi dorostou vlasy? Nelíbí se mi představa, že budu do konce života plešatý.“

„Říkejte mi Lucie,“ povzdechla si žena, protože pravděpodobně dospěla k názoru, že ze mě v tuto chvíli nedostane další informace. „Vlasy vám dorostou, nemusíte se bát. Kapsle obsahují speciální složky, které blokují jejich růst. Danieli, než se vydáme do rehabilitačního centra, ráda bych provedla jeden malý test. Potřebuji však vaše svolení. Mohu vám za vašeho plného vědomí přečíst mozkové signály, nebo jste proti?“

„Ale klidně čtěte. Nemám co skrývat,“ odpověděl jsem vlídně. Na začátku naší konverzace jsem si nevědomky spojil Lucii se Stacey a neustále hledal jakákoli vodítka. Nyní mi připadalo, že se s doktorkou již delší dobu známe, a proto jsem ji nechtěl zklamat odmítnutím. Kromě toho je přece doktorka a kdo říká doktorovi ne? Jen velmi nemocní lidé…

Vysvětlili mi, že vzdálenost dvou set kilometrů, která odděluje věznici a rehabilitační centrum, urazíme přibližně za hodinu. Podle doktorky existuje sedm barevně odlišených úrovní závislosti na hře a pocitech vyvolaných levelováním. Nejtěžší závislost je černá a nejlehčí zelená. Navíc čím těžší je závislost, tím dál se příslušné rehabilitační centrum od věznice nachází. Doktorka se mě snažila přimět ke konverzaci o smyslu života a mém budoucím místu v reálném světě, ale já jsem jen mlčky hleděl na ubíhající stromy a postupně spřádal plány k pomstě.

Nejdřív ze všeho musím získat zpět svého šamana. Budou mi ho muset přesunout z vězeňských serverů na veřejné, ale prostě s ním chci znovu hrát. Neměl jsem nejmenší zájem na tom začínat opět od nuly. Vždyť mám k dispozici pořádné monstrum!

Za druhé se okamžitě vydám do Anhursu a budu požadovat audienci u císaře nebo Nejvyšší kněžky. Ani nevím, kdo z nich je odpovědný za svatby. Požádám o rozvod s Anastarií a navrácení mého osobního vlastnictví. Tedy toho, co mi Anastaria ukradla z batohu. Musím se ohledně tohoto bodu nejdřív poradit s barlionským právníkem. Jsou předměty ukradené z batohu považovány za kořist? Pokud ne, poženu Anastarii k soudu. Pokud ano… No, nad tím se raději nechci zamýšlet. Jen velice nerad bych se rozloučil s šachovnicí.

Za třetí se musím vypořádat se svým klanem. Už mi k ničemu není, jelikož nebudu mít čas na jeho spravování. Nechci si přidělávat těžkosti s odpovědností za herní organizaci, i kdyby v ní mělo být jen deset lidí. Až se vrátím do hry, se všemi zbývajícími hráči se rozloučím a oficiálně klan zruším… Anebo ne, nechám si ho jen pro sebe. Nerad bych přišel o mazlíčka.

Za čtvrté. Altameda a obří delfínoliheň patří mezi můj nejvzácnější majetek. Obojí velmi zatíží můj rozpočet a táhlo by mě to ke dnu. Jelikož Leite, který se staral o finance mého klanu, již není mým přítelem, musel bych se otázce peněz věnovat sám. Celkem vzato mi zbývá jediná možnost. Prodat Altamedu jinému klanu, k čemuž bych se uchýlil jen velmi nerad. Jinou cestu však bohužel nevidím.

Kolik peněz mi vlastně zbylo? Když jsem potvrzoval odchod ze hry, před očima mi problesklo číslo 140 milionů. Před osmnácti měsíci by se mi o takové sumě ani nezdálo, ale teď… Sto milionů jsem utratil za své propuštění. Nějaké další peníze odejdou na výplaty zbytku hráčů, dokud je nevykopnu. V každém případě by mi mělo zbýt asi třicet milionů. Ruku do ohně za to nedám. Třicet milionů… Možná bych si je měl vybrat, koupit si luxusní dům a pokojně žít, aniž bych si na Barlionu znovu vzpomněl. Mohl jsem studovat a pak si najít dobrou práci. Jaký by asi byl život bez Anastarií, Ehkillerů a Fénixu? Co je vlastně špatného na tom poslat je všechny do háje?

No například fakt, že by mi to hrabivý křeček a chamtivá žába až do smrti neodpustili. Jednoho z této dvojice ještě zvládnu ukočírovat, ale pokud by se na mě vrhli oba najednou, budu naprosto bezmocný. Chci zpět vše, co mi patří, a chci potrestat ty, kteří mi všechno sebrali. Během toho by vůbec nebylo špatné donutit klan Fénix zavřít krám. Tato myšlenka však přinesla další dvě otázky.

První z nich zní: Jak vlastně můžu zničit klan ve hře?

A druhá: Jak můžu sám sebe ochránit před Anastarií a Hellfirem v reálném světě? Nějak jsem si nedokázal představit, že by mou snahu uškodit jejich klanu přivítali, a pokud by se se mnou nedomluvili ve hře (a něco takového bude neskutečně složité), budou si mě možná chtít vyhledat v reálu.

Měl bych snad sepsat stížnost u policie? To by mě zajímalo, co bych do ní napsal. Třeba: Chystám se zabít přední hráče Malabaru, a proto se bojím o svůj reálný život? Pravděpodobně by mě nechali odvézt do blázince, abych s větrnými mlýny bojoval raději tam. Tato možnost nebyla reálná. Musím vše co nejpečlivěji promyslet. Proto bych se měl vrátit k první otázce. Jak co nejlépe uškodit hernímu klanu?

Všechny zabít? Hmm… To je skutečně krutý trest, když si vezmu rozdíl mezi našimi levely. Najmu si žoldnéře, kterým dám za úkol je dokola zabíjet? Větší hovadinu bych vymyslet vážně nemohl. Tato možnost sama o sobě nemá budoucnost, ale mohla by se stát součástí nějakého většího plánu, bude-li třeba.

Jediným opravdu citlivým místem každého klanu jsou finance. Musel jsem něco provést s penězi Fénixu. Nějakým způsobem je obrat a pak… Ale jak je vlastně oberu? Zlato je pokládáno za nezcizitelný majetek, a proto je hacknutí účtů Fénixu rychlou zkratkou zpátky do dolu. Na krádež jejich legendárních předmětů potřebuji další hráče. Jediný způsob, jak můžu jejich klanu ublížit, ukazuje na úplné zničení. Hrady jim přece obléhat nemůžu…

„Co se stalo, Danieli?“ zeptala se s obavami v hlase doktorka, když jsem vyskočil na místě a málem se praštil o strop vozu. Vytáhla analyzátor a přiblížila mi ho k očím. Ten však znovu potvrdil, že je mé vnímání reality na 100 % a úroveň závislosti je v zelené barvě.

„Nic, jen mě něco napadlo,“ ujistil jsem ji a otočil se zpět k oknu. Nemusím jejich hrady obléhat. Mám přece Altamedu!

Bylo mi známo, že jediná loď stojící deset milionů zlatých je celým Anastariiným majetkem. Když vezmu v potaz, jak jednoduše se s tak vysokou sumou rozloučila, bylo by hloupé aktivovat delfínoliheň a platit za ni. Výsledek by zdaleka nedosahoval množství vložených investic. Navíc bych musel čekat hrozně dlouhou dobu, než hráči na jižní části kontinentu dosáhnou pozitivní reputace u pirátů a nakoupí si vlastní lodě, a navíc neexistuje záruka, že členové Fénixu vyrazí na moře. Proto je odplata mířená z moře nerealistická. Ale mám eso v rukávu – Altamedu!

Díky speciální vlastnosti mého hradu jej mohu každé tři měsíce zdarma přesunout na nové místo. Dřívější přesun mě bude stát přibližně deset milionů zlatých. Pokud bych poskládal dohromady větší množství hráčů, kteří by se postarali o obranu fénixáckého hradu a následně do jejich trosek vyslal hledače pokladů, stejně jako jsme to svého času udělali s Glarnisem… Je mi známo, že Fénix vlastní sedm hradů. Nejsilnější hrad je na 29. úrovni a nejslabší na 18. Vylepšení hradu tak vysoké úrovně je obří investice, a pokud by se mi podařilo všechny jejich hrady snížit na první úroveň… Nooo, taková odplata se mi zamlouvá daleko více než jen pouhé nahánění hráčů.

Touha získat zpět svého šamana pořádně zesílila, protože mi Anastaria bezstarostně předala kopii své mapy, na které bylo umístění hradů Fénixu zaneseno. V šamanovi jsem tedy měl přístup k přesným souřadnicím každého hradu, a proto jsem měl reálnou šanci na odplatu. Další krok byl najít lidi, kteří by se mnou spolupracovali.

A navíc i zjistit, jak se věci mají s mým hradem…

Podle císařova požadavku musel majitel strávit na území hradu celé tři měsíce. Celý měsíc jsem poslušně žádost vykonával, ale pak jsem se odpojil ze hry. Proto jsem měl další otázku na herního právníka. Můžu legálně ztratit nárok na hrad, když byla má přítomnost v hradu přerušena z důvodu rehabilitační doby, která je taky povinná? Když se na celou záležitost podívám logicky, měla by mi Altameda zůstat, ale chtěl jsem si být jistý. Nesmím připustit žádné chyby.

Navíc jsem chtěl připravit Fénix o jejich úkoly. Bez scénářů jim nepřibude kořist, ale platy členů je potřeba vyplácet i nadále. Je smutné, že něco takového nezvládnu sám. Musel jsem spolupracovat s Etamzilatem a Undigitem. Jsem si jistý, že vylepšování finančního stavu jejich klanů je i u nich jednou z priorit.

Co dalšího mohu ve hře dokázat? Není možné herní postavu úplně zničit či jí nějak značně ublížit. Počkat! Prokletý tvůrce! Existuje šance, že prokleté šachovnice jsou výtvorem Korporace a já byl přinucen je vyrobit jen jako prostředník. Podle popisu nešlo šachovnici vyrobit znovu, ale stojí to za snahu. Podaří-li se mi spojit postavu s jistým hodně specifickým požadavkem, může to být další hřebík do rakve Fénixu.

Kvůli poslednímu bodu se navíc musím setkat s Kreelem a zjistit, kde a jak se mu podařilo vykopat Rogzarův krystal. Pokud si dobře vzpomínám, popis předmětu zněl přibližně takto: -75 % rychlosti pohybu; -50 % všech statistik; -90 % regenerace zdraví, many a energie; -90 % získaných zkušeností. Nemůže být prodáno, vyhozeno, ukradeno či zničeno. Něco tak krásného si přece přeje být umístěno do inventáře Anastarie, Barsiny, Leita a dalších členů klanu hořícího kuřete. Musím využít jakékoli příležitosti, která se mi nabídne.

„Jsme tu,“ promluvila doktorka a její hlas mě vytrhl z příjemného plánování pomsty. Hlavní body jsou dány. Zbývalo je zkontrolovat, propracovat, zavrhnout neproveditelné části a zamyslet se nad dalšími možnostmi. Pomsta je tak opojně sladká!

Nazývat ústav, kam mě dovezli, rehabilitačním centrem, žádalo velkou dávku představivosti. Představoval jsem si obří budovu obehnanou ostnatým drátem, protože jejím úkolem přece mělo být zadržení vězňů. Očekával jsem mříže v oknech, aby z nich pacienti nevyskakovali, ale realita nemohla být odlišnější. Mechem obrostlý lesopark, úpravně zastřižený trávník, malé chatky, lidé v bílých pláštích kráčející po chodnících nebo vysedávající na lavičkách a příjemný zpěv ptáků. Před očima jsem měl naprostou idylu. Chyběli jen roboti, kteří by jezdili mezi pacienty, nabízeli všem jídlo a pití a starali se o všechny možné potřeby, aby se lidé mohli soustředit jen na odpočinek. Když jsme přišli blíž, všiml jsem si, že několik lidí hraje na kurtech ležících za budovami tenis. Jiní plavali v bazénu a další pracovali v malých dílničkách se dřevem či vypalovali keramické výrobky. V jednom vzdálenějším domě jsem si všiml kováře, který kladivem zuřivě bušil do kusu železa, ale z nějakého důvodu ke mně nedoléhal zvuk úderů. Všiml jsem si silového pole obklopující budovu, které hlasité zvuky nepropouštělo do okolí. Podobné pole se nacházelo i okolo cvičišť pro atlety a zajišťovalo, aby odpočívající osoby nerušil jediný hlasitější zvuk.

„Zde strávíte následujících pět dnů,“ oznámila mi s úsměvem Lucie. „Následujte mne, prosím. Musíme oznámit váš příchod, vyřídit implantát i monitorovací zařízení a zajistit vám lůžko. Seznámíme vás se seznamem procedur, které vám analyzátor předepsal, ale nebudeme vás zatěžovat přílišnou spoustou informací. Raději si odpočiňte, naberte síly a především se snažte být produktivním členem společnosti…“

Na konci druhého dne v rehabilitačním centru jsem téměř vyl nudou. Nedokázal jsem si vzpomenout ani na jedinou chvíli, kdy bych během uplynulého roku nedělal vůbec nic. Samozřejmě kromě času, který jsem strávil spánkem. Pořád bylo co na práci. Jeskyně, zvyšování úrovně klenotnictví nebo jiné úkoly. Proto mi čas v Barlioně utekl, jako když si pustíte video ve zrychleném režimu. Zato tady…

Lenošil jsem na trávě, spal jsem, podstupoval jednotlivé procedury, znovu lenošil, spal, lenošil… Několikrát jsem se chtěl zabavit sportem, ale tenis ani fotbal mě nikdy nebavily, a proto mi takový pohyb nepřinášel žádnou radost. Vrátil jsem se ke střídání spánku s lenošením, docházel na procedury a vracel se na trávník. Pouhá myšlenka, že budu muset v tomto režimu strávit další tři dny, mi křivila obličej. Musím se nějak zabavit.

„Je obsazeno!“ vyštěkl kovář, aniž by se na mě ráčil podívat. „Je tu jen jedna výheň a já od ní nehodlám odejít. Pokud s tím máte problém, skočte si k sanitářům!“

„Výheň nepotřebuju,“ odpověděl jsem a zamračil se. Horký vzduch kovárny mi nebyl vůbec příjemný. Když jsem si o své situaci promluvil s lékařem a vysvětlil mu, že se potřebuji zabavit, velice dobře mi poradil: zkuste vyrobit něco v reálném světě, jako jste byl zvyklý vyrábět v Barlioně. Druhého dne jsem se tedy vydal do kovárny, jelikož se všechny suroviny potřebné pro mou práci nacházely právě tam… a setkal jsem se zde s mrzutým kovářem, který si mínil chránit své místo.

„Tak zmizte! Pořád mě tu otravuje banda podivínů.“

Chvíli jsem hledal v policích klenotnickou soupravu, která byla přesnou dvojnicí té, s níž jsem pracoval v Barlioně. Tedy kromě váhy. S klenotnickou soupravou pod paží jsem vyběhl z kovárny a zamířil do příjemného klidu lesoparku. Silové pole nezadržovalo jen hluk, ale i horký vzduch. Přišlo mi, že je kovář vášnivým masochistou odhodlaným vybít si všechny roky strávené v Barlioně na kusu železa. Pochybuji, že by se na tento způsob rehabilitace zaměřil někdo, kdo by byl v dolech uvězněn méně než rok.

Posadil jsem se pod první jilm, který jsem potkal, a otevřel kufřík s klenotnickými pomůckami. Ihned mě zasáhl ostrý pocit nostalgie. Přestože uběhlo jen pár dní od chvíle, kdy jsem vyrobil šachové figurky, již dlouho jsem nepracoval přímo s nástroji. Vlastně už si ani nevybavuji, kdy naposledy…

Ruce, které dosud nikdy v reálu nedržely jádro formy, odlévací nádobu a další pomůcky klenotnických mistrů, se chopily špulky měděného drátu a několika nacvičenými obratnými pohyby smotaly první prsten i bez použití jádra. Němě jsem pozoroval plod své práce, zavrtěl hlavou a položil prsten bokem. Výtvor připomínal levnou cetku a neměl žádné speciální vlastnosti. Raději budu pracovat v designovém módu…

Ze všech stran mě obklopila známá temnota a v rukou se mi objevil další drát. A teď do práce! S normálními prsteny není žádná sranda, a proto zkusím drát zaplést a přidám k němu tenhle drahokam. Vedle se objevil obrázek jakéhosi průhledného drahokamu, který ležel v klenotnické soupravě. Pokud prsten ani po tomto zásahu nebude mít žádné vlastnosti, nevím, co dál dělat. Musel bych navštívit učitele a zeptat se ho, co dělám špatně. Nejdřív ze všeho však prsten hezky zapletu. Učil jsem se snad klenotnickému umění pro nic za nic?

„Pacient vstoupil do černé úrovně závislosti!“ Jakmile jsem vyrobil prsten a kochal se výsledkem, dolehly ke mně temnotou nějaké zvuky, které se neustále opakovaly: „Pacient vstoupil do černé úrovně závislosti! Pacient vstoupil do černé úrovně závislosti!“

Hluk byl tak otravný, že mě přiměl otevřít oči a zamrkat z jasného světla, které jako vždy vycházelo z mých rukou. Podařilo se mi vyrobit další mistrovský kousek. Objeví se spousta textu o postupu na vyšší úrovně a levely. Pár kroků přede mnou stála skupina chrabrých hrdinů: trpaslík, kterého jsem před chvíli rušil v kovárně, dva trollové snažící se trefit se do mě šipkami, obrovský ork škrábající se zamyšleně na hlavě a menší gnóm, který na paži mačkal nějaká tlačítka. Prostě obvyklá tlupa čumilů čekajících na můj nový výrobek.

„Shargak larange!“ vyhrkl gnóm směrem ke mně, myslím. Vrtěl jsem hlavou, jakože nerozumím jeho řeči, a chystal se promluvit malabarsky, kartossky a dalšími jazyky, které jsem se v Barlioně postupně naučil, abych se s ním pokusil dorozumět. V tu chvíli jsem však mezi stromy spatřil ji. Sirénu! Dvoumetrová bestie se ani nesnažila schovávat a ukazovala na mě trojzubcem. Ušklíbala se a užívala si svou nepolapitelnost. Čumilové pro ni nepředstavovali žádný problém, jen skutečný drak dokáže Anastarii porazit.

Ech… Jaká Anastaria?

Na celém těle mi naskočila husí kůže. No přece ta Anastaria, která…

„Pacient vstoupil do zelené úrovně závislosti!“ ohlásil analyzátor a naše okolí pohltilo ticho. Byl jsem tak plný nenávisti k sirénám a především k jedné konkrétní, že jsem nedokázal uklidnit třas rukou a upustil čerstvě vyrobený prsten na zem. Celý jsem se třásl. Hlavu mi plnil řev, ale přesto jsem postupně začal vnímat okolní svět v jeho reálných barvách. Zmizeli gnómové, orkové i sirény. Grr! Zabít tu sirénu by mi stejně vůbec nestačilo.

„Pokud mě slyšíš, kývni,“ pronesl nízký muž, kterého jsem pokládal za gnóma.

„Nejsem nějaká hračka, abych kýval na rozkaz,“ odsekl jsem a snažil se přijít k sobě. „Byl jsem mimo dlouho?“

„Asi pět minut,“ pronesl kovář. „Tvůj analyzátor řval tak hlasitě, že jsme na tebe museli hodit silové pole, aby se nevyrojili doktoři.“

Teprve teď jsem si uvědomil, že jsme uvnitř silového pole, které blokovalo veškerý zvuk.

„Díky,“ podařilo se mi vypustit z úst, když jsem pochopil, že kdyby mě v tom stavu objevili doktoři, poseděl bych si tu o dost déle než pět dní. Poslali by mě na kliniku a dva měsíce na mně prováděli všemožné testy.

„Jestli se odtud chceš dostat, nedělej zbytek času vůbec nic. Jenom spi,“ dodal kovář. „Na jednoho z nás nebudeme donášet. Každý z nás čas od času podlehne, ale kdyby tě viděli doktoři, okamžitě tě pošlou do centra pro žlutou úroveň závislosti. Věř mi, je to tam daleko horší. Měj se!“ Silové pole zmizelo a čumilové odešli za vlastními záležitostmi, jako by se nic nestalo. To je toho – kdosi vstoupil do černé úrovně závislosti a přestal vnímat realitu, no. Něco takového se tu, hádám, stává každý den.

Zvedl jsem prsten, kvůli kterému bylo tolik povyku, a ani jsem se nepodíval, jak vypadá. Prostě jsem ho jen vložil do kapsy a začal přemýšlet. Již dvakrát jsem přestal vnímat realitu a nemám nejmenší ponětí, proč se to děje. A to se mi vůbec nelíbí. Nebýt poslední půlhodiny v Barlioně, která hluboko do mě zasadila nenávist, nejsem si vůbec jistý, jestli by se mi bez dlouhodobého léčení podařilo vrátit se do normálního stavu. Jediné možné vysvětlení mohlo být to, že se Barliona stala preferovanou realitou mé mysli a já jsem se snažil svou představu vnutit reálnému světu.

Navíc se kvůli tomu vynořila další nepříjemná otázka. Co by se se mnou stalo, nebýt nenávisti k Anastarii? Když si představím, že bych zaplatil za propuštění penězi získanými z prodeje hradu, šachových figurek a Oka černé vdovy… Dokázal bych se po čase stráveném ve hře vrátit do reality, nebo bych se ocitl v nějakém vegetativním stavu a toužil jen po radostech života ve virtuálním světě? Nemyslím, že se mi odpověď na tuto otázku zamlouvá. Prostě bych si jen užíval létání v dračí podobě a nad sirénami se vůbec nezamýšlel. Tělem mi znovu projela ostrá nenávist a sevřela mi hruď jako ocelový svěrák. No to se na to podívejme! Znamená to snad, že bych té svini měl být vděčný za to, že mi dala možnost zůstat člověkem? To určitě!

Zbývající necelé tři dny rehabilitace jsem strávil jako vzorný pacient – žádné rychlé pohyby, slova, změny emocí nebo konflikty s okolím. Na všechny jsem se usmíval a dával celému světu (především lékařům) najevo, že se bez problémů adaptuji na novou realitu. Nepocítil jsem žádné další útoky fantazie, ale ani jsem nedovolil, aby ochladla žhavá nenávist k Anastarii. Neustále jsem si připomínal posledních třicet minut strávených ve hře. Odložil jsem dokonce i plány na pomstu, jelikož jsem si uvědomoval, že momentálně mám jen dětinské představy. Dokonce i plán použít vlastní hrad k útoku na fénixácké hrady měl jisté díry. Kdo mi například mohl garantovat, že si Altameda udrží 24. úroveň? Nikdo. Pochybuji, že by vývojáři normálnímu hráči jen tak předali možnost zničit všechny hrady předních klanů Barliony. Pravděpodobně by byla Altameda zničena, jakmile by dopadla na první hrad. Navíc jejich hrady stráží hráči, ne nějaký anděl. Jistě, Urusaiovi bylo dovoleno tímto způsobem na Glarnis zaútočit, pochybuji však, že by se mi jeho čin podařilo napodobit.

„Jak se cítíte?“ zeptala se doktorka při mém propouštění. Podle analyzátoru dospěla rehabilitační doba osoby jménem Daniel Mahan ke svému konci a dotyčný může být vypuštěn do divočiny.

„Velice dobře, děkuji za optání,“ ujistil jsem ji. Celých pět dní chodila Lucie okolo mě a snažila se objevit nějaké známky agrese, vzteku, či čehokoli dalšího, co by jí dovolilo si mě ještě nějaký čas nechat pod dohledem. Já jsem se ale hlídal. Žena nedokázala zjistit, jak se mi podařilo překonat závislost na černé úrovni tak rychle, a nejspíš dospěla k názoru, že šlo o chybu systému. Buď mě analyzátor poprvé špatně ohodnotil, nebo mě zaměstnanci propustili příliš brzo. Doufal jsem, že se přiklání k první možnosti.

„Mám pro vás dárek,“ pověděl jsem jí a snažil se změnit téma. „Jako památku na jednoho z vašich pacientů.“

Prohledal jsem si kapsy, až jsem našel drátěný prsten, který jsem vyrobil před pár dny, a položil jsem ho na stůl. Během pěti dnů jsem měl dost času na prohlížení své práce, a proto jsem nyní naprosto přesně chápal nepopsatelně překvapený doktorčin výraz. Před ní ležel rozmarně smotaný prsten pokrytý několika jednoduchými flitry a propletený látkou. Pokud by mě někdo požádal, abych prsten vyrobil znovu, zeptal bych se dotyčného, jestli se nepomátl. Holýma rukama takovouhle věc nikdo nevyrobí. Pro tuto práci je třeba speciální vybavení, které ve standardní klenotnické sadě neobjevíte. Nicméně zde byl důkaz, že ve stavu plného ponoření do hry dokáže má mysl vést ruce k vytvoření mistrovského díla. Kdybych tohle dokázal vyrobit v Barlioně, jistě by mi přibyl jeden nebo dva body Dovednosti…

„Podepište se prosím zde a zde, Danieli,“ pronesl sanitář, který mě přivedl z ubytovny. Předal mi mé věci a podal i klíče od bytu. „Výborně,“ dodal, jakmile se na dokumentu objevily dva mé podpisy. „Doufám, že se znovu nepotkáme. Vězení nikomu neprospívá.“

Pozoroval jsem odjíždějící auto s logem Korporace a počkal, dokud nezahnulo za roh. Zhluboka jsem si povzdechl a rozhlédl se. Během uplynulého roku se vůbec nic nezměnilo. Zelený park byl plný hrajících si dětí, matky s kočárky se procházely mezi stromy a povídaly si o poslední epizodě svého oblíbeného seriálu a důchodkyně v každém kolemjdoucím hledaly možného nepřítele lidstva. Můj domov si zachoval naprosto stejnou tvář. Chyběl jen Sergej žijící v pátém poschodí. Touhle dobou jistě polehává opilý někde pod keřem nebo se motá sem a tam ulicemi. Dlouhodobá nezaměstnanost a opakovaná předvolání imitátory zlomila kdysi dobrosrdečného chlapa, který teď přežíval na podpoře. Místo života jen chlastal a spal, aby mohl chlastat zase zítra. Úřady na osoby jeho typu velmi bedlivě dohlížely a objevil-li se u nich byť jen náznak agrese, okamžitě je odváděly do barlionských dolů. Sergejovi se však dařilo žít si svůj životní styl, aniž by komukoli ubližoval.

„Dobrý den, Danieli,“ pronesl mladý muž sedící na lavičce před mým panelákem. „Jmenuji se Alexandr. Můžete mi věnovat pár minut?“

Zmateně jsem se na muže podíval. Nemohlo mu být víc než dvacet a bez ohledu na teplé počasí na sobě měl oblek. Ani jsem nemusel být od přírody zvědavý nebo pozorný, abych si na klopě saka všiml malého odznáčku, které mi oznamovalo, že jde o člena Korporace.

„Můžu,“ pokrčil jsem rameny. Nemělo smysl se schovávat, a pokud si se mnou někdo přeje mluvit, proč mu nevyhovět? „Můžeme mluvit tady, nebo půjdeme ke mně do bytu?“

„Pojďme raději k vám domů. Venku je dost teplo,“ odpověděl Alexandr, povolil si kravatu a dal tím najevo, že zaměstnanci Korporace jsou také lidé a ne roboti, jak je ostatní vnímají.

Byt nás přivítal naprostým tichem a vrstvou prachu pokrývající prakticky veškerou volnou plochu. Před odchodem do vězení jsem vypnul systém pro filtraci vzduchu, protože jsem nepředpokládal, že ve hře strávím tak dlouhou dobu. Při pohledu na byt jsem posmutněl. Nemůžu říct, že by tu byly hromady prachu, ale rozhodně ho bylo dost na to, abyste zanechali otisky na všem, čeho se dotknete.

„Posaďte se.“ Vyhrabal jsem ze skříně prostěradlo a přehodil ho přes gauč, abych zakryl prach, a spustil jsem systém pro filtraci vzduchu. Jakmile Alexandr odejde, musím se podívat po úklidové firmě, protože takovýhle nepořádek rozhodně nezvládnu uklidit sám. „Dal byste si minerálku?“

„Určitě neodmítnu.“ Na mužově tváři se objevil plachý úsměv a sám jistě nedokázal pochopit, odkud se mezi maskulinními rysy vzal.

„V tom případě minutku vydržte. Zadám objednávku.“

Jak jsem správně předpokládal, Alexandr neodmítl ani jídlo, a proto jsem potěšeně objednal oběd pro dva. Jako praví diplomaté jsme hlavní téma odložili na chvíli, až se najíme, a zatím jsme diskutovali o počasí, o autech a o Barlioně.

„Díky za oběd. Při mé práci často ani nemám čas se najíst,“ promluvil Alexandr, čímž se z mého pohledu stal opravdovým člověkem a ne jen zdařilou robotickou napodobeninou. „Povězte mi, Danieli, jaké jsou vaše plány pro několik následujících let?“

„To se mě ptáte na dost dlouhodobé plány,“ usmál jsem se. „Já ani nevím, co budu dělat zítra!“

„Zeptám se jinak. Máte v úmyslu ponechat si postavu, se kterou jste poslední rok v Barlioně hrál?“

„Vážím si toho, že jste vynechal slova ‚vězení‘ a ‚důl‘,“ odpověděl jsem sarkasticky, ale hned jsem se z mužovy rozpačité reakce zastyděl. Vždyť to není jeho chyba, že jsem se tam ocitl. „Promiňte, to mi jen uklouzlo. Čekal jsem, že se mě na podobné věci budou ptát v rehabilitačním centru a ne až u mě doma.“

„Předpokládal jste správně, ale ve vašem případě se objevil malý háček. Chyba vybavení, které z nějakého důvodu přeneslo do kontrolního systému špatná data. Ve vašem případě je taková chyba dost překvapivá. Podle našich záznamů jste vstoupil do černé úrovně závislosti, ale pak jste se vrátil zpět do zelené. Varování o černé úrovni zůstalo v systému zaznamenáno, protože jde o závažný indikátor, a proto jste neměl být propuštěn dříve než za tři měsíce. Díky chybě v synchronizaci našeho systému jste opustil rehabilitační centrum dřív, ale nikdo z nás se nezabýval tím, co se stane s vaší postavou a penězi v jejím vlastnictví. A právě proto jsem tady.“

„Chápu. V tom případě mám pro vás jasnou odpověď. Byl bych rád, kdyby mi Korporace vrátila postavu, kterou jsem používal během svého uvěznění. Nechci nic měnit. Třída postavy, jméno, úspěchy a vše ostatní musí zůstat beze změny. Je to možné?“

„Samozřejmě. To je standardní proces, který používáme pro přenos účtů na veřejné servery.“ Alexandr si s úlevou oddychl a vytáhl tablet. „Potřebuji, abyste se mi podepsal sem a sem a celá procedura může vypuknout.“

„Skvěle!“ Již podruhé jsem se dnes podepsal a následně vrátil tablet jeho majiteli. „V tom případě vám děkuji za návštěvu.“

„Povězte mi, jste skutečně ten šaman Mahan?“

„Co myslíte tím ‚ten‘?“

„No, ten nejznámější hráč Barliony, o kterém vznikly dva filmy!“ vysvětlil Alexandr, začervenal se a dodal: „Ten, co rozpustil svůj klan…“

„Cože?“ nedokázal jsem potlačit překvapení. „Jak to myslíte, rozpustil klan?“

„No… vy… Všichni přece vědí, že Legendy Barliony přestaly existovat. Už je to týden… Vyhodil jste všechny hráče kromě sebe samého a Plinta, kterého teď loví fénixáci…“

„Můžu se zeptat, odkud máte tyhle informace?“ položil jsem muži otázku, protože mi nebylo jasné, o co jde. Co to ten chlap blábolí za nesmysly? Jak bych mohl rozpustit klan, který jsem s láskou vybudoval?

„Na webové stránce Anastarie,“ začervenal se ještě víc Alexandr, „se nachází rozhovor, ve kterém říká… Ale co vám to budu vyprávět. Můžeme se na to spolu podívat. Určitě tu máte počítač, že ano?“

„Ahoj, Anastario,“ pronesl moderátor jakéhosi programu. Podle jmen a klanových znaků nad hlavami všech postav se rozhovor odehrál v Barlioně. „Rád bych vám položil otázku, nad kterou si láme hlavu většina hráčů. Proč jste se vrátila do Fénixu? Všichni věděli, že Legendy Barliony jsou jednou z odnoží klanu Fénix, ale nikdo neočekával tak masivní odchod. Mohla byste nám říct, co se stalo?“

„Mezi mnou a Mahanem došlo ke konfliktu a v jeho důsledku přestal klan existovat. Prodali jsme strategické zásoby klanu a Mahan použil většinu financí klanu pro své osobní potřeby a zablokoval vchod do hradu. Máte pravdu, když o Legendách mluvíte jako o odnoži Fénixu, a proto jsem všem hráčům nesouhlasícím s Mahanovou vládou nabídla přechod do Fénixu. Sám Mahan zmizel. Řekla bych, že si převedl finance klanu do reality a nyní si za ně užívá. Ale to se mohu mýlit. V každém případě jsou peníze, hrad, suroviny a on sám pryč. Klan je technicky rozpuštěn. Nerada bych o tomto tématu dál mluvila, je pro mě příliš bolestné. Už dlouho mě nikdo tak hluboko nezasáhl…“

„To je skutečně neočekávané oznámení! Dobrá, opusťme téma Legend. Povězte mi, proč jste se neúčastnila letošní soutěže o královnu krásy?“

„Chtěla jsem dát šanci i jiným dívkám…“

Anastaria začala mluvit o své lásce k celému lidstvu a své touze pomáhat ostatním, ale já jsem přestal poslouchat. To je ale děvka! Technicky nevypustila z úst žádnou lež, ale tón, jakým o celé situaci mluvila… Podle počtu sledovanosti video za posledních pět dní shlédlo více než třicet milionů lidí. Názor všech hráčů, proč se Legendy rozpadly, je nyní takříkajíc vytesán do kamene a je úplně jedno, co bych se všem snažil tvrdit. Bez ohledu na svědectví a videa, která bych předložil, zůstane hráčská základna na straně Anastarie a Fénixu! Ta kurva!

„Velice hezké,“ procedil jsem mezi zuby. „Můžete mi říct, jestli jde získat nahrávku mých posledních třiceti minut strávených v Barlioně? Jasně totiž ukazuje, kdo koho zradil.“

„To je samozřejmě možné,“ odpověděl Alexandr, „pokud napíšete dopis, ve kterém… Počkat! Snažíte se mi tím říct, že Anastaria lhala? Že se to neseběhlo tak, jak tvrdí?“

„Přesně tak. Dobrá, pokud už spolu nemáme co víc řešit, rád bych teď byl sám. Musím se zamyslet nad tím, co jsme právě viděli.“

Čím víc jsem se nad celou situací zamýšlel, tím víc jsem Anastarii nenáviděl. A to jsem si myslel, že to ani víc nedokážu. Jednala velmi precizně. Nejen že mě okradla a přinutila odejít, ale obrátila proti mně i veřejné mínění. Lidem naznačila, že jsem bojovníky použil jen ke svému propuštění a vlastně ještě hůř: že jsem je využil a přivlastnil si všechny peníze klanu. I kdyby se mi podařilo prokázat, že to na mě Fénix celé narafičil, situace s penězi bude pro všechny hráče dostatečným důvodem, aby se ode mě drželi dál. Kdo chce hrát s někým, o kom je veřejně známo, že zpronevěřil finance klanu? Co nejdřív musím navštívit právníka!

Proto jsem se ponořil do hlubin internetu a začal hledat…

„Bohužel vám nikdo nebude schopen pomoci,“ oznámil mi jeden z nejlepších herních advokátů sídlících v mém městě. Utratil jsem prakticky všechny peníze, které mi zůstaly před uvězněním, abych si domluvil konzultaci s nadějí, že se mi dostane odpovědi to, kolik můžu vytřískat z Anastarie za krádež mých věcí. Právník mě vyslechl, zeptal se na několik detailů, požádal Korporaci o nahrávky – ukázalo se, že herní advokáti mohou s povolením hráčů tyto nahrávky obdržet –, každou z nich pozorně zhlédl a nakonec mi vysvětlil, že Anastaria jednala přesně podle herních pravidel. Strávil jsem u právníka celý den a dozvěděl jsem se jen to, co už jsem tušil. Hlupákem jsem já. Nikdo mě nenutil, abych jí umožnil přístup do svého inventáře.

A navíc jedním ze základních pravidel Barliony je to, které hráče do hry nejvíce lákalo. Cokoli hráč získal, stalo se jeho legálním vlastnictvím. Dokud byl můj batoh přístupný jen mně, Oko, šachovnice a další předměty patřily pouze mně a v případě, že by mi je hacker nebo nějaký vývojář sebral, měl bych plné právo být naštvaný. Jakmile jsem však Anastarii umožnil přístup do inventáře, předměty získaly jakoby druhého majitele. Přístup jsem udělil dobrovolně. Aktuální zástupkyně velitele Fénixu na mě nijak netlačila. Hlupákem jsem tedy skutečně jen já sám. Ke stejnému závěru jsme došli i ohledně jejího rozhovoru. Formálně jsem proti jejím slovům nemohl vznést žádnou stížnost. Použil jsem finance klanu pro vlastní potřebu? Ano. Byly suroviny prodány? Ano. Odešli naši hráči do Fénixu? Ano. Sakra! I kdybych podal stížnost pro urážku na cti, nebylo možné ji dokázat. Anastaria volila slova velmi opatrně.

Jediným pozitivem, které jsem se od právníka dověděl, bylo to, že podle jednoho z pravidel Barliony se pozastaví všechny podmínky pobytu hráče, pokud byl proti své vůli odhlášen do reality. Jakmile se vrátím do hry a zjistím, že Altameda již není moje, bude mi umožněno slyšení u soudu pro její znovunabytí. K tomuto procesu však neexistuje žádný precedens, protože Korporace vždy jedná podle pravidel. Navíc jsem získal prioritní vlastnictví hradu od své družky a pokrevního bratra – od Anastarie a Plinta. Aspoň tyhle zprávy byly náznakem slunce v mé jinak šeravé situaci.

„Zdravím, Danieli!“ zavolal mi Alexandr, jakmile jsem se vrátil domů. „Mám pro vás dobré zprávy. Dokončili jsme přesun vaší postavy a do hry se můžete kdykoli vrátit. Jako kompenzaci za problémy s vaším účtem by vám Korporace ráda předala malý dárek, který samozřejmě nijak neovlivní hru jako takovou, ale snad vám aspoň trochu vylepší váš čas v ní strávený. Mluvím o schopnosti členů vašeho klanu vybrat si mazlíčka, který se dosud volil autonomně. Nyní si vaši členové mohou sami vybrat, jakého mazlíčka budou chtít. Nemusí mít jen ty generované imitátorem. Věříme, že vy i členové vašeho klanu tuto změnu uvítáte.“

„Děkuji. To je od vás velmi milé,“ zamumlal jsem své díky za tak „štědrou“ nabídku. Když si vezmu, že Legendy kromě mě nemají žádné členy, je pro mě možnost změnit si dráčka na něco jiného asi tak užitečná jako kolo pro psa. Pes by na kole teoreticky jet mohl, ale bude v daleko větším bezpečí na svých packách.

„Pokud vás napadnou nějaké další otázky, neváhejte mě nebo mé kolegy v adaptačním centru kontaktovat,“ pokračoval Alexandr. „Přeji vám vše nejlepší a hodně štěstí v Barlioně!“

Telefon hluše zapípal, což mi naznačovalo, že má součinnost s Korporací dospěla ke svému konci. Byl jsem rehabilitován, navrácen domů, byl mi předán dar a na mou složku přibylo razítko „případ uzavřen“. Od této chvíle jednám sám za sebe.

Zatímco jsem trávil čas u právníka, zastavila se u mě doma úklidová služba a vrátila můj byt do civilizovaného stavu. Odvedli skutečně prvotřídní práci. Blýskalo se vše, co mohlo, a firma dokonce opravila i potrhané tapety. Nic nenaznačovalo, že byt celý rok chátral.

Dokončil jsem zbývající domácí práce a posadil se na postel. Pohled mi sjel ke kapsli pro virtuální realitu. Na jednu stranu jsem se nemohl dočkat, až se do Barliony vrátím a zjistím, co se za uplynulý týden s mým klanem stalo. Zůstal mi hrad? Kolik lidí je v našem klanu? Kolik mi zbylo peněz? Na druhou stranu přede mnou stál ještě jeden problém: jakmile se vrátím, začnu slyšet Anastariiny myšlenky. Pochybuji, že v sobě najdu sílu, abych na její hlas ve své hlavě zareagoval správně, a skutečně jsem se chtěl vyhnout jakémukoli rozčilení. Hlavním úkolem bylo přijít na způsob, jak donutit Fénix litovat toho, co provedli, a ukázat jim, že jim mé ponížení jen tak neprojde. Přesto jsem tento problém nemohl vyřešit rovnou.

Kapsle mi nenabídla odpověď na to, jestli se mám či nemám do Barliony připojit, a proto jsem zapnul počítač a zkontroloval poštu. Byl jsem na svobodě už dva dny a ještě jsem se k ní nedostal. V minulosti jsem si takový luxus nemohl dovolit. Přicházely totiž nabídky na účast v soutěžích s omezeným časem pro registraci, a pokud bych na ně nezareagoval včas, přišel bych o ně.

Zdravím tě, Danieli!

Neznáme se, ale máme něco společné – Fénix. Stejně jako ty jsem se i já stal obětí tohoto klanu a nechci nic míň, než se těm hajzlům pomstít. Nevím, co máš v plánu, možná se do Barliony vůbec nechceš vrátit po tom všem, co ti provedli, ale v každém případě ti posílám odkaz na video. Pochopíš, proč tě Fénix chtěl dostat zpět do dolu. Podívej se na něj a zamysli se. Pokud by ses jim chtěl přeci jen pomstít jako já, navrhuji, abychom spolupracovali. V tuto chvíli není důležité, kdo jsem a jaké zdroje mám k dispozici. Stačí ti jen vědět, že mám své prostředky.

Rozhodni se, šamane!

Mezi stovkami e-mailů o soutěžích a spamu, který se dostal skrz mé filtry, jsem objevil tenhle velmi zajímavý vzkaz. Nejzajímavější na něm nebyl jeho text, který sám od sebe sděloval mnohé, ale spíše to, že si mail našel cestu do mé schránky. Ukázalo se, že odesilatel byl seznámen s mou situací. Věděl, že jsem šaman Mahan, a znal i mou mailovou adresu a podle všeho i mé bydliště v reálu. Adresa odesilatele zněla 2233443322@burnermail.vxn. Hned mi svitlo. Jednorázová e-mailová adresa použitá k odeslání jednoho dopisu a přijetí jedné odpovědi. Velmi zajímavé…

Vzkaz mě velmi zaujal. Dokonce jsem kvůli němu ignoroval první pravidlo internetu (neklikat na neznámé odkazy) a přešel na video. Přede mnou se odehrála scéna posledních chvil šamana Mahana v Barlioně. Srdce se mi zachvělo, když jsem znovu uslyšel Anastariin hlas. Opět mnou od hlavy až k patě projela vlna nenávisti k Anastarii a Leitovi, hlavním dvěma hráčům mé zrady. Přes všechny emoce jsem dál sledoval morální ničení šamana. Mé morální ničení. Kdybych se teď znovu potkal s Anastarií, nemůžu garantovat, že bych ji nechal naživu, i kdyby to znamenalo, že mě zavřou do dolu na doživotí. Nakonec jsem uviděl sám sebe sednout na kámen a čekat na odpočet. Následně má postava zmizela. Život šamana Mahana v Barlioně skončil. Tedy minimálně pro tuto chvíli.

Kamera změnila úhel a zabrala otevírající se vchod do hrobky. Obrovský plát, který se Anastarii nepodařilo zničit, se s lehkostí odsunul a otevřel normální vchod do jeskyně. Jakmile se však hrobka otevřela a hráči udělali první krok jejím směrem, snesly se z oblohy dvě hvězdy a proměnily se v bílého a černého anděla.

„Výrobce otevřel hrobku!“ zařičel černý anděl, který byl neobvykle pro Barlionu bezejmenný.

„Od této chvíle až do konce času bude mít tato jeskyně statut: originální!“ přidal se druhý anděl. „Jakékoli předměty nalezené v této jeskyni budou jedinečné nebo legendární! Tento statut se však bude vztahovat jen na výrobce samotného!“

„Kde je?“ zeptal se černý anděl. „Kde je ten, který má od nás obdržet originální klíč? Klíč k nejvyhledávanějšímu místu Barliony?“

„Není zde mezi námi, strážní,“ odpověděla Anastaria a sklonila hlavu. „Výrobce otevřel hrobku a popadl jej vztek a nenávist vůči tomuto světu. Navždy z něj odešel. Klíč mu nemůžete předat…“

„Mluvíš pravdu!“ promluvil bílý anděl překvapeně. „Jak může výrobce začít nenávidět tento svět, když se mu právě podařilo otevřít vchod? Komu jinému máme klíč předat? Bylo otevření zcela zbytečné?“

„Je zde jedna osoba, které je umožněno klíč převzít,“ pokračovala Anastaria a ukázala na Barsinu. „Tady stojí! Předejte jí klíč! Ona může výrobce nahradit.“

„Je to potvrzeno!“ ohlásil černý anděl. „Barsině můžeme předat klíč. Jsme však trpěliví! Pokud se do měsíce před námi neobjeví pravý výrobce, klíč předáme Barsině a všem svobodným občanům bude dovoleno do jeskyně vstoupit. Kdokoli se však pokusí projít do jeskyně dřív, bude zabit! To je vše!“

„Omluvte prosím mou opovážlivost,“ zajímala se Anastaria, „ale v případě, že před vás výrobce do měsíce nepředstoupí, ztratí jeskyně svůj statut?“

„Pokud se výrobce u nás neobjeví, prohlásíme Barsinu zastupujícím výrobcem! Jeskyně si uchová svůj statut a dvacet osob včetně Barsiny získá povolení ke vstupu.“

Andělé ztichli. Svými obrovskými těly chránili vstup do hrobky. Najednou se Anastaria a Hellfire, kteří stáli vedle andělů, rozletěli ke vchodu. Navíc se rozletěli proti své vůli, jako by je ke vstupu mrštila nějaká neviditelná síla dostatečně silná na to, aby dokázala odhodit dva hráče s nejvyššími levely.

Plinto!

Dva rychlé zásahy černého a bílého křídla zničily Anastarii i Hellfira. V tu chvíli se zpoza nich zviditelnil Plinto a na ostatní přítomné stojící okolo hrobky se krvežíznivě podíval. „Tak jo, vy bastardi, zatancujeme si?“

Dosud jsem na Plintově obličeji neviděl bláznivější výraz. S červenýma očima a černými křídly připomínal Patriarchu v hodně špatné náladě. Lupič, nebo spíš upír, zmizel a hráči na plošině začali jeden za druhým umírat. Plinto se jal mstít svého vládce. Tím video končilo.

Prázdným pohledem jsem pozoroval obrazovku a nedokázal přesně pochopit, čeho jsem to byl právě svědkem. Po chvíli jsem si překvapeně všiml, že se mi třesou ruce a stejně jako Plinto jsem chtěl každého přítomného popadnout za krk, vymáčknout mu oči z hlavy a osobně sledovat, jak z očnic prýští krev a jeho tělo začíná připomínat tisíce let starou mumii. Nezajímalo mě, že v Barlioně krev neexistuje, představovat si to můžu. Hm… Nikdy jsem se nepokládal za krvežíznivého, ale činy fénixáků si nic menšího nezasloužily.

Když mě opustila vlna emocí a já mohl zase jasně myslet, snažil jsem se přemýšlet nad tím, co jsem viděl.

Anastaria mě chtěla mít pryč z plošiny hned po začátku procesu otevírání. Mohla se mě zbavit několika způsoby, ale vybrala si ten nejradikálnější. Měla v plánu mě zmanipulovat do té míry, abych ji napadl a nechal se vrátit do dolu. Nebýt mé rozvahy, určitě bych na zrádkyni zaútočil a okamžitě skončil v rukou heroldů. Plán fénixáků byl perfektní, a kdyby jim vyšel, strávil bych následujících sedm let v dole a sledoval oznámení, jak se skvělým hráčům Fénixu podařilo zdolat Stvořitelovu jeskyni. No, bohužel…

Na chvíli jsem se zbavil svých pocitů o Stacey a zamyslel se nad další neméně důležitou otázkou. Kdo byl tím tajemným přihlížejícím, který natočil video? Ani druhé zhlédnutí mi nic nenaznačilo. Všechny, které jsem si pamatoval, zabírala kamera – Clutzera, Leita, Magdeyho a bojovníky. Navíc tím kameramanem byl někdo, kdo na místo dorazil zároveň s fénixáky. To vedlo k dalším otázkám, na které jsem v tuhle chvíli nebyl schopen správně odpovědět. Možná bych na ně odpovědi našel, ale musel bych se kvůli nim spojit s někým, koho vůbec neznám… Jak mám vědět, jestli je to pro mě výhodné? Chci část svého života věnovat plánování toho, jak někomu uškodit? Rychlý pohled na video, které před mýma očima probíhalo ve smyčce a ukazovalo šamana Mahana mizejícího ze hry (no tohle, teď už o sobě mluvím ve třetí osobě!), přinesl jasnou odpověď – ano! Přesně to chci!

Zdravím!

Užil jsem si ukázku tvých schopností – video natočené jedním z hráčů Fénixu a to, že znáš mou e-mailovou adresu i reálné jméno. To vše mi naznačuje, že jsi utratil dost peněz jen proto, aby sis se mnou mohl promluvit. Proti rozhovoru nic nemám. Můžu tě ujistit, že pomsta Fénixu je na špici mých priorit. V tuhle chvíli ale nemám ponětí, jak bych jim mohl uškodit. Nic z toho, co mě k tomu zatím napadlo, nevypadá použitelně. Pokud máš na mysli něco konkrétního, jsem ochotný si o tom promluvit a nebráním se vzájemné spolupráci. Moc rád je připravím o jejich nadvládu nad Barlionou.

Napsal jsem dopis a přesně věděl, co udělám dál. Uvidím, co je ten chlapík zač a jaké jsou jeho skutečné cíle. Anastarii už nebudu muset čelit sám. V každém případě je jasné, že se během pěti minut šaman Mahan do Barliony vrátí! Anastaria mě už nemusí znervózňovat.

„Probíhá přesun postavy,“ ozval se příjemný ženský hlas. Oproti drsnému kovovému skřípání, na které jsem si zvykl z vězeňské kapsle, mi tenhle hlas nenaháněl husí kůži. „Vytváření modelu kompletní. Hráčova data synchronizována s kapslí. Logická síť spuštěna. Umístění: hlavní náměstí v Anhursu. Aktivace hráčských nastavení probíhá…“

Před mýma očima se rychle plnil ukazatel připravování postavy a najednou se mi před očima objevily tabulky s nastavením postavy. Můj starý známý šaman stál v popředí obrovské sopky vyvěrající lávu a ušklíbal se na celý svět přede mnou, tedy před ním. Triciniánské vybavení pomáhalo zdůrazňovat mou třídu postavy. Špička Almisovy hole, kterou jsem držel v rukou, vydávala jasné světlo. Okolo mé postavy poletoval mazlíček a za mými zády stál obrovský tmavomodrý drak – Draco. Ještě před týdnem byl asi tři metry dlouhý, což je docela zvládnutelná velikost. Nyní se však na svět zpoza mých zad díval z výšky čtyř metrů dospělý a plně vzrostlý drak. Ani jsem se neodvažoval hádat, kolik můj totem měří na délku. Zajímalo by mě, jestli za poslední týden skutečně dospěl, nebo jestli mi hra jen předkládá jeho dospělou verzi. Dokonce i ve své dračí podobě vedle něj vypadám docela malý.

Obrazovka nastavení mi připomněla 595 nerozdělených bodů a doporučila mi, abych se zaměřil na vývoj své postavy. V tomhle ohledu jsem však byl stále zajedno s Anastarií. Čím vyšší level, tím komplikovanější bude postavu vylepšovat. Pokud by se vyskytl nějaký problém nebo potřeba, během sekundy můžu všechny body nacpat do Inteligence, ale v tuto chvíli se bodů nedotknu. Nebylo to nutné.

Na nastavení jako takové jsem se vůbec nemusel podívat. Znal jsem ho jako své boty. Ale před vstupem do Barliony jsem přeci jen otevřel inventář. Zde byl seznam veškerého mého majetku včetně nemovitostí. Velice mě zajímalo, co mi zůstalo…

Zbylo 6,6 milionu zlatých v osobním inventáři a 36,4 milionu v klanové pokladnici. Z těch čísel se mi sevřelo srdce. Zatímco jsem v Barlioně dlel jako vězeň, moc jsem nad penězi neuvažoval, protože má osobní kauce ve výši 100 milionů zlatých mi připadala jako nemožně vysoká částka. Nevěřil jsem, že bych prodejem Oka, hradu, šachových figurek a všeho ostatního, co jsem postupem času získal, dal takovou sumu dohromady. Hrad sám o sobě měl hodnotu daleko vyšší než 100 milionů, ale najít hráče, který by tolik peněz zaplatil… Pochybuji, že bych hrad prodal za více než 50 milionů. Lidé s těmito finančními možnostmi jistě už vysedávali ve svých vlastních hradech a nováčci by tolik peněz v žádném případě nemohli získat. To jen já – Bohatý Zbohatlík – jsem si mohl dovolit utratit skoro dvacet milionů za nájem personálu do hradu. Tehdy byla Barliona mou jedinou realitou a zlato bylo prostě jen herním platidlem, nikoli reálnou měnou. Nyní se však u mého jména blyštilo 43 milionů, které jsem mohl jednoduše převést do reality, navždy zapomenout na práci a nemyslet na účty, stejně jako na spoustu dalších životních problémů. Prodělal jsem dost vážný pád sebevědomí. Nepotřebuji hledat práci, chodit od pohovoru k pohovoru a všude vysvětlovat, že můj čas v dolech byl jen přešlap, který se nebude opakovat. V jistém smyslu jsem splnil jeden ze svých cílů, tedy vlastně dva – byl jsem propuštěn z vězení a vlastnil dostatek financí do konce života. Proto je mým morálním i finančním právem strávit několik měsíců dořešením situace s Fénixem tím způsobem, který budu považovat za vhodný.

Hrad zůstal v mém vlastnictví a stojí přímo na hranici Stínového císařství nedaleko vnitrozemského moře Barliony. Dokonce jsem otevřel mapu, abych se na vlastní oči podíval, kam se Altameda přemístila. Viltrius se musel pořádně bát, protože poslal Altamedu až na druhou stranu kontinentu. Ale to nevadí, počkám tři měsíce a přesunu ji na hustěji zalidněné místo. Nejdůležitější je, abych zajistil bezpečnost hradu. Ať už se mi to líbí nebo ne, skupina NPC není v současné situaci dostatečná obrana. Budu muset najmout nějaké hráče.

A když už mluvíme o hráčích…

Ještě naposledy jsem se ujistil, že v mém osobním vlastnictví již není šachovnice, Oko ani šupiny delfínolihně, které jsem získal na dně oceánu, a otevřel jsem záložku klanu. Podíval jsem se na ni, překvapeně se zajíkl, znovu se podíval na popis a opět se zajíkl, protože aktuální stav klanu vůbec nepřipomínal ten, který jsem očekával.

Klan měl 4 388 členů, přičemž většině z nich náležela hodnost rekruta. Čtyři stovky hráčů na pozici sběračů, dalších 150 výrobců pod Erikovým vedením, 50 bojovníků pod Clutzerovým vedením a zástupce klanu – asi jako správce blázince – Plinto. Barsina, Anastaria, ani Leite nebyli mezi členy Legend. Nedokázal jsem však ani za živého boha vysvětlil, jak klan, který minulý týden živořil s čtyřmi sty členů, nyní zastřešoval více než čtyři tisíce hráčů s průměrným levelem 155. Já mám snad nějaké halucinace…

Další tabulka v sekci klanu mě informovala, že finanční mechanismus, který Leite spustil, pracuje jako hodinky dokonce i při jeho absenci. Trezory Altamedy byly nadále pronajímány a probíhaly nákupy a prodeje surovin. Z účetní knihy jsem zjistil, že jen v posledním týdnu jsme vydělali 1,8 milionu zlatých. Nutno zmínit, že do denních výdajů Leite přidal i cenu za hrad a hradní personál. Přesto se klan pohyboval v černých číslech!

Ne, to prostě musí být halucinace!

Šokovaně jsem klikal na další tabulky a byl jsem naprosto popletený, protože takové zprávy jsem ani v nejmenším nečekal. Konečně jsem se dostal k tabulce nastavení. Tady jsem musel zastavit, protože jsem dospěl k názoru, že vše je dílem mé nabuzené představivosti a já ve skutečnosti ležím vedle kapsle se závislostí v černé úrovni. Jak jinak se dalo vysvětlit, že jsem se stal majitel města jménem Rákos v provincii Lestran?

Reformy, které Leite ve třech vesnicích před dvěma měsíci zavedl, podle popisu města konečně vydaly své plody. Vesnice se trojnásobně zvětšily a před několika dny vydaly rozhodnutí o tom, že se spojí se v jedno město. Před čtyřmi dny guvernér provincie, u které jsem měl reputaci na úrovni velebený, potvrdil petici vesnic a ty tím přestaly na mapě Barliony existovat. Místo nich však vzniklo město známé po celém císařství jako nejdůležitější místo pro odlévání oceli. Vždyť pohoří Elmy leželo od Rákosu, co by kamenem dohodil. Tím popis končil, ale bylo jasné, že jsem co nejdřív potřeboval mezi místními zvolit zástupce a postarat se o daně. To znamenalo nejen daně pro provincii Lestran, ale i pro můj klan. Nesmím si nechat uniknout příležitost získat peníze navíc!

No tohle! Co se během mé týdenní nepřítomnosti v Barlioně událo?

„Vítejte v Barlioně,“ pronesl ženský hlas, jakmile jsem zmáčkl tlačítko pro vstup. Sám jsem nemohl přijít na to, co se ve hře dělo, když jsem byl mimo, a neměl jsem chuť se dál zaobírat jen představami. Bylo na čase jednat. Tabulky nastavení zmizely a před očima mi vyrostlo hlavní náměstí Anhursu.

Šaman Mahan je zpět. Přišel čas odplaty.

2. kapitola

Návrat do Barliony

„Zdravím tě, studente,“ ozval se Kornikův sarkastický tón, jakmile jsem se zhmotnil na náměstí. Před očima mi proletělo moře textu oznamující zvýšení reputace u Malabarského císařství, rady šamanů, císaře, guvernéra Lestranu a celé kopy dalších NPC. Můj hrad přeletěl na nové místo, měl jsem vybrat člověka, který mě měl zastupovat v mém městě, a čekal na mě i Ochránce místa, kam se teleportoval můj hrad, a chtěl ode mě daně za použití jeho půdy… Proběhlo takové množství informací a upozornění, že jsem neměl čas na každé zareagovat.                       

„Dobrý den, učiteli,“ odpověděl jsem a odhodil všechen text blokující mi výhled. Pročtu si ho později.

„Pojď se mnou. Už tě očekávají,“ promluvil Kornik a natáhl ke mně zelenou packu.

„Kdo?“ Nedokázal jsem se nezeptat a teprve pak jsem pochopil, že na mě čeká další scénář pro třídu šamanů. Pokud si se mnou rada přeje hovořit, rozjede se zároveň s mým připojením do hry skript, který mi předá informace, že se rada už týden domlouvá a rozhoduje, jak mi nejlépe předat úkol. Přál jsem si vědět, o co jde.

„Nezdržuj,“ odsekl goblin a sám mě chytl za ruku, abychom už mohli odletět. Než jsme opustili náměstí, zaslechl jsem slova několika hráčů: „To je Mahan! Přesně on…“

Teprve ve chvíli, když jsme se objevili v astrální rovině, jsem si uvědomil, že nic necítím. Z chladného vzduchu a horké propasti se mi při každé návštěvě kroutilo celé tělo. Tentokrát jsem však necítil vůbec nic. Byl pryč i vnitřní tlak z přítomnosti nejvyšších elementálů. Zmizela podvědomá hrůza z pádu z dělící linie do náruče světla či tmy. Hrál jsem s plně zapnutými smyslovými filtry, ale nemůžu říct, že by se mi to líbilo. Cítil jsem se, jako by chyběla část mne samotného. Jako by někdo vypnul část mého vědomí s tím, že už není potřeba. Zkusím zítra tenhle problém vyřešit a zjistím, jestli bych si smyslové filtry mohl úplně vypnout. S plně zapnutými filtry hrát nechci.

„ŠAMANE!“ zahřměla temnota a vzduch okolo mé postavy se horkem zachvěl. Objevilo se oznámení o zranění způsobeném horkem. Dříve jsem si toho nevšímal a domníval se, že je temnota „hodná“, protože mě chrání před mrazem, ale nyní jsem přesně pochopil, o co jde. Ani jeden z elementálů nemůže být hodný. Šlo o dva imitátory bohů, pro které nejsou hráči a NPC ničím víc než brouky. „SLEDOVALI JSME TVŮJ POSTUP, ŠAMANE!“

„Nejvyšší elementálové,“ odpověděl jsem zdvořile a krátce se uklonil. Myslel jsem si, že mě Kornik přivede na zasedání rady, protože mě ani nenapadlo, že by mohl jednat jako posel nejvyšších elementálů. „Přáli jste si mě vidět?“

„ŠPATNÁ OTÁZKA! SLEDOVALI JSME TVŮJ POSTUP, ŠAMANE!“ zopakovali elementálové. Očividně si chtěli zahrát hru, kde mám hádat, co si myslí. Jako vězně mě podobná setkání rozčilovala. Neměl jsem rád neustálé narážky a náznaky. Proto jsem se rozhodl otestovat možnost svobodné volby, když už se na mě nevážou všemožná omezení.

„Elementálové si se mnou nepřejí hovořit?“ zvedl jsem tázavě obočí a zadíval se přímo do bodu mezi temnotou a světlem. „Proč jsem tedy zde?“

„ŠPATNÁ OTÁZKA! SLEDOVALI JSME TVŮJ POSTUP, ŠAMANE!“ zavrčeli znovu elementálové a objevilo se oznámení, že jsem přišel o polovinu svého zdraví. Nebýt zapnutých smyslových filtrů, válel bych se nyní na zemi v bolestech!

Jazyk chtěl vypustit další uštěpačnou otázku, ale rozhodl jsem se použít mozek a trochu se zamyslet. Nikdo mi negarantoval, že by mě při třetí špatné otázce elementálové nezabili. Nic zlého by se nestalo, ale nezjistil bych, proč se se mnou toužili setkat. Chci to prostě vědět! Chtějí po mně, abych jim položil otázku. Na to jsem už přišel z předchozích dvou vět. Musím přijít na to, jaká otázka je ta správná.

Musí se nějakým způsobem týkat hry, jelikož se NPC nestarají o nic, co se děje vně Barliony. Pravděpodobně se otázka váže k šamanismu, bude spojená se mnou a jistě se bude vázat k mé cestě šamana. Zamyslel jsem se nad několika možnostmi a položil nejhloupější otázku, která mě napadla:

„Jaký totem si Fleita vybrala?“

Bum! Ze všech stran mě obklopila záře tak jasná, jako by mi u nohou explodovalo slunce, a na okamžik jsem zapomněl, kde jsem. Když jsem znovu dokázal zaostřit na šedou hranici mezi dvěma sférami, nejvyšší elementálové promluvili:

„SPLNIL JSI VŠECHNY ZKOUŠKY! OD TÉTO CHVÍLE TĚ PROHLAŠUJEME ZVĚSTOVATELEM! USPĚL JSI I VE VYUČENÍ SCHOPNÉ ŠAMANKY!“

Úkol Cesta šamana, část 4. Trénink splněn.

Úkol Cesta šamana, část 5. Učedník splněn.

Zrak mi znovu zakryla myriáda oznámení o zisku nových schopností. Později si je musím všechna pečlivě pročíst. Přímo přede mnou se objevila ikona s popiskem „skok“ a obrázkem portálu. Čtení popisu mi na tváři vykouzlilo úsměv od ucha k uchu: „Aktivováním této schopnosti docílíte k přesunu na zvolené místo kontinentu. Požadované souřadnice můžete zadat…“

A následoval dlouhý návod, jak si můžu schopnost teleportace nastavit, počet hráčů, které mohu teleportovat s sebou, doba opětovného nabití schopnosti a omezení proti teleportaci do nitra nového Stínového císařství. Text pokračoval dál, a jakmile budu mít volnou chvíli, celý si jej pozorně přečtu. Přijde mi, že se mi začíná kupit práce do zdánlivě volných chvil.

„OSVOBOZUJEME TĚ OD TVÉHO TOTEMU A VĚNUJEME MU JAKO TVÉMU ZVÍŘETI NEJVYŠŠÍ MOŽNÝ LEVEL. OD TÉTO CHVÍLE HO MŮŽEŠ PŘIVOLÁVAT BEZ ČASOVÉHO OMEZENÍ A V PŘÍPADĚ SMRTI NEPŘIJDE O ŽÁDNÉ LEVELY. VZALI JSME OHLED NA JEDINEČNOU HISTORII TVÉHO TOTEMU, PROTO MU V PLNÉ ŠÍŘI OBNOVÍME PAMĚŤ A UDĚLÁME Z NĚJ DOSPĚLÉHO DRAKA.“

„A zůstane tvým bratrem,“ ozval se za mnou známý hlas. Otočil jsem se a spatřil obrovského, čtyři metry vysokého tmavomodrého draka, kterého jsem již spatřil na přihlašovací obrazovce. Stál několik kroků přede mnou a dvěma řadami ostrých zubů se na mě usmíval. „Na vše si již vzpomínám!“

„A jaký totem si vybrala Fleita?“ zopakoval jsem i přes vlny extáze procházející mým tělem. Vždyť jsem přece konečně Zvěstovatel! Dokázal jsem se lusknutím prstu přesunout kamkoli po kontinentu. Nepotřeboval jsem utrácet horentní sumy za teleportační svitky! Mohl jsem navštívit další kontinenty teleportováním se na naše ambasády! Tohle… je skutečně něco!

„DRAKA!“ oznámili mi Nejvyšší elementálové. „VYBRALA SI DRAKA!“

Z těchto novinek mi málem údivem spadla čelist. Fleita si vybrala draka? Jak je to možné?

„Díky, nejvyšší elementálové, za uvedení mého učedníka mezi Zvěstovatele. Přišel jeho čas,“ pronesl Kornik a jen stěží zadržoval smích. Mé myšlenky se nejspíš daly z výrazu mého obličeje bez nejmenších problémů vyčíst, protože se smál i Draco.

„Skočíš už, nebo tě musím držet za ruku jako malého kluka?“ Goblin si užíval legrace, ale svými slovy mě aspoň vytáhl ze stavu hlubokého šoku. Během týdne, kdy jsem ve hře nebyl, se toho opravdu nečekaně mnoho změnilo. Co by se asi tak stalo, kdybych se nepřipojil celý měsíc? Třeba by ze mě udělali v mé nepřítomnosti císaře!

Otevřel jsem tabulku nastavení, zkopíroval souřadnice hradu a vložil je do políčka pro souřadnice u kouzla. Nadechl jsem se a ikonku kouzla zmáčkl. Zároveň jsem ji odsunul stranou, abych ji celou dobu neměl přímo před sebou. Okolní svět se zatřepotal, jako bych právě vstoupil do portálu, ale o sekundu později se vše vrátilo do normálního stavu a já jsem se ocitl v hlavní síni Altamedy. Dnes jsem poprvé opustil astrální rovinu sám od sebe. Dřív mě z ní nejvyšší elementálové vyšších i nižších světů vykopávali jako toulavého psa. Moc hezká změna.

„Pane!“ ozvalo se Viltriovo radostné zvolání. Goblin se objevil po mém boku a šťastně třepotal ušima. „Pán se vrátil!“

„Přesně tak. Jsem zpět. Draco,“ otočil jsem se k obrovskému drakovi, který se do Altamedy teleportoval se mnou a síň pro něj málem nebyla dost velká, „budeš pořád tak… no… veliký?“

„Nebreč,“ zazubil se můj bývalý totem a okamžitě se proměnil v daleko menšího draka. V této podobě byl jen o trochu větší než dračí mládě. „Je to lepší?“

„To je skvělé,“ odpověděl jsem a automaticky poškrabal drakovi šíji, jako by to byl nějaký velký a klidný pes, kterého jsem dlouho neviděl.

Získán bonus: Radost přítele.

+1 % ke všem hlavním statistikám po dobu 24 hodin.

„Taky jsi mi chyběl,“ usmál jsem se a přátelsky draka objal. Barliona je opravdu velice sociální hrou. Pokud vás miluje nějaké NPC, pak vás oproti jiným hráčům miluje upřímnou láskou. Z tohoto pohledu je Barliona perfektní.

„Dva draci se objímají, jak dojemné,“ ozval se Kornikův hlas a zároveň s ním Viltrius s hrůzou hlase vyhrkl:

„Pane, já mu nemohu zakázat vstup do hradu! Mé oprávnění je nedostačující!“

Majordomus zněl vystrašeně a nebylo se čemu divit. Dosud věřil, že je kromě mě jedinou osobou na celém světě, která má nad hradem moc. Kornikova nezvaná návštěva však zničila iluze mého majordoma o barlionské hierarchii a do Viltriovy duše vnesla hrůzu. Musím se podívat na nastavení hradu, abych goblinovi předal větší práva. Nebylo dobré, že se k nám mohl každý Zvěstovatel halabala teleportovat. Navíc se objevila i všetečná otázka, jak Kornik zjistil souřadnice Altamedy.

„Příště, až skočíš, ujisti se, že jsi za sebou zavřel portál,“ vysvětlil Kornik. Buď jsem otázku vyslovil nahlas, nebo mé myšlenky prozradil výraz obličeje. „A proč tady vlastně jen tak stojíš s otevřenou pusou? Myslel jsem si, že mi budeš chtít položit milion otázek. Jedinkrát za celý život se uvolím, že ti budu deset minut odpovídat na otázky, a ty tu jen tak stojíš a přemýšlíš nad tím, jak jsem se k tobě dostal. Žádný normální člověk by ti ani nevěřil, že jsi opravdový šaman.“

„Jak Fleita získala draka?“ zeptal jsem se, když má hlava přelouskala slovní spojení „budu ti deset minut odpovídat na otázky“.

„Rád bych ti řekl, že prostě jen tak, ale nebyla by to pravda. Zkoušku splnila velice originálním způsobem jako nikdo před ní. Abych řekl pravdu, šlo o první zombii, která naším testem prošla… Ale o to nejde. Až se vrátí do tohoto světa,“ – tato slova mě velice překvapila, protože všechna NPC se ze všech sil snaží ignorovat skutečnost, že se hráči ze hry často odpojují – „můžeš se jí zeptat sám, jak nechala žít vlka i telátko, jakým způsobem postavila most přes nádrž a zničila sochy. Získala právo zvolit si totem, ale nevybrala si ani jednu z nabízených možností. Vyšla ven za Pronthem a nejvyšším elementálem vzduchu a pronesla: ‚Chci draka!‘ Teď už vím, proč sis za učednici vybral zrovna ji. Chtěl jsi nám všechno vrátit i s úroky, co? S takovou šamankou nás jistě čekají velice zábavné časy.“

„Takže jí byl darován drak?“ popostrčil jsem Kornika, který umlkl.

„Zkus si sám jí něco nedopřát! Museli jsme ji vzít k Renoxovi a vysvětlit situaci. Jeden z jeho starších draků byl již téměř připraven opustit jejich svět, ale přesvědčili ho, aby to nedělal. Znovuzrodil se jako totem. Můžu říct, že jedna z jeho pracek byla dost poraněná, ale rozhodnutí bylo na něm… Na tom vlastně nesejde! Tvá učednice má draka a pilně s ním trénuje. Rozhodně nezpomaluje ani svůj postup. Víš, že se z ní brzy stane vyšší šaman? A to jen před třemi dny postoupila na hodnost šamana elementálů!“

„Dlouho se mě vyptávali, jaké to je být totemem,“ přidal Draco svou trošku do mlýna a nedopřál mi čas na překvapení z Fleitina rychlého postupu. Vážně bude už vyšším šamanem? Neskutečné! „No a Aquarius – to jméno si vybral sám – ve své staré podobě zemřel a stal se totemem zombie.“

„Což je trochu vtipné,“ pronesl Kornik.

„Proč?“ zajímal jsem se.

„Protože zombie nemůžou mít normální draky,“ vysvětlil Kornik. „Nemají na to povolení. Proto si myslím, že na Aquaria čeká velké překvapení, až se mu vrátí paměť.“

„Fleitin totem není normální drak,“ promluvil Draco. „Jejím totemem je nemrtvý kostěný drak. V historii Barliony se objevilo jen sedm takových stvoření a Aquarius je osmý v pořadí. Vlastně je to jediný tvor, kterého se ostatní draci k smrti bojí… No prostě, nebudou to jen šamani, které čekají zajímavé časy, až se Fleita stane Zvěstovatelkou. I draci si užijí pořádnou zábavu.“

„A ona se jí rozhodně stane. Je to jen otázka času,“ doplnil jsem myšlenku. „Vždyť je to má učednice…“

„Přesně o tom mluvím,“ kývl hlavou Kornik. „Dobrá, vy dva si nad tím můžete lámat hlavu tady, ale já letím. Pokud bys něco potřeboval, víš, jak mě najít. Jen za sebou po skoku nezapomínej zavírat portál, jinak za tebou může skočit úplně kdokoli.“

„Pane, ten narušitel…“ zapištěl Viltrius, jakmile Kornik zmizel, a připomněl mi dobrý nápad, abych hrad ochránil před nezvanými návštěvami. Nedělám to kvůli Kornikovi, ale on přeci není jediným Zvěstovatelem Barliony. Mohl by se mi do hradu teleportovat třeba Geranika, když nyní stojíme skoro na hranici s jeho císařstvím.

„Co musím udělat, abys dokázal hrad ochránit před jakýmikoli nezvanými návštěvami včetně samotného boha?“ zeptal jsem se majordoma.

„No, je potř–“ spustil Viltrius, ale vtom jeho tvář zbělela a svalil se na podlahu.

„Nechte nás o samotě,“ ozval se známý hlas, který promluvil k mému majordomovi a totemu.

„Dobrá, brácho. Navštívím našeho otce. Pokud mě budeš potřebovat, zavolej,“ pronesl Draco a zmizel. Viltrius ho napodobil, aniž by se obtěžoval vstát z podlahy. Možná si už zvykl na mé konverzace s heroldy a dokonce s císaři, ale zjevení samotné bohyně ho pořádně šokovalo.

„Zdravím tě, Eluno,“ promluvil jsem, vstal z křesla a uklonil se návštěvnici. Ačkoli není náš vzájemný vztah formální, jsem poddaným nejvyšších elementálů a jen idiot by v mé pozici pohrdal oficiální vládkyní barlionského pantheonu. Jak se v Barlioně říká: všichni bohové jsou si rovni, jen Eluna je rovnější. Rozhodně nejde o prázdná slova…

„Myslím, že jde o naše první setkání, kdy se mi díváš do očí a ne na sandály,“ usmála se bohyně.

„Časy se mění,“ odpověděl jsem filozoficky a vnímal krásu ženy stojící přede mnou. Hádám, že Eluna nemá nic jako oficiální vzhled, protože si nepamatuju, že by vypadala právě takhle. Pokaždé, když se před hráčem objeví, systém rozhodne, co si daný hráč přeje vidět, a vytvoří imitátorovi novou postavu. Hráči se opíjejí bohyninou dokonalostí, skládají pro ni básně, zamilovávají se do ní a jednoduše jednají jako banda bláznů. Já bych možná jednal stejně jako oni nebýt toho, že se mi bohyně zjevila v podobě Anastarie. Stála přede mnou perfektní kopie ženy, kterou jsem miloval a podle systému ji nadále miluju. Co to má být? Že by manipulace?

„Eluno, než budeme v naší konverzaci pokračovat, rád bych tě o něco požádal. Mohla bys na sebe vzít podobu, která je pokládána za přirozenou? Je hezké, že se snažíš být pro každého hráče perfektní, ale raději bych si promluvil s tvým skutečným já a ne s nějakou zvolenou formou. Promiň mi mou nestydatost, ale…“

„Šamane, šamane,“ pronesla s úsměvem bohyně a Anastariin obličej se postupně začal rozpouštět a měnit. „V dobách dávno minulých bys mohl být za taková slova poslán k Tartarovi.“

„Časy se mění,“ zopakoval jsem a jen stěží zadržel překvapený výkřik. Přede mnou stála žena s tváří z posvěceného amuletu Eluny, které jsem vyrobil kdysi dávno v Beatwicku. Naprosto normální, příjemná a usmívající se žena s nosem malinko vzhůru a několika kily navíc.

„Je to lepší?“ zeptala se Eluna. Upravila si šaty do podoby připomínající staré řecké tuniky.

„O něco,“ vypravil jsem ze sebe a vzpomněl si, že jsem tehdy Elunu pokládal za krásnější ženu, než jaká vyšla z mého výtvoru. Nyní mi bylo vše jasné! „Chtěla jsi se mnou mluvit?“ zeptal jsem se bohyně a nabídl jí svůj trůn, aby si mohla sednout. Musím Viltriovi nařídit, aby do trůnního sálu přidal další židle. Kromě trůnu a mého houpacího křesla si zde nebylo kam sednout.

„Přesně to jsem chtěla,“ kývla bohyně. „Nepřeji si, abys zachránil Renoxe…“

Bohyně vyslovila jedinou větu, ale na jejím konci utichla a hleděla do ohně. Prvotní reakcí byla touha namítnout, že je Renox mým otcem a já mu nemohu dovolit zemřít dřív, než nastane jeho čas. Zarazil jsem se však a nejdřív se snažil vnitřně odpovědět na největší otázku celého vesmíru: proč?

Předně za mnou bohyně přišla osobně. Ujistil jsem se, že u ní nemám reputaci na úrovni velebený a atraktivita se drží na pouhých 57 bodech. Z toho vychází první proč. Proč za mnou přišla osobně, místo aby zprávu předala přes prostřednici jako Elizabeth? Eluna přece není mou bohyní. Druhé proč zní: proč nemám zachránit Renoxe? Barliona nedávno získala nového draka, mám na mysli Fleitin totem, ale Renox, kterého většina hráčů vůbec neznala, musel přesto odejít. Korporace by nezničila NPC jeho úrovně bez dobrého důvodu. Za tímto rozhodnutím musí být nějaký větší plán. Třetí proč je…

Počkat! Eluna nechce, abych zachránil Renoxe! Neřekla nic o tom, že Renox nesmí být zachráněn, prostě ho jen nesmím zachránit já. Proč? Napadá mě jediná odpověď. Při mém pokusu o jeho záchranu může k něčemu dojít. K něčemu, co mě jako hráče ovlivní. Hmm… To asi není přesně ono. Možná dojde k něčemu, co ovlivní mou postavu, a z toho důvodu pro mě bude hra náročnější. Co by to mohlo být? Jedinou očividnou odpovědí je Geranika. Třeba se mu nějakým způsobem podařilo získat Rogzarův krystal, a pokud se taková věc dostane do inventáře hráče, může se se svou milovanou postavou nadobro rozloučit. To mi přijde jako naprostá hloupost. Vývojáři by přece něco takového nikdy neprovedli. Pokud by se podobný předmět dostal k Anastarii, poštvala by na Korporaci samo peklo a požadovala by, aby jí okamžitě nabídli úkol na zničení předmětu. Když jsme u toho, velmi se mi zamlouvá nápad podstrčit jí nějaký podobný předmět jako Rogzarův krystal. To by jí rozhodně dalo za vyučenou. Musím si promluvit s Geranikou.

„Co se mi může stát v Armardu?“ zeptal jsem se a podle Elunina úsměvu jsem uhodil hřebíček na hlavičku.

„Viděl jsi Rogzarův krystal,“ promluvila bohyně, „a proto dokážeš přesně pochopit, o čem mluvím. Rogzar byl jedinečný a jeho krystal byl jediným svého druhu, ale Geranika má další podobné předměty.“

„To je toho, no tak budu chodit pomaleji,“ usmál jsem se, ale Elunin melancholický úsměv mi naznačoval, že její slova rozhodně nejsou prázdná. „Nebo ne?“

„Rogzarův krystal je nejslabší zbraní arzenálu Pána stínů,“ odpověděla bohyně. „Tři další krystaly jsou daleko hrozivější a cennější. Jsou to zkamenělé slzy Harrashessovy zloby. Mám ti vysvětlit, kdo to byl?“

„Patriarcha mi to již řekl,“ odmítl jsem a postupně začínal chápat vážnost situace. Slzy temného syna Stvořitele Barliony byly už jen podle svého názvu smrtící zbraní.

„Slza zloby má prakticky stejné vlastnosti jako Rogzarův krystal. Nemůže být předána, upuštěna, zničena, poškozena… Oproti předmětu, se kterým ses již setkal, však Slza zablokuje všechny schopnosti. Úplně všechny. Jsi hlavním nepřítelem Pána stínů, který se dokonce zachoval laskavě k císaři, když mu předal pochvu na dýku. Ale s tebou si rozhodně hrát nebude. Jsem si naprosto jistá, že byly Slzy zloby aktivovány, protože se celá magická sféra otřásla vlnou bolesti a hněvu, které tyto krystaly vypouštějí. Znamená to, že je nyní možné je předat jakékoli osobě a oběť se jich nikdy nebude moci zbavit. Nedokázal bys použít jakoukoli schopnost. Ani vyvolat svůj totem. Šaman Mahan navždy zemře a zůstane pouze Mahan. Já nemohu přímo zasahovat do dění tohoto světa. Dokonce i toto varování pro mě znamená velký trest od Barliony. Ale ty a Anastaria jste pro mě důležití. Vás dva opravdu nechci ztratit. Zamysli se nad mými slovy, šamane. Pokud se vydáš do Armardu, Geranika najde způsob, jak ti Slzu předat…“

Bohyně dokončila svůj proslov a zmizela. Zůstal jsem sám v hlubokém zamyšlení.

To přece není možné!

Korporace by nikdy nevymyslela nějaký krystal, který by pro jednoho hráče zničil hru. Vždyť hráč může být omezován nejdéle po jednu hodinu a opakované smrti vedou k dočasnému stavu nesmrtelnosti, ve kterém je hráč imunní proti útokům ostatních hráčů. Myšlenka, že by byl nějaký hráč navždy ochromen, je prostě šílená! U NPC to možné je, to jistě ano, ale nikoli u hráčské postavy. Vždyť by Korporace musela čelit okamžité žalobě. Přesto se za mnou bohyně nezastavila jen tak! Nejde o normální NPC s průměrným imitátorem, ale o jednu z klíčových herních postav, a jakékoli její varování je ekvivalentem varování přímo od vývojářů. Slzy jsou skutečné, jsou připravené a je tu nebezpečí, že jednu z nich získám.

K čertu s nimi!

Drazí administrátoři hry,

právě teď v (<herni_cas>) jsem měl tu čest hovořit s NPC zastupující roli bohyně Eluny, která mi sdělila velmi zajímavou informaci. Bylo mi řečeno, že…

Vysvětlete mi prosím základ, na němž je Slza postavena, důvody jejího objevení a způsob, jakým může tento předmět ovlivnit mou postavu.

Jakmile se u mé zprávy objevil stav „přijata k vyřízení“, zavolal jsem goblina.

„Viltrie!“

„Ano, pane!“ Majordomus hradu se vmžiku objevil přede mnou. Nevím, jaké algoritmy ho ovládaly, ale malý zelený goblin přede mnou stál vzpřímeně jako hřebík. Asi se mi snažil naznačit, že se již ničeho nebojí. A to má být majordomem hradu na 25. úrovni?

„Pověz mi, co musím zařídit, abys měl nad hradem plnou moc. Aby k nám nemohli zavítat nezvaní hosté. Chci, abys na seznam návštěvníků s volným přístupem ihned zařadil Kornika, Prontha a Fleitu. Ti tři mají právo Altamedu kdykoli navštívit. Ale ostatní, jako třeba ten arcidémon, který přišel obhajovat našeho portálového démona, budou mít do hradu vstup jen tehdy, pokud jim to umožníš. Poslouchám!“

„Abych mohl mít plnou kontrolu nad hradem, musí v hradu přebývat aspoň tři hobgoblini, nejlépe ale pět. A každý z nich dostane své teritorium k hlídání. Jen ti dokážou zabránit vstupu na své území jakýmkoli návštěvníkům, ať je to Zvěstovatel nebo božstvo. Avšak…“

Zatímco Viltrius mluvil, procházel jsem nastavení hradu a hledal sekci pro hobgobliny. Pokud musím najmout pár tvorů, kteří mi zajistí bezpečnost… Co to má být?

„To však v tuto chvíli není možné,“ pokračoval Viltrius provinilým tónem. „Vaše žena v hradu schovala čtyři alganidy. Hobgoblini jsou na tento minerál alergičtí a odmítají vstoupit do míst, kde se alganid nachází.“

Tlačítko pro najmutí hobgoblinů – středně velikých chlupatých potvůrek neurčitého pohlaví oblečených do červených košil – bylo šedé. I přes jejich roční plat sto tisíc zlatých za jednoho hobgoblina jsem byl připraven jich pět najmout. Systém mi to ale nedovolil.

„Co je to ten alganonamid?“ zeptal jsem se goblina.

„Alganid je minerál vyskytující se hluboko v pohoří Elmy. Používají ho alchymisté pro své výtvory. Je velmi toxický a vypouští specifický zápach, který hobgoblini nesnáší.“

„A ten minerál je schovaný někde v hradu? Nebo ho máme v trezoru?“

„Je v hradu. Nachází se v Anastariině osobní komnatě. Přinesla sem truhlu, položila ji do středu pokoje a zakázala mi na ni sáhnout. Právě v té truhle se alganid nachází.“

„Chápu. No, tak se pojďme na tu truhlu podívat,“ navrhl jsem a vstal ze svého milovaného houpacího křesla.

„Pane,“ zapištěl znovu Viltrius a provinile se na mě podíval. „To není možné.“

„Co tím myslíš, že to není možné?“ Posadil jsem se překvapeně zpět. „Vždyť máš neomezený přístup do celého hradu. Já ho vlastním, nezapomněl jsi? Co nám může být v Altamedě nepřístupné?“

„Osobní komnata paní Anastarie a pana Plinta. To jsou dvě místa, kam bez jejich povolení nesmíte vstoupit. Taková jsou pravidla trojitého vlastnictví.“

„COŽE? Kde se to píše? Kdo tato pravidla vymyslel? Jsem právoplatný majitel Altamedy a jen já mohu rozhodovat, kdo může nebo nemůže vstupovat do jejích pokojů! Veď mě!“

Goblin se chystal znovu pištět a připomínat mi nutnost respektovat vlastnictví, ale já jsem ho neposlouchal. Anastaria a Plinto mají osobní komnaty, do kterých nesmím vstoupit? To určitě! Všechno zavřít. Vytrhnout jejich pokoje i se základy a vyhodit je za hradby. Tohle je mé území!

Zakazuji ti dotýkat se té truhly! Jakmile jsem vletěl do pokoje, objevila se mi v hlavě Anastariina zpráva. Bylo dobře, že jsem byl rozezlený z představy, že ta holka měla v mém hradu pořád ještě něco svého a já se toho nemohl dotknout, protože jsem jí nijak neodpověděl. O něco dřív v realitě jsem přemítal, jak na ni zareaguju. Nejdřív jsem ji chtěl ignorovat, jindy mi zase připadal vhodnější řev, nadávky a později mi ignorování opět přišlo jako nejvhodnější možnost. Nakonec jsem se nijak nerozhodl a skočil do Barliony s tím, že mi jistě situace napoví, jak se nejlépe zachovat, až ke střetu dojde. Přesto jsem neměl chuť s ní mluvit. Jaký je rozdíl v mém přístupu k Anastarii, když jsem právě kvůli ní nemohl najmout potřebné hobgobliny?

Jo a mimochodem – vítej zpátky, dodala.

V žádném případě, tenhle hrad je můj! Ten svůj bordel si laskavě odnes!

Mýlíš se, drahý, hrad je NÁŠ. Jsem stejně tak jeho majitelkou jako ty nebo Plinto. Takže vypadni z mého pokoje a zapomeň, že vůbec existuje. Nedovolím ti zakázat mi přístup do Altamedy.

„Co to má znamenat?“ vyhrkl jsem, když mé ruce prošly truhlou, jako by vůbec neexistovala. Přesně ve středu pokoje s jedním oknem vybaveném jednoduchou postelí a malým kobercem stála zamčená truhla, ke které jsem neměl přístup. Navíc byla Anastaria automaticky varována, když jsem do jejího pokoje vstoupil! To znamená, že je tu i alarm, který jí oznamuje přítomnost vetřelců.

„Viltrie!“

„Ano, pane,“ odpověděl goblin a tisknul uši k hlavě. Asi působím dost hrozivě, když se mě bojí i vlastní majordomus.

„Jak Anastaria zjistila, že jsem vstoupil do jejího pokoje?“ zeptal jsem se, snažil si uklidnit nervy a mluvit normálním tónem. Nebylo chybou tohohle NPC, že si sem Anastaria dovlekla zamčenou věc. Z toho jsem nemohl vinit svého sluhu.

„Vlastnosti osobní komnaty jsou v podstatě stejné jako místnosti v bance Barliona. Jako majitel hradu můžete vejít, ale bez souhlasu majitele pokoje zde nemůžete nic provádět.“

„Jak mohu vyškrtnout Anastarii a Plinta ze seznamu majitelů?“

„To nemůžete. Dokonce ani císař k tomu nemá pravomoc. Ačkoli…“

„Ano?“

„Můžete odkoupit jejich vlastnické podíly. Pokud vám je oficiálně prodají, stanete se jediným majitelem Altamedy.“

„Co myslíš těmi vlastnickými podíly?“ zeptal jsem se ohromeně. „Altameda patří mně!“

„To není tak úplně pravda,“ opravil mě Viltrius. „Císař vám dal na hrad výhradní právo, avšak svatbou s Anastarií jste 10 % svého majetku podle aristokratického zákona předal své ženě. Jste právoplatným majitelem hradu a můžete se rozhodovat, kam se přesune, ale Anastaria si se svou částí také může dělat, co uzná za vhodné. Nesmí ji však prodat nikomu jinému než vám. To samé se týká i Plinta. Váš pokrevní bratr také vlastní 10 % území hradu, a pokud by se objevil u hradní brány, nemám právo mu zakázat vstup. Oba jsou majitelé části hradu! V případě, že byste chtěl být výhradním majitelem hradu, musíte koupit podíly ostatních vlastníků. I tohle je v zákoně o aristokracii řečeno.“

No to je teda rána! Pro splnění nějakého úkolu jsem Anastarii a Plintovi věnoval 10 % hradu. Otevřel jsem vlastnosti hradu a spustil odhad jeho hodnoty. Po spočtení odhadu jsem si jen zahvízdl. Kdybych Altamedu vybudoval od prvního levelu, stála by mne 450 milionů zlatých. V záchvatu štědrosti jsem dvěma hráčům předal majetek o celkové hodnotě 90 milionů a přitom mě jeden z těchto hráčů celou dobu využíval! Myslím, že si budu muset opatrně promluvit i s druhým hráčem. Co se to děje?

STOP!

Zhluboka se nadechni a začni používat tu část těla, která je určena k logickému myšlení. U lidí je to normálně mozek. Ve skutečnosti tu nejde o mou štědrost či o mou existenci na tomto světě. To je jen pouhým důsledkem. Daleko zajímavější je důvod tohoto problému. Co Korporaci vystrašilo natolik, že se rozhodla normálnímu vězni darovat hrad o hodnotě 450 milionů zlatých? Je to skoro stejně překvapivé jako to, že mě ta otázka doteď nenapadla. Korporace přece musela vzít v potaz možnost, že bych hrad jednoduše prodal. I kdyby jen postupně, abych zaplatil svou kauci a zbytek peněz si nechal přenést do reality. Takovéhle chyby se prostě nestávají. Nejsem v pohádce. A v takovém případě se znovu objevuje známá otázka: proč? Přijde mi, že „proč“ bude dnešní leitmotiv.

„Viltrie, můžeš mi vysvětlit, jak je možné, že je v našem klanu tolik členů?“ zeptal jsem se goblina, když jsem přeskočil zpět do hlavního sálu. Kromě normálních souřadnic mělo kouzlo „skok“ další zajímavou vlastnost. Umožnilo mi zvolit si konkrétní bod na 3D modelu mého okolí v okruhu několika kilometrů. Navíc se model dokázal bez problému přizpůsobit přiblížení a bylo velmi jednoduché s ním pracovat. Díky tomu jsem mohl Altamedu prozkoumat zevnitř. Všiml jsem si další zprávy v kanálu klanu a vzpomněl jsem si na to, jak mě překvapilo, kolik lidí v klanu je. Problém s vlastnictvím hradu a Anastariiným pokojem můžu odložit na později; je čas položit Viltriovi několik otázek.

„Nevím, pane. Když se Plinto stal zástupcem velitele klanu, začal přijímat svobodné občany…“

„Počkat. Jak se Plinto stal zástupcem?“

„No, on se jím vlastně technicky nestal. Je dočasným zástupcem,“ začal Viltrius vysvětlovat. „Dle stanov Legend Barliony připravených Anastarií a Clutzerem klan nemůže déle než tři dny existovat bez zástupce, pokladníka a vedoucího výprav. Když Barsina, Leite a Magdey opustili váš klan a nemohl jste osobně přenést jejich povinnosti na někoho jiného, přišlo na pořad dne rozpuštění klanu. I to je ve stanovách zaznamenáno. Proto se udála velká porada, která se rozhodla stanovit Plinta dočasným zástupcem. Clutzer je hlavním velitelem výprav a Uruk pokladníkem.“

„Kdo je sakra Uruk?“

„Jeden ze svobodných občanů, kteří dřív pracovali pro Leita v oddělení aukcí.“

„Chápu.“ Zavrtěl jsem nespokojeně hlavou, otevřel stanovy a pečlivě si je přečetl. Zaměřil jsem se zvlášť na paragrafy, které goblin zmínil. Aaaano… Skutečně musíte lidem velmi věřit, když jim dovolíte, aby se stalo něco takového. Stanovy klanu, které jsme přepsali, když klan změnil jméno, tedy přepsali je Clutzer s Anastarií, opravdu obsahovaly několik odstavců ohledně obsazení jistých pozic. Proč je všechno tak na houby?

„Za chvíli jsem zpět,“ pověděl jsem Viltriovi, otevřel mapu, vyhledal si souřadnice Anhursu a přeskočil do hlavního města. Bylo na čase navštívit notáře a převzít vedení nad klanem. Nemůžu dovolit, aby se náhodní hráči jako třeba Uruk starali o finance mého klanu.

„Ahoj, Mahane!“ zrovna jsem procházel povinnosti velitele výprav, když mi zavolal Clutzer.

„Ahoj,“ odpověděl jsem suše, jelikož jsem zatím nevěděl, jak s ním mluvit. Clutzer byl jedním z těch, kdo se za mými zády spolčil s Fénixem, a proto by od něj bylo hloupé, kdyby si myslel, že ho přijmu s otevřenou náručí. Spíše by si měl připravit klobouk, aby měl do čeho chytat zuby.

„Všiml jsem si, že ses vrátil do hry, ale nechtěl jsem tě otravovat hned. Ale když teď upravuješ povinnosti lidí na důležitých pozicích klanu, určitě máš volno. Můžeš mi věnovat pár minut? Jsem ve Zlaté podkově. Promluvíme si?“

„To můžeme,“ odpověděl jsem. „Budu tam za chvíli.“

Nemělo smysl vyhýbat se problémům. Je potřeba je vyřešit hned, nebo je neřešit vůbec. Popravdě jsem neměl o čem s lupičem hovořit. Vše, co mi mohl říct, mi řekl již tehdy na plošině u Stvořitelovy hrobky. Nejlepším řešením by bylo ho vykopnout z klanu, ale přesto mě něco přimělo, ať to zatím nedělám. Chtěl jsem se mu podívat do očí, i když to budou jen oči jeho herní postavy. Chtěl jsem se na něj podívat a zeptat se: „Proč jsi to udělal?“

Nad blížícím se setkáním jsem přemýšlel dál, ale rovnou jsem vytáhl amulet. Nechtěl jsem jít na setkání sám, protože jsem si nebyl jistý, jestli bych na Clutzera nezaútočil pěstmi. Do šťastného návratu k elementálům mi stále zbýval týden a půl.

„Hoja,“ ozval se Plintův hlas. „Co chceš?“

„Ahoj, Plinto. Tady Mahan. Počkám na tebe u vstupu do Zlaté podkovy. Buď tam do dvou minut.“

„Jo… to mám sejít schody a přivést tě k našemu stolu?“ odpověděl lupič sarkasticky. „Čekáme na tebe už dvě hodiny. Proč si trochu nepohneš?“

„My?“

„Bože, proč je s tebou všechno tak složité? Fakt musím jít dolů, nebo přijdeš nahoru sám?“

„Dobrá, dobrá. V klidu. Hned jsem u vás.“

Ukončil jsem hovor a zavrčel pod vousy. Takže oni na mě už čekají. Clutzer je prvotřídní analytik. Přesně ví, že by se naše setkání mezi čtyřma očima neobešlo bez problémů, a proto pozval Plinta. To jsou mi ale ptáčci. Jistě si oba nastavili oznámení, které jim dá vědět, až se objevím ve hře, a doteď mi dávali prostor, abych dělal, co uznám za vhodné. Rozhodli se promluvit si se mnou až ve chvíli, kdy svou pozornost obrátím ke klanu. No, pokud je na to čas, pak nebudu nic namítat. Proti rozhovoru nic nemám.

Jsi na příjmu, Dane? vkročily mi do hlavy Staceyiny myšlenky a přinutily mě zastavit a sevřít ruce v pěst. Co zase chce? První hovor s Anastarií se uskutečnil za emocionálně vypjatých okolností, kdy jsem necítil nic jiného než zlost. Nyní mě však od paty až k hlavě pohltila čistá nenávist. Kdyby se objevila po mém boku, zabil bych ji!

Jsem pořád tady, kotě, odpověděl jsem jí co nejklidněji. Nesměl jsem dovolit, abych Stacey ukázal svůj vztek, nenávist či touhu ji holýma rukama uškrtit. Nezasloužila si znát mé skutečné pocity. Koho zajímá, co si o mně pomyslí, když se s ní budu bavit takhle? Odteď s ní jinak ani nepromluvím.

Ach, zlatíčko, je skvělé s tebou zase mluvit! chytla se okamžitě Anastaria. Jak si stojí Legendy? Slyšela jsem, že můj malý Clutzer přijímá nové hráče. Je to pravda? Rozhodli jste se trosky obnovit?

To víš, Legendám se daří skvěle, díky za optání. Zapomeň na trosky, kdy mi chceš vrátit šachovnici, kotě? A taky Oko. Vůbec by mi nevadilo se s nimi znovu shledat.

Jakou šachovnici, lásko? Nemám nejmenší tušení, o čem mluvíš.

Na tom nezáleží! Až se potkáme, všechno ti připomenu. Jen zázrakem jsem dokázal hovor v tuto chvíli neukončit. Takže i ona si chce hrát! A co ty? Jak se máš?

Není to špatné. No ale úplně jsem zapomněla, že se zítra musíme sejít! Vyplnila jsem žádost o rozvod a ty se musíš obřadu účastnit. Herold tě zítra přijde vyzvednout. Chtěla jsem tě jen předem varovat. Kdo ví, třeba bys měl zrovna moc práce nebo tak… Je to připraveno na dvě hodiny odpoledne herního času. A to je vše. Promluvíme si později! Posílám pusu, můj milovaný šamane!

Skvělé, paráda, zítra se uvidíme, zabručel jsem. Od Anastarie nepřicházely další zprávy, ale má hlava se změnila v obrovskou závodní dráhu, po které se místo koní proháněly myšlenky.

Až do tohohle rozhovoru jsem měl v plánu rozbít všechny svazky s Anastarií, aby už nebylo nic, co by mě k ní vázalo, ale když přišla s návrhem ona sama, chtěl jsem se našeho manželství držet zuby nehty. Poprvé během několika dnů se ozvala ta zpropadená předtucha a řvala na mě, že se v žádném případě nesmím stát rozvedeným hrabětem! Budu se muset prohrabat všemi příslušnými zákony Barliony, abych před zítřejším setkáním zjistil, k čemu všemu v případě rozvodu dojde. Co se stane, když rozvod odmítnu, a v případě, že se vůbec neuráčím dostavit se…

Ještěže jsem tehdy v Narlaku obdržel Průvodce zdravým životním stylem šlechty. Bichle obsahovala všechny zákony a omezení, kterými se musí osoby ve šlechtickém stavu řídit. I kdyby měla kniha dva tisíce stran, měl bych mít dostatek času všechny důležité body projít. Co třeba kdybych se s rozvodem musel rozloučit s polovinou svého majetku a například polovina Altamedy by přešla Anastarii? Chtěl jsem něco takového? Ne! Takže si promluvím s Plintem a Clutzerem a pak se vrátím do Altamedy. Přeruším všechny úkoly, které jsem načal, a zaměřím se jen na tu knihu. Neodejdu ze hry, dokud nezjistím, na co mám jako hrabě právo a jaké jsou mé povinnosti. Nemám moc času. Do zítřka to musím stihnout. Rozhodně se nechci ze schůzky vymluvit. Je na čase, abych se změnil z hráče, který pořád někde poletuje, na hráče, který si dopředu vše přečte a rozhodne se objektivně a rozumně.

„Vstupte, prosím, jste očekáván,“ pozdravil mě portýr, otevřel mi vchodové dveře a pozval mě dál do Zlaté podkovy. Kdysi dávno u předních dveří zdravil hosty sám majitel, ale postupem let od toho upustil a najal si na tu práci hráče. Přestože by pro něj bylo daleko levnější najmout si NPC, gobliní majitel tuto možnost odmítl. Podle něj ve Zlaté podkově nikdy NPC pracovat nebudou a tečka!

„Přejete si rovnou objednat, nebo mám přinést menu?“ zeptal se zdvořile číšník. Clutzer, Plinto a Eric potichu čekali, než si objednám. Všiml jsem si, že rozhodně nestrávili poslední týden s rukama v klínech. Clutzer nyní dosáhl na 204. level, Eric se stal malabarským mistrem svého řemesla a na Plintovi se skvěla červená stuha zabijáka hráčů. Ani jeden z nich nepromluvil, když jsem se usazoval u stolu, a čekali, že nejdřív začnu já. Ale já jsem zůstal potichu a každého z přítomných pozdravil pokývnutím hlavy.

„Denní menu a Tartarův ležák.“

Číšník přijal objednávku, odešel a zanechal mě ve společnosti tří bývalých společníků. Proč říkám bývalých? Protože v tomto světě zůstává mým posledním zbývajícím společníkem pouze Draco. Všichni ostatní jsou prostě známí. To mi stačí.

„Navrhuji, abychom nechodili okolo horké kaše,“ spustil jsem, když jsem se pohodlně usadil, „a pojďme rovnou k hlavnímu tématu. Nejdřív ze všeho se vás ptám: věděli jste všichni tři, k čemu dojde na plošině u hrobky?“

„Ne, věděl jsem to jen já,“ odpověděl Clutzer. „Já jsem byl jediný, kdo se účastnil příprav. Ostatní o plánu nevěděli. Jsou připraveni to odpřisáhnout samotnému císaři.“

„Přísaha ve hře pro mě nic neznamená, protože je například možné, že jste plán domlouvali či si ho předávali v reálu,“ ušklíbl jsem se hořce.

„To je pravda. Víš, nejdřív jsem se s tebou chtěl setkat sám, ale později jsem pochopil, že pro tebe budu vždycky člen Fénixu, ať už budu přísahat cokoli jiného. To je naprosto normální a já nečekám, že mi budeš věřit. Ale udělali jsme chybu, kterou chceme napravit. Proto jsme zůstali v klanu a nabrali hráče. Mám několik nápadů a byl bych rád, kdybys mě vyslechl. Rozhodnout se můžeš později. Teď jen poslouchej.“

Clutzer se napil vody a počkal, než před nás číšník rozloží talíře s jídlem a odejde z místnosti.

„Nejdřív ze všeho bychom si měli projít to, proč a jak ke všemu došlo. Pak ti řeknu o našich možnostech. Jak už jsem ti řekl, byl jsem to já, kdo nás tři původně přivedl k Fénixu. Prostě jsem si nemyslel, že v Barlioně vězeň něco dokáže. Nikdy dřív se to nestalo, takže jsem dospěl k názoru, že se to ani stát nemůže. Připojili jsme se k Fénixu a čekali na tebe…“

Clutzer poutavě vykládal příběh o příchodu mladého analytika do Fénixu. Mluvil o postupu z pozice poradce až na pozici spoluautora dlouhodobé strategie k získání Karmadontovy šachovnice. Neřekl mi vůbec nic nového, ale udělal jsem si mentální poznámku. Při druhém poslechu jeho příběhu jsem již nechtěl zničit celý svět. Necítil jsem dokonce touhu roztrhat Anastarii na malé kousíčky, jakmile o ní začal hovořit. Ačkoli je docela dobře možné, že za to může mé rozhodnutí, jak na ni budu nyní reagovat. Kdo ví?

„V tu chvíli jsi odešel ze hry. A teď o tom, co se stalo pak,“ pokračoval Clutzer. „Tady je odkaz na jedno video. Měl by ses na něj podívat.“

Neměl jsem zájem jim sdělit, že dobře vím, co po mém odchodu ze hry následovalo, proto jsem otevřel okno pro obchodování, nahrál video a znovu se podíval na otevírání hrobky. Přiletěli andělé a Anastaria s nimi rozmlouvala…

Počkat…

Nikdo teď nemůže vidět, na co se dívám a v jakém pořadí. Myslí si, že jsem strnul šokem z jejich odhalení. Já jsem se místo toho ze všech sil snažil vzpomenout na úhel, ze kterého jsem na tu samou scénu hleděl dřív. Tohle video rozhodně natáčel Clutzer, jelikož jasně slyším jeho komentář. Zajímalo mě ale něco úplně jiného. Kdo natočil video, které mi přišlo mailem?

Bylo mi jedno, co si o mně ostatní pomyslí, a proto jsem se odhlásil z Barliony, vystoupil z kapsle, otevřel odkaz z mailu a na videu našel Clutzera. Pokusil jsem se odhadnout, v jakých místech přibližně kameraman stál, a vrátil jsem se do hry. Rád bych měl představu, jakými prostředky neznámý cizinec vládne, než s ním uzavřu jakékoli spojenectví.

Co vám mám povídat… Když jsem za pomoci geometrických úhlů spatřil, kdo je autorem prvního videa, málem mi vypadly oči z důlků. Vždyť jsem toho hráče dobře znal! Byl to Exodus, jeden z lovců Fénixu. Podíval jsem se na zbytek Clutzerova videa, které běželo o něco déle než Exodovo a zdokumentovalo Plintovo zabití všech hráčů přítomných na plošině. V jednom záběru jsem video zastavil a právě zde šlo nejpřesněji vidět osobu, která mě kontaktovala.

Lovec na levelu 302 zastával roli velitele všech lovců Fénixu nebo měl k té hodnosti velice blízko. V Temném hvozdu dokázal své schopnosti, jelikož byl snad jediným útočníkem na dálku, který přežil téměř každou situaci. Bylo pro mě těžké přijmout skutečnost, že za tím videem stojí právě on. Během uplynulého týdne jsem přestal věřit na zázraky a jedna věc je jistá: buď jde o past a Exodovo video bylo natočené pro vlastní potřebu a později mu ho někdo ukradl, nebo mi uniká nějaká klíčová informace. V každém případě je však jasné, že se musím s tajemným mužem setkat. Počkám, až mi přijde odpověď na zprávu, a zjistím, co může nabídnout.

„Moc hezké,“ odfrkl jsem si a dal ostatním najevo, že jsem video zhlédl. Od chvíle, kdy jsem ho spustil, uběhlo patnáct minut, a nebylo by ode mne hezké, abych je nechal čekat déle. „Jinými slovy: potřebovali k otevření hrobky jen zástupce a mě chtěli poslat do dolů.“

„Právě proto jsme teď tady,“ pokračoval Clutzer. „A z toho důvodu má klan tolik členů. Nechtěli jsme, aby ses vrátil do hry a klan rozpustil. Nikdo z nás ani na chvíli nepochyboval o tom, že by ses časem vrátil. Klan by přestal existovat, i kdybys všechny vykopl a zůstal v něm sám. Stanovy v tom nehrají roli, vždyť se dají kdykoli přepsat. Nicméně by tím Fénix vyhrál a Legendy Barliony by navždycky zmizely.“

„Chceš mi říct, že jste začali přijímat hráče jen proto, aby mi přišlo líto je hned zase vyhodit? Prostě aby to nakonec dopadlo podle vašich představ bez ohledu na mé plány?“ zeptal jsem se sarkasticky. Ač se mi to vůbec nelíbilo, Clutzer měl pravdu. Původně jsem v Legendách chtěl zůstat sám. Teď, když má klan tolik členů, si už vůbec nejsem jistý.

„Kromě jiného,“ uznal lupič. „Víš, to ještě není všechno, co ti chceme ukázat. Před několika dny Anastaria na stránkách Fénixu zveřejnila rozhovor.“

„Už jsem ho viděl,“ přerušil jsem Clutzera. „Právě proto mě počet členů klanu tolik překvapil. Vždyť šaman Mahan zradil své spoluhráče a stal se hlavním záporákem Barliony. Lidé, co se chtějí přidat do mého klanu, musí být buď hloupí, nebo bojují ve jménu Anastarie a snaží se mě dostat zpět za mříže.“

„Opravdu lidi moc dobře neznáš, Mahane. Nebo zapomínáš na svoje postavení.“

„Jaké postavení?“ zamračil jsem se, protože jsem nechápal, kam tím Clutzer míří.

„Tvoje postavení! Jsi šaman Mahan, hlavní hrdina dvou celovečerních filmů. Navíc pozitivní hrdina! Jsi hráč s jedinečným hradem, jedinečnými mazlíčky pro všechny členy svého klanu a s neskutečným štěstím na herní scénáře. Anhurští strážní si doteď vykládají o tvé svatbě s Anastarií. Nikomu se nepodařilo napáchat hlavnímu městu takové škody. A ty si myslíš, že hráči budou v téhle záležitosti věřit Anastarii?

Neseděli jsme tu jen tak zbůhdarma. Fóra vřou diskuzemi o jiné verzi Anastariina příběhu, ve které jste se vážně pohádali, ty jsi odešel se zlomeným srdcem a právě si čistíš hlavu na nějaké velké párty. Na opravdové klasické párty, kam by si šel vyčistit alkoholem hlavu každý normální chlap, který by přišel o svou lásku. Nic lepšího nás nenapadlo, promiň. Nicméně lidé mají rádi drama a hádka mezi dvěma virtuálními manžely je daleko uvěřitelnější, opravdovější a pochopitelnější než to, k čemu skutečně došlo. Všichni čekají na tvůj návrat. Jen dnes mě kontaktovalo asi sedm agentur a téměř na kolenou mě prosily o rozhovor. Z jejich pohledu jsi celebrita, která rozhodně nekontroluje poštu. A celebrita rozhodně jsi, ať se ti to líbí nebo ne. Takže všechno záleží jen a jen na tobě, nebo spíš na tom, co se chystáš udělat.“

„Dobrá, dobrá. Ale co tu dělají tihle dva?“ zeptal jsem se a mávnul směrem k Ericovi a Plintovi. Nemohl jsem uvěřit, jak dlouho se druhý jmenovaný udržel potichu, ale Plinto jako slušně vychovaný hoch ani jednou nepromluvil. To nebyl lupič, kterého jsem znal.

„Ti jsou jen navíc. Myslel jsem si, že kdybychom tu seděli jen ve dvou, naše setkání by nabralo úplně jiné obrátky. Vždyť jsem přece Anastariin miláček, její pravá ruka a tak dál. Být na jejím místě, zavolal bych ti a ptal se na to, jak se daří jejímu Clutzerovi a jestli ještě nezničil tvůj klan. Vaše telepatické spojení by mělo být zatím funkční.“

„Zatím?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Schopnost zmizí, jakmile dojde k rozvodu. Pokud můžu ještě jednou říct, jak bych se na jejím místě zachoval, ihned bych požádal o rozvod. Jsem si jistý, že jsi tohle zatím moc neřešil, takže mě poslouchej: aby mohlo dojít k rozvodu, musí být přítomni oba manželé. Nedojde k němu, pokud se dostaví jen jeden z páru. Ale je v tom několik schovaných háčků, kvůli kterým můžeš ztratit polovinu virtuálního majetku, pokud na ně nejsi připravený. A všechno by bylo naprosto legální. Statut barlionského hraběte je následující…“

Clutzer mi začal povídat tak překvapivé novinky, že se mé obočí postupně dralo výš a výš. Ukázalo se, že podle malabarského práva přijatého kdysi dávno za vlády Karmadonta nemělo mnoho vrstev šlechty možnost se rozvést. Oni tu možnost měli a stále mají, ale k rozvodu se pojilo takové množství negativ, že bylo daleko jednodušší strávit zbytek života s osobou, kterou nemilovali. Vrstev tímto zákonem dotčených nebylo mnoho – vévodové, rádci, heroldi, císaři a bohužel hrabata.

Rozvod by znamenal odnětí 30 % mého majetku císařstvím, degradaci z hraběte na barona a rozdělení zbytku majetku nabytého od svatby. To se týkalo nejen mě, ale i Anastarie. Během našeho tažení však Anastaria nezískala nic hodnotného a právě já bych se ocitl na poražené straně. Navíc by byl Ying-Yang zničen a přišli bychom o telepatické spojení.

„Hmm…“ pronesl jsem zamyšleně, když jsem lupiče vyslechl. „Kde jsi tohle všechno zjistil?“

„Z několika zdrojů. Nejdřív jsem si myslel, že základ práva bude v knize Práva a povinnosti šlechty, jejíž vydání máš i ty. Při bližším ohledání jsem zjistil, že jde jenom o výtah ze zákonů, práv a nařízení Malabaru. Takže jsem musel najít zdroj. Tady, posílám ti soubor. Píše se v něm právnickým jazykem to samé, co jsem ti teď řekl. Můžeš si všechno vyhledat.“

„Co navrhuješ?“ zeptal jsem se neochotně, ačkoli jsem dobře věděl, že potřebuji radu od třetí strany, která není emocionálně zaujatá. To, jestli jeho radu přijmu nebo ne, bude jen na mém rozhodnutí bez ohledu na to, co mi řekne, ale potřebuji si ho vyslechnout.

„Na rozvodovém řízení, pokud k němu dojde, ti radím se vzpříčit. Něco jako ‚ne, rozvod nechci!‘, ‚ale já ji miluju!‘, ‚život bez ní si nedokážu představit‘ a ‚lásko, neopouštěj mě!‘ Pokud budeš proti rozvodu a Anastaria na něm bude trvat, nemusíš zaplatit císařské pokladnici ani měďák a nepřijdeš o polovinu majetku. Před zákonem budeš čistý jako lilie. Ale mám takové tušení…“ Poslední větu Clutzer pronesl pomalu a na jejím konci se odmlčel.

„Jaké?“ popohnal jsem ho.

„Podle pravidel promlouvá nejdřív manžel. To znamená, že první si vyslechnou tebe bez ohledu na to, kdo rozvodové řízení začal. Teprve pak se zeptají Anastarie. A docela hrozí, že ty bys s rozvodem souhlasil a Anastaria pak začala plakat a říkat ‚lásko, neopouštěj mě‘. Něčeho takového je přece schopná. Určitě ti nemusím vysvětlovat důsledky. Chápeš to, viď?“

„To by rozhodně udělala,“ promluvil poprvé Plinto. „Ona není člověk… Je jako nějaký robot. Nemá vůbec žádné city.“

„Mám na tebe jednu otázku,“ oslovil jsem Plinta, když se vložil do konverzace. „Potkal jsi Anastarii v reálu?“

„Ano, před mnoha lety jsme chodili na stejnou školu. To bylo ještě dlouho před začátkem Barliony. Stacey byla stvůra už tehdy. Během let, co ji znám, jsem nikdy neslyšel, že by šla s někým na rande, a o dlouhodobém vztahu nemohla být vůbec řeč. To samé se týká Hellfira. Všichni si mysleli, že je jejím nápadníkem, ale on byl pro ni jen zástěrkou, aby na ni nedoráželi jiní. Když jste spolu začali chodit, docela mě to překvapilo. Je pro mě skoro nepředstavitelné, že Stacey cítí jakékoli emoce. Myslel jsem si, že se změnila, že jsi ji naučil milovat. Proto jsem si držel odstup a nijak nezasahoval. Všichni teď vidíme, jak to dopadlo…“

„Dobrá,“ promluvil jsem a odsunul stranou milion otázek o reálné Anastarii, které jsem mu chtěl položit. „Řekněme, že s vámi souhlasím. Odmítnu se rozvést a chci udržet klan v chodu. Co ode mě vy tři opravdu chcete? Připadá mi to docela jednostranné. Vyvstane nějaký problém a vy se cítíte vinni, že jste mě nevarovali, ačkoli vám to Stacey zakázala. Ale vy přece takoví nejste. A mimochodem, když jsem zaplatil kauci, musel jsem projít rehabilitačním centrem, i když se mi to nelíbilo. Strávil jsem tam pět dnů, a to jenom proto, že jsem byl na zelené úrovni závislosti. Jak se vám podařilo rehabilitovat se, aniž bych si toho všiml?“

„Jednoduše. Anastaria zná úrovně závislosti a ví, že proces rehabilitace lze začít už ve hře. Několik týdnů jsme ve hře strávili přípravou, a jakmile ses dal do výroby, byla to pro nás známka, že se můžeme odpojit. Já to zvládl za tři dny, Eric potřeboval sedm a Leite pět, pokud si dobře pamatuju. Jakmile jsi vyrobil obry a znak klanu, byli jsme už volní. I když na nás ležela tuna podmínek.“

„A samozřejmě jste neobjevili žádný způsob, jak mě varovat, třeba i v reálu?“ odfrkl jsem si.

„Když jsi celou dobu pod drobnohledem?“ Eric se málem zajíkl, protože už nedokázal držet jazyk za zuby. „Mě pořád hlídali dva až tři lidi z Fénixu! I když jsem šel na záchod, bastardi! Nejen, že nás drželi pod zámkem, ale schovávali nás jak blázny! Nemohla mě navštívit ani moje žena, protože bych jí mohl podstrčit nějaké informace. To všechno bylo podchycené v našich pitomých dohodách. Myslíš, že Clutzer byl jediný, kdo se ti pokusil naznačit, co se děje? Podíval ses třeba na první předmět, který jsem vyrobil? Na ten, díky kterému se mi odemkla Dovednost?“

„Jasně že jo.“

„Tak mi řekni, co na něm bylo vyobrazené!“ vyhrkl Eric stále viditelně rozrušený.

„Nic, byly to nátepníky…“

„To mě nezajímá! Podíval ses na vázání? Když jsi mi věnoval Gladir, málem jsem poslal dohodu k šípku a všechno ti pověděl. Naštěstí se mi podařilo ani neceknout a dát ti vodítko skrz výrobek. Máš ty nátepníky u sebe?“

„Ne,“ zavrtěl jsem smutně hlavou, když jsem prohledal batohy. „Anastaria si je vzala. Byl to vzácný předmět.“

„Na vázání se odehrávala bitva mezi sirénou a drakem… vlastně ani ne bitva, ale… nejdřív stál drak na siréně, tlačil ji prackami k zemi, ale ta jedovatá bestie se drakovi vzdala a nabízela svému přemožiteli dar – jablko. Otrávené jablko… Další obrázek ukazoval triumf sirény a draka ve smrtelné křeči… Jen tak jsem ti mohl naznačit nebezpečí, ve kterém se nacházíš, aniž bych na sebe přivolal hněv heroldů, ale ty jsi nic nepochopil.“ Eric si hořce povzdechl.

„Jen Leite byl s Anastariinou nabídkou plně spokojený a do písmene plnil její příkazy,“ pokračoval Clutzer. „Pamatuješ si, jak se pořád vyptával, jestli Stacey ví o tom, co se děje? Pokud si dobře vzpomínám, chtěl jsi Fénixu vyhlásit válku a Leite se nechal odhalit… Stacey později poznamenala, že v tu chvíli Leite málem všechno pokazil.“

„Víš, Mahane,“ promluvil znovu Eric, vytáhl z batohu zářící Gladir a pásek s rukavicemi. „Jen ďábel ví, jak se rozhodneš, ale pokud mě vykopneš z klanu, tak ti tyhle věci zůstanou. Taková byla dohoda, kterou jsi sám sepsal. Tady je máš.“ Eric mi podal předměty, kvůli kterým by hráč s Dovedností zabil i vlastní matku. Jedenáct bonusových bodů Dovednosti je v naší situaci moc užitečné na to, aby se jen tak válely v koutě.

„Dobrá, zamyslím se nad tím,“ odpověděl jsem a vzal si věci. „Přiznávám, že můj původní plán bylo zbytek hráčů vykopnout a zůstat v klanu sám, ale měl bych se nad tím ještě zamyslet. Znovu řeknu, že jste mi tohle všechno mohli říct, aniž bychom se osobně setkali. Kvůli čemu tu teda sedíme?“

„Máš pravdu,“ zazubil se Clutzer. „Všechno, co jsme zatím řešili, je jenom předkrm. Přesuňme se k hlavnímu chodu. Chci ti navrhnout několik možných plánů, jak pokračovat. Rozhodnutí zůstane na tobě a budeme respektovat, i když se rozhodneš klan zrušit. Navrhuju tohle…“

Nedokázal jsem se při poslechu Clutzerova plánu neusmívat. Plinto mu často skákal do řeči a opravoval ho. Měl jsem dojem, jako by ten plán vymysleli už dávno, několikrát ho přepracovali, hádali se nad ním a nikdy se neshodli na jeho konečné podobě. Neměl jsem sice veškeré informace, ale Clutzer a jeho lidé namíchali přijatelný koktejl odplaty. Je prakticky nemožné ve hře poškodit jednoho konkrétního hráče. Já jsem sice výjimka, ale můj případ byl dost ojedinělý. Poškodit celou skupinu lidí je naopak docela jednoduché. Důležité je vědět, na co se zaměřit.

Nejdřív ze všeho formálně vyhlásíme válku klanu Fénixu. Tento krok pod naši vlajku přivede každého, kdo miluje souboje mezi hráči. Šance napadnout ve městě hráče z opačného klanu, aniž by hrozilo riziko několikahodinového uvěznění, by přilákala hordu znuděných lidí.

Za druhé bych měl absolvovat rozhovor, ve kterém Anastarii obviním z toho, že si přivlastnila Oko a šachovnici bez mého souhlasu. Zmíním v něm i to, že ignoruje mé žádosti o jejich vrácení. Tady se budu muset odvolat na císaře – po tom, co ji několikrát požádám, aby oboje vrátila. Je potřeba, aby veřejnost viděla, jak kolem mě během rozhovoru zazáří bílé světlo. Není celkem podstatné, jaká slova císařovo potvrzení spustí. Důležité je, aby se světlo objevilo. Jde čistě jen o psychologii: Mahan musí být v právu, potvrdil to sám císař!

Clutzer moc rád slyšel, že jsem Stacey již požádal, aby mi oba předměty vrátila, a ona odmítla. Naopak zamítl, abychom uveřejnili video, ve kterém Anastaria potvrzuje, že její rodina využila můj klan k získání přístupu do Stvořitelovy hrobky. Na jednu stranu by všichni hráči sice spatřili pravou tvář Fénixu – bastardi bez skrupulí a zásad, kteří jsou vždy připraveni pro své obohacení konat zlo. Z pohledu hry by však klan získal jisté výhody. Odvysíláním přiznání bychom totiž inzerovali, že Fénix získal přístup k jednomu z nejvytouženějších scénářů hry. Chcete-li hrát s těmi nejlepšími, přidejte se k Fénixu a ne k nějakým Legendám Barliony, co klopýtají někde daleko vzadu…

Za třetí musíme zasáhnout finance Fénixu. V tom by nám mohl pomoci Plinto. Clutzer se přiznal, že plán upravil, když zjistil, že jsem se stal Zvěstovatelem. Hlavním bodem finančního útoku bylo vybrání jejich trezorů. Když jsem se zmateně podíval na Clutzera a zeptal se, jestli strávil delší dobu na sluníčku, dal se lupič do vysvětlování.

Plinto se vplíží do hradu a zjistí přesné souřadnice vstupu do trezoru. Trezory Fénixu stoprocentně musely být podobné těm našim. Jistě je měli umístěné poblíž hor. A právě tady se budou hodit mé nové zvěstovatelské schopnosti. Normální teleportační svitek dokáže osobu přenést na souřadnice dvojrozměrné sítě. Pokud je například trezor zakopán hluboko v zemi, pak i přes znalost správných souřadnic skončíte na povrchu. V mém případě je to jinak. Zvěstovatel k teleportaci používá trojrozměrnou síť. Plinto se musí i za cenu boje dostat až ke vstupu do trezoru, zjistit přesné souřadnice a poslat mi je. Jakmile se Fénix uklidní, vezmu s sebou oba hráče a co největší počet batohů s maximální kapacitou a teleportujeme se do trezoru, kde vybílíme jeho obsah. Taková věc se dá provést jen jednou, protože Fénix následně do svých trezorů umístí hobgobliny. Clutzer musel uznat, že nemáme nijak garantováno, že v trezorech hobgoblini už nejsou. Stálo to za zkoušku.

Přesto všechny předchozí body bledly ve srovnání s tím, co lupič navrhl nakonec. Zaútočíme a obsadíme hrady Fénixu…

V tomhle bodě jsem se přestal kontrolovat a rozesmál se. Bez ohledu na množství lidí, které pro útok dáme dohromady, je dvojice skupin vedených Hellfirem a Anastarií rozmetá na kousky. Mezi hráči na 350. a 250. levelu je nebetyčný rozdíl. Vždyť bychom se ani nepřiblížili k hradbám! Clutzer na to ale namítl jediné slovo, které mě přimělo zmlknout a zamyslet se.

Armagedon.

Proces výroby této hrůzné zbraně, jejíž explozi prakticky nebylo možné přežít, byl docela jednoduchý. Kouzlo je třeba umístit na speciální svitek papíru, který jednou za měsíc vyroste na stromě druhu Alvandella. Každý klan, který stojí za to, má aspoň jeden strom k dispozici. Strom se obyčejně zasadí na hlavním nádvoří hradu. Znamená to, že musíme jeden strom získat. Přes to nejede vlak. Pak je potřeba svitek během jednoho dne nabít asi dvaceti miliony body many. Clutzer mě ujistil, že tohle už není problém. Má k dispozici houf kouzelníků, kteří svitek nabijí. Následně je svitek potřeba přinést k vyššímu čaroději, který na svitek zanese hlavní strukturu kouzla. A konečně císař nebo Temný lord vdechne svitku život.

V tomhle bodě plánu se budu hodit zase já. Clutzer počítal s tím, že během půl roku zvládneme nabít deset svitků. Čtyři zbývající papíry na svitky si můžeme dokoupit od Azurových draků nebo Dědiců titánů. Jistě nám rádi pomůžou, protože dominance Fénixu se nelíbí ani jim. Clutzer zajistí kouzelníky a mým úkolem bude návštěva u vyššího kouzelníka a císaře. S ohledem na mé vztahy s vládnoucí elitou by neměl být velký problémem zařídit si potřebné audience.

Aktivace svitku po jeho vyrobení je jen otázkou schopností. Plinto vběhne do hradu, začne bojovat a tím se ocitne „v boji“. Bude muset minutu přežít a pak v samém středu hradu vypustit ohnivou vlnu. Hrady Fénixu nejsou Altameda, nepostavili je z císařské oceli. Navíc bude kouzlo aktivováno zevnitř, čímž se škody mnohonásobně zvýší… Můžeme si být jisti, že na jeden zásah snížíme jejich hrady najednou o několik úrovní. A kdybychom v jednom hradu dokázali odpálit najednou pět Armagedonů (Clutzer odhadoval, že Plinto by stihl aktivovat právě tolik svitků), byla by ztráta úrovní ještě daleko vyšší. Dokonce jsme mohli docílit toho, že klanu znemožníme přístup k trezoru. Tím bychom reputaci a financím Ehkillerova klanu zasadili velikou ránu, což by nám dost pomohlo. V každém případě musíme následujících šest měsíců strávit přípravami. Tak zásadní plán nestihne vydat své ovoce dřív.

Klukům jsem slíbil, že se nad jejich návrhem zamyslím, a zavolal jsem Viltriovi, aby mě přesunul zpět do Altamedy. Nechtěl jsem říkat ano ani ne, aniž bych si vše předem dobře promyslel. Plán s použitím Armagedonu se mi hodně líbil, ale byl v tom jeden háček. Nic nemohlo Anastarii zabránit, aby provedla to samé nám. Jsem si jistý, že kdybychom něco takového vyvedli Fénixu, našla by můj hrad a nechala ve své komnatě vybuchnout několik svitků najednou. Musel jsem si vše před konečným rozhodnutím dobře rozmyslet.

Co třeba to vyhlášení války? Část hráčů se s radostí přidá k našemu klanu, protože si s Fénixem rádi zabojují. Ale sběrači a výrobci jsou jen neradi součástí klanu ve válečném stavu. Co jsem vlastně chtěl? Klan bojovníků, nebo klan, který se dokáže zaopatřit? Potřebuji vůbec klan jako takový? To bylo hodně otázek, na které jsem neznal odpovědi. Něco podobného jsem vůbec nečekal, když jsem se ráno připojil do Barliony.

Navíc mě ještě navštívila Eluna… Vždyť jsem poslal zprávu na helpdesk!

Otevřel jsem mail a s úsměvem se podíval na dvanáct milionů zpráv, které během uplynulého týdne zaplnily mou schránku. Klikl jsem na speciální sekci blikající zeleně a oznamující, že mi přišla zpráva od administrátorů Barliony.

Drahý Mahane,

děkujeme za Vaši otázku…

No nic, formality přeskočím…

Rádi bychom Vás upozornili, že právě nabízíme novou službu. Nyní můžete svou postavu přesunout k opačné frakci…

Tuhle část taky…

Co se týká Vašeho dotazu, s potěšením Vám oznamujeme, že předmět zvaný Slza Harrashesse byl přidán do hry. Ujišťujeme Vás však, že hráči nemohou tento předmět žádným způsobem získat. Varování, které jste obdržel od imitátora zastávajícího roli Eluny, nebylo ničím víc než opatřením pocházejícím od jiného imitátora – nejvyšší kněžky dané bohyně. U tohoto NPC máte vysokou reputaci a úroveň atraktivity, proto požádala svou bohyni, aby Vás před hrozbou varovala. Ujišťujeme Vás, že daný předmět pro Vás nepředstavuje žádné nebezpečí, jelikož je technicky nemožné jej získat.

Rádi bychom této možnosti využili k doporučení nového…

Zbytek dopisu byla reklama na nabídku nejrůznějších kosmetických úprav pro můj hrad, a proto jsem dál nečetl. Ještě jednou jsem si prošel odpověď technické podpory a mohl jsem si být jistý jedním. Měl bych se bát. Vždyť žádný hráč přede mnou nikdy nezískal Ying-Yang. To je také předmět, který může získat jen NPC.

Nerozhodl jsem se zatím nijak, vrátil se k poště a začal procházet zprávy. Dvanáct milionů mailů, které prošly spam filtry, je za jeden týden trochu moc. Vlastně ani nemám představu, jak jinak mohu filtry nastavit, aby zastavily neskutečný tok informací. Už jsem používal filtry na reklamy, na žádosti o peníze i… Cože?

Když jsem otevřel seznam filtrů, abych přidal další, překvapila mě jejich nepřítomnost. Seznam použitých filtrů byl prázdný, takže mé nebohé vědomí obtěžoval spam, reklamy a další kraviny. Při přenesení šamana na veřejné servery nejspíš došlo k resetování nastavení. Už je mi jasné, proč jsem se dnes v Anhursu cítil nesvůj. Překvapovala mě přílišná aktivita tamních hráčů. Všichni křičeli a hlučeli a kanál zpráv nestíhal vše zobrazovat. Musím si všechno nastavit znova, tohle jsem předtím přehlédl.

„Pane, přišel vám balíček s žádostí, aby byl doručen přímo do vašich rukou,“ oslovil mě Viltrius nabízel mi balíček, čímž mě vytrhl z opětovného přenastavování schránky.

„Od koho přišel?“ zeptal jsem se překvapeně. Skutečnost, že jsem balík převzal od NPC, mi říkala, že kdosi s přístupem do hradu objevil nové umístění Altamedy, přišel až k branám, přivolal Viltria a předal mu balík. Navíc to udělal v době, když jsem byl v Anhursu. Jinými slovy si musím dávat pozor, co teď udělám.

„Od mistra Gnuma Zlomyslného, kterého jste si najal na opravu brány a revitalizaci hradního vybavení. Je s hradem svázán, a proto vám poslal balíček přes své démony, jelikož je mu nynější pozice Altamedy neznámá.“

„Díky, podívám se na něj,“ odpověděl jsem a zásilku si převzal. Jaksi jsem zapomněl, že můj hrad hostí jednoho z  nejzvláštnějších barlionských hráčů. Když jsem hrad přesunul na nové místo a zablokoval do něj vstup, připravil jsem Gnuma o práci a další vývoj. To jeho kreativní mysl určitě těžce nesla. Měl jsem celkem jasnou představu, co mohu v balíčku očekávat. Vždyť kromě tesařiny byl gnóm i skvělý krejčí…

Takhle profesionální spolupráce nevypadá, Mahane! Co se sakra stalo? Připojil jsem se do hry a hrad zmizel! Zavolal jsem Viltriovi, ale ten malý zelenáč mi nebral hovor. Mí démoni jsou v šoku. Ani oni netušili, že se hrad může teleportovat. Nikdo neví, kde jsi, všichni jsou naštvaní a mé suroviny se kazí… Ale objevil jsem způsob, jak vyjádřit, co k tobě cítím! Posílám ti další dárek! Chceš-li pokračovat v opravách, rozhodně mi nevolej.

P.S.: Víš, kde mě najít.

P.P.S.: Jak se ti to vlastně podařilo?

P.P.P.S.S.: Hehe. S.S.

Získán předmět: Plášť protikladu.

Popis: Osoba, která si tento plášť obleče, získá vzhled lidí s netradiční sexuální orientací.

+20 Atraktivity u členů stejného pohlaví, -40 Atraktivity u členů opačného pohlaví.

Typ předmětu: unikátní. Výrobce: Gnum Zlomyslný.

Do dlaní mi padl světlý kus látky zářící všemi barvami duhy. Síla Gnumova výrobku byla tak mocná, že už jen když jsem předmět držel v rukou, viděl jsem, jak mé dlaně zkrásňují a připomínají ruce elfů. Měnily se i nehty, na kterých jako by pracovala neviditelná manikérka. Upustil jsem plášť na podlahu a ujistil se, že šlo jen o iluzi. Pak jsem Viltriovi rozkázal, aby plášť přenesl do hradního trezoru. Ještě nikdo mě neposlal do prdele tak extravagantním způsobem…

V jedné věci jsem však byl Gnumovi vděčný. Konečně jsem se rozhodl, jakým směrem se bude můj klan rozvíjet. Ano, můj klan. Nehodlám ho rozpouštět. Přesto se podle mého plánu nebudou v nejbližší budoucnosti Legendy Barliony dopouštět jakéhokoli nepřátelství vůči Fénixu. Právě naopak. Mým hlavním úkolem během následujících šesti měsíců, kdy se budou připravovat svitky Armagedonu, bylo držet se od bitev co nejdál. Pokud by došlo k nějaké potyčce, mám Plinta a Clutzera s jejich skupinami bojovníků. Ti dva si poradí s jakýmikoli problémy. Mě čekal jiný úkol. Rozvoj dalších profesí. Tím nemám na mysli sběrače, kterých je v Barlioně nepočítaně. Samouk jako Gnum nebo Svard se objeví jen výjimečně. Musím podchytit jejich zájem a chci, aby se připojili ke mně. Dokud zůstanou na mé straně, budu mít výhodu. Znamená to, že je musím nějak zaujmout, a já přesně vím, jak toho docílit.

Vždyť mě přece nečeká jen zničení hlavního hradu Fénixu, ale taky prohledávání jeho temných zákoutí. A to jsou jen předehry, kterých si nikdo nevšimne. Hlavní útok chci zaměřit na nejdůležitější zdroj fénixáckých financí – prodej unikátních předmětů. Pokud se mi podaří proniknout na tenhle trh a vytlačit z něj Fénix, ztráty klanu hořící slepice budou kolosální. A přesně o to mi jde.

Teď se musím potkat s Gnumem a přesvědčit ho, aby se mnou pracoval. Bez hráčů, jako je on, nemám šanci dosáhnout svých cílů…

3. kapitola

Setkání a nové úkoly

„Mahane!“ Elizabeth vzhlédla od papírů, když jsem vstoupil do její pracovny, a její zamračená tvář se rozzářila. „To je od tebe hezké, že ses zastavil!“sdot

„Ahoj, Elzo,“ pozdravil jsem nejvyšší kněžku a vděčně jsem si sedl na židli, kterou mi nabídla. „Musím s tebou něco probrat.“

Když jsem rozhodoval o budoucnosti svého klanu, pochopil jsem, že si sám nedokážu ověřit Clutzerova slova o rozvodu. A jelikož jsem se potřeboval vyspat, rozhodl jsem se před odpojením ze hry zařídit poslední dvě pochůzky. Chtěl jsem se teleportovat na plošinu před hrobku a objevit se před anděly, abych získal přístup dovnitř. Pak jsem mínil navštívit Elizabeth a zeptat se jí na radu ohledně rozvodu. Nikomu jinému jsem v této otázce nedůvěřoval tak jako jí.

Našel jsem si v herních výpisech souřadnice plošiny, otevřel nastavení Skoku, vložil souřadnice, stiskl tlačítko a… nikam jsem neskočil. K mému neuvěřitelnému překvapení se mi před očima objevila nepříjemná zpráva, ze které jsem pochopil, že Anastaria má svůj plán promyšlený do nejmenších detailů.

Teleportace na zadané souřadnice není možná. Na tomto místě se nachází aktivovaný antiteleportační krystal.

Byla si vědoma toho, že se můžu stát Zvěstovatelem nebo využít teleportace hradu, a proto Fénix před vchod do hrobky umístil krystal, který rušil jakékoli pokusy o teleportaci. Mohl jsem se teleportovat poblíž a k hrobce se dostat pomocí svých dvou… no, křídel. Pokud si však Fénix hlídá všechny eventuality, což je dost pravděpodobné, jistě do okolí umístil stovku až dvě hráčů na vysokých levelech, jejichž úkolem je nepustit mě k hrobce.

Bastardi!

„Tvé záležitosti mohou počkat,“ přerušila mě Elza. „Raději mi pověz něco jiného. Proč mi na stole leží tohle?“

Elizabeth s neskrývanou nechutí zvedla dvěma prsty z hromady na stole jeden papír a podala mi jej. Před očima se mi objevilo oznámení, že jsem od NPC obdržel list s informacemi, a pod ním se postupně vypsal celý text na papíru:

Nejvyšší kněžce Eluny

Nejvyšší kněžko, vyslechni mou prosbu, protože já již nemám sílu déle snášet své trápení. Můj skvělý manžel, nejvyšší šaman Mahan, se mi nejrůznějšími způsoby vyhýbá, jako by uhasla nadpozemská jiskra, která přiměla Ying-Yang k rozkvětu a rozpálila jej do barev duhy. S obrovskou bolestí v srdci se dívám do očí svého manžela, jenže ty jsou plné zášti a nenávisti. On mě odvrhl a na svůj slib věčnosti zapomněl… Přestal mě milovat. Máš-li dojem, že lžu, přivolej ho k sobě a zeptej se jej na mě. Naslouchej jeho pocitům. Nebude v nich žádná láska, jen hněv, nenávist a touha mě pokořit a zničit. Uznávám, že nejsem bez chyby, a je mi jasná příčina jeho chování – vždyť jsem se vrátila do klanu svého otce, ale pokud někoho skutečně milujete, musíte vědět, jak pochopit a odpustit. Mahan mi odpustit nedokáže. To jsem již pochopila, a proto mi nezbývá než se Vám vrhnout k nohám a prosit Vás o zrušení našeho svazku. Jsem připravena se sama obětovat, jen abych přestala být přítěží svému milovanému manželovi. Ať třeba trpím, ale on aspoň získá svou svobodu.

Anastaria, kapitánka a generálka paladinů

„Pověz mi, že to není pravda, Mahane,“ promluvila ke mně Elizabeth s očekáváním, když jsem text dočetl. „Řekni mi, že svou manželku stále miluješ…“

Říct, že jsem se cítil překvapeně, by bylo hrubým podhodnocením mých pocitů. Lze pochopit žádost o rozvod z důvodu neslučitelných rozdílů, ale vymyslet si něco takového? Takže Stacey je vinna, ale já jsem ten bastard, který nedokáže přiznat, že jsou občas pocity důležitější než činy? Vždyť Elizabeth nedokážu vysvětlit, že ke všemu došlo kvůli tomu, že mi Anastaria ukradla šachovnici a Oko, či kvůli tomu, jak mě celou dobu využívala, aby dosáhla svých cílů. Pro nejvyšší kněžku reálný svět neexistoval. Z jejího pohledu naši lásku nemohla narušit změna klanové příslušnosti a její návrat k otci, po němž jí třeba bylo smutno. NPC nevnímá rozdíly mezi klany a neřeší, k jakému klanu hráči patří a k jaké vlajce se hlásí. Hráčovy pocity jsou pro ně naopak vším.

„Elzo, ten dopis je jako nůž zabodnutý do mého srdce,“ podařilo se mi konečně promluvit. Prvotní emoce ustoupily a silou vůle jsem v sobě udržel nadávky. Stav mého těla nikdo nesledoval, aspoň mi to systém nijak neoznámil, a proto Elizabeth čekala na odpověď. Jestliže Anastaria napsala dopis tímto stylem, chtěla mě předvést v nepříliš lichotivém světle. Pochybuji, že by mi tenhle dopis zítra ukázali. Kdybych se však před Elizabeth začal se Stacey hádat i přesto, že jsem odmítal rozvod, atraktivita u nejvyšší kněžky by se mi z nynějších 100 bodů o dost snížila. No, hodně štěstí, Stacey! Budu si hrát na hloupého a jednat, jako že o ničem nevím. „Odpusť, ale jsem přímo ohromen tím, co má žena napsala a… ne! Tohle musí být nějaký podvržený dopis! Anastaria by něco takového nikdy nenapsala! Elzo, jsi si jistá, že je skutečně od ní?“

„Jistěže, sama mi ho přinesla.“

„To není možné,“ zahučel jsem, abych získal trochu času a vymyslel, jak se zachovat dál. Bylo mi hned jasné, že kdybych začal v Elizabethině přítomnosti Anastarii obviňovat, pokazilo by to mé postavení u nejvyšší kněžky. Tomu jsem se chtěl všemožně vyhnout. Musel jsem opatrně volit každé slovo. Nechci, aby mezi mě a Elzu zarazila Anastaria klín. „Nemožné. Nevěřím tomu!“

„I já jsem byla velice překvapená,“ souhlasila se mnou Elizabeth. „Pokud byste jeden druhého skutečně nemilovali, Ying-Yang by nevykvetl. Kámen nelze jen tak ošálit. Vnímá nejniternější pocity lidí a rozhoduje, jestli je pár hoden toho, aby byl spojen navždy. Váš Ying-Yang rozhodl, že jste tohoto propojení hodni. Je snad možné během dvou měsíců přestat cítit tak silnou lásku? Ne, to je prostě hloupost – navíc pořád nosíš váš amulet… Jakmile láska vyprchá, Ying-Yang se vznítí, spálí sám sebe na prach a vaše schopnosti zmizí. Přestal váš amulet fungovat?“

„Ne, pořád spolu můžeme mluvit,“ ujistil jsem Elizabeth a rozhodl se. Pokud Anastaria tento dopis skutečně napsala, ať se před nejvyšší kněžkou sama propadne hanbou. Všechno popřu a budu si stát za tím, že svou ženu celým srdcem miluji, ačkoli ona chce ode mne odejít. „Navrhuji, abychom to hned zkontrolovali. Přivolám Anastarii a může nám oběma obsah dopisu vysvětlit.“

„To je nápad!“ rozzářila se Elizabeth. „Proč jen tak hádat, když se můžeme zeptat přímo jí?“

Slyšíš mě, má krásko? zavolal jsem telepaticky Stacey.

Ano, slunce moje. Co potřebuješ?

Mohla by ses za mnou zastavit, drahoušku?

Mám pořád dost času, abych se po smrti vrátila do hry před začátkem rozvodového řízení, hlupáčku. Nemá smysl se mě snažit vlákat do léčky. Ale když po mně tak toužíš, klidně přivolávej.

„Ying-Yang pořád funguje!“ zaradovala se Elizabeth, když se Anastaria objevila v její kanceláři. Stacey stačila sekunda k pochopení situace a po tváři se jí rozlil široký úsměv. Tenhle krok ode mě nečekala. „Mýlíš se, dcero. Tvůj manžel tě nepřestal milovat. Jinak by vaše schopnost nefungovala. Mahan tě miluje a ty miluješ jeho. Vysvětli mi prosím, proč jsi mi předala tento dopis a toužíš po rozvodu.“

Jedna nula pro tebe, ozvala se mi v hlavě Anastariina myšlenka a hned nato padla před Elizabeth na kolena.

„Odpusť mi to, svatá matko. Měla jsem popletenou mysl a udělala jsem hroznou chybu. Znič prosím ten dopis a potrestej mě. Uznávám svou faleš a kaji se. Když jsem se vrátila do otcova klanu, příliš dlouho jsem přemýšlela, jak na to můj manžel zareaguje, a zaměnila jsem svůj nepodložený strach za realitu.“

„Zasloužíš trest,“ promluvila bez špetky pochyb Elizabeth. „O tvém trestu rozhodne Eluna. Osobně se mi vůbec nelíbilo, když ses od svého manžela odtrhla. Není dobré, aby dva vzájemně se milující lidé trávili spoustu času odděleně.“

„Nejvyšší kněžka nás nemůže donutit ke změně klanu. Příslušnost ke klanu není jakkoli svázána se vztahy nebo pocity,“ odpověděla Anastaria téměř okamžitě a oči se jí podezřívavě zúžily. Musím uznat, že nejvyšší kněžka překvapila i mne. Skutečně nás chtěla nahnat do jednoho klanu? To by bylo proti herním pravidlům a svobodné volbě hráčů. Něco takového není možné.

„Máš pravdu. To nemohu,“ pokrčila Elizabeth rameny. „Jen jsem řekla, co si myslím. Nelíbí se mi, že žijete odděleně, ačkoli jeden druhého milujete. To nemá s vašimi klany co do činění. Každá osoba má právo trávit čas tam, kde se cítí nejpříjemněji. Divné mi přijde něco jiného. Netrávíte spolu ani chvíli volného času. Když se teď ukázala lživá podoba dopisu, jsem dost rozčilená. Musím zrušit zítřejší obřad a udělit vám trest.

Není to vlastně ani trest, spíše taková žádost. Klidně ji můžete ignorovat, protože paladini neslouží kněžkám. To samé platí pro Mahana, jelikož šamani nemají s Elunou a jejími kněžkami žádné svazky. Avšak to, o co vás požádám, nedokáže ani jeden z vás splnit sám. Od obou manželů je vyžadována týmová práce. Během měsíce musíte spolu strávit alespoň několik hodin. Plnit úkoly, jít na výpravy, prozkoumávat nová území nebo jen spolu hovořit. Hlavní pravidlo je, že musíte pracovat společně, nikoli odděleně. Jinak se vám čas nezapočítá. Tohle je jediný způsob, jak jsem schopná zajistit, že budete i nadále patřit jeden k druhému a dokážete spolu vykonat velké věci. Přijmete mé přání?“

Dostupný postupný úkol: Úzce svázaná rodina, část 1.

Popis: Během tří kalendářních měsíců se nejméně třicetkrát setkejte se svou druhou polovičkou a minimálně hodinu věnujte společné práci či hovoru.

Typ úkolu: jedinečný, rodinný. Odměna: +2 000 reputace u kněžek Eluny, +1 000 reputace u bohyně Eluny a následující úkol v pořadí. Trest za nesplnění či odmítnutí úkolu: -2 000 reputace u kněžek Eluny a -1 000 reputace u bohyně Eluny.

„Klaním se před tvou moudrostí, matko,“ odpověděla Anastaria s úklonou, „a přijímám tvou žádost. Dokážu ti sílu a odolnost naší rodiny.“

Na mě se zaměřily dva páry očí a každý vyzařoval odlišné emoce. Elizabeth se na mě dívala jako milující matka na dítě, se kterým vyřešila nějaký problém a nyní čekala na správná slova svého syna. Z Anastariiných očí však vycházel jen triumf. Začínal jsem mít pocit, jako bych opět provedl nějaký přešlap, který je nakonec pro moji ženu výhodný. Měl jsem tak silný pocit, že mě zase využili, že mě stálo hodně sil nezmáčknout „odmítnout“. Přesto bude pro mou postavu hodně výhodné získat reputaci u Eluny a jejích kněžek. Každý mnou vyrobený jedinečný předmět mi přidá 500 bodů reputace, ale takové předměty rozhodně nevyrábím každý den ani každý týden. Takže budu muset aspoň hodinu tolerovat Anastariinu přítomnost po mém boku. Navíc jde o postupný úkol o několika částech. Nejdůležitější bylo zadusit nenávist. Vždyť jsme přece milující se a nerozdělitelná rodina.

„Splním vaše přání, nejvyšší kněžko,“ řekl jsem a zmáčkl tlačítko „přijmout“.

„Velmi moudré rozhodnutí, mé děti,“ odpověděla Elizabeth a požehnala nám. „Jakmile splníte žádost, osobně se s vámi setkám. Vždy mám připraven úkol nebo dva pro posílení rodinného svazku, který se tím stane nezničitelným. Nyní už můžete jít… Vlastně počkat! Mahane, ty jsi se mnou chtěl něco vyřešit.“

„Teď už to není důležité,“ odvětil jsem a všiml si Anastariina zvědavého pohledu. Není důvod, aby se dozvěděla, proč jsem za nejvyšší kněžkou přišel. Ale Stacey si to jistě dokáže domyslet.

„V tom případě se teď s vámi rozloučím. Měli byste spolu strávit nějaký čas sami…“

„Navrhuji neutrální možnost, hodinovou konverzaci u oběda ve Zlaté podkově,“ promluvila Anastaria, když jsme odešli z chrámu. Dívka se chovala, jako by se mezi námi nic nestalo a stále jsme se milovali. Tuhle hru jsem nechtěl dál hrát.

„Dobře. Hodina ve Zlaté podkově mi vyhovuje,“ chtěl jsem odpovědět klidným tónem, ale vyšlo ze mě nějaké podivné zasyčení. Tipuju, že jsem u konce s trpělivostí. Ještě minutu a vrhnu se na Anastarii holýma rukama. Ta chvíle vězení i pokuta za to stojí.

„Dobře, když jsi opět sám sebou, můžeme se rozloučit,“ odpověděla s úsměvem Anastaria. „Sejdeme se zítra okolo druhé odpoledne. Zavolám ti. Nezahodil jsi můj amulet?“ S posměškem mě pohladila po tváři. „Jistěže ne. Takové věci se nezahazují… Tak tedy zítra, Zvěstovateli. Sladké sny.“

Anastaria rychle přistoupila, objala mě, políbila a zmizela. Ten trik s odhlášením se do reality se jí moc líbil. Hloupá ledová královna. Ale co, jen ať se pobaví. Poslední se budu smát já. Ačkoli jsem si byl jistý, že je Clutzer stále hráčem Fénixu, na jeho plánech něco bylo. Potřeboval jsem je dobře promyslet a přizpůsobit je svým účelům.

ODCHOD!

Můj první dobrovolný odchod z Barliony byl tak podivný, že jsem několik chvil strávil v kapsli vleže a pozoroval strop svého pokoje. Říkejte si, co chcete, ale rok strávený ve fantasy světě ve vás zanechá svůj otisk. Uvědomil jsem si, že se ve vypnuté kapsli nevyspím, a proto jsem zahájil proces přechodu do reálu. Po chvíli jsem se překulil přes okraj kapsle ven. Je čas na večeři.

Zazvonění telefonu mě nachytalo v kritickém momentu při rozhodování, jestli mám či nemám umýt nádobí ještě dnes. Byly to jen dva talíře, hrnek a několik lžiček. Z nějakého důvodu jsem se nedokázal přinutit opláchnout zbytek jídla a salátu. Hlavou mi proletěla stovka důvodů od nutnosti dělby práce až po to, že se mi tyhle talíře nikdy vlastně nelíbily a klidně bych je mohl místo umývání vyhodit. Stejně bych si nejradši koupil nové.

„Mluvte,“ přijal jsem hovor, když jsem se konečně rozhodl, že nádobí zůstane neumyté a bude to chyba volajícího. Ať už je to kdokoli, není vůbec hezké, že mě otravuje v noci. Vždyť je už půlnoc.

„Dobrý večer, Danieli, můžeme si promluvit?“ pronesl neznámý mužský hlas skoro ocelovým tónem. Měl jsem pocit, že to není člověk, ale počítač, který na mě mluví přes modulátor hlasu.

„Už mluvíme,“ odpověděl jsem opatrně a uvědomil si, že počítač nemůžu obvinit z neumytého nádobí.

„Volám vám kvůli nabídce ohledně Fénixu. Obdrželi jsme vaši odpověď a přejeme si probrat detaily. Mohli bychom se potkat hned teď?“

„V jednu v noci?“ zeptal jsem se uštěpačně.

„Je jen pár minut po půlnoci,“ opravil mě ocelový hlas. „Pošleme auto, které vás vyzvedne a na konci schůzky vás přiveze zpět domů. Schůzka nebude trvat dlouho. Domů byste se měl dostat ve tři. Co říkáte? Věnujete mi chvíli?“

„Víte, rozhovoru se nikdy nebráním, ale mluvit s někým, jehož jméno neznám, nebo se nechat uprostřed noci odvážet kdo ví kam bez jakékoli záruky bezpečnosti… Tohle mi přijde až příliš komplikované, a proto musím vaši lákavou nabídku zdvořile odmítnout.“

„Nepodařilo se vám dostat na plošinu, že ne? Dokonce ani moc Zvěstovatele vám neumožní skočit tam, kam vás Fénix nechce pustit, a vám to nevadí?“ Ocelový tón zmizel a stal se z něj normální mužský hlas. Jeho majiteli muselo být přes padesát, protože jsem z tónu cítil stáří. Přesto mu nechyběla sebejistota. „Nebo jste změnil názor a rozhodl se všechny plány zahodit? Myslíte si, že vás Anastaria stále miluje? Dokážete si představit, že vytvoříte nerozlučnou dvojici? Pevnou rodinu?“

Náš rozhovor začal být hned zajímavější! Někdo, koho vůbec neznám, dokáže sledovat mé činy v Barlioně. Tento člověk se zdá být perfektně obeznámený s tím, co se chystám udělat, co jsem udělal a koho jsem potkal. Závěr je jasný. Má s Barlionou nějakou speciální vazbu. Ačkoli mi volající jasně naznačil, že porušil podmínky používání hry či dokonce zákon, věděl jsem, že se s ním musím setkat. Co kdyby přeci jen dokázal Fénix zničit?

„Pošlete auto,“ rozhodl jsem se. Ublížit mi mohli už dávno, když nad tím tak uvažuju. Jestli tihle lidé vědí, co v Barlioně dělám, jistě by jim nedělalo problém najít si mě v reálu.

„Jděte dolů, už na vás čeká,“ ozvala se odpověď a volající zavěsil.

Možná nejsem Julius Caesar, ale i přesto: Alea iacta est.*

„Omluvte prosím netradiční setkání,“ řekl starší muž, jehož vzhled připomínal přepjatého a zkostnatělého lorda ze starověké Anglie. Kostkovaný oblek, vestička, hůlka, tmavé vyleštěné boty odrážející oblohu posetou hvězdami. Vidět takového muže na břehu městského jezera, které kdysi utrpělo kvůli mé sázce, bylo dost nevšední. Lidé jako on obyčejně sedávali v drahých restauracích a vypravovali příběhy ze svého mládí o skotačení s děvčaty. „Jedině takhle se s vámi můžu setkat, aniž bych na sebe přilákal nechtěnou pozornost.“

Můj protějšek musel být někdo vysoko postavený, protože jsem cestou parkem spatřil několik bodyguardů. Věděl jsem, jak vypadá přední management Barliony, a tenhle mezi ně nepatřil, proto jsem byl stále zvědavější.

Posadili jsme se na dřevěnou lavičku a hleděli na jezero jako dva milenci, kteří se bojí promluvit. Vzpomněl jsem si na mocný hlas starého muže, který se mi dosud nepředstavil, a i proto se mi zdálo naše setkání hodně divné. Pokud měl tak málo času, proč už nezačal mluvit?

„Povězte mi, Danieli,“ spustil konečně muž, který se ke mně napůl otočil a opřel se o hůlku, „jaké to je být ponížený osobou, kterou pokládáte za svou druhou polovičku?“

„Pochybuji, že jste mě sem nechal přivézt, abychom si od srdce poplakali,“ bránil jsem se. Ať už byl tenhle člověk kdokoli, nenechám ho hrát si s mými pocity.

„Nezlobte se na starého muže kvůli jeho hrubosti,“ omluvil se můj společník nečekaně. „Jde jen o to, že vedení Fénixu mi kdysi udělalo to samé, co provedli vám. Bohužel však v realitě, nikoli ve hře. Jen zázrakem jsem nepřišel o rozum a zůstal sám sebou. Proto jsem se rozhodl začít naši konverzaci dost netaktní otázkou. Vámi manipulovala Stacey, ale já jsem na sobě pocítil manipulaci ženy, kterou znáte jako Barsinu.“

Starý muž opět zmlkl a zahleděl se kamsi do dáli, jako by podlehl vzpomínkám na doby dávno minulé. Uběhla minuta, pak další a nakonec třetí. My jsme přesto stále potichu seděli a užívali si výhledu na noční park, který díky šerému světlu lamp vypadal velmi romanticky.

„Chtěl jste se mnou mluvit.“ Měl jsem nutkání něco říct a připomenout mu, že tu vůbec jsem, když už bylo ticho až příliš otravné. „Chtěl jste něco prodiskutovat.“

„Ano!“ napřímil se starý muž, protože jsem ho vyrušil z myšlenek. „Chci vám nabídnout odplatu za vše, co vám ten klan provedl!“

„Promiňte mi, že vás přerušuji, ale ještě než se pustíte do vysvětlování, můžete mi říct, proč mě vlastně potřebujete? Pokud se dokážete pomstít sám, pak mi není jasné, s čím vám vaši lidé nedokážou pomoct a já ano. Jsem jenom normální hráč. Nemám mezi elitou žádné známé a všechny odplaty, které jsem zatím vymyslel, by pro Fénix nebyly žádný velký problém.“

„Smysluplná námitka,“ souhlasil starý muž. „Zrovna jsem se o ní chystal promluvit. Povězte mi, co víte o rodině Zavalových?“

„Nic,“ uznal jsem popravdě a udělal si vnitřní poznámku, abych se po internetu našel víc informací o Stacey a jejích rodičích. Pokud se chci pomstít, měl bych aspoň vědět, proti komu stojím.

„Hmm…“ odpověděl starý muž překvapeně. „Vy jste se nezajímal o svého nepřítele?“

„Zatím ne. Předpokládám, že je vám známo, že jsem bývalý vězeň a dnes jsem poprvé vstoupil do hry jako svobodný občan. Doteď jsem neměl možnost cokoliv zjišťovat.“

„Vím, co se přihodilo, ale nechápu jednu věc. Začal jste vztah s Anastarií a vůbec jste nezjišťoval, o koho jde v reálu? Jestli není třeba vdaná, nemá děti nebo třeba jestli jí nechybí ruka? Co když je obětí nějaké nehody a její herní vzhled je vše, co zbylo z její dávné krásy? V reálu z ní může být jen ohořelý kus masa.“

„O tom nechci mluvit,“ zamumlal jsem a odporem zkřivil tvář. Svým způsobem to byla dobrá odpověď na otázku, proč se Anastaria letos odmítla zúčastnit soutěže o královnu krásy Barliony. Byla by diskvalifikovaná za rozpor mezi jejím reálným a herním vzhledem. Uch… Ať už jsem k ní cítil cokoli, nikdy bych jí něco podobného nepřál. To by bylo až moc.

„Nebojte se. Anastaria je v jednom kuse a nezraněná, ale váš přístup k situaci mě překvapuje. V naší době jsou informace nejsilnější zbraní a dobrovolně se této zbraně vzdát je přinejmenším… velmi podivné.“

„O podivnostech si můžeme popovídat jindy,“ odpověděl jsem a rozhodl se tohle zákeřné téma opustit. Měl pravdu, mohl jsem se kohokoli zeptat a najít si o Stacey, cokoli bych chtěl, ale jaksi jsem se k tomu nikdy nedostal. Vinen v plném rozsahu a omluvil jsem se, ale nikomu nedovolím, aby na mě za to házel špínu jak na toulavou kočku.

„Pokud nebudete mít nic proti, něco vám o nich povím. Zbytek zjistíte jednoduše sám. Viktor Zavala, kterého znáte jako Ehkillera, je jedním z nejbohatších lidí našeho kontinentu. Úplně přesně se nachází na 188. místě žebříčku nejbohatších osob. Avšak oproti většině svých kolegů si Viktor udržuje 80 % svého majetku ve hře a nesnaží se jej přenést do reálu. Korporace Fénix, která je v tuto chvíli opravdovou korporací se vším všudy, se skládá z hlavního klanu, který obsahuje management, bojovníky, nejlepší výrobce a stovky přidružených klanů. Lidé si mysleli, že Legendy Barliony patří mezi ně. Fénix je jedním z mála skutečně ziskových klanů hry a sedí na finančním polštáři, který ho chrání před problémy, jako by bylo například zničení všech jeho hradů. Jistě by je takový útok zasáhl, ale rozhodně by je nezničil.“

„Pokud je pravda, co mi tu říkáte, lze Fénix zničit jediným způsobem. Když se podaří zničit celou rodinu Zavalů,“ řekl jsem a má vlastní slova mě překvapila. Nad takovými otázkami by se člověk neměl ani zamýšlet a už vůbec ne je vyslovit nahlas, přesto…

„Líbí se mi váš způsob myšlení, ale musím vás zklamat. Viktora není možné zničit. Nikdo neví, kde žije, a všechny pokusy vystopovat ho přišly vniveč. Ne! Musíme zkusit jiný postup. Kvůli zvláštnostem Fénixu je musíme zasáhnout do jejich nejcennějšího místa – jejich peněz. A já vím, jak to provedeme.“

Pomalu ale postupně jako lokomotiva nabírající páru začal starý muž odhalovat svůj plán odplaty, ve kterém jsem měl hrát dost velkou roli. Vlastně byl ten plán postaven přímo okolo mě. Já jsem byl hlavní postavou. Při vší úctě k mému společníkovi, vymyslet plán závisející na někom jiném je pěkná pitomost. Jak může vědět, co mi běží hlavou? Sakra, vždyť to nevím ani já sám!

Plán, který mi starý muž odhalil, vypadal následovně: nejdřív ze všeho se musím dostat k andělům a získat od nich přístup do hrobky. Jakmile se mi to podaří, získá svůj přístup i Barsina. Andělé v tu chvíli zmizí a Fénix bude moci bez problému vstoupit. Avšak jen já budu vlastnit „originální“ klíč k hrobce, který udělá z každého předmětu v kořisti jedinečný nebo legendární předmět. Pokud získám tento klíč já, Fénix tam beze mě nevstoupí. Nedávalo by to pro ně z ekonomického hlediska smysl. Následně mám požadovat poplatek 100 milionů zlatých za každého člena Fénixu ve skupině. Devatenáct členů se rovná téměř dvěma miliardám zlatých. Dokonce i pro Fénix je to značný finanční zásah.

„To je hezký nápad,“ pronesl jsem, jakmile muž utichl, „ale vidím hned dva háčky. Za prvé se nedokážu ke vstupu do hrobky dostat. Nemůžu se teleportovat na plošinu a ta bude jistě chráněná. K andělům bez pomoci nedoletím. Za druhé, proč by Fénix utrácel takové peníze? Žádný předmět Barliony, dokonce ani celková cena všech předmětů, nedosahuje dvou miliard zlatých, a proto neexistuje důvod, proč by měl Ehkiller se zaplacením tak vysoké sumy souhlasit. Samozřejmě nemám tušení, jak se zachová, ale já bych rozhodně nesouhlasil.“

„To jsou velmi logické námitky. Jakmile odsouhlasíte náš plán, krystaly přestanou blokovat teleportaci. Jak k tomu dojde, nechte na mně, prostě se to stane. Na vás pak bude vložit do kouzla souřadnice k andělům, teleportovat se tam, a jakmile se na plošině objevíte, andělé vás ochrání. Za druhé, před odletem andělé oznámí, že jen nositel originálního klíče může získat Spásu. Nikomu není zakázáno do hrobky vstoupit i bez vás, ale Spásu bude možno získat jen s vaší přítomností.“

„Spásu?“ zeptal jsem se.

„To je druhá část našeho plánu. Spása je předmět, který dokáže zničit Slzy Harrashesse. Mám pokračovat?“

Došlo mi, s kým mluvím, a zasáhlo mě to jako elektrický výboj. A to nemám na mysli tohoto konkrétního člověka, se kterým tu sedím, ale organizaci, která za ním stojí. Něco takového prostě jediný člověk nedokáže. Eluna mi sdělila, co je Slza Harrashesse zač, ale skutečnost, že přeci jen může být vnucena normálnímu hráči… A to mi vývojáři Barliony tvrdili, že něco takového není možné.

„Budete muset projít dvěma jeskyněmi,“ přerušil mé myšlenky starý muž. „V každé z nich naleznete dvě části předmětu, po jejichž spojení vytvoříte portál. Kouzelníci ho nabijí a vy se díky němu dokážete teleportovat do středu Geranikova hradu, ve kterém se nyní nachází čtyři aktivované Slzy. Vaším úkolem bude vzít Slzy a podstrčit je Anastarii, Hellfirovi, Fioně a Alveoně – vedení Fénixu. Nemůžu vám prozradit, jakým způsobem to uděláte, protože to je nejcitlivější část našeho plánu. Jakmile hráči Fénixu budou mít Slzy u sebe, objeví se oznámení o Spáse a bude se v něm psát, že jen vy jste jediný, kdo ji může získat. Právě z tohoto důvodu se nesmíte teleportovat k andělům dřív, než nadejde správný čas. Jinak by Fénix mohl jeskyní projít ještě před tím, než Slzy získáte.“

Plán starého muže mě ochromil svou krutostí a promyšleností. Kdybych Anastarii Slzu podstrčil, Fénix by rozhodně zaplatil dvě miliardy jen za ni. Bez ohledu na zbylé tři hráče. Ale přesto…

„Podle oficiálního popisu nemůže být Slza předána jinému hráči,“ vzpomněl jsem si na popis krystalu, který jsem objevil v Altamedě. „Nápad předat tento předmět Anastarii je dobrý, ale bohužel nerealizovatelný.“

„Nic nerealizovatelného na něm není,“ ušklíbl se starý muž. „Musíte si pospíšit a získat jeden ze zbývajících krastilů. Koule jsou schované po celém kontinentu a nikdo neví, k čemu slouží. Pár jste jich měl, ale Anastaria vám je vzala, a proto budete muset získat jednu od Grygze, velitele pirátů. S tím vám pomůžeme. Hráč vlastnící krastil a jeden určitý předmět z jeskyně dokáže předat aktivovanou Slzu. Mimochodem, než je Slza aktivovaná, nemá na hráče vlastnící krastil žádný účinek. Anastaria krastil má, ale jakmile se Slza aktivuje, Fénix nebude mít na výběr a zaplatí za přístup ke Spáse… A to ještě není vše.“

„Je toho víc?“

„Spása není předmět. Je to svitek s receptem. Klenotnickým receptem s jistými požadavky: 20 bodů Dovednosti, titul Posvěceného výrobce a přístup do astrální roviny. Jinými slovy jde o předem připravený svitek pro šamana a po konci výpravy ho dokážete přečíst jen vy. Nikdo nemůže nikoho podvést – nedojde-li k výpravě, žádný hráč nezíská přístup ke Spáse. Ale stejně tak neexistuje garance, že právě vy budete tím, kdo ji z kořisti vytáhne. Proto je důležité, abyste pro svou výpravu připravil neprůstřelnou dohodu. S tím vám pomůžu. Po té aktivujete Slzy a všichni čtyři lidé tím prakticky přijdou o své postavy. To bude největší rána pro vedení Fénixu. Výsledek jejich desetiletého získávání zkušeností se rozplyne a zmizí nejlepší postavy Barliony. Všechny jejich reputace, úspěchy a schopnosti se vypaří. Chtěli zničit vašeho šamana, a proto vám dávám možnost zničit je. Dvojitý zásah, zaútočíme na jejich peníze a na jejich talent. Přijde mi, že to bude vhodná odplata za ponížení, které mně a vám způsobili.“

„Dvě miliardy je příliš velká suma, než aby ji někdo jen tak utratil,“ pronesl jsem zamyšleně. „Pro Ehkillera by bylo jednodušší prodat své jméno nebo mě zabít v reálu, než vydat takové peníze. A to především ve chvíli, kdy dojde k aktivaci Slz.“

„Dostanete nejlepší dostupnou ochranku. Odjedete z tohoto města. Zařídíme vám nejlepší vybavení a vysokorychlostní internetové spojení do Barliony. Nikdo nebude vědět, kde přebýváte. Nejdůležitější na tom celém je to, že potřebujeme vaši pomoc, protože se celý plán opírá o vaše schopnosti.“

„Nedokážu projít jeskyní bez důvěryhodných lidí,“ pokračoval jsem v přemýšlení nahlas. „Potřebuji k sobě lidi, kteří mi dokážou ve správnou chvíli poradit, takže budou muset vědět, jaký je plán. Kolik takových lidí mi můžete dát?“

„Momentálně jen jednoho,“ odpověděl starý muž smutně. „Jakmile se dohodneme na podmínkách plánu, spojí se s vámi náš člověk.“

„Jak vaše manipulace se hrou ovlivní mě?“ Nemohl jsem nepoložit tuto důležitou otázku. „Nerad bych zase skončil v dole. Mluvit s vámi je jedna věc, ale měnit herní data je úplně jiná záležitost.“

„Nijak se vás to nedotkne. Jste prostě normální hráč, který plní své scénáře. Co se děje v ostatních částech hry vás nemusí zajímat. Je důležité, že vám ty události pomohou. Žádná pravidla neporušíte. Právě proto nebudeme podepisovat žádné dohody. Pokud se něco nepovede nebo nepůjde podle plánu, Daniela Mahana se ta záležitost nijak nedotkne.“

„A co peníze? Rozdělíme si je?“

„S penězi počkejte až na chvíli, kdy je budete mít v ruce,“ usmál se starý muž. „Jakmile hráčům Fénixu podstrčíte Slzu, začnou se s Korporací soudit za omezování volného pohybu. To musíme přečkat. Až vyjde najevo, že vše proběhlo podle pravidel, že vinni jsou samotní hráči a že je dostupný i lék ve formě Spásy, znovu si promluvíme. Do té chvíle není nutné peníze řešit. Ty také zajistí vaši ochranu. Dokud budete mít u sebe peníze, nebude váš život v ohrožení. Tedy v každém případě ne z mé strany.“

Chtěl jsem se starého muže zeptat, proč to všechno dělá, protože pohádka o Barsině zněla dost nepřesvědčivě, ale udržel jsem se. Proč mám zjišťovat, kvůli čemu ten člověk Fénix tak moc nenávidí? Nesejde na tom, že mě znovu chce někdo využít, aby dosáhl svých vlastních cílů (a stejně jako Anastaria mi nepoví všechno). Právě teď jsem se chtěl pomstít Fénixu za to, co provedli mně a mému klanu. Pokud kvůli tomu budu muset tancovat, jak někdo píská, udělám to. Vlastně mě ani nezajímaly jeho skutečné záměry, i kdybych mu měl pomáhat převzít moc nad Fénixem. Vůbec mi nevadilo, čeho dosáhne, pokud budou zničeni ti čtyři hráči. Proti Fioně a Alveoně jsem nic neměl, ale zničení Anastarie a Hellfira je pro mě dostatečnou pomstou. Kvůli tomu mi stojí za to být zase chvíli něčí loutkou.

„Rád bych věděl, jak vám mám říkat. ‚Staříku‘ nebo ‚hej, ty‘ se k vám zrovna nehodí.“

„Souhlasím, na ‚hej, ty‘ bych odpovídal nerad,“ usmál se zamyšleně starý muž. „Stařík mi ale vůbec nevadí. Klidně mi tak říkejte. Jak jste se rozhodl? Budeme spolupracovat?“

„Budeme,“ kývl jsem hlavou. „Co mám podle vás udělat, aby náš plán získal reálnější obrysy?“

„Projděte dvěma jeskyněmi. Úkol pro jednu z nich už máte. Musíte zabít stínového draka. Z něj získáte první polovinu artefaktu. Nezáleží na tom, koho s sebou vezmete, ale ten artefakt musíte z kořisti sebrat vy. Poznáte ho velmi jednoduše, bude to rukojeť dýky. Neřeknu vám, jak se předmět bude jmenovat, protože to nevím, ale vy to zjistíte, když si přečtete popis. Druhou jeskyní je Jeskyně stínů. Tam získáte čepel a pojidlo. Souřadnice druhé jeskyně obdržíte od nejvyšší kněžky, ta vám dá i úkol. Na splnění jeskyní máte čtyři týdny. Pak se musíte objevit před anděly. Jinak získá originální klíč k hrobce Barsina a naše snaha vyjde vniveč. Termíny si pamatovat nemusíte, můj člověk vám je bude neustále připomínat. Nějaké otázky?“

„Zatím ne, ale zajímá mě, jakým způsobem plánujete pozměnit herní data. Korporace používá tak robustní bezpečnostní systém, že jakýkoli zásah do herních procesů normálně zastaví už na vstupu. Nemluvě o tom, že jde o protizákonné jednání. Jedna věc je vědět o vašem plánu, ale prostě se nechci vrátit do dolu. Sám porušuji zákon už jen tím, že jsem váš plán nenahlásil policii. Takže bych rád měl jasnou představu o lidech, se kterými mám spolupracovat.“

„S věděním přichází trápení,“ odpověděl starý muž. „Nezatěžujte si hlavu detaily, to je můj úkol. Souhlasil jste, že nám pomůžete. Nic jiného aktuálně vědět nepotřebujete. To je prozatím vše.“ Starý muž vstal z lavičky a opřel se o hůlku. „Řidič vás odveze zpátky domů a já očekávám, že obě jeskyně projdete co nejdřív. Máte jen čtyři týdny, nezapomeňte.“

„Kdy se setkám s vaším člověkem?“ zeptal jsem se a rovněž jsem vstal.

„Brzy. Přijde k vám hráč a pronese heslo. Třeba ‚krastil‘. Díky tomu budete vědět, že přichází ode mě a můžete mu naprosto důvěřovat. Jistě se brzy setkáme, Danieli. Doufám, že náš plán vyjde.“

Cesta zpět domů uběhla velice rychle, protože jsem byl pohroužený do myšlenek. Na jednu stranu nebyl jeho plán jen dobrý, byl naprosto skvělý. Děsilo mě ale to, že jsem v něm neviděl žádné nástrahy, a přece se v něm určitě nějaké schovávaly. Život mě naučil, že když něco vypadá jen růžově, skrývá se velmi blízko černočerná tma. Teď jsem tmu neviděl a to mě stresovalo. Ačkoli jsem ji hluboce nenáviděl, Anastaria mě naučila jednu věc – důvěřuj jen sám sobě. Všichni ostatní mě chtěli jen využít. Přesto jsem nyní vědomě dělal tenhle krok, protože výhody byly jasně zřetelné, ale ty chybějící problémy… To prostě nebylo jen tak. V reálném životě to takhle nechodí.

S plnou hlavou podobných myšlenek jsem se svalil na postel a usnul.

„Jak ses vyspal, králíčku?“ zeptala se sarkasticky Anastaria sedící v křesle naproti mně. „Stýskalo se ti po mně?“

Má noční eskapáda se neobešla bez problémů. Spal jsem téměř do dvou odpoledne. Po probuzení jsem kouknul na hodinky a skoro zanadával. Vždyť musím na setkání! Rychle jsem nacpal do sebe dva sendviče a sám sebe do kapsle. Bylo důležité, abych na naše rande nepřišel pozdě. Nechtěl jsem dát Anastarii důvod k tomu, aby si ze mě dělala srandu.

„Ano, sluníčko,“ usmál jsem a ke svému překvapení jsem si uvědomil, že k Anastarii momentálně necítím nenávist. S jasným plánem pro následující měsíc v hlavě jsem se před ní necítil zničený. Za měsíc z ní zbyde jen připomínka jejích činů a já jí rozhodně nedám Spásu, aby získala svou postavu zpět. Anastaria bude v Barlioně zachována navěky, ale jen jako socha.

„Ale! Ty dneska nenadáváš a neprskáš,“ snažila se mi Stacey rýt v hlavě. „Pochutnal sis?“

„Jo, jo, pochutnal. Stacey, oficiálně tě žádám, abys mi vrátila Karmadontovu šachovnici, Oko Černé vdovy, Krastil z Shalaaru, z Gwaru, Levaaru, Babaru a tak dále. Jo! A taky ty nátepníky, které vyrobil Eric, a šupiny delfínolihně… To by mělo být všechno, cos mi ukradla.“

„Zapomněl jsi zapnout video,“ usmála se na mě. „Jak chceš bez něj dokázat, že jsem stará čarodějnice? Nebo se Clutzer rozhodl hrát si se slovy a přivolat císaře, aby posvětil přísahu, že jsem ti i přes oficiální žádost odmítla vrátit předměty? Hezký krok… Něco vymyslím. Co máš dnes v plánu?“

„To nevím, něco,“ pokrčil jsem rameny. „Sama jsi řekla, že jsem si často nechal uniknout kontinentální scénáře. Zkusím nějaký objevit. Chci si trochu procvičit zvěstovatelské schopnosti. Mám moc, ale nedokážu ji ještě dva týdny použít. Je tu spousta úkolů a tak málo času. Musím se nějak zabavit, než začne turnaj mezi klany. Kdy že má vlastně ta sláva vypuknout?“

„Za měsíc a půl. Císař turnaj neustále odkládá. Nejdřív kvůli dýce, teď kvůli Srdci chaosu. Máš v plánu zachránit Renoxe?“

„Ne. Eluna mi jasně řekla, že nemám do Armardu chodit. Jsem poslušný. Když mi bohyně něco nařídí, poslechnu ji. Vymyslím si něco jiného… A co ty? Půjdeš bojovat proti Geranikovi?“

„Mně tam taky zakázali jít, víš… Ale ne, takhle to dál nejde. Na, tady máš!“ pronesla najednou Anastaria, otevřela batoh, který mi nebyl přístupný (pro jistotu jsem to zkontroloval) a vytáhla bolestně známou krabičku. Právě v ní byla schovaná Karmadontova šachovnice. „Všechno ostatní je napadnutelné, ale šachovnice patří tobě, ať se to vezme z kterékoli strany. Mahane, oficiálně ti tyto předměty vracím.“

Anastaria položila krabičku s figurkami na stůl. Objevilo se oznámení, že jsem obdržel předmět, a vedle něj i odpočet sebedestrukce. Krabička totiž ležela bezprizorně na stole, a proto systém rozhodl, že jde o odpad, který do pěti minut zmizí. Pokud si krabičku ze stolu nevezmu, po uplynutí pěti minut z ní nic nezbude.

„Všechno ostatní je moje legální kořist,“ usmála se dívka, když jsem krabičku zvedl a otevřel její víko. Podíval jsem se na osm zelených orků, osm modrých trpaslíků, dva obry, dva ogry, dva ještěry a jednoho krále. Vše, co jsem z šachovnice vyrobil, se mi vrátilo, ale nevím proč. Anastaria nikdy nejednala neopatrně, a proto se za tím gestem skrýval nějaký důvod. Musím si co nejdřív promluvit s Clutzerem. K čertu!

„Takže je zbytečné žádat tě o Oko?“ zajímal jsem se, zavřel jsem krabičku a celou ji vložil do svého batohu.

„No…“ řekla Anastaria s přihlouplým výrazem. „Jaké Oko?“

„Chápu. Co chceš dělat s Erikovými nátepníky a Krastilem z Shalaaru? Nátepníky jsou první předmět, díky kterému si Eric odemknul Dovednost, takže bych mu je rád vrátil. A Krastil z Shalaaru je jediný předmět, který jsem dostal od Renoxe.“

„Děsíš mě, Dane,“ zavrtěla Anastaria překvapeně hlavou. „Jsi tak klidný, rozvážný, přemýšlivý a konstruktivní… Vůbec mi nepřipomínáš šamana, se kterým jsem strávila tři nádherné měsíce.“

„Ale neodpověděla jsi mi. O Oku se můžeme pobavit později, ale rád bych se teď pobavil aspoň o těch nátepnících a krastilu. Máš zájem se dohodnout? Pokud ano, co za ty předměty chceš?“

„Hmm, je to docela obtížné rozhodnutí,“ pronesla Anastaria a pozorně sledovala mé oči. „Chápu, proč chceš nátepníky – první vyrobený předmět je v podstatě jediný svého druhu. Ale krastil… Víš o něm něco, co nikdo jiný neví, že?“

„Pořád jsi mi neodpověděla,“ pokračoval jsem v opakování jediné věty.

„Dám ti ty předměty výměnou za informace. Především mě zajímá, na co potřebuješ krastil,“ prohlásila Stacey. „Povíš mi to a přivoláš císaře, aby potvrdil, že jsi mi nic nezamlčel. Pokud císař stvrdí pravdivost tvých slov, dostaneš nátepníky i krastil.“

„V Barlioně je spousta krastilů,“ pokrčil jsem rameny, „a Eric určitě dokáže vyrobit nové nátepníky. Dokážu žít i bez nich. Jednoduše mi patří, a proto chci obojí zpět. Máme před sebou ještě půlhodinu. Jistě ti nevadí, když si ještě přidám, že ne? Čeká mě hektický den.“

Ahoj, Kreele!

Konečně jsem připraven vydat se s tebou do dračí jeskyně. Kdy budeš připraven? Přivedu s sebou skupinu s levely 200+ o padesáti lidech, včetně Plinta a dalších. Myslím, že by to na zabití stínového draka mohlo stačit. Dej mi vědět, kdy budeš chtít do jeskyně vyrazit.

Jakmile uběhla dnešní hodina manželské konverzace, vydal jsem se uvést do pohybu náš plán. Začal jsem tím, že jsem poslal zprávu Kreelovi, který měl úkol na zabití stínového draka. Kdo ví, jak dlouho mu bude trvat příprava, a proto je lepší se ho zeptat co nejdřív. Nejdůležitější bylo získat souřadnice k jeskyni, podmínky naší výpravy dohodnu s titánem později. Nejlepší by bylo si od něj koupit souřadnice k jeskyni a přestat se starat… Teď už vlastně můžu na hráče útočit! Neměl bych nejmenší problém naši dohodu lehce opepřit. Promiň, Kreele, ale nebude se mnou jednoduchá práce. Však už to tak v životě bývá.

„Mahane!“ pozdravila mě Elizabeth radostně. „Jsem tak šťastná, že děláš, o co jsem tě požádala, a trávíš čas s manželkou! Rodina je nejdůležitější součástí Barliony!“

„Elzo, nemám právě teď moc času. Pověz mi, máš pro mě nějaké úkoly? Už mě nudí vysedávat na jednom místě a chci se trochu proskočit po světě, utkat se s hrůzu nahánějícími monstry. Když už mi Eluna zakázala účastnit se boje proti Geranikovi, možná bych dokázal pomoci jinak při bitvě proti Stínům. Já nevím… Třeba někdo potřebuje nosit vodu!“

Nejvyšší kněžka se rozesmála: „Vodu? No to je nápad! Už vidím ten obrázek – hrabě Mahan přináší vodu prasatům. Na takové představení bych mohla od lidí vybírat vstupné! Ne, Mahane, nebudeš nikam tahat vodu, o tu se postarají jiní. A co se týká bitvy proti Stínům za hranicemi Armardu…“ Oči nejvyšší kněžky se zamlžily, jako by se do jejího imitátora nahrávala nová data. Po chvíli se znovu zaostřily a Elza smutně pokračovala: „Mám pro tebe jeden úkol. Postihla nás velká tragédie!“

„Tragédie? Můžu pomoci?“ nabídl jsem se. Pokud měl stařík pravdu a dojde k vyšetřování důvodu, proč se Slzy Harrashesse ocitly v inventáři hráčů, nemohl mi dát souřadnice k jeskyni jen tak. Musel jsem je získat standardní herní cestou. Tudíž nejdřív přijmu úkol, při jehož plnění jakoby náhodou narazím na jeskyni. Pokud bych úkol přeskočil, nějaké NPC mi dá vodítko, kam se podívat. Nejdůležitější bylo se v pravý čas nacházet na pravém místě.

„To by bylo skvělé. Nedávno jsme vyslali misii do slavného města Klarg ležícího ve Volných pláních. Mí kněží se usadili na periferii města, několik kilometrů od vesnice Modré Bažiny, a začali vévodství přinášet Elunino světlo. Stalo se však něco podivného. Mizí jim krávy. Kněžím se to nelíbí a obávají se, že se něco schovává v lesích! Prosím tě o pomoc – zajdi za nimi a zjisti, proč se jim ztrácí dobytek. Bojím se i o své podřízené. Musela jsem je poslat na tak složitou misii brzy po tom, co se stali adepty.“

Dostupný úkol: Ztracené krávy.

Popis: V lesích poblíž vesnice Modré Bažiny se ztrácejí krávy. Zjistěte, co se děje.

Typ úkolu: běžný. Odměna: +100 reputace u kněžek Eluny a 30 stříbrných. Trest za nesplnění nebo odmítnutí: -100 reputace u kněžek Eluny.

Musím se přiznat, že mi popis úkolu zvedl koutky úst. Zvlášť odměna třiceti stříbrných mě velmi pobavila. Přijal jsem úkol a podíval se na mapu, abych zjistil, kde leží vesnice Modré Bažiny. Úsměv se mi ještě víc rozšířil. Portál do vesnice by mě stál několik tisíc zlatých, ale já jsem naštěstí Zvěstovatel.

„Přijde ti to legrační?“ zeptala se Elza, protože nepochopila můj úsměv. „Lidé trpí, bojí se, musí utrácet peníze, kterých nemají nazbyt, a ty se směješ, jako by se nic nedělo.“

„Ale to vůbec ne!“ Musel jsem se přestat usmívat a vymyslet si nějaký zástupný důvod své radosti. Když máte u nějakého NPC atraktivitu na velmi vysoké úrovni, nesmíte ani na chvíli zapomínat na své chování, protože NPC dokáže naštvat jakákoli prkotina. Vývojáři se snaží hráče nutit k neustálé honbě za atraktivitou, a proto chtějí využít každé možnosti k jejímu snížení. „Prostě jsem si jen vzpomněl na to, jak jsme přiletěli do Krispy, to je město na hranici Malabaru s Kartossem. Také nás tam přivedl úplně jednoduchý úkol, ale hned po našem příletu na nás zaútočila horda svobodných občanů Kartossu. Tvůj úkol mi připomněl naši vítěznou bitvu, proto jsem se usmíval.“

„Dobrá, ale já bych určitě věděla, kdyby nějací Kartossané přišli do Modré Bažiny,“ ujistila mě rychle Elza. „Hovořím s vedoucí misie každý den a dosud nic takového nezmínila. Kdy máš v plánu vyrazit?“

„Hned dnes, proč ztrácet čas? Vydám se do Modré Bažiny a zjistím, co se děje vašemu dobytku. Předpokládám, že se zítra vrátím.“

„V tom případě je rozhodnuto! Zítra večer budu čekat na tvou zprávu a zjistím, jak se ti dařilo. Nyní mě omluv, spěchám. Práce volá!“

Vyšel jsem z chrámu, shlédl na malé náměstí s hezkou fontánou uprostřed, chvíli sledoval hráče pobíhající sem a tam a najednou se mi v hlavě objevila báječná myšlenka. Vytáhl jsem jeden z mnoha amuletů a zavolal.

„Mluvte!“

„Jak se máš, Evolette? Otravuje tě Mahan. Máš chvíli?“

„Sám dobře víš, že na partnera si vždy vyhradím čas,“ ozvala se Evolettova odpověď, já ho ale přerušil.

„Přeskočme formality. Volám ti, protože si vzpomínám, že jsi mi kdysi nabídl dvě vstupenky na svatbu Tavie a Trediola. Chápu, že už jsou dávno svoji, ale nedokázal bys pro partnera zajistit prohlídku hradu Temného lorda? Se samotným Temným lordem se setkat nepotřebuji, ale rád bych se na vlastní oči podíval, co designéři vymysleli v Bezejmenném městě. Mohl bys to zařídit?“

Z amuletu vycházelo jen ticho a já jsem se ušklíbl. Nápad zavolat Evolettovi přišel zčistajasna a vůbec jsem nad ním nepřemýšlel. Je docela složité si to přiznat, ale mám Evoletta rád. Chtěl jsem zjistit, jak se bude náš vztah do budoucna rozvíjet. Jelikož jsem už nechtěl rozpustit svůj klan, čeká mě po odplatě v Barlioně další život a Evolett byl jedním z velitelů klanů s velkou zásobou zdrojů. Bylo ode mě docela hloupé něco takového dělat, ale cosi mi říkalo, že mu mám zavolat a zeptat se ho přímo.

„Svatba se odložila kvůli Srdci chaosu,“ ozvala se po chvíli odpověď. „Moc rád ti dám dva lístky, pokud se naše císařství rozhodneš navštívit.“

„Vážně? A na kdy svatbu přesunuli?“

„Buď hned po zničení Srdce, nebo na ni vůbec nedojde. Proč slavit, když bude svět zničen? NPC nefandí oslavám během pohrom. Jinak řečeno, svatba bude za měsíc a půl, dřív ne.“

„Skvěle! Odlož mi prosím dva lístky a já se pro ně zastavím,“ ujistil jsem kněze a citlivě obešel téma o situaci na plošině před hrobkou. Potřeboval jsem Evoletta i jeho zdroje a on mi právě naznačil, že když ho požádám, pomůže mi. To mi stačí.

Ukončil jsem hovor, odložil amulet a rozhodl se zkontrolovat ještě jednu záležitost, která mi nedala spát. Ještě týden a půl musím vydržet bez svých šamanských schopností, ale to mi nezabránilo hovořit telepaticky s Kornikem. Zajímalo mě, jestli bych ten samý kanál mohl využít i k hovoru s Fleitou.

Učednice? poslal jsem telepatickou zprávu jen tak do větru a představil jsem si zombii. Nemám tušení, jakým způsobem to funguje, a proto jednoduše vyzkouším to, co znám. Zprávy přece posílat dokážu.

AAAAAAAAA! V hlavě mi vybuchl Fleitin hlasitý vystrašený křik. O minutu později se mi rozvibroval amulet.

„Ahoj!“ promluvil jsem do něj vesele, jelikož jsem přesně věděl, kdo mi volá.

„Mahane! Tys mě ale vylekal! Jak to děláš? Úplně jsi mi vlezl do hlavy! Slyšela jsem tvoje myšlenky! To bylo super! Zkusíme to ještě jednou!“

Z amuletu se vyvalil proud několika žádostí, ale o chvíli později Fleita zavěsila a v hlavě se mi začaly objevovat myšlenky, jako bych mluvil s Anastarií.

SE STARÝM MAHANEM NENÍ ŽÁDNÁ SRANDA! SLYŠÍŠ MĚ?

Objevovat je slabé slovo. Myšlenky vyplnily celý prostor okolo mě, potlačily hluk města a přiměly mě padnout na kolena a přitlačit si dlaně k uším. Připadal jsem si, jako by mi do obou uší řvaly dva megafony zesilující hlas o stovky decibelů.

Máš pravdu, se starým Mahanem si zábavy neužiješ,“ odpověděl jsem. Z ohromně hlasitého zvuku bouřícího se mi v hlavě jsem se ještě třásl, ale dodal jsem: Přestaň křičet. Slyším tě naprosto skvěle. Začne mi z tebe zvonit v uších, jestli se neztišíš!

Aha, promiň, odpověděla Fleita potichu. Vážně si můžeme takhle volat?

No, teoreticky ne, ale určitě nás nikdo neodposlouchává, odpověděl jsem trochu ironicky. Teď si můžu přečíst tvoje nejdůvěrnější myšlenky a zjistím, kde jsi byla včera v noci.

COŽEEEE? Hlavou se mi ozvalo další zařvání a přimělo mě si opět zakrýt uši. Objevilo se oznámení, že mi přibyl záporný bonus Omámení, což mě na chvíli přimělo k zamyšlení. Třeba bych to samé mohl provést Anastarii. Bylo by to ode mě škaredé, ale co, občas je zábava chovat se k ostatním škaredě. Neopovažuj se mi hrabat v hlavě!

Uklidni se. Nikdo se ti do hlavy nedostane. Byl to jen vtip! Nečekal jsem, že zareaguješ zrovna takhle. Pověz mi, kde vlastně jsi a co provádíš?

Cože, ty to nevíš?

Kdybych to věděl, neptal bych se.

Já… spustila Fleita, ale pak se naše spojení přerušilo. Hádám, že dívčina energie klesla na nulu, protože ta moje byla už z poloviny vyčerpaná. Moje učednice teď leží někde na zemi, vychází z ní nesrozumitelná slova a straší nevinné kolemjdoucí. Jeden z hlavních problémů ztráty energie byl ten, že vám ji odpojení ze hry nedoplnilo. Hráči nezbývá než počkat nebo se napít vody. Jiná možnost neexistovala.

„Mahane, taková konverzace mě stojí spousty sil,“ zasyčela Fleita o pět minut později přes amulet, čímž mi najednou naznačila dvě věci. Předně to, že se jí energie doplnila sama od sebe, takže okolo ní nestál nikdo, kdo by jí mohl do úst vpravit doušek vody, a dozvěděl jsem se i to, že má vypnuté smyslové filtry. To mě dost překvapilo, protože neplnoletým hráčům nebylo dovoleno upravovat si úroveň smyslových filtrů.

„Drahoušku, na jakou úroveň máš nastavené smyslové filtry?“ položil jsem učednici otázku, která mě trápila.

„Na devadesáti proc– hej, to není fér!“ zakřičela Fleita hořkým tónem. „Chtěla jsem tě překvapit!“

„Překvapení se mi začala zajídat,“ usmál jsem se. „Ale pořád jsi mi neodpověděla na otázku. Kde jsi a co tam děláš?“

„Jsem poblíž Bezejmenného města a sbírám houby. Evolett mi řekl, že skutečný bojovník nestrká nos tam, kde není vítán, a poslal mě trénovat. Myslí si, že mě houby zabaví a já na jeho jednání nebudu posílat ducha odposlouchávání.“

„Hm, kvůli čemu?“

„Jsem prostě zvědavá! Probírají tam všechny možné záležitosti! Například jsem stihla zjistit, že se Temná legie připravuje zaútočit na jedno z měst na Volných pláních a je v plánu expanze klanu. Postupně se chtějí stát skutečným konkurentem Fénixu a svrhnout je z trůnu, pak ale objevili mého ducha a mám utrum… Ale, já ti tu vykládám tajemství našeho klanu! Mahane, neptej se mě na to, zjistila jsem ty informace jen náhodou a většinu z nich jsem stejně už zapomněla. Ale věděl jsi, že Evolett má připravené tři svitky Armagedonu? Mluvili o nich těsně před tím, než si všimli ducha odposlouchávání, proto si to ještě pamatuju.“

„A kdy o tom mluvili?“ zeptal jsem se a napjal uši.

„Dnes ráno. Jakmile mě chytli, poslali mě sbírat houby. Mám přinést čtyřicet lesních muchomůrek. Čtyřicet! Je jenom tříprocentní šance, že je najdeš! Zatím mám jenom tři…“

„Dobře, rozumím. Jakmile objevíš i zbytek, zavolej mi a vezmu tě s sebou. Vydáme se pobít pár monster.“

„Výborně! Kdo půjde s námi?“ zajímala se Fleita, ale já jsem ukončil hovor a sáhnul po předchozím amuletu. Takže ty máš tři Armagedony a jen jsi je tak náhodou zmínil na jednání, než si nějaký lupič nebo zabiják s vysokou úrovní Odhalení všiml Fleitina ducha? Hmm…

„Evolette, tady opět Mahan. Myslím, že víš, proč volám.“

„Kvůli lístkům?“

„Přesně tak, lístky. Tři lístky na pořádně velký ohňostroj. Víš, kromě jiného mě dost zajímá, jak ses k těm lístkům dostal. Vždyť jsi je ještě před několika týdny neměl. Přesně si na to vzpomínám. Ty lístky by se velice hodily, když jsme tehdy brázdili moře.“

Evolett jistě není sám, a proto jsem nechtěl o Armagedonech mluvit otevřeně. Ale nemohl jsem se na ně nezeptat, málem jsme na moři zaplatili životem. Něco mi tu nehraje.

„Máš pravdu. Mám tři lístky a rád se o ně podělím,“ ozvala se odpověď. „Nepovím ti, jak jsem se k nim dostal, ale řeknu jen to, že jsem se kvůli nim musel spřátelit s velmi zajímavými lidmi. Lístky jsou jejich, ne moje. Jsem si jistý, že si chceš chvíli odpočinout, tak ti je všechny věnuju. Použij je chytře. Zapiš si tyhle souřadnice, za deset minut se na nich potkáme.“

Amulet utichl a dal mi příležitost zamyslet se nad novinkami, které jsem právě vyslechl. Proč je s každým tak složité jednání? Evolett si jistě ihned všiml Fleitina ducha a využil ji, aby mi řekla, že má v plánu zaútočit na Fénix. Zmínil svitky i možnost účastnit se menší výpravy, pokud jsem tomu dobře rozuměl. A navíc podle našeho prvního hovoru všechno tohle očekával. Hmm… ano… Vzhledem k tomu, že jsou Evolett a Ehkiller rodina, nemám nejmenší ponětí o jeho motivech. Určitě ví, k čemu ty svitky použiju. Došlo snad mezi bratry k rozkolu? Sakra! Skoro by stálo za to vrátit se zpátky do dolu a neřešit do konce života nic jiného než rudu a krysy.

„Posaď se,“ pokynul Evolett k volnému křeslu. Podíval jsem se okolo sebe a automaticky otevřel mapu, abych zjistil, kde se vlastně nacházím. Hned jsem ale ztuhl, protože klasická mapa byla nahrazena trojrozměrnou projekcí hradu. Systém zjistil, kde se nacházím, a podle toho změnil zobrazení mého okolí. Jelikož jsem Zvěstovatel a právě se nacházím v hradu, dostal jsem možnost skočit do jakékoli části budovy. Myslel jsem, že něco takového funguje jen v Altamedě, ale…

„Hlavní síň hradu Temné legie?“ zeptal jsem se překvapeně, když jsem pochopil, kam jsem byl pozván. „Bez zablokované teleportace?“

„To jistě ne, ale taková prkotina by přece nezastavila Zvěstovatele či boha,“ usmál se Evolett. Předpokládám, že během deseti minut mezi pozváním a mým příletem stihl hobgoblinům sdělit, ať si dají pauzu. Ti by jinak můj skok znemožnili.

„Jak je to s těmi lístky?“ Přijal jsem pozvání a vděčně jsem si sedl do křesla. „A proč tři najednou?“

„Tři klany, tří lístky,“ pokrčil Evolett rameny. „Na kartosské straně je to o něco jednodušší než v Malabaru. Všichni se tu snaží spolupracovat.“

„Dobrá, zeptám se jinak. Proč? Věřím, že víš, na co se ty lístky použijí. A ty víš, že já vím, jaký je vztah mezi tebou a Ehkillerem. Takže proč?“

„Dal by sis kapku vína?“ zeptal se mě vládce Temné legie, jako by mou otázku neslyšel. „Nejlepší ročník, který Zlatá podkova nabízí. Upozornil mě na něj sám majitel. Na Barlioně se mi nejvíc líbí její představivost. Vstoupíš do hry, aby ses cítil jako hrdina zachraňující malé děti. Já mám děti rád, Mahane. Je mi téměř šedesát a věř, že moje herní podoba ani v nejmenším neodpovídá té reálné. Moje herní postava je značně upravená. V reálu je Evolett normální starý muž, který si přeje jediné – vnoučata. Děti jsou víc než jen malí lidičkové. Právě ony dávají životu smysl.“

„Nechápu,“ zavrtěl jsem hlavou. Buď jsem hloupý, nebo mě Evolett něčím omámil.

„V reálu je moje práce najít sirotkům nové rodiny. Neumisťuji je do sirotčinců, to ne. Prostě jim hledám rodiny, zajišťuji proces adopce, pomáhám jim zvyknout si na nové prostředí a vrátit se do skutečného života. Dokonce jsem si našel práci v kanceláři starosty. Získal jsem pravomoc trestat rodiče, kteří své děti zneužívají a provádí jim neskutečné věci…“ Evolett se zavrtěl, jako by pro něj bylo velmi těžké si na ty situace nejen vzpomenout, ale i o nich mluvit. „Byl jsem především znepokojen osudem jedné dívky. Nebudu říkat, co jí otec provedl, ale bylo to tak hrozné, že ani doly by jako trest nestačily. Byla naprosto zlomená a žila skoro ve vegetativním stavu. Prostě pořád mlčela a známky aktivity jevila jen ve chvílích paniky, když se k ní blížil nějaký muž… Vím, co ti můj bratr a neteř provedli, a dokážu si představit, jak se cítíš. Také ale vím, jak ses zachoval k Rastilaně. V reálu se jmenuje Julie. Všichni okolo jsou rádi, že dostala chuť do života, i když teď pořád žvatlá o dracích. Začala k sobě pouštět doktory. Nejdřív nejistě a zkusmo, ale postupně se přestala třást strachy, když stáli u ní. To ten její let na drakovi.“

Evolett si nalil sklenici vína a celou ji do sebe najednou obrátil, jako by šlo o panáka osmdesátiprocentní vodky. Chvíli mě pozoroval nepřítomným pohledem a pak pokračoval:

„Včera jsem zjistil, že ses vrátil do Barliony. Nemusím být génius, abych pochopil, proč ses vrátil. Nikdo by nedokázal odpustit to, co ti provedli. Nemáš dostatek zdrojů na pořádnou odplatu, ale já ti chci poděkovat za pomoc Rastilaně. S mým bratrem si nemusíš dělat starosti, postarám se o něj sám. To je vše, co ti o tom řeknu.“

„Výprava do Volných plání?“ položil jsem další otázku a přijal od kněze tři svitky s nejničivějším kouzlem Barliony.

„Vyřiď Clutzerovi, ať se spojí se Zlatanem a dořeší detaily. Chci zajmout město, které nemá s našimi císařstvími žádné styky, proto by neměly nastat problémy s reputací.“

Oba dva jsme utichli a já jsem se bál nastalé ticho narušit. Na jednu stranu jsem v Kartossu již nic dalšího nemusel řešit a bylo na čase, abych se vrátil do Anhursu. Na druhou stranu jsem však cítil, že takový dar si žádal nějaká slova. Dar tří svitků o přibližné hodnotě šest až osm milionů zlatých si říkal o nějaký výraz vděčnosti, ale co přesně… Proto jsem zůstal potichu a němě hleděl do žhnoucího krbu.

„Za tři týdny bude mít Allie narozeniny,“ pronesl zničehonic Evolett.

„Allie?“

„Barsina. Plánují oslavu nejen v reálu, ale i ve hře – ve Vengardu. Mělo by se jí účastnit celé velení Fénixu a velitelé spřátelených klanů. Všichni dorazí oblečeni do nejlepších šatů a budou se snažit co nejlépe ukázat svůj statut, bohatství a úspěchy. Nikdo o těchto lístcích neví a já doufám, že se o nich nikdo až do poslední chvíle nedozví. Budu tam taky. Požádám dnes svého krejčího o co nejhezčí oblek. Rozumíme si?“

„Naprosto,“ potvrdil jsem a potřásl knězi rukou. Zadal jsem souřadnice vesnice Modré Bažiny. Je těžké nerozumět člověku, který vám nabízí možnost zničit elitu Malabaru včetně jejich jedinečných předmětů. Armagedon si prostě nevybírá.

Předpokládám, že pokud oslava proběhne podle mých představ, bude Anastaria malinko naštvaná…

* Kostky jsou vrženy.

4. kapitola

Modré Bažiny

Nakloň se k zrcadlu a řekni tváři v něm,                       

že už má na čase vytvořit jinou v krátku,

jestli teď nebude její jas obnoven,

oloupíš celý svět a zkrátíš jednu bradku.**

Zpráva odeslána…

Uběhla pouhá půlhodina, než jsem obdržel odpověď, kterou jsem očekával:

Jestli chceš ale žít, aby tě zapomněli,

pak zemři neženat – a zemřeš navždy celý. **

Jakmile jsem se objevil na hlavním náměstí Modrých Bažin, nezapsal jsem se v hostinci ani u předáka. Prostě jsem se odhlásil ze hry. Konverzace s Evolettem mi vnukla zajímavou myšlenku, které jsem se nemohl zbavit. Bylo na čase zapnout mozek. Vysoukal jsem se z kapsle, pohodlně se usadil na pohovku a ponořil se do myšlenek. Jak jsem na tom?

Za prvé – nějaká tajná organizace spřádá ko mplot proti Fénixu. To je naprosto v pořádku, ale požadují mou pomoc, a proto se objevím v hledáčku všech poškozených. Kvůli mé minulosti s Fénixem a reputaci šamana Mahana v barlionské komunitě nikdo ani na moment nezapochybuje o mé touze pomstít se klanu se znakem hořícího kuřete. A díky tomu organizaci nikdo neodhalí, zatímco plná váha protiútoku Fénixu padne na mou hlavu. Zajímavá vyhlídka, co na to víc říct?

Za druhé – podle tajné organizace mi Fénix zaplatí dvě miliardy zlatých. Tato částka by mi měla zajistit bezpečnost a ochranu. Asi ztrácím kontakt se světem okolo. Co například zabrání té organizaci v tom, aby mi všechny peníze sebrala? I kdyby to mělo být hrubou silou. Vzpomínám si, jak stařík během konverzace zmínil, že nikdo neví, kde Ehkiller sídlí. Organizace mi sice slíbila ochranu před zlobou Fénixu, ale přesto její zástupce ani jednou neřekl, že se mi nic nestane. Potřebuje snad stařík nějakého svědka spáchaného zločinu? O tom dost pochybuju.

Za třetí – manipulace s herními daty. Nevím, co kromě akutního zatmění mozku mohlo zapříčinit, že jsem zapomněl na svou dřívější kariéru. Cvičil jsem se na softwarového inženýra a jasně si vzpomínám, že nám učitelé během kurzu do hlav vtloukali jednu hlavní informaci: virtuální i reální hackeři budou tvrdě potrestáni. A kromě toho si zákon stejnou měrou posvítí na hackery i na jejich komplice. Ať to vezmu z jakéhokoli pohledu, dokud svoje informace nesdělím bezpečnostním složkám, jsem technicky komplicem. Kdyby vše šlo podle staříkova plánu, dolu se prostě nevyhnu. A kromě toho, co staříkovi a jeho lidem brání mě podvést a svalit na mě veškerou vinu? Nebyla záležitost s Marinou už dostatečné poučení? Když jsme u toho, musím se s ní konečně setkat. Už dlouho se se mnou snaží spojit, takže by bylo dost nezdvořilé naše setkání dál odkládat. O tom, že mi několikrát pomohla předáním užitečných informací, ani nemluvě.

Za čtvrté – Evolett. Možná neznám všechny informace, ale proč by bojoval jeden bratr proti druhému? Určitě chápe, že Ehkillerova reputace dostane zásah, pokud se při oslavách Plintovi podaří proniknout do nejlepšího hradu Fénixu a aktivovat tam Armagedon. I kdyby se jejich nejlepší hráči jako Anastaria a Hellfire dostavili v oblecích od Reandera, ostatní si jistě přinesou nejsilnější vybavení. Především ti, kteří se chtějí stát bojovníky Fénixu. Ačkoli půjde o narozeninovou oslavu, mnoho hostů dorazí v nejlepší výzbroji a s nejlepšími zbraněmi. Fénix bude jistě vybírat vstupné. Jakmile uprostřed téhle nádhery vybuchne Armagedon, počet hráčů naštvaných na můj klan masově stoupne. A pokud budou mezi návštěvníky i členové císařské rodiny…

Evolett mi jasně naznačil, že jsme partneři a tak, ale s bráchou si poradí sám – bez urážky. Proto by mě zajímalo, proč mi dal tři svitky. Jediný svitek by jako zásah do Ehkillerovy reputace úplně stačil, ale přesto se Evolett pojistil a dal mi tři. Proč to udělal? Co tím získá? Je to divné a nerozumím tomu.

Takže mám spoustu otázek, na které jednoduše neznám odpovědi, a přesto začínám dělat rozhodnutí a kráčet ven ze zamotaného bludiště informací. V hlavě se mi usadil podivný pocit úzkosti a předtuch a několik minut odmítal zmizet. Něco dělám špatně. Pokud budu pokračovat daným směrem, nedokážu si později poradit se všemi následky.

Sakra! Nejsem snad šaman? Jestli jsem skutečný šaman, není na čase naslouchat svým předtuchám nejen ve hře, ale i v reálu? Koneckonců, předtuchy jsou předtuchy bez ohledu na to, jestli je vytváří moje podvědomí, nebo program. Blíží se něco velkého a nepříjemného, co musím přežít. Takže je na čase si vzpomenout na lekce minulosti a vymyslet plán B.

A právě proto jsem na jedno zajímavé fórum vložil pár veršů a udělal velkou chybu v posledním slově, které jsem z původní „matku“ změnil na „bradku“. Nikdo, kdo nezná Sonety, si toho nevšimne, a ti znalí si budou myslet, že jsem prostě udělal chybu. Přesto jsme já i osoba, které byly verše adresovány, dobře věděli, o co jde. Chtěl jsem se sejít a všechny komunikační kanály mohly být sledované. Podle nepsaného pravidla freelance „umělců“ setkávajících se na této stránce se fórum o pouhých třicet minut později zaplní stovkami dalších básní, které skryjí „korespondenci“ dvou konkrétních lidí.

Každý z freelancerů (kterým jsem byl kdysi i já) měl velmi úzký okruh kontaktů, proto si naprostá většina lidí ode mě držela odstup, ale přesto jsem je potřeboval, protože díky nim bylo daleko složitější mou konverzaci vysledovat. Když jsme se stali nezávislými, slovo paranoia začalo být naším denním chlebem a většina naší práce se odehrávala tajně. Během posledního roku jsem z nějakého důvodu začal věřit lidem a vrhal se střemhlav do šílených akcí, aniž bych si předem promyslel situaci a opatrně zvážil možnosti. Je na čase s tím nyní přestat a vše si do detailu promyslet. Mám čas a příležitost; všechno ostatní přijde později.

Bezchybná odpověď mého přítele v sobě také ukrývala informaci: pochopil jsem tvou zprávu a zkusím zařídit setkání. Pokud by se ve dvojverší také nacházela chyba, změnil by se význam zprávy – Sergej by se se mnou nemohl setkat. Žádná chyba tam však nebyla, proto jsem měl šanci uniknout z pasti, která mě začala ze všech stran svírat.

Teprve ve chvíli, kdy jsem začal jasně myslet, nebo o tom aspoň sám sebe přesvědčil, jsem si uvědomil závažnost situace, ve které se nacházím. Pokud skutečně existuje nějaká tajná organizace, která dokáže sledovat můj pohyb ve hře, pak jistě jednoduše zjistí, kde přebývám v reálu. Vlastně to dali jasně najevo při mé noční vyjížďce. V tom případě si můžu být jistý, že ani emaily ani telefony nejsou bezpečné. O tom vlastně nemusím vůbec pochybovat. Právě proto jsem poslal smluvenou šifrovanou zprávu příteli i přesto, že jsme ji dosud ani jednou nepoužili. Byl jsem rád, když přišla odpověď, a vyrazil jsem do kavárny Alventa. Právě na tom místě jsme se dřív dohodli.

„Kdo další mě vyzve na heads-up?“ vyhrkl jeden ze štamgastů a pozoroval nedostatečně osvětlený sál. Já jsem seděl ve vzdáleném rohu, objednal si pivo a snažil se vypadat jako unavený hráč, který si chce na chvíli odpočinout od Barliony. Alventa byla mezi hráči známá pro svou schopnost vrátit mozek člověka zpátky na pravé místo a změnit obyvatele Barliony zpět na obyvatele Země. Proto na mé přítomnosti nebylo nic divného. Stejně jsem to potřeboval.

„Já!“ ozval se opilý hlas jednoho z návštěvníků. Byl to docela malý chlápek asi okolo třicítky. „Texas Hold‘ Em, klasická pravidla.“

„Přijímám!“ odpověděl první chlap a oba karbaníci se přesunuli do vedlejší místnosti. Obrazovka ihned začala zabírat jejich hru a ukazovala i dvojici karet, které každý z nich obdržel. Reproduktory však mlčely. Podle standardních pravidel byl zvuk a elektromagnetické signály v místnosti blokovány. Z místnosti se dostalo jen video a i to procházelo přes soustavu zrcadel a kamera zabírala až odraz z posledního zrcadla. Místnost, kde se hra odehrávala, zaručovala hráčům naprostou izolaci. Nikdy nemůžete být dost opatrní, když jde o peníze.

Ani na sekundu jsem nepřestával pochybovat, že jsem pod neustálým dohledem. Popíjel jsem pivo a sledoval hru. Ačkoli, abych řekl pravdu, nebylo moc co sledovat. Malý vyzývatel dostával celkem jasnou lekci. Byla sranda sledovat, jak příliš rychle zvyšuje s párem es nebo se snaží blufovat s 2-8 mimo barvu. Obrazovka nezabírala tváře hráčů. Viděli jsme jen karty na stole, hromádky žetonů a občas i mihnutí krupiérových rukou, ale přesto mi bylo jasné, že v té místnosti probíhalo jednání.

Hlavním důvod existence izolovaného pokoje bylo vytvořit bezpečné místo pro tajné setkání dvou freelancerů.

„Není vám už zle z toho, jak tu přežvykujete žvance jako stádo krav?“ ozval se štamgastův hlas celou kavárnou. „Kdo další si mě dovolí vyzvat?“

„Já!“ zakřičel jsem a vstal od stolu. Teď jsem byl na řadě já. Na obrazovce se objevily mé ruce a měl jsem v plánu udělat několik začátečnických chyb. „Texas Hold‘ Em s klasickými pravidly.“

„Přijde mi, že chceš pádlovat proti proudu a zapomněl sis doma pádlo,“ pronesl Sergej, jakmile jsem mu dovyprávěl svůj příběh. Do pokoje vstoupil až ve chvíli, kdy štamgast zavřel dveře, aktivoval rušící systém a nasadil si futuristickou helmu, přes kterou neslyšel ani neviděl nic, co se dělo okolo něj. Naše tajné jednání mělo zůstat tajným a majitelé Alventy tuto zásadu ctili.

„To je proti mé situaci idylka,“ souhlasil jsem a udělal další chybu. Za tuto službu bylo potřeba zaplatit, a proto štamgast při hře proti freelancerům požadujícím tajnou schůzku vždy vyhrál. Mohli jste sem samozřejmě přijít s úmyslem pořádně si zahrát a v takovém případě hrály svou roli znalosti a zkušenosti. Pokud však šlo o jednání, majitel vždy vyhrál. To bylo jasně dané.

„Musí ti být jasný, že tě ten stařík využije jako nějaké dítě.“

„To chápu.“

„A jeho nabídka je nelegální.“

„To vím taky.“

„Ale stejně máš v plánu ji přijmout,“ shrnul situaci Sergej, když jsem jedno rozdání vyhrál, čímž jsem naznačil, že by se naše schůzka mohla protáhnout.

„Přesně tak,“ povzdechl jsem si. „Sergeji, ať se na to podíváš z jakéhokoli úhlu, čeká mě past. Pomsty se nevzdám, svědomí by mi nedalo. Ale nechci v tom skončit až po uši. Jaký má smysl pomsta, během které skončíš mrtvý nebo ve vězení? Jeho nabídku prostě musím přijmout.“

„To je všechno moc hezké, ale jednu věc zaboha nechápu – proč se tak moc chceš pomstít? Co ti Anastaria udělala, že jí chceš zničit postavu? Osobně si myslím, že jakmile jí vhodíš do batohu Slzu, Ehkiller vypustí na Korporaci samo peklo a donutí je přidat několik dalších předmětů, které se k tobě nebudou vztahovat a dokážou utlumit účinky Slzy. Vždyť se ti přece může něco stát. Co když přestaneš hrát a ztratíš o hru zájem? Nebo cokoli jiného, co by se ti mohlo přihodit… Já na Ehkillerově místě a s jeho prostředky bych se ani na vteřinu nerozpakoval a vložil do toho všechny síly.“

„V tom máš pravdu,“ odpověděl jsem zamyšleně a složil karty, se kterými se mi podařilo poskládat barvu. „Na to ti nemůžu teď odpovědět, ale minimálně mám důvod, abych se se staříkem znovu sešel. Nepřijde mi, že by si tuhle část dostatečně promyslel.“

„Pokud je všechno, co ti pověděl, pravda, stejně monitorují každý tvůj krok. Dokážeš si představit sumu peněz, o kterou jde? Umíš si představit dvě miliardy? To je moc na to, aby tě jen tak pustili z dohledu.“

„Právě proto jsem s tebou chtěl mluvit. Potřebuju zmizet. Opravdu na hodně dlouho odsud odejít, a přesto mít nerušený přístup ke hře. Vem si tu nejhorší možnost – stařík pracuje pro Korporaci a dokáže jednoduše sledovat umístění kapsle, kterou používám pro vstup do hry. Proto potřebuju proxy pole o velikosti, já nevím, sedm serverů by asi mohlo stačit.“

„Sedm?“ zeptal se Sergej překvapeně a díval se na mě jako na blázna. „Víš, kolik to bude stát?“

„Peníze mě nezajímají, můj život je pro mě cennější. Potřebuju z každé serverové úrovně zpětnou vazbu, která mě bude varovat o jakýchkoli nezvaných hostech. Když mě začnou hledat, chci o tom vědět.“

„No dobře…“ odpověděl zamyšleně Sergej. „Vidím, že tě vězení fakt napravilo. Jakmile ses dostal ven, hned ses zapletl do dalšího svinstva. Na přípravu potřebuju tři dny a peníze.“

„Pošli mi faktury, hned je zaplatím. Sergeji, dělám to všechno jenom nerad, ale mám vážnou předtuchu, že pokud se nebudu bránit, špatně skončím. Vždyť nemůžu jenom tak jít na policii. Co bych jim asi řekl? Víte, detektive, někoho jsem potkal a on mi pověděl to a to? Věřím, že jsem geniální a jedinečný a že kvůli mně někdo hackne hru? Je mi jasné, že ještě než domluvím, nechají mě převézt do blázince. Nemůžu ani jen tak zmizet. Fénix po mně půjde, dokud neumřu. Tak to prostě je.“

„A přesto tě ani nepadlo napsat zprávu Korporaci a oznámit jim, co se děje,“ bránil se Sergej. „Sám dobře víš, že jestli se něco posere, měl bys neprůstřelné alibi, protože jsi Korporaci předem varoval. Může ti být jedno, jestli na varování nějak odpoví, ale jako čestný a odpovědný hráč jsi povinen oznámit hrubé porušení podmínek, o kterém ses dozvěděl. Dane, pokud to neuděláš, poštvou na tebe později psy.“

„Souhlasím,“ kývl jsem hlavou. „Napíšu Korporaci hned, jakmile pro mě zařídíš bezpečné útočiště. Pak taky budu mít šanci vidět, jak na to stařík zareaguje.“

„Dobře, tak já půjdu,“ pronesl Sergej a vstal. „Už nemám, co bych dodal. Musíme jednat a… Dane, jsem moc rád, že ses z Barliony dostal ven. Za tři dny čekej zprávy a nějaké lidi. Dovedou tě do nového bytu. Hodně štěstí, Mahane!“

„Hodně štěstí i tobě, Filine,“ odpověděl jsem a zahlásil all-in. Přišel čas ukončit naši hru.

„Krásný den vám, sire hrabě!“ pronesl divnou malabarštinou radní Modrých Bažin, jakmile jsem se vrátil do hry. Rozhlédl jsem se a ze všech sil schoval úsměv. Téměř všichni obyvatelé Modrých Bažin se srotili okolo mě. Asi mi chtěli naznačit, že pronesu-li správná slova, podaří se mi získat nový úkol. Obyčejně se barlionská NPC starají sama o sebe a hráčů si příliš nevšímají, protože ti stejně jen pobíhají od ničeho k ničemu. Zde však vesničané zareagovali na mou přítomnost a sešli se okolo. Mohl jsem předpokládat, že mě buď vyženou, nebo požádají o pomoc. Třetí možnost neexistovala.

„Krásný den také vám, drahý sire Kasheeshi,“ odpověděl jsem, když jsem si přečetl jméno radního.

„Říkejte mi prosím Kash,“ opravil mě předák. Bylo to divné. Bez problému jsem mu rozuměl, ale NPC promlouvalo nějak zvláštně.

„Jak vám mohu pomoci, drahý Kashi?“ vyslovil jsem standardní slova pro získání úkolu. Nemělo smysl zde trávit víc času, než bylo třeba. Kněží čekali mimo vesnici, ale jak se říká, zvyk je železná košile. Pokud mám s  NPC hovořit, chci od něj slyšet všechno, co mi může říct.

„Pomoci? No skutečně byste nám nějak pomoci mohl, sire Mahane,“ připravil jsem se na nový úkol, ale předák najednou úplně změnil téma: „Odejděte laskavě během dvou minut z naší vesnice. Pokud tak neučiníte, pomůžeme my vám pochodněmi a vidlemi.“

Podíval jsem se na vesničany kolem sebe a až teď jsem si všiml, že se netvářili až tak přátelsky, jak se mi ze začátku zdálo. Naštvané výrazy, v rukou palice, kosy a vidle, několik lidí drželo na řetězech velké psy. To je mi ale přivítání. Přišli se na mě podívat, jako bych byl nechvalně známým psancem. Nemohli mi zabránit vejít do vesnice, ale dokázali by mě velmi rychle vypakovat. Samozřejmě se všemi poctami.

„Máte v úmyslu zaútočit na hraběte Malabaru?“ zvedl jsem demonstrativně obočí a přepnul do aristokratického módu. To by tak scházelo, aby mi NPC říkala, co si můžu a nemůžu ve hře dovolit. Ke Clutzerovi, staříkovi a Evolettovi se teď ještě přidají NPC, co? Za chvíli mi začne rozkazovat snad i sama Anastaria.

„Žádáme, aby hrabě opustil mírumilovně vesnici,“ pokračoval bez uzardění předák. „Našeho sira barona nepopudí, pokud vás trochu popoženeme.“

„Tak se věci mají?“ zeptal jsem se ještě více překvapeně. „A vy si myslíte, že baron nebude naštvaný ani ve chvíli, kdy se ho na tuto situaci budou vyptávat císař Malabaru a Temný lord Kartossu? To mi připadá až neuvěřitelné.“

„Temný lord?“ ztuhl najednou předák a dokonce ukročil o půl kroku vzad. „Sir hrabě pochází z Malabaru, co s tím má společného Kartoss?“

„Temný lord Kartossu je mým blízkým osobním přítelem,“ usmál jsem se, protože se mi konečně podařilo nastartovat naši konverzaci. Otevřel jsem tabulku s reputacemi, zvýraznil data u Temného lorda Kartossu a předal je radnímu. Reputace u Temného lorda na úrovni respektovaný, ještě když mi chybí pouhé 2 000 bodů na úroveň velebený, budí respekt. A to především u osob nenávidících Malabar a všechno s ním spojené. A navíc to vypadá, že jsem právě přišel na důvod, proč se tu Eluniným kněžím ztrácejí krávy!

„Ale Malabar…“ snažil se předák namítat, ale já jsem se již rozhodl vzít situaci pevně do rukou a dovést ji ke zdárnému konci. Otočil jsem se k branám vesnice a hlasitě zvolal:

„Zajistím, aby se magistři dozvěděli o tom, jak se ke mně dnes baronství Klarg zachovalo. Přivítat hraběte s vidlemi a palicemi není pouhá nevychovanost, jde o útok na aristokracii celé Barliony. Udělám, jak nařizujete, a odejdu z tohoto místa, sire Kasheeshi. Hodně štěstí.“

„Počkejte!“ Předák přešel do kartosštiny. Áha! Další test? Kasheesh nyní mluvil bez přízvuku, kartosština je asi jeho rodným jazykem. „Došlo k malému nedorozumění!“

„Nedorozumění?“ odpověděl jsem ve stejném jazyce a dal tím najevo, že se jím bez problému domluvím. „Je snad píchání vidlemi do osobního přítele vévodkyně Urvalix nedorozumění?“

„Vévodkyně Urvalix?“ zakvičel Kasheesh zoufale.

„Samozřejmě! Přivolávám místního ochránce jako svědka. Vévodkyně Urvalix, která byla původně vévodkyní Caltanoru, je mou dobrou přítelkyní.“

Mých sto bodů atraktivity u Tavie sehrálo svou roli a obklopila mě zlatavá záře, která předáka dorazila. Klesl na kolena a žalostně zavyl: „Milost, pane hrabě, nenechte mě zemřít!“

Zbytek vesničanů napodobil předáka. Všichni odhodili zahradní náčiní, klesli na kolena a prosili mě, abych uklidnil svůj vztek a nezmiňoval se o této aféře nikomu dalšímu. Nabízeli mi peníze, suroviny a dokonce i nejkrásnější dívku vesnice jako služebnou do mého hradu. Všechno jsem odmítl a uvědomil si, že ze srdce nesnáším, když přede mnou lidé klečí na kolenou. Je to prostě odpudivé!

„Skutečně neexistuje nic, co by ctěnému hraběti umožnilo zapomenout na naše pochybení?“ Když předák již neměl co nabídnout, což mě dost potěšilo, otočil se ke mně jako zpráskaný pes. Potlačil jsem touhu mu říct, aby se zvedl, a místo toho jsem odpověděl: „Existuje. Informace. Potřebuji zjistit, co se děje s krávami Eluniných kněží.“

„Krávy?“ Předákův zbědovaný výraz okamžitě vystřídalo překvapení. „Ale vždyť to je snad očividné, bereme jim je!“

„Proč?“

„Protože naše země není místem pro špinavé lidi z Malabaru! Nejsou tu vítáni! Ačkoli nás chrání před prokletými… Baron nám zakázal jim jakkoli ublížit, ale o krávách nic neříkal.“

„Jací prokletí?“

„Poblíž leží velice zlé místo. Hemží se to tam změněnými stvůrami, které obklopuje podivná temnota. Kněží stvůrám nedovolí přiblížit se k vesnici, proto je necháváme na pokoji. Ale co se týče krav…“

„Neměň téma. Kde se to místo nachází?“ chytal jsem se stébla, které mě mohlo dovést před vstup do Stínové jeskyně. Prokleté stvůry jsou docela jasný signál.

„Přímo zde.“ V Kasheeshových rukou se objevila mapa nejbližšího okolí a on prstem ukázal na místo vzdálené asi deset kilometrů od Modrých Bažin. „Uběhly již tři roky od chvíle, kdy se zlo objevilo. Nejdřív proti zlu bojoval sám pan baron, ale když se objevili kněží, všichni si pořádně oddechli.“

„V tom případě se dohodneme následovně. Přestanete krást kněžím krávy a vrátíte jim všechen dobytek, který jste dosud ukradli. Navíc jim ani do budoucna nijak neuškodíte. A teď mi dej mapu,“ dodal jsem, když jsem se podíval do té své. „Pokud všechno splníte, dám vám své hraběcí slovo, že se nikdo nedoví nic o tom, co se tu událo.“

„Slovo hraběte Malabaru?“

„Slovo vévodkynina přítele,“ opravil jsem se. Podíval jsem se na stále klečící vesničany a dodal jsem: „Nyní můžete vstát.“

Úkol Ztracené krávy splněn.

„Přijímáme,“ pronesl předák a podal mi svou mapu. „Od této chvíle nikdo z nás kněžím neuškodí. Děkujeme, pane hrabě, za vaši laskavost a pochopení. Myslím, že se dáme do práce, musíme najít krávy a vrátit je. Je tu tolik práce…“

Fleito! Konec houbaření. Máme nějakou práci!

Konečně! Už jsem měla pocit, že jsi zapomněl na svůj slib!

Viltrius tě za chvíli teleportuje a pak tě pošle za mnou. Jak to šlo s muchomůrkami?

Našla jsem jen půlku! Ty hloupé houby tu prostě nerostou!

„Wow!“ pronesla Fleita, když se objevila v Modrých Bažinách, a podívala se na mapu. „Co děláme v takovém píp zapadákově na konci světa?“

Hlasový přenašeč je součástí každé videoherní kapsle, ale je nastavený tak, aby žádný hráč mladší osmnácti let nepoužíval vulgární slova. Nicméně bylo naprosto jasné, co chtěla dívka říct.

„Jestli chceš nadávat, nebudu tě nikam brát,“ pronesl jsem autoritativně jako nějaký učitel ze základní školy.

„Co tím myslíš, že mě nebudeš brát s sebou?“ zeptala se Fleita překvapeně. „Mahane, proč se na mě ti místní divně dívají? A na co mají všechny ty vidle a pochodně?“

„No přece aby tě vyhnali z vesnice, na co jiného?“

„Aha! To vždycky ráda vidím. Ale ještě jsi mi neřekl, proč tu vlastně jsme…“

„Kdo je moc zvědavý, bude brzo starý. Ale vidím, že už máš dovoleno bojovat s ostatními hráči.“

„Jejda! A to jsem na tebe chtěla zaútočit! Jako překvapení. Něco takového bys vůbec nečekal.“

„To je pravda, ale pak by ses svíjela v bolestech. Pokud jsou tvé filtry skutečně na 90 %, pak ani těch 10 % není nic, čemu by ses mohla vysmívat.“

„To mi nemusíš říkat dvakrát. Stačí vzpomínka na to, jak jsem vyplýtvala celou energii, a celá se roztřesu! Jak máš vlastně smyslové filtry nastavené ty? Na minimu? Nebo je máš až na 70 %?“

Její otázka mě zarazila. Ne! Vůbec nevidím žádný rozdíl mezi tím, jak jsem svět cítil dřív a jak ho cítím teď. Pořád vnímám chladivý větřík ve tváři, vůni dřeva v lese a bezpochyby bych velmi jasně cítil špičky vidlí v břiše. Tohle mi nepřipadá jako 30 % smyslového vnímání…

Drazí administrátoři,

prosím o pomoc s vyřešením malé záležitosti s nastavením smyslových filtrů…

Dotaz jsem administrátorům poslal okamžitě. Nezajímalo mě, že stojím ve vstupní bráně do vesnice. Neřešil jsem Fleitinu přítomnost po svém boku ani její přešlapování z nohy na nohu a nervózní pohledy na srocující se vesničany s vidlemi. Potřeboval jsem vědět, proč hraju s vypnutými smyslovými filtry.

„Ještě ses mi nepochválila svým totemem, učednice,“ vzpomněl jsem si, když jsme vyšli z bran. „Draco mi o něm napovídal šílené historky a já jsem zvědavý, co se ti podařilo získat.“

„Jaké šílené historky ti povídal o mém Králíčkovi?“ zamračila se Fleita.

„Králíček?“ Překvapením jsem zastavil. „Tys svého kostěného draka pojmenovala… Králíček?“

„Není to o nic horší než Draco,“ zamračila se ještě víc. „Je ještě malý a zbývají mi jen tři minuty, kdy ho můžu mít po svém boku.“

„Dnes… ale zítra je nový den. Vždyť ty tři minuty ani nejde nijak smysluplně využít,“ pronesl jsem. Dívčina slova jen zvýšila můj zájem.

„Dobrá, dobrá. Přestaň na mě tlačit – ukaž, ukaž… No, tak tady je!“

Po chvíli se vedle nás objevilo… něco. Nejdřív jsem ani nechápal, kdo nebo co to vlastně je. Prostě se okolo Fleity roztočily nějaké létající kosti připomínající jednu schopnost nemrtvého rytíře. Ale pak se kosti zastavily na místě a podívaly se na mě. V tu chvíli mi přejel mráz po zádech. Z lebky mě pozorovaly dvě oči vyzařující mrazivý chlad. Křídla tvořilo místo kůže magické pole a čtyři kostěné pracky s dlouhými zatočenými drápy jistě neměly problém cokoli rozsápat. Fleitin kostěný drak byl nádherný, ale zároveň i hrozivý.

„Ahoj, učiteli!“ ozval se dětský hlásek. Byl tak tenký, až jsem bez rozmyšlení odpověděl: „Ahoj, Králíčku!“

Drak odletěl od Fleity a několikrát proletěl okolo mne, jako by si mě prohlížel.

„Jsi tak velký,“ poznamenal totem mé učednice a přiletěl zpátky k dívce. „Jsem unavený, uvidíme se později.“

Kostěné kdovíco zmizelo a otázkami na mě zaútočilo úplně jiné kdovíco.

„Co na něj říkáš? Není nádherný? Dokážeš si představit, jakou jsem měla radost, když jsem ho dostala? Pištěla jsem radostí! Mahane, jsi nejlepší učitel, jakého jsem kdy měla!“

„Ano, je skutečně impozantní,“ souhlasil jsem s dívkou. „Jak jsi splnila zkoušku?“

„No,“ začervenala se Fleita. „Kornik mě požádal, abych to nikdy nikomu neřekla. Podle něj by se to nikdo neměl dozvědět. Zvláště ne můj učitel.“ Dívčina bíla pokožka se zbarvovala do červena a zombie začala připomínat lidskou bytost.

„Takže takhle to je?“ předstíral jsem dotčení. Fleita okamžitě ustoupila.

„Nesmím ti to říct ve hře! Ale nikdo mi nemůže zabránit, abych ti to pověděla v reálu. Dej mi svoje číslo a já ti večer zavolám. Všechno ti řeknu!“

„To je v pořádku,“ usmál jsem se. „Pokud tě Kornik požádal, aby to bylo tajemství, mělo by to zůstat tajemstvím. Pojď, vydáme se na cestu. Musíme zjistit, co trápí Modré Bažiny.“

Dojít na místo určení nám zabralo přibližně hodinu. Na chvíli jsem zvažoval skok, ale pak jsem se raději rozhodl pro procházku. Jako šaman jsem stále dost slabý, nemůžu bojovat a nemám nejmenší tušení, co za stvůry tam na nás čeká. Později můžu klidně situaci vyostřit, ale prozatím bude lepší se přiblížit hezky pomalu. Jakmile na nás zaútočil první stínový vlk na 79. levelu, pochopil jsem, že se blížíme.

„To jsi mě vzal s sebou, abych bojovala proti stvůrám?“ zeptala se naštvaně Fleita (v tuto chvíli měla 73 levelů), když se vypořádala s vlkem. „Ty mě využíváš!“

„Musíš bojovat, aby sis zvýšila level a vylepšovala si postupně postavu,“ odpověděl jsem na její výčitky filozoficky.

„Vždyť ty jsi jenom na 137. levelu!“

„Ne ‚jenom‘, ale ‚už‘! To jsou dvě úplně odlišná slova. Moc neodpočívej, čeká na tebe ještě hodně bitev. Doplň si manu a pokračuj dál!“

Snažil jsem se jí ze všech sil pomoci, ale mí duchové prostě nepřicházeli. Po kontinentu jsem mohl skákat sem a tam, bavil jsem se telepaticky s učednicí, ale duchy jsem prostě nedokázal vyvolat. Ani jeden nefungoval. Mé schopnosti jsou pryč a tečka.

„Hele, Mahane, jsi si jistý, že to dokážeme jen ve dvou?“ zeptala se dívka šokovaně, když se vypořádala s desátým vlkem. Zastavili jsme se na hranici dalšího palouku a před očima se nám rozprostíral obrovský dub, v jehož kmeni jsme viděli světélkující vstup do jeskyně. Našli jsme jeskyni! Pochyboval jsem, že by se někde poblíž nacházely další jeskyně. To se prostě nestává. Mělo to ale jeden háček. Po palouku chodila smečka třiceti vlků na levelu 150.

„Teď už ne,“ zamumlal jsem a rozhlédl se, jestli náhodou neobjevím nějaké očividné řešení tohoto problému. To je zlé, ale o nic lepší nejsou ani další možnosti. Ať přemýšlím, jak přemýšlím, vidím samá negativa. S nikým jiným jsem se nechtěl podělit o souřadnice vstupu do jeskyně. Aspoň ne s hráči, se kterými jsem dosud hrál. Takže to je konečná, pokud… A proč vlastně ne? Sáhl jsem pro amulet, který jsem dosud ani jednou nepoužil, a zavolal na něj.

„Mluvte!“ zazněl docela hrubý ženský hlas.

„Kalateo, jak se máš? Tady Mahan z Malabaru. Máš minutku?“

„Mahan?“ zeptala se dívka zmateně, ale hned dodala: „Ten drak?“

„Přesně ten. Potřebuji pomoc tvého Řádu.“

„Poslouchám…“

Sami tuhle jeskyni nezvládneme. O tom není sporu. Vzal jsem s sebou Fleitu, abych měl silnější vyjednávací pozici s Evolettem. Jistě si bude cenit Prvního zabití exkluzivně pro jediný klan Kartossu. Nechtěl jsem však přizvat Plinta ani Clutzera a jejich bojovníky. Nenechám se pohltit záští, ale nemám ani žádné problémy s pamětí. Neměl jsem v úmyslu přizvat ani žádné náhodné hráče. Jediný způsob, jak jsem mohl jeskyní projít (a tuhle jsem opravdu projít potřeboval), se mi jevil v pozvání třetí strany, která není zatažena do situace mezi Legendami a Fénixem. Právě proto jsem oslovil Kalateu a její Řád šamanů.

„Jaké jsou tvé podmínky?“ zeptala se šamanka, jakmile jsem dokončil vyprávění o objevené jeskyni.

„Získáte První zabití, ale veškerá kořist kromě zlata poputuje do mé kapsy. Zlato bude rozděleno imitátorem.“

„Tři miliony za portál pro bojovníka jen kvůli Prvnímu zabití…“ spustila Kalatea, ale já ji přerušil.

„Před několika měsíci jsem tě poprosil, abys zkontrolovala, jestli se může Zvěstovatel teleportovat na jiný kontinent. Ty jsi řekla, že to možné je.“

„Dobrá, řekněme, že svou skupinu přenesu na váš kontinent. Abychom však k tobě dorazili, budeme potřebovat portál. Máš někde po kapsách zbytečných dvě stě tisíc?“

„Nemusíš skákat po našem kontinentu, vyzvednu vás. Narlak je v tuto chvíli nedostupný hráčům, vývojáři tam něco připravují. Můžu ale skočit do ambasády v Kalragonu a vyzvednout vás v Astrumu. Co na mou nabídku říkáš? Potřebuji jen tvé lidi a vaše souřadnice.“

„Půjde s námi tvůj učedník?“ zeptala se po chvíli Kalatea, když pochopila, jakým způsobem se objevím v Astrumu. Jsem Zvěstovatel. Jelikož třídu šamanů připravila ona, dobře věděla, že se nikdo nemůže stát Zvěstovatelem bez učedníka. Když zaslechla mé souhlasné zamručení, chtěla si ještě něco ujasnit: „Co když ho zabijí? Nechal jsi na něj dát Znamení smrti?“

„Moje učednice není NPC. Je to normální hráčka. Dívka.“

„Na svolání všech potřebuji hodinu,“ pronesla Kalatea po ještě delší pauze. „A pak tři hodiny, abych se všemi přiletěla na ambasádu. Tři hodiny budeš potřebovat i ty, abys všechny přenesl na tvé souřadnice. Kdy začneme?“

„To s sebou bereš půlku Astrumu?“ zavtipkoval jsem, když jsem si uvědomil, kolik lidí můžu přenést během tří hodin.

„Zvěstovatel nemůže přenést více než pět lidí za hodinu. Je jedno, jestli je bere postupně nebo všech pět najednou. Prostě maximálně pět za hodinu. Vezmu čtrnáct šamanů a jednoho tanka. To je moje skupina na výpravy.“

„Přidá se i Vtrenkáchmravenci?“

„Samozřejmě! Čekala jsem, že se stane Zvěstovatelkou dřív než ty. Spletla jsem se. Mám ještě jednu podmínku. Chci si promluvit s tvou učednicí.“

„Žádný problém. Může si dělat, co bude chtít. Jak jsem řekl, jde s námi. Začni shánět své lidi.“

„Jasně, asi za hodinu ti pošlu naše souřadnice. Ahoj!“

Amulet utichl, ale Fleita, která nějakým záhadným způsobem dokázala být během mého hovoru potichu, se na mě vrhla s tisíci otázkami. Musel jsem jí povědět, jak jsem se s Kalateou setkal a kdo to je. Když jsem nakonec dívce řekl, že Kalatea je nejstylovější šamankou celé Barliony, z Fleity vyšel ostrý vzdech. Prostě holka. Celé to skončilo tím, že Fleita ohrnula rty, aby mi naznačila, že se jí něco dotklo. Na všechny mé otázky odpovídala stále stejnou větou: „Nic mi není!“ Uklidnil jsem se a rozhodl se hodit celou záležitost za hlavu. Když jí nic není, je všechno v pohodě.

„Počkej tady,“ ukázal jsem na nízký dub. „Bylo by dokonce lepší, aby ses odhlásila do reality a splnila všechny dnešní úkoly. Všem řekni, že tě v žádném případě nesmí kvůli ničemu dalších pět až šest hodin rušit. Nebudeš mít čas, protože budeš bojovat pro zisk dalšího Prvního zabití.“

„Jistě, tati!“ zamumlala Fleita a zmizela. Tak nevím, asi ji vážně něco naštvalo. Ale co? Jsem snad nějaká školka? Zkusil jsem se zamyslet, jestli mi od Fleity hrozí nějaké problémy, ale na nic jsem nepřišel. I přes všechno, co mi Anastaria s Barsinou provedly, jsem své učednici stále plně důvěřoval a z jejích častých změn nálad si nic nedělal. Někdo zatažený do jakéhokoli spiknutí by se nedokázal stát šamanem elementů a být na dobré cestě k titulu vyššího šamana. Logika říkala něco jiného, ale pocity, předtucha a vše ostatní stálo pevně na straně této zvláštní dívky. Jediná skutečně depresivní představa bylo to, že se jednoho dne stane něčí manželkou. A žena jako ona dokáže rozházet manželovi mozek za deset minut.

Ozval se zvuk příchozí zprávy a objevila se ikonka oznamující, že mi administrátoři hry poslali zprávu. Pousmál jsem se. Jen se na ně podívejte, jak jsou rychlí! Otevřel jsem poštovní schránku a chtěl si přečíst odpověď pohlavárů Barliony, když v tom můj pohled přilákal seznam několika zpráv v příchozí poště. Více než seznam mě zaujal dopis od známého odesilatele: titán Kreel.

Ahoj, Mahane!

To rozhodnutí ti trvalo fakt dost dlouho! V tuto chvíli jsme prošli tři úrovně (nebo podlaží) jeskyně a zbývají dvě. K hlavnímu bossovi jsme zatím nedošli. Pokud se k nám chceš přidat, budeš muset zaplatit, protože draka dokážu zabít i bez tebe. Cena za účast je pět milionů za člověka.

Kreel, poslední titán.

No to se na to podívejme!

Odpověď vývojářů mě najednou úplně přestala zajímat. Kreel prochází jeskyní beze mě? Jak je to možné? Myslel jsem, že mu Renox dal jasně na srozuměnou, že mě musí vzít s sebou!

Do Vilteraxu jsem se stále nemohl přesunout, a proto jsem se rozhodl pro to, co mi v tuto chvíli přišlo nejjednodušší, a zavolal svému učiteli.

Korniku?

Poslouchám, můj učedníku bez schopností, ačkoli se mnou zvládáš telepaticky mluvit, odfrkl si goblin.

Proč Renox dovolil titánovi, aby zabil stínového draka sám?

Jelikož tato záležitost již není tvým problémem. Do Armardu nejdeš.

Nejdu do Armardu, ale potřebuji být přítomen drakovu zabití!

V tom případě netuším, proč rušíš starého bolavého goblina místo toho, aby ses zeptal přímo svého otce…

Protože nemohu do Vilteraxu. Nevím, jak se tam dostat.

Tomu nerozumím – něco takového tě nikdy dřív nezastavilo. V goblinově hlase bylo tolik překvapení, že jsem cítil jako by se otvírala past. Nevíš, jak se dostat k Renoxovi, a kvůli tomu mě rušíš od důležité a vážné práce? Víš, že to je již dlouho, co jsem tě naposledy potrestal, učedníku?

Bývalý učedníku, opravil jsem goblina, ale okamžitě jsem z Kornika ohlušujícího řevu padl na kolena.

Já ti ukážu, co znamená být bývalým učedníkem! Očekávám, že se zítra ráno objevíš u mě v Anhursu! Předvedu ti bývalého učitele v akci!

Objevilo se oznámení o několika záporných bonusech a užitečné vysvětlení situace:

Přivodil jste na sebe zlobu svého učitele. Promluvte si s ním pro přijetí trestu.

Typ úkolu: obyčejný, svázaný s třídou postavy.

Kornik odešel z mé hlavy a zanechal mě samotného s myšlenkami a věčnou otázkou: Co se to právě stalo? K čertu s trestem, jistě nebude tak hrozný, když je to vlastně hra. Přinutí mě pomoci nějaké staré paní nebo tak něco. Toho se nebojím. Zajímalo mě, proč jsem oslovil Kornika, když se můžu jednoduše zeptat Draca? To ode mě bylo trochu hloupé. Pokud existuje někdo, kdo mi může povědět o důvodech, proč Renox pozměnil Kreelův úkol, je to můj totem.

„Pojď za mnou, Draco!“

„Už jdu, brácho.“

„Volal jsi?“ O sekundu později se vedle mě objevil obrovský drak. Draco přišel ve své normální podobě a znovu mě ohromil svou velikostí. Nedokázal jsem zabránit lehkému třesu, když jsem hleděl do zubaté mordy veliké jako celé mé tělo.

„Ano,“ odpověděl jsem a úlevou si oddechl, když se můj totem, nebo vlastně zvíře, jak ho nazvali nejvyšší elementálové, zmenšil do snesitelné velikosti. „Pověz mi, proč Renox Kreelovi dovolil zabít stínového draka i beze mě?“

„Protože jsi moc dlouho odpočíval, brácho. Stínový drak mezitím zesílil. Ještě nějaký čas a připojil by se ke Geranikovi. Dokážeš si představit, co by se stalo, kdyby císař Stínového císařství získal draka?“

„Podle toho, jak mi to povídáš, by z toho nevzešlo nic pozitivního…“

„Přesně tak. Nikdo nevěděl, kdy se vrátíš, a nechtěli na tebe tlačit. Už tak jsi podstoupil spoustu zkoušek. Proto se Renox setkal s Kreelem a předal mu brnění titánů, které dokáže odolat dračímu ohni a poslal ho do bitvy.“

„Renox dal něco Kreelovi?“ vyšlo ze mě překvapeně. „Proč by od něj titán přijímal dary?“

Během krátké doby, co Kreela znám, na mě působil jako roleplayer*** srdcem i duší. Nehrál prostě za postavu titána. Byl titánem s nenávistí k drakům a touze být nejlepším a prvním, což je něco jako rasový znak titánů. Je samozřejmě na každém, jak se nechá hrou unést, ale z mého pohledu to už trochu přeháněl.

„Když Kreel viděl tu zbroj, jeho čelist skoro zazvonila o podlahu,“ usmál se Draco. „Nebyl to jen předmět. Renox mu předal jednu z devíti částí Božského brnění prvního krále titánů.“

„Božského?“ vyhrkl jsem překvapeně? „To má být nějaký nový typ vybavení?“

„Ne, ale před smrtí král vstoupil do království nebeského. Předmětům, které zde nazýváme legendární, se tam říká božské. Asi se mi to slůvko prostě zavrtalo do hlavy, proto jsem tu sadu označil takhle. Přesný název zní Legendární sada Nabudhossara, prvního krále titánů. Dostal ji od Prastarých a dalších, jejichž jména obsahují moc písmen a nedají se vyslovit.“

„Počkat, řekl jsi jeden z devíti předmětů. Kde je zbytek?“

„Jeden už Kreel našel. Myslím, že meč. Otec měl jen jednu část a ta je svázaná s určitou třídou postavy. Pokud si dobře vzpomínám, říkal, že zná někoho, kdo zná někoho, kdo zná někoho, kdo zná někoho, kdo ví o dalších částech. Na co je potřebuješ? Jsou jen pro titány.“

„Život je dlouhý,“ pokrčil jsem rameny. „Kdo ví, kdy se budu potřebovat s Kreelem na něčem dohodnout?“

„Aha! Dlouhodobý plán. V tom případě je to jasné. A co tu vlastně děláš sám v lese? Navíc tak daleko od Malabaru… Vždyť jsme ve Volných pláních, ne? Není tamhle nějaké divné tmavé místo?“ Draco sebou při položení poslední otázky téměř neznatelně otřásl. Jako by ho znechutila jen ta myšlenka.

„Budeme tu bojovat. Chceš se přidat?“

„Že se ptáš! Proti komu?“

Pověděl jsem Dracovi celý příběh o tom, jak jsem na tuto jeskyni narazil, a nedokázal jsem mu vymluvit, aby neletěl napřed a nepodíval se stínovým vlkům na zoubek. Jeho vlastními slovy: je na co se dívat! No, vždyť je to drak na 200. levelu a vlci jsou jen na 150.

Když Draco odletěl, otevřel jsem poštovní schránku a přečetl si odpověď od administrátorů hry:

Drahý Mahane,

díky za Vaši otázku…

Rádi bychom Vás upozornili, že právě nabízíme novou službu. Nyní můžete svou postavu přesunout k opačné frakci…

Informujeme Vás, že jsou v tuto chvíli Vaše filtry smyslového vnímání nastaveny na 100 % a úroveň smyslových vjemů ze hry na 0 %. Pokud si přejete zvýšit smyslové vjemy, navštivte prosím nejbližší kliniku nacházející se na této adrese:…

Rádi bychom Vám připomenuli, že v následujících měsících dojde k…

Dnes prostě není můj den. Kreel, Kornik, Renox a teď ještě ti zpropadení administrátoři! Proč mi sakra říkají, že hraju se zapnutými smyslovými filtry, když zrovna teď cítím na tváři chladný vánek? A co má znamenat ta tupá bolest ze záporných bonusů, které mi přivodil Kornik? Nebo chuť mnoha surovin v mém batohu? To je přece nemožné!

Nechtěl jsem nechávat práci na později a sesmolil další dva dopisy. První byl určen technické pomoci Barliony s žádostí, aby zjistili, proč cítím nejrůznější pocity, ačkoli bych neměl. Druhý dopis byl o něco méně přímočarý:

Ahoj, Kreele!

Souhlasím, rozhodnutí mi trvalo o něco déle, než jsem předpokládal. Gratuluji k zisku jedinečného předmětu. Doufám, že se ti podaří objevit celou sadu. Pět milionů je za První zabití trochu moc peněz. Má nabídka je následující: z té jeskyně potřebuji dva předměty. Jakékoli dva, které si vyberu. Nezajímají mě peníze, můžeš nechat imitátora, ať je rozdělí. A za to ti sdělím vodítko k další části legendární sady krále titánů. Zamysli se nad tím. Pokud jeskyni dokončíš beze mě, nechám si informace pro sebe.

Šaman Mahan, drak

Dopis jsem si několikrát přečetl, promyslel ho ze všech možných úhlů a nakonec jsem stiskl tlačítko „odeslat“. Ať si Kreel vybere, jak se zachová. Podíval jsem se na kopu nepřečtených dopisů a zhluboka si oddechl. I když byla Barsina hrozná kráva, svoji práci odváděla na jedničku. Nechtěl jsem se prohrabávat deseti tisíci žádostí o přijetí do klanu, a proto jsem vytvořil novou složku, do které můžu všechny nabídky přesunovat.

Počkat, proč mi to teď vůbec nemyslí?

Vždyť se nemusím poštou probírat sám. Jsme přece v Barlioně, kde si každý chce něco vydělat! Bylo by skutečně tak složité najít mezi hráči nějakou okouzlující Samanthu, která by levou zadní prošla veškerou poštu? Ta osoba by měla mít vysokoškolský titul a za sebou stovku hodin kvalifikované práce pro přijímání lidí! Takových hráčů jistě existují stovky! Proč se o to mám snažit sám? Nemám čas přemýšlet, proč se ten který hráč chce přidat do mého klanu. Musím jen předat pravomoc nějaké osobě specializující se na nábory!

Hned se do toho dám! Uložil jsem si své aktuální souřadnice a skočil do Anhursu. Koneckonců, Clutzer má jednoduše pravdu. Klan musí pokračovat a potřebuje víc členů než jen mě. Potřebuji hráče, válečníky, sběrače a umělce. Potřebuji ty samé lidi, které Barsina umně nabrala a později stejně umně přehodila do Fénixu. Chci zpět své vlastní následovníky!

Když jsem vystoupil ven z centra pro služby klanům, byl jsem zrovna tím nejšťastnějším hráčem Barliony. Našel jsem v Anhursu jednu organizaci, která pro mě může zařídit veškerý klanový management. Nešlo ani tak o centrum jako o normální klan plný úředníků nabízejících své služby. Od vedení až po rekrutování bojovníků do výprav na základě hráčovy slučitelnosti s ostatními. Vysvětlil jsem jim, co potřebuji a o dvacet minut později jsem se stal šťastným držitelem dohody o náboru hráčů. Jakmile jsem dohodu podepsal, poštovní schránka si oddechla úlevou a dívka sedící proti mně naopak zalapala po dechu. Všechny dopisy s žádostmi o přijetí do klanu se přeposlaly jí, protože se stala vedoucí náborářkou. Ať se o ně postará. Plán pro růst klanu jsem nijak nezměnil. Prioritou zůstává kořist, výroba a ochrana hráčů zabývajících se těmito úkoly před stvůrami a jinými hráči. Milovníci boje hráče proti hráči si mohou najít jiný klan. Nepotřebuji je. Pokud se budu chtít vypořádat s jinými hráči, udělám to sám nebo řeknu Plintovi.

Sakra!

Plinto!

Bez něj se jednoduše neobejdu. Pokud mi nepomůže, všechny pokusy poškodit Fénix vyjdou vniveč. Mezi mými a jejich levely je prostě příliš vysoký rozdíl a vlastním jen tři svitky s Armagedonem. Lupiče prostě potřebuju. Nemůžu mu však jen tak přikázat, aby zabil všechny fénixáky, aniž bych k tomu měl dobrý důvod. Teoreticky by naše dobré vztahy mohly stačit. V tuto chvíli Plinto vyčkává. Nikdo neví, jak se rozhodnu. Vlastně ani já to úplně přesně nevím. Proto musím učinit první krok a předvést lupiči své úmysly. Pozvu ho do jeskyně. Ale jen jeho. Erica a Clutzera ne.

„Hele! To je nečekané setkání! Jen se na tebe podívejme, jak si tu vykračuješ bez ochranky! Já tu trpím, chodím po městě a jeho to vůbec nezajímá!“ ozval se známý hlas, který mě vytrhnul z hlubokých myšlenek. Zvedl jsem hlavu, přestal myslet na Plinta a spatřil několik metrů před sebou Gnuma Zlomyslného. „Nechceš mi něco říct?“

„Altameda dokáže lítat,“ vybrebtl jsem první věc, která mi přišla na jazyk.

„To už jsem pochopil. Dokáže létat, blokovat mé hovory i démony. Vsadil bych se, že dokáže i vyšívat. Už to řešit nemusíme. Raději mi řekni něco jiného, milý zlatý: Co to mělo být? Přišel ti můj dopis?“

„Přišel,“ zazubil jsem se, protože jsem si vzpomněl na plášť.

„A kde jsou?“

„Kde je co?“ zeptal jsem se zmateně. Gnum je prostě génius, to je fakt. A je taky nejpodivnější osobou, s jakou jsem se v životě setkal. Zajímalo mě, jestli přemýšlí nad tím, co říká, nebo jestli se chová jako já – tedy přemýšlí nad svými slovy jen čas od času.

„Dneska si stojíš na vedení. Kde jsou omluvy, ujištění o našem dlouhotrvajícím přátelství a zapřísahání, abych se vrátil do hradu? Rozeberu ho cihlu po cihle, pokud budu muset, ale rozhodně přijdu na to, jak dokáže létat.“

„Aha… No, to ti věřím. Ale co když ho rozbiješ?“ zasmál jsem se a přesně věděl, že bez nějakých vodítek se Gnum nic nedozví. Altameda neumí létat kvůli tomu, že je to nějaký speciální hrad, ale kvůli prokletí. Proč by však tato informace měla být veřejně dostupná? Co když se objeví nějaký podivín a kletbu odstraní? Co bych si pak počal?

„Hloupost! Pokud ji celou rozeberu, složím ji zpět! Kam mám jít?“

„Myslel jsem, že se mnou nechceš mluvit!“ připomněl jsem gnómovi a stále si nebyl jistý, jak s ním jednat.

„Pff! Konečně si na něco vzpomněl. Klidně si teď můžeš vzpomenout, že dřív bylo daleko líp, tráva byla zelenější a obloha modřejší. Kde je hrad?“

„Ve Volných pláních. Koukni, Gnume, hrad má teď jistá omezení. Můžu do něj vejít jen já nebo někdo z mého klanu. Prostě do něj nemůže jen tak leckdo halabala přitancovat. Propustku má jen velmi málo lidí. Pokud se do něj dostaneš a zmerčí tě sochy, nemusel by ses jim dvakrát líbit.“

„O čem to sakra mluvíš? Moje holky by mi nikdy neublížily!“

„No, teď už jsou to moje holky, nebo jsi zapomněl? Altameda byla ohrožena, proto se musela přesunout. Je mi to líto, ale nemůžu jen kvůli tobě odstranit celé omezení. Musím si hrad hlídat před nezvanými návštěvami.“

Podle Gnumova pochmurného výrazu jsem ho velice zarmoutil.

„Chápu,“ zamumlal o sekundu později. „Tak já zase půjdu. Kdybys změnil názor, můžeš…“

„Gnume, ještě jsem nedomluvil,“ zavolal jsem za nekromantem. „Můžeš se přidat k mému klanu a dělat si s Altamedou, cokoli se ti zlíbí. Samozřejmě v rámci domluvy.“

„Přidat se ke tvému klanu?“ Gnum se zastavil, otočil a pokud jeho výraz mluvil pravdu, byl připraven mě zabít. „Chceš, abych byl v zápřahu 28 hodin denně jako vůl? Klaněl se před tebou a prosil o každou hromádku surovin? Držel se ukazatelů výkonnosti, protože ‚za to tě platíme‘? Takové svinstvo nepotřebuju!“

„To se na to podívejme. Vždyť ty plácáš úplné nesmysly. Gnume, jediný důvod, proč tě potřebuji ve svém klanu, je ten, abys měl přístup do Altamedy. Bez toho se dál nepohneme. A ten zbytek… Jsem snad nějaký syn milionáře, abych ti platil mzdu? Otázku peněz si musíš vyřešit sám. Imitátor ti bude posílat peníze, ale sám nevím, kolik to bude. Kdo ví, jak ty zpropadené programy určují platy u hodností? To samé se týká surovin. Viltriovi řeknu, že pracuješ na vylepšení hradu, a on ti zaplatí veškeré náklady a vydá ti cokoli z našich trezorů. Když budeš chtít pracovat na vlastních projektech, budeš na ně mít prostor. Prostě se mi hodí tvá pomoc.“

„Na vlastních projektech? Znamená to, že nebudeš nadávat a řvát kvůli lhůtám a výrobkům?“

„Jistěže budu. Ale ne kvůli výrobkům. Spíš věci jako: ‚Hele, Gnume, proč se Altameda přestala teleportovat?‘ Jestli se mému hradu něco stane, Gnume, sežeru tě zaživa. Uvidíme, jak by se ti líbilo vyrábět z drakova žaludku!“

„Už jsem ti řekl, že se tvému drahocennému hradu nic nestane!“ rozzářil se Gnum. „Musím něco podepsat? Třeba, že tímto předávám byt, auto a psa tomu a tomu, pokud použiju jeho suroviny pro vlastní účely?“

„Zapomněl jsi na kartáček na zuby. Ten chci taky.“

„V tom máš pravdu. Bez kartáčku je ti všechno ostatní k ničemu. Ale opravdu. Chceš podepsat dohodu? Jaké jsou podmínky?“

„Žádné,“ pokrčil jsem rameny a vydělal si tím pár pozitivních bodů v karmě. „Když dostaneš chuť, budeš pracovat, a když chuť nebude, odpočineš si. Jak se to říká? ‚Můžu kovat. Nemusím kovat. V mých rukou dokáže kladivo zpívat ukolébavky nebo death metalově řvát.‘ To je jediná oficiální podmínka naší dohody. Mám jen jednu žádost. Pokud budeš potřebovat něčeho větší množství, musíš mi to říct předem, ať to můžu nechat nakoupit.“

„Myslel jsem, že jsi měl hory císařské oceli?“ zeptal se Gnum překvapeně. „Nic jiného ve větším množství nepotřebuju.“

„Měl jsem ji a teď ji nemám. Zbyla mi jenom spektrální ruda. Fénix si přivlastnil všechno ostatní.“

„Spektrální ruda…“ zopakoval zamyšleně Gnum. „Jsou to takové, no, takové jako by zářící valounky mlhy s obrysy kamenů? Neváže se k nim omezení profese a není jasné, jaké recepty na ně použít? Kolik jich máš?“

„Moc ne. Abych řekl pravdu, ani si přesně nepamatuju. Minimálně dvě nebo tři hromádky, myslím.“

„Dobře, chápu. Vezmeš se mnou i Alyx?“

„Kam?“ nechápal jsem ho. „Co? Kdo je Alyx?“

„Do tvého klanu přece, kam jinam? Alyx je Raniada. Myslím, že jste se už jednou potkali. Je to přítelkyně mé ženy.“

„Proč je s tebou všechno tak komplikované? Přítelkyně tvé ženy… Počkej, není Raniada novou královnou krásy Malabaru?“

„Jo.“

„Není se dál o čem bavit. Stejné podmínky jako u tebe. Ale víš co, udělejme to jednoduší. Na…“ poslal jsem Gnumovi pozvánku do klanu. Nekromant se na chvíli zamyslel a pak pozvánku přijal. Ihned se okolo něj začal točit malý obtloustlý cherubín oblečený jen do bederní roušky. Goblin.

„Heuréka! Funguje to!“ vyhrkl Gnum. Podle všeho ho vůbec nezajímalo, jak jeho potvůrka vypadá, protože nijak neměnil její vzhled.

„No samozřejmě, proč by to nemělo fungovat? Gratuluji k připojení se k našemu klanu, a tak dál.“ Otevřel jsem nastavení a poupravil Gnumovo zařazení. „Od této chvíle jsi vedoucím oddělení… třeba sklenic. Můžeš kohokoli přijímat do klanu. Jediná podmínka… Ále co, zapomeň na ni! Jistě na to časem přijdeš. Dneska mám nějaký líný den.“

„Počkej, vážně? Kohokoli budu chtít?“ zeptal se Gnum potutelně.

„Opravdu mi chceš neustále pokládat hloupé otázky?“ odpověděl jsem stejným potutelným výrazem. „Kohokoli. Máš hezkého amorka. Radši si ani nechci představovat, co jsi musel provést, aby ti systém přidělil tenhle malý zázrak.“

„No, víš, jednou se stalo něco… Prostě jsem vyvolal špatného démona… Přehlédl jsem se v nějaké knize… Je to dlouhý příběh, ale goblin je boží, nech ho být!“

„Já se nehádám, myslím, že se k tobě hodí,“ poznamenal jsem, když malý goblinek začal okolo sebe střílet salvy hořících šípů. „Je to legrační…“

„Co?“

„Když jsi ty dostal něco takového, nechci si ani představovat, co přiřadí Svardovi. Vsadím se, že něco růžového.“

„Růžového? Proč sakra růžového?“

„Vzpomínáš si vůbec na Svarda? Vždyť chodí oblečený jako klaun, je tvrdohlavý jako mula, pracovitý jako mravenec a vynalézavostí předčí pavouka. Zamysli se nad tím. Jak lze všechny tyto vlastnosti zkombinovat do jediného tvora? Já mám před očima růžového hrocha v tóze. Pochybuju, že by Svard dostal cokoli jiného.“

„Hmm. No jo. Poslouchej, musím běžet a zařídit nějaké záležitosti. Kde je hrad?“

„Tady, pošlu ti souřadnice.“ Bylo složité se neusmívat, když jsem sledoval, jak se Gnum chce ode mě dostat co nejdál. Napadaly mě jen dvě možné verze toho, kam se chystá: buď Raniada-Svard nebo Svard-Raniada.

„Dobrá. Tak se uvidíme později,“ zakřičel téměř v běhu Gnum. A já jsem konečně dovolil úsměvu, aby se mi rozlil po tváři. Pokud nekromant nepřibere do klanu Svarda, už skutečně nebudu mít tušení, jak to v životě funguje.

Na chvíli jsem zaváhal, ale nakonec jsem vytáhl jeden z amuletů.

„Moši moši!****“

„Ahoj, Plinto! Mám tu pro tebe milionovou práci. Máš zítra volno?“

„Jestli plánuješ někoho sejmout, zapomeň na mě. Ještě týden nebudu pořádný lupič.“

„Aha…“ ztichl jsem, protože jsem si uvědomil, že i Plinto je jeden z hráčů, co přišli o schopnosti. Ale počkat!

„No, ale ve videu od Clutzera jsem viděl, jak zabíjíš Anastarii a Hellfira…“

„Jenže zapomínáš na to, že ani oni nemají žádné schopnosti. Teď to jsou leda dvě veliké plechovky s velkým množstvím zdraví. Všechny body statistik narvali do odolnosti a inteligence a to jim v boji nepomůže. Takže jsem je jednoduše rozřezal dvěma dobrými dýkami a svou vysokou hbitostí. Nepoužíval jsem zrychlení ani žádné další serepetičky.“

„Dobrá, musíme si promluvit. Já tomu pořád ještě nerozumím – na začátku jsi byl neviditelný, ale to je schopnost lupičů. Kde teď vlastně jsi? Zaskočím k tobě.“

„Mno…“ pronesl Plinto a můj svět se otočil, otřásl a téměř rozsypal. Nevzpomínal jsem si na jedinou chvíli, kdy by lupič nedokázal vtipně a ironicky odpovědět na normální otázku. Pokud se se mnou nemůže potkat a je jasné, že nebojuje, znamená to jediné… „No dobrá, skoč ke mně. Tady máš souřadnice.“

Souřadnice jsem rychle zkopíroval do políčka v kouzlu Skok a teleportoval se. Čekal jsem, že buď lupiče vůbec nenajdu, nebo v jiném portálu bude právě mizet ženský kotník…

„Jestli o tomhle někomu řekneš,“ ozval se Plintův hlas, jakmile jsem se objevil vedle něj, „můžeš zapomenout na to, že se známe. To myslím naprosto vážně. Jsi první hráč, kterému jsem to ukázal. Vítej v mojí dílně. Jo a zavři pusu, než ti do ní něco vletí.“

Díval jsem se na desítky soch vyřezaných ze sněhobílého kamene. Yalininka, Eluna, lupič mávající dýkami, zajímavý strom připomínající Ochránce, ženy, muži, stvůry, zvířata… Obrovská jeskyně ve Volných pláních byla naplněná sochami, kterým v popisku zářila stejná věta:

Výrobce: mistr sochař Plinto Krvavý.

„Sákra,“ vydechl jsem, když se mi před očima objevil ukazatel zbývajícího kyslíku.

„Včera jsem zjistil, že je dostupný jeden certifikát pro novou sochu, a proto jsem se dal do práce. Očekávám, že mi za to přibude jeden bod Dovednosti.“

„Ty máš Dovednost?“ vyhrkl jsem překvapeně a šokovaně se na Plinta podíval.

„Překvapení,“ zamumlal lupič ironicky. „Plinto nemá ruce jen na zabíjení!“

„Nemůžu tomu uvěřit!“ hlesl jsem a cítil se, jako bych přešel do jiného světa. „Ty jsi mistr?“

„Vždyť to mám napsané ve vlastnostech postavy. Vždycky jsi mohl vidět, že jsem mistr. Všichni to vidí. Proto jsem musel získat mistrovský titul i v neviditelnosti a sledování. Ale původně jsem mistr sochař. Chceš mi něco říct?“

„Ano… no, ne… proč všechny ty sochy schováváš tady v jeskyni? Jsou opravdu krásné!“

„Protože jakmile by se lidé o nich dověděli, reputace Plinta Krvavého by byla v troskách. Jak se může jakýkoli hráč bát člověka, který něco vyrábí? Mě stejně nezajímá, jestli lidé moje díla uvidí. Stačí mi, že existujou. Nedokážu se přimět k tomu, abych je rozbil, tak jsem si našel jeskyni, všechny sochy sem přenesl a občas si sem zajdu, abych si odpočinul od okolního světa.“

„No… Já si připadám jako ve snu! To je neuvěřitelné!“ vyšlo ze mě, když jsem si začal jednotlivé sochy zblízka prohlížet. +10 Atraktivity budovy, +5 % Odolnosti obránců hradu, +32 Atraktivity budovy, +23… Všechny bonusy se vázaly k hradům a vylepšovaly jejich vlastnosti.

„Takže koho se chceš zbavit?“ připomněl mi Plinto důvod mé návštěvy.

„Nikoho. Pověz mi, jak je možné, že jsi byl na plošině neviditelný?“

„Měl jsem svitek. Clutzer mi zavolal, že se brzo něco semele a měl bych být u toho. Viltrius mě teleportoval na Clutzerovy souřadnice. Schoval jsem se a sledoval představení. Pak jsi odešel ze hry a já jsem spustil rodeo. Stacey a Hellfire byli bezbranní a nepřipravení. Proto jsem je ochromil ranou do hlavy a pak dorazil. Musím uznat, že jejich lidi mě dostali, ale to je jedno. Proti Hellfirovi už vedu 12:9.“

„Aha, chápu.“

„Věř si tomu nebo ne, ale nemám nejmenší důvod cokoli vysvětlovat, dokazovat nebo se tě o něco prosit. Jestli chceš dál spolupracovat, měl bys zase být ten starý Mahan, kterého znám. Ten je připravený na každou hurá akci. Jestli ne, pro tvoje dobro doufám, že se o této jeskyni nikdo nedoví.“

„Dobře, zapomeň na to. Máš pravdu. Co se stalo, stalo se. Nemůžu se vrátit v čase a změnit to, takže se musím dívat dopředu. Zvažuju výpravu do nové jeskyně, ale potřebuju bojovníka na vysokém levelu. Když jsem ti volal, neuvědomil jsem si, že i ty jsi přišel o schopnosti. Pozvánka ale pořád platí. Měl bys náladu na pár hodin zaměstnat dýky?“

„Kdy?“

„Začínáme asi za čtyři hodiny. Můžu tě tam přenést.“

„Jen my dva?“

„Ne, budeme mít s sebou nějaké šamany. Nikdo jiný z Legend s námi nepůjde.“

„Hehe. Připravuješ nějakou čertovinu, ale potřebuješ k ní lupiče na vysokém levelu?“

„Jen jednoho, který je připravený na každou hurá akci. Mám několik plánů, ale sám je nikdy nedokážu dotáhnout do konce. Moc rychle by mě zabili.“

„Mluvíš o tom Clutzerově plánu?“

„Ne tak úplně, ale o něčem podobném. Chci uprostřed hlavního hradu klanu Fénix nechat explodovat Armagedon.“

„Hrad se sníží jen o jeden level a možná ani to ne –“

„Ale to jen z jednoho svitku.“

„Nooo…“

„Co se stane, pokud aktivujeme tři najednou?“

„Hmm… Ani nevím, co na to říct. Klan nemá dost peněz, aby si koupil tři svitky, ale protože tě nějakou dobu znám, tuším, že ses k nim už dostal. Hádám správně?“

„Ano.“

„V tom případě za týden velice rád zatancuju v hlavním hradu Fénixu ohnivou čaču. Chceš prostě jen zaútočit na jejich hrad, nebo to udělat pořádně?“

„Co to znamená?“ zamračil jsem obočí, protože jsem přesně nechápal.

„Například jestli má být přítomna Anastaria, Hellfire, celé vedení Fénixu i s jejich bojovníky a tak dále. Mají být uvnitř hradu? Chceš prostě způsobit co největší škody, nebo si jen uprdnout a trochu znečistit vzduch?“

„Co největší škody.“

„Chápu. Naplánuju to. A co se týká výpravy, pokud se tví šamani nebudou cítit zahanbeni pomocí zvenčí, rád se k vám přidám. Jen se teď na pár hodin odhlásím do reality a domluvím se s rodinou.“

„Rozhodně nebudou zahanbeni. Poslouchej, co kdybych vzal ty sochy do Altamedy? Co na to říkáš? Stejně nikdo kromě mě neví, kde leží. I kdyby ji někdo náhodou našel, rozhodně se nedostane až do trůnního sálu. Víš stejně dobře jako já, že časem tohle místo někdo najde. Vždyť jsi ho už objevil ty.“

„Proč myslíš, že nikdo neví, kde je Altameda umístěná?“ zvedl překvapeně jedno obočí Plinto. „Pokud chceš, můžu ti říct přesné souřadnice své osobní komnaty a díky tomu i celého hradu.“

„COŽE?“

„Hele, proč se tak čertíš? Jak si asi představuješ, že bych sejmul starého Hellfira, kdybych neměl tušení, kde se hrad nachází?“

„Tys dal nějaké svinstvo do mého hradu!“ zakřičel jsem, aniž bych slyšel Plintova poslední slova. Nebo spíš jsem je nechtěl slyšet. Co to sakra je? Jak je možné, že se při hovoru chovají všichni jako ze škatulky, ale když se dovídám o činech, začínám objevovat skříně plné kostlivců?

„Uklidni se. Nikdo do tvého hradu nic nedal. Viltrius by mě už dávno vykopal. Co víš o mistrovi sledování?“

„Nevím o tom ani prd! Plinto! Co to má být?“

„A tady stojí náš nebojácný velitel klanu jménem Třasořitka. Kam ten svět spěje? Rád bych poukázal na to, že jsi první hráč, který zjistil, že jsem mistrem ve sledování. Všichni si myslí, že jsem mistr plížení. Nebudu tě nudit detaily, ale prakticky jde o to, že když v našem odvětví hráč dosáhne určité úrovně, může získat takovou malinkatou věcičku jménem značka. Mistr sledování dokáže na předmět nebo na hráče umístit značku a později kdykoli zjistí, kde se daná věc nebo hráč nachází. Není složité se značky zbavit, stačí zajít za kněžími nebo za císařem a nechat si požehnat. Kdo se tím ale bude zdržovat? Jen ti, kteří o této schopnosti vědí. Mám značky přiřazené na tobě, na Altamedě a vlastně na každém, s kým jsem někdy spolupracoval nebo ho potkal.“

„Poprvé, když jsme se setkali v Beatwicku, ses mě ptal, kam Anastaria zmizela. Přitom jsi ji mohl jednoduše najít na mapě.“

„Tenkrát jsem na ní značku neměl. Než Anastaria odešla do Farsteadu, resetovala si všechny bonusy, a proto značka zmizela.“

„Ale například teď víš, kde je?“ zašklebil jsem se.

„Samozřejmě. Právě teď je…“ Plintovy oči se na chvíli zamlžily, protože otevřel mapu a díval se do ní, „hmm… je několik metrů od jiného hráče, kterého mám taky označeného. Jmenuje se Kreel. Jen Kreel. Jejich souřadnice jsou –“

„COŽE?“ nedokázal jsem v sobě udržet překvapený výkřik. Stacey byla s Kreelem? Vždyť titán má postupně procházet dračí jeskyní, co u něj dělá Anastaria? Ta kráva se rozhodla mě znovu podvést a získat První zabití!

„Koukni na sebe! Jak jsi rozčilený,“ zavtipkoval Plinto. „Přesně jako žárlivý manžel, který právě zjistil, že je jeho žena s jiným mužem.“

„Oni procházejí jeskyní!“ zalapal jsem po dechu, jelikož jsem se ještě neprobral z šoku. „Jeskyní, kterou potřebuju dokončit i já!“

„Víš, jestli jsou tam už delší dobu?“ zajímal se lupič.

„Zbývají dvě patra.“

„Tak na to už můžeš zapomenout. Nedohnal bys je, i kdyby Anastaria a Kreel nenechali hlídat vstup.“

„Proč bych na to měl zapomenout? Prostě jen přijmu, že už mají kus jeskyně za sebou, a připojím se k nim.“

„Myslíš, že se s tebou Anastaria podělí o První zabití?“

„Pět milionů za hráče,“ zamumlal jsem a najednou pochopil důvod, proč Kreel požadoval tak vysokou částku.

„Oni ti nabídli šanci dokončit s nimi jeskyni za pět milionů?“ Na Plintově tváři se objevil zvědavý výraz. „Byla to jejich nabídka, nebo si myslíš, že by s takovou cenou mohli souhlasit?“

„Kreel mi to nabídl.“

„Kolik peněz má vlastně náš klan k dispozici?“ zajímal se Plinto.

„36 milionů.“

„Půjčíš mi pět? Jakmile budu mít dost peněz, vrátím ti je.“

„Koupím za to tvé sochy,“ věděl jsem hned, co říct. „Při vší úctě k tvému autorskému právu na sochy, skutečně bych je mohl využít. Vždyť jsi viděl hrad. Ani tam nic nevisí na zdech. Řeknu Viltriovi, aby skryl slova o autorovi, a nikdo se nedoví, že jsi je vyrobil ty. Můžu je umístit třeba do sklepa, pokud bys chtěl.“

Lupič si odfrkl a jízlivě se na mě podíval.

„Chceš mi dát pět milionů za ránu do mé reputace?“

„Ne, za to riziko, že je někdo objeví. Rozhodně ne za ránu. A uvědom si prosím, že to riziko není o moc větší, než že někdo objeví tohle místo. Je to dokonce menší riziko, řekl bych. Sochy budou chráněny.“

„Kam je umístíš?“

„Pokud ti stačí skrytí jejich vlastností, nechám je stát v hlavním sále. V případě, že bys byl proti, umístím je do trezoru nebo sklepení. Nechám je stát kdekoli. Jde mi o jejich bonusy pro hrad.“

„Dobře. Zavolej Kreelovi. Dáme se do toho společně. Přidáme k jejich vlaku jako přítěž dva další vagóny.“

Vytáhl jsem amulet a zavolal majordomovi.

„Viltrie, otevři portál na následující souřadnice.“ Podíval jsem se na naši aktuální polohu a přečetl ji goblinovi. „Pošli sem Elánia. Chci odsud odnést nějaké sochy. Tvé rozkazy zní následovně: Pokud dokážeš ukrýt vlastnosti soch, můžeš je umístit do hlavního sálu. Jestli ne, musíš je postavit někam, kde je nikdo neobjeví, ale odkud jejich bonusy budou nadále účinkovat. To za prvé. Za druhé povoluji Gnumovi Zlomyslnému a Plintovi přístup do hradu. Máš to?“

„Ano, pane!“ ozvala se odpověď a vedle nás se otevřel portál. O chvíli později z něj vyskočil tauren a na tváři měl hrozivý výraz.

„Pane,“ zahřměl velitel obránců hradu. „Co potřebujete přestěhovat?“

„Tyto sochy. Musí být přeneseny do hradu. Dejte se do práce!“

Strážní začali zvedat sochy a odnášet je, ale já jsem věděl, že jsem ještě neučinil vše, o co mě lupič žádal. Zkontroloval jsem poštu, jestli mi nedošla Kreelova odpověď, a pak jsem vytáhl Anastariin amulet a zavolal jí.

„Mluvte!“ Dívčin okouzlující hlas se linul jeskyní. V pozadí jsem slyšel zvuky bitvy, ale z dívčina klidného hlasu by se nedalo poznat, že se účastní boje. Prostě další vagón. Hehe, Anastaria jako přítěž. Pokud bych to někomu řekl, měli by mě za blázna.

„Ahoj, drahoušku,“ spustil jsem a podíval se do Plintových vykulených očí. Ještě jsem lupičovi nepověděl o způsobu, jakým jsme se Stacey vzájemně hovořili. Proto mu z tváře na chvíli zmizel jeho obvyklý ironický výraz.

„Ahoj, lásko, proč mi voláš přes amulet? Stalo se něco?“

„Chtěl jsem změnu. Poslouchej, koláčku, mohla bys předat amulet Kreelovi? Rád bych si s ním promluvil. Nemám jeho amulet a pošta trvá strašně dlouho.“

„Řekla bych, že zrovna teď nemůže mluvit, králíčku. Je trochu zaneprázdněný,“ pronesla Anastaria sarkasticky. „Ráda mu však předám tvou zprávu.“

Jen díky tomu, že Anastarii velice dobře znám, jsem dokázal zachytit z jejího hlasu tón překvapení. Byl neskutečně malý, ale v mých uších zazněl plnou silou jeho význam: „Jak ses to dozvěděl?“ Ale samozřejmě nikdy nedovolí, aby mi ukázala slabost, a proto slova zakryla sarkasmem.

„Pověz mu, ať mi co nejdřív zavolá. Poslal jsem mu nabídku, kterou nemůže odmítnout. To je všechno, můj malý vagónku, líbám tě. Pozor, ať tě nezašlápne boss!“

Když jsem zavěsil, podíval jsem se na Plintův posměšný výraz.

„Ty jsi vážně ošklivý, Mahane. Proč tu chudinku necháváš panikařit? Teď začne přemýšlet nad tím, že máš jistě špehy ve Fénixu nebo minimálně v Kreelově klanu. A potom začne hádat, kdo to prozradil, a bude podezřívat každého pátého člověka. Ha! Jsem si jistý, že tam teď Stacey jen tak stojí a zoufale se snaží si vzpomenout, komu o jeskyni řekla.“

„O nic nejde. Udělá jí to jen dobře,“ odpověděl jsem Plintovi vlastním úsměvem. „Mimochodem, je šance, že by mohla podezřívat tebe? Doufám, že jsem tě nijak nezradil!“

„Mě už si zkontrolovali několikrát. Řeknu to ještě jednou. Jsi jediný, kdo ví, že jsem mistrem sledování. Anastaria ví, že jsem sochař. To ona mi navrhla, abych tu profesi rozvíjel. Ale o sledování nemá nejmenší potuchy.“

„Ona ví o sochách?“ zeptal jsem se překvapeně.

„O sochách ne, jen o mé profesi. Začínali jsme tehdy společně a na začátku je vyřezávání mramoru dobrý způsob, jak si zvyšovat hbitost. Stacey mi poradila, abych se stal sochařem. Neví ale, že jsem sochařství po dosažení vyšších levelů nehodil za hlavu. Neví ani o Dovednosti. Víš vůbec, že Dovednost není jen uměleckou vlastností? Měl by ses stavit u vyššího šamana a požádat ho, aby tě naučil používat Dovednost v boji. Vsadím pravou kouli, že tě výsledek hodně potěší.“

Chtěl jsem začít u Plinta vyzvídat, jak mu Dovednost pomáhá v boji, když mi začal řvát amulet. Někdo si se mnou chce promluvit.

„Mluvte!“

„Mahane, tady Kreel. Přečetl jsem si tvé psaní a můžu říct jediné – vítej na palubě. Pro dnešek jsme skončili. Zítra tě vyzvedneme, buď ráno připravený. Pošlu ti amulet. Zbývají nám dva bossové. Pokud bys chtěl, můžeš se k nám přidat až na posledního. Mně osobně je to jedno. Ale nechybějí ti teď nějaké schopnosti?“

„Nebudu sám. Půjde se mnou Plinto. Další vagón pro váš vlak.“

„Plinta jsi předtím nezmínil, ale nevidím v tom žádný problém. Klidně se může přidat. Jeho vstupenka bude za pět milionů.“

„Můžu nabídnout výměnu. Právě se chystáme do panenské jeskyně, takže bychom se mohli dohodnout tak, že já tě přizvu do naší výpravy, abys získal První zabití i zde. Výměnou za to se zítra ke tvé výpravě připojí i Plinto. Myslím, že to je nejvýhodnější možnost pro nás oba.“

„Souhlasím! Pošli mi svůj amulet.“

„Už odletěl,“ odpověděl jsem, když jsem otevřel poštovní schránku a poslal Kreelovi způsob, jak se se mnou spojit.

„V tom případě se uvidíme zítra. Anastaria si chce s tebou promluvit. Předávám jí telefon, tedy amulet.“

„Odpověď je ne,“ řekl jsem, než Stacey mohla pronést jediné slovo. „Nevezmu tě s sebou do jeskyně.“

„Ale vždyť jsi ještě neslyšel mou nabídku, kotě,“ pronesla Anastaria a v pozadí se Kreel zasmál. „Nechceš náhodou zachránit Renoxe? Můžu ti prozradit, jak to dokážeš.“

** SHAKESPEARE, William. Sonety. Přeložil Jan Vladislav. Praha: Mladá fronta, 1970.

*** Roleplayer je typ hráče, který se do hry vcítí a snaží se chovat, jako by hra byla jeho realitou.

**** Plinto je nejspíše milovníkem japonské kultury, protože Moshi, moshi je slovním spojením používaným Japonci pro pozdrav volajícímu.

5. kapitola

Ergreis

„Vítejte na astrumském území, hrabě,“ pozdravil mě vysoký tmavovlasý muž v obleku. „Abyste mohl opustit budovu, budete se muset zaregistrovat, a pokud zde chcete strávit delší dobu, je třeba naučit se něco o naší kultuře, zvláštnostech a omezeních. Teprve až projdete testem z historie našeho kontinentu, můžete strávit v Astrumu déle než týden. Jinak budete deportován a dostanete šestiměsíční zákaz vstupu. Pochopte prosím, že já jsem si tato pravidla nevymyslel.“                       

Objevilo se přede mnou oznámení s výzvou, abych zvolil důvod své návštěvy Astrumu: host, nebo turista. Délka pobytu naznačená diplomatem byla napsána v závorkách vedle možnosti „host“. Druhá možnost neměla žádné omezení.

Zmateně jsem hleděl na tlačítka a snažil se rozhodnout, které vybrat. Na jednu stranu nezůstanu v Astrumu déle než týden. Chtěl jsem vyzvednout několik hráčů a vrátit se. Na druhou stranu mám také dvě pozvánky do císařova paláce. Navíc tam jistě velice rád strávím nějaký čas.

„Nemám právě teď dost času na lekce,“ pronesl jsem a zvolil možnost host. „Ale brzy se vrátím a velice rád si prostuduji kulturu Astrumu. Pokud budu chtít vzít nějaké obyvatele Astrumu na náš kontinent přes Kalragon, musejí i oni projít kulturními lekcemi?“

„Samozřejmě. Každý cestovatel je nucen seznámit se s kulturou kontinentu, který chce navštívit. Jde o zdvořilost k obyvatelům dané země. Jinak by někdo mohl navštívit gnómy a začít jim vrtat díry do stropů jejich jeskyň, aby se dovnitř dostalo slunce. A to je prostě velice netaktní.“

„Ale nebudou nijak potrestáni, pokud na našem kontinentu nestráví déle než sedm dní, že?“

„Tři dny,“ opravil mě diplomat. „Jen aristokratům je umožněno cestovat po cizím kontinentu celý týden, jelikož nikdo nepochybuje o úrovni jejich vzdělání. Normální lidé mají jen tři dny na to, aby zjistili, jestli chtějí podstoupit zkoušku či nikoli. Musí se však předběžně registrovat, ale to je vše.“

„Děkuji vám za vysvětlení,“ poděkoval jsem vděčně NPC. Jde o můj první výlet do „ciziny“ a musel jsem se toho spoustu naučit. Po rychlé registrační proceduře jsem otevřel dveře a udělal první krok na sousedním kontinentu.

„Ahoj!“ ozval se hned vedle mě Kalatein hlas. „Všichni jsou připraveni. Můžeme je začít přenášet. Ale jen Vtrenkáchmravenci a já máme nainstalovaný jazykový přídavek, takže všem ostatním musíme překládat. Ačkoli… ano, můj tank mluví jazykem Temného císařství, Kartoosu.“

„Kartossu,“ opravil jsem šamanku. „Jak se ho naučil?“

„Má to dva důvody,“ odpověděl statný muž oděný do velmi hezkého zlatého brnění – válečník na 288. levelu. „První důvod je ten, že bedlivě sleduji změny herních mechanik. Poslední herní aktualizace pozměnila vrhání seker a já musel podstoupit nový test v Kartossu. Díky tomu jsem se dostal do styku s mnoha místními bojovníky. Proto jsem se musel naučit jejich jazyk. Leraz galvart, Kalatea-kun?“ poslední věta, pokud jsem správně pochopil, byla mířena na Kalateu.

„Bjorg se ptá, jestli jsi mu rozuměl…“

„Naprosto přesně,“ odpověděl jsem válečníkovi kartossky. Hned mě ale něco napadlo a já jsem se nemohl nezeptat. „Počkat, není Bjorg ženské jméno?“

„To je druhý důvod,“ usmál se válečník. „V Astrumu jsem jen pět let. Do té chvíle jsem byl obyvatelem Kalragonu. Dlouho mě zajímala severská mytologie, a proto jsem chtěl svého válečníka pojmenovat nějakým mocně znějícím jménem. Teprve až ve chvíli, kdy jsem za válečníka nějakou dobu hrál, jsem zjistil, že je to ženské jméno! No, sice se píše s k – Bjork, ne Bjorg – ale podstata je stejná. Je mi to ale úplně jedno. Pořád se mi moc líbí!“

„Vždy jsem si byl jistý, že na našem kontinentu jsou ti nejlepší hráči,“ usmál jsem se a nabídl Bjorgovi ruku. „Vítej v naší výpravě, válečníku!“

„Můžeš mi říkat Valentýne, nebo zkráceně Vale. Líbilo by se mi to víc.“

„V tom případě já jsem Daniel nebo Dan. Dobrá, raději pojďme. Vsadím se, že mě Kalatea už začíná podezřívat ze snahy pozvat tě do svého klanu.“

„Kdybych tě začínala podezřívat, už bys vylézal ze své kapsle, abys někde strávil dvanáct hodin,“ usmála se šamanka a předvedla vlastní znalosti kartosštiny. „Jak už jsem ti řekla, Mahane, náš Řád nabírá jen ty nejlepší hráče.“

„Šamany…“

„Nikoli výhradně. Mám tanka – tady Bjorga, několik kouzelníků kvůli otevírání portálů, druidy, paladiny… Řád draka přivítá jakoukoli postavu. Jsi připraven začít přenášet hráče?“

„Ano. Kdo půjde první?“

„Bjorg, Vtrenkáchmravenci a tři šamani elementalisté. Budou mít za úkol průzkum…“

„Co prosím? Šamani elementaco?“ přerušil jsem Kalateu, protože jsem tento termín ve spojení s naší třídou postav ještě neslyšel.

„Elementalisté jsou šamani, kteří místo totemu používají elementály.“

„Elementálové jsou ty velké sloupy ohně, země nebo vody…“

„Nebo vzduchu, přesně tak. Vždyť už máš víc než sto levelů, nemáš k nim ještě přístup?“

„Mno… Možná už mám, ale věc se má tak, že jsou mé schopnosti na měsíc zablokované. Za pár dnů je konečně budu mít opět k dispozici. Pak zjistím vše o elementálech a s jakým vínem chutnají nejlíp. Mohla by ses podělit o nějaké strategicky důležité informace, které se jich týkají? Řekněme v přátelském duchu.“

„V přátelském duchu?“ zvedla Kalatea obočí. „Legendy Barliony nabízejí spolupráci Řádu draka?“

„Mno… anooo?“ odvážil jsem se souhlasit, ale neměl jsem tušení, kam šamanka svými slovy míří.

„Jménem Řádu draka přijímám tvou nabídku.“ Kalatea promluvila oficiálním tónem a okamžitě se přede mnou objevilo oznámení:

Legendy Barliony a Řád draka se právě stali spojenci.

Prosíme o potvrzení.

„Je to tak jednoduché?“ zeptal jsem se nevěřícně, ale nebyl jsem připraven zmáčknout potvrzující tlačítko. „Bez dohodnutí podmínek našeho spojenectví? Prostě jsme spojenci a hotovo?“

Bylo to rychlé. Všechno se dělo až moc rychle. Nemusel jsem být génius, abych pochopil, že Kalatea z nějakého důvodu přesně o tohle stojí. Poslední dobou jsem si na podobný přístup vybudoval alergii.

„Něco tě trápí?“ zamrkala Kalatea řasami.

„Všechno, pokud mám mluvit upřímně. Se vší úctou ke tvému Řádu musím nabídku odmítnout,“ dodal jsem a zmáčkl tlačítko Odmítnout. „Nejsou mi známy důsledky tohoto spojení a nemám ponětí o svých povinnostech. Proto raději nebudu se svým klanem riskovat. Je například možné, že jako spojencům jsem povinován přenechat Řádu 50 % veškeré kořisti. Vždyť právě já jsem požádal o spojení…“

„Je pravda, co jsem zaslechla. Tvoje důvěra v lidi je v troskách. Vymazaná. Přijímám tvé rozhodnutí. Až si vyřešíš svoje problémy, budu ochotna nabídnout ti spojenectví znovu. Opět připomenu, že Řád spolupracuje jen s těmi nejlepšími. Ty jsi jedním z nich.“

„Zjištění, kdo je kdo, nechme na později. Valentýne,“ otočil jsem se k válečníkovi, „půjdeme?“

„Půjdeme,“ odpověděl s úsměvem Bjorg. „Povíš mi, jakým stvůrám máme čelit?“

„Nic složitého pro válečníka tvého levelu. Vlci, lišky, králíčci a ježci s levelem pod 150. Jediný háček je v tom, že je nemůžete zabít. Proto potřebujeme hráče z mého kontinentu.“

„Co tím myslíš?“

„Máme u nás takovou, no, věc. Říká se jim Stíny. Tvory pod vlivem Stínů nelze v tuto chvíli zničit. Ani vám nemůžu povědět, jak už nás nebaví s nimi bojovat.“

„Druhý film o scénářích z vašeho kontinentu je o nich, že?“ chytila se Kalatea.

„Přesně tak.“

„Myslím, že nebudeme mít žádný problém. Vtrenkáchmravenci se aktualizovala postava ještě před jejím odchodem do Astrumu. Půjde s první skupinou.“

„No dobrá, v tom případě můžeme letět. Nemáme moc času.“

„Jak to? Tři dny se mi zdají na dokončení jeskyně až až.“

„Nebyl bych si být tebou tak jistý,“ ušklíbl jsem se. „Vývojáři odpovědní za náš kontinent jsou v tomto ohledu docela nepředvídatelní. Radši se na to připravte…“

Hrad Altameda postoupil na vyšší úroveň!

Aktuální úroveň: 26.

Zvýšena úroveň profese: Architekt, 3. úroveň.

-15 % ceny při opětovném postavení zničených budov.

Plintovy sochy se konečně dostaly na místo! Jsem si jistý, že Viltrius zrovna teď běhá po Altamedě a oprašuje toto nečekané překvapení. A proč ne? Pro něj je daleko prestižnější být majordomem hradu 26. úrovně než nějaké rozvaliny 25. úrovně. Hloupé NPC…

Mazlíku, jsem ohromena! V hlavě se mi objevila Anastariina myšlenka. Kde jsi vzal dost peněz? Pořád zpronevěřuješ finance klanu?

Jeden kamarád mi kdysi řekl, že je nehezké častovat ženy hrubými slovy, a proto ti jen navrhnu, aby ses šla hezky projít tak, kam slunce nesvítí, odpověděl jsem, jelikož jsem neměl čas na Anastariino pošklebování.

Jak bych tam mohla jít bez tebe?

Už jsem ti to řekl, drahoušku. Pokud se chceš připojit k naší výpravě do jeskyně, vrať mi vše, co jsi z mého batohu vzala během tvých posledních třiceti minut v Legendách Barliony. Pokud to nehodláš udělat, pak už jsem ti jasně naznačil, na jaké místo se máš vydat.

Vidím, že naše rande nejsou pro nic za nic. Už jsme se naučili vyjadřovat, co chceme, odpověděla dívka spokojeným tónem. Avšak musím tvou nabídku odmítnout. Oko potřebuji a krastily ti prostě nemůžu vrátit, aniž bych věděla, co dokážou.

Na co potřebuješ Oko? zeptal jsem se překvapeně. Vždyť už máš přístup k Hrobce.

První zabití, bejby, První zabití. Nebo si opravdu myslíš, že ti ho jen tak předám?

Pokud je to všechno, přestaň mě už otravovat, nenechal jsem se vyprovokovat Anastariinými slovy a ukončil konverzaci.

Brzy se uvidíme! Nezapomeň, že zítra máme další rande. Naše rodina musí zůstat silná a soudržná. Budu na tebe čekat ve Zlaté podkově v poledne. Měj se!

Ačkoli jsem chtěl téhle… ženě říct několik peprných slov, udržel jsem se. Můj úkol byl jednoduchý. Najít dva předměty, získat krastil a Slzy Harrashesse, aktivovat je a podstrčit je Anastarii a Hellfirovi. Bylo by hezké během toho ještě zničit jejich hrad, ale to už bude záležet na okolnostech. A proto si nedovolím, abych k té kreatuře cokoli cítil. Nezaslouží si to.

„Poslední část výpravy je připravena. Můžeme je vyzvednout, jakmile se ti obnoví Skok,“ dosedl vedle mě do trávy Bjorg. „Máte tu fakt zajímavé potvory. Skutečně je nedokážeme zabít. Ale povedlo se nám vylevelovat tvoji Fleitu až na úroveň 90. Snad ti to nevadí.“

„Ona není moje, ale děkuju. Skutečně mě překvapuje, že nedokážete stínové stvůry zabít. Takže nestačí prostě jen přejít z kontinentu na kontinent, co?“

„Rozhodně ne. Je potřeba podstoupit extra trénink. Jakmile jsem posledně přišel do Kalragonu, okamžitě jsem se dozvěděl, že mám navštívit učitele válečníků, a získal jsem postupný úkol, který aktualizuje mou postavu. Byl zajímavý, ale na jeho splnění je potřeba hodně času. Ten teď ale nemáme.“

Souhlasně jsem přikývl a skočil s dalšími šamany po našem kontinentu. Pak jsem vytvořil skupinu výpravy a zvolil se jejím velitelem. Rozkázal jsem, aby kvůli časové tísni začali zabíjet stvůry v jeskyni. Vytáhl jsem amulet a zavolal Kreelovi. Sílu k rozhodnutí odmítnout Anastariinu nabídku jsem v sobě našel docela snadno. Stejně jsem neměl v úmyslu Renoxe zachránit. Vývojáři se rozhodli, že toto NPC prostě musí zemřít, a proto nebyl žádný důvod hnát se hlavou proti zdi. Vsadil bych se, že i kdyby Anastaria skutečně nějaký úkol měla, nebylo možné jej splnit.

„Zdravím!“ Kreel byl připojený do hry, jak jsme se domluvili, a proto jsem nevolal zbytečně.

„Ahoj, Kreele! Tady Mahan. Právě začínáme s výpravou do mé jeskyně. Jdeš s námi, nebo tě mám přivolat až na posledního bosse?“

„Myslíš, že jí projdete tak rychle?“ zeptal se titán překvapeně.

„Nemám nejmenší představu. Možná nám to zabere jedinou noc nebo několik měsíců. Ještě nikdy jsem neprocházel dvěma jeskyněmi najednou, a proto neznám logistické problémy s tím spojené. Co když si něčeho nevšimneme a přijdeme o možnost posledního bosse zabít? Něco takového se může přihodit nám i vám.“

„Souhlasím, procházet dvěma jeskyněmi najednou mi přijde docela zajímavé. Udělejme to takhle: Vy si probojujete cestu až k poslednímu bossovi a já zase k tomu mému. Snad nám při objevení bosse už bude zbývat jenom on. Jakmile k němu dorazíme, zavolám ti a teleportujeme tě k nám. To samé se týká i tebe. Přijde mi to jako nejefektivnější způsob.“

„Dohodnuto. Hodně štěstí, titáne.“

„Pff… Není nutné chovat se zbytečně dramaticky. Hodně štěstí, šamane!“

Amulet utichl. Chvíli jsem si s ním v dlani pohrával, ale pak jsem ho hodil za ostatními do batohu a vytáhl jiný. Bylo na čase přivolat Plinta.

„Proč nejdeš taky?“ zajímal se lupič, když jsem ho pozval do skupiny.

„Nesnáším, když mám dělat vagón, teda přítěž,“ přiznal jsem se popravdě. „Pozorovat patnáct šamanů, jak se jim daří něco skvělého, a nemít možnost se zapojit… Samozřejmě bych se taky mohl podívat, jak ostatní hrají své šamany, ale… No prostě je tu mnoho ale.“

„Jak chceš,“ ušklíbl se Plinto a vytáhl své legendární čepele. „Já nikdy neodmítnu příležitost zamávat svými dýkami. Měl bych vývojářům navrhnout, aby připravili pro lupiče tréninkové hřiště, které budou hráči probíhat bez použití svých schopností. Nebudou mít k dispozici nic než své dvě ruce. Všichni si zvykli používat stejné kombinace schopností a zapomněli na to, že Barliona není žádná prehistorická hra s předpřipravenými herními mechanikami. Tady je potřeba být kreativní!“

„Ehm…“ zamručel jsem místo odpovědi.

„No jo,“ zamyslel se Plinto, „zase jsi nic nepochopil…“

„Co jsem měl pochopit?“

„Věřil bys, že mi zakázali, abych ti přesně řekl co a jak? Dokonce jsem musel podepsat dohodu s císařem. Proto jen znovu zopakuju předchozí slova. Spojení schopností do kombinací je prostě jen zvyk hráčů, Barliona tě vlastně nijak neomezuje. Pokud chceš, aby se něco stalo – ať už v bitvě nebo při výrobě nového předmětu, ve tvém případě například šachovnice – musíš být kreativní. Použiješ nástroje nebo schopnosti, které nikoho před tebou ani nenapadlo použít. Jedině tak můžeš být jedním z nejlepších hráčů Barliony. Měl by ses nad mými slovy zamyslet, když s námi nejdeš.“

„Mluvíš o Dovednosti?“ zkusil jsem hádat. Plinto podle mě narážel na skutečnost, že Dovednost účinkovala i na boj. Předpokládal jsem, že se to však týká jen jeho, protože výroba sochy dlátem a sekáčem nejspíš nějak ovlivňuje dýky, které používá k boji. Ale já přece vyrábím věci v designovém módu. Kdybychom místo předmětů vložili… Hmm…

„Podle vrásky na tvém čele hádám, že se ti v hlavě začíná rýsovat nějaká myšlenka a chtěl by sis s ní víc pohrát,“ pronesl Plinto. „V tom případě tě nebudu zdržovat. Později mi povíš, co jsi vymyslel.“

Plinto skočil do třpytivého vstupu do jeskyně a zanechal mě s myšlenkami samotného. Vyvolávání elementálů a Dovednost. Jak bych mohl skloubit tyto dvě zdánlivě nesouvisející činnosti? Podle manuálu Dovednost ovlivňuje všechny profese, rozhoduje o schopnosti se nezávisle naučit pokročilejší triky a umožňuje výrobu jedinečných předmětů. Existuje i určitá šance na objevení a naučení se nového jedinečného receptu. Jak se to může vztahovat na duchy? Nutně jsem potřeboval použít možnost přítele na telefonu.

„Delra gantar derta est! Prakti verza!“ Amulet zahučel Kalateiným hlasem.

„Ahoj Kalateo, tady Mahan,“ řekl jsem a ignoroval zvuky bitvy doléhající až k mým uším. „Máš chvíli?“

„Co myslíš?“ zakřičel Kalatea.

„Bude to jen sekunda. Jsou Dovednost a vyvolávání duchů nějak propojené?“

„Ne! V každém případě jsem nic takového nenavrhla ani netestovala. Mělo by jít o dvě naprosto odlišné věci. Na jedné straně jsou schopnosti ovlivněné Dovedností a na druhé schopnosti k vyvolávání duchů.“

„Aha, rozumím. Díky, to je vše. Jak vám to jde?“

„Nejde to!“ vyhrkla Kalatea a pak několikrát astrumsky zanadávala. „Stvůry v jeskyni jsou na 200. levelu. Pro nás je to jako bojovat s dětmi. Bohužel je však nemůžeme zabít, a to nás, no, zabíjí. Už jsme téměř došli k prvnímu bossovi, ale všechny zkušenosti se připočítávají jen Vtrenkáchmravenci, Aozaki a tvé učednici.“

„Aozaki? Kdo to je?“

„Jedna z mých šamanek. Ukázalo se, že strávila nějaký čas na vašem kontinentu a dokončila aktualizaci své postavy. Takže máme někoho dalšího, kdo umí malabarsky. No, kromě toho mi tvrdí, že aktualizace postavy zabrala pět dní. Pět dní! To nestihneme dokončit a oni nás deportují!“

Znělo to, jako by Kalatea trochu ztrácela nervy. Dosud jsem šamanku neslyšel tak rozčilenou a sám jsem se pochválil za to, že jsem odmítl jít do jeskyně s ostatními. Jsem si jistý, že by se tam na mě všichni nevraživě vrhli.

„V tom případě mám návrh. Odpočiňte si od bojování, projděte registracemi a kulturními testy a za týden se znovu sejdeme. Vždyť nemusíme jeskyni dokončit dnes. Klidně můžeme týden počkat, pokud to jinak nejde.“

„Varga est!“ rozkázala Kalatea své skupině a vrátila se k naší konverzaci. „Souhlasím! Zařídíš pro nás transport do Anhursu?“

„Zvládnu vás bez problému přenést kamkoli po našem kontinentu. Altameda je vždy k vašim službám.“

„Provedeš nás po ní?“ zajímala se Kalatea.

„Po celém hradě ne,“ bránil jsem se, protože jsem si vzpomněl na Plintovy sochy a jeho touhu držet jejich existenci pod pokličkou. „Je tam několik místností nepřístupných hostům, ale ve zbytku hradu jste vítáni.“

„Tak jo, všichni. Odcházíme! Snažit se o První zabití bez zisku zkušeností je mrhání časem. Varga est! Dalran!“

Šamani odešli ze Stínové jeskyně a já jsem zavolal Kreelovi. Vysvětlil jsem mu situaci a shodli jsme se, že všechny naše předešlé dohody budou nadále platné. Viltria jsem požádal, aby otevřel portál, a s celou výpravou včetně Plinta a Bjorga jsme se přesunuli do Altamedy. I přes pozdní hodinu žádný host ze sousedního kontinentu neodmítl návštěvu tak unikátního místa. Vždyť byl hrad jednou z hlavních hvězd druhého filmu.

„Viltrie, ukaž našim hostům Altamedu,“ požádal jsem majordoma a unaveně se sesul do houpacího křesla. „Až budou připraveni, připrav jim portál do Anhursu.“

Pro dnešek jsem se už hry nabažil a nezbývala mi ani trocha mentální či fyzické energie. Vždyť hosté nemohou hradu nijak ublížit. Nemají možnost zjistit jeho souřadnice, odejít z něj či zahlédnout Plintovy sochy. Vše je zabezpečené. Mohou Altamedou jen procházet a žasnout nad jejím vzhledem.

„Je to skutečně krásný hrad,“ oznámila mi Kalatea přibližně po půlhodině. Třicet minut jsem strávil bojem s plnou poštovní schránkou. Hra je hrozný žrout času, vždyť už je půl druhé ráno. Přibírání hráčů do klanu, žádosti o peníze, výhružky, otázky, spam, nabídky úkolů, dotazy na herní mechaniky – do poštovní schránky přišlo vše. Především mě rozesmál dopis od hráče jménem Sabantul: „Mahane! Mám mapu pokladu a prodám ti ji za 300 000.“

Několik minut jsem na zprávu hleděl, protože jsem dosud ještě nezažil tak extrémní pokus ze mě vymámit peníze. Vzkazy tohohle typu vážně na někoho fungují? Chtěl jsem hráčovo jméno zařadit mezi ostatní do spam filtru, ale ruku postihla nějaká chvilková křeč a já jsem stiskl tlačítko „odpovědět“.

Ahoj!

300 000 je moc peněz za mapu pokladů. Kde jsi viděl takové ceny? Za mapu dám maximálně deset tisíc a ani o měďák víc. A to si prosím uvědom, že jsem tvou mapu neviděl a nemám tušení, kde jsi ji objevil. Za 300k ji neprodáš, takže tohle je pro tebe nejlepší možná nabídka.

Nemůžu nijak vysvětlit, proč jsem dopis napsal. Cítil jsem však neodbytný pocit, že jsem se rozhodl správně. Proto jsem ignoroval zdravý rozum a poddal se tušení. Jsem přece šaman, nebo snad ne?

„Mahane, pořád se zamýšlím nad tvou otázkou o Dovednosti a o vyvolávání duchů,“ pokračovala Kalatea. „Něco takového je hodně nepravděpodobné.“

„Na jednu stranu ano,“ souhlasil jsem. „Ale na druhou nikdo nemůže vědět, co vývojáři do hry skutečně zařadili. Pokud tomu dobře rozumím, navrhla jsi třídu šamanů a odpovídáš za testování. Co když ale Dovednost není svázána s určitou třídou postavy? Třeba je navržená jako herní mechanika využitelná všemi postavami!“

„Nemožné. Něco takového se nemůže jen tak rozhodit mezi všechny třídy a přitom zachovat rovnováhu sil mezi hráči. V tomto ohledu je Barliona striktní.“

„Máš Dovednost?“

„To není vhodná otázka, kterou bys měl ostatním hráčům pokládat. Já ti ale odpovím. Ne. Dovednost nemám. Aozaki ji ale má. Jelikož je od přírody hodně zvědavá, hádám, že by touhle dobou už na něco přišla.“

„Proti tomu nemám žádné argumenty. Jde jen o takový nápad. Sám jsem zatím žádné experimenty neprováděl. Pokud Aozaki dovolíš s námi zůstat a pracovat se mnou na tomto nápadu, možná objevíme něco nového. Nebo aspoň potvrdíme, že Dovednost a vyvolávání duchů nejsou jakkoli propojené. Je trochu hloupé se bez faktů bavit o tom, jestli je něco takového možné.“

„Členové mého Řádu nejsou otroci. Pokud se jí tu líbí, může zůstat,“ odpověděla Kalatea se špetkou agrese v hlasu. Začalo mi připadat, že má s tímto typem konverzace nějaké problémy. No co, ať se s nimi vypořádá sama, já se jí v hlavě hrabat nebudu.

„V tom případě jsme zajedno,“ odpověděl jsem a zívnul. „Tak ahoj zítra.“

ODCHOD!

Kryt kapsle sjel stranou a odhalil strop mého skromného pokoje. V hlavě jsem měl úplně prázdno, jako by se s hrou vypnul i mozek. S námahou jsem se vyvalil z kapsle a donutil se sníst rychlou večeřosnídani. Pak jsem se svalil se slabým zaúpěním na postel. Hlava mě bolela, jako by mi po ní proběhlo sem a tam stádo koní. Několikrát. Takový je rozdíl mezi kapslí pro dlouhodobé hraní a mou levnou verzí. Musím se zaměřit na nákup prvotřídní kapsle. Sakra! Vždyť já jsem úplně zapomněl na to, že brzo svůj byt opustím. Nějak se mi to vypařilo z hlavy. Doufám, že mi Sergej zařídil pořádnou kapsli. Jinak ho budu muset zabít nějakým hnusným a velmi brutálním způsobem.

A s touto šťastnou představou jsem usnul.

Ráno pro mě začalo mezi desátou a jedenáctou dopolední, protože kapsle divoce troubila. Před odchodem jsem si nastavil budík, abych nezapomněl na rande s Anastarií, a právě ten se tvrdohlavě nemínil odložit. Bezcitný krám. Hlava mě pořád bolela, ale musím uznat, že už méně než včera. Svou přítomnost mi bolehlav připomínal temným hučením v zadní části hlavy. To jsem zrovna potřeboval! Musím si vzít od Barliony den volna! Potkám se se Stacey, promluvím si s Kreelem a pak se při první příležitosti odhlásím do reality. Ať si šamani s vízem do Kalragonu poradí sami, Kreel může vyřídit předposledního bosse své jeskyně i beze mě a celá Barliona může jít k čertu. Zdraví je pro mě přednější.

Ahoj, cestovateli!

Už tě propustili? Dobrá práce! Stav se dnes večer za mnou, dáme si nějaké pivko a pokecáme. Nejsi teď tak jakože bez práce? Zavolám ti řidiče. Bude u tebe v šest večer. Ne abys měl zpoždění!

Než jsem skočil do kapsle, zkontroloval jsem mail a překvapila mě Sergejova zpráva. Podařilo se mu vše připravit ještě o den dřív! Za sedm hodin už divný stařík a jeho lidi nebudou vědět, kde se nacházím. Pak konečně můžu pokračovat, aniž bych se musel bát o holý život. To zahrnovalo i Fénix a členy jejich rodiny v realitě. Pochybuji, že by se Ehkiller jednoduše rozloučil s několika miliardami. Na jeho místě bych celý problém vyřešil daleko radikálnějším způsobem.

To zní skvěle! Počkám si na odvoz!

„Vypadáš až moc vesele,“ poznamenala Anastaria, když jsem se usadil do křesla proti ní. „Konečně ses rozhodl vzít mě s sebou do jeskyně a chceš mi oznámit dobré zprávy?“

„Skoro jsi to uhodla,“ odmítl jsem se nechat vyprovokovat. „Ale jen skoro. Mé podmínky znáš. Do Stínové jeskyně získáš přístup jen tehdy, až…“

„Bože ty jsi otravný,“ přerušila mě Stacey. „Krastil, krastil, Oko, krastil.“ Hrůza!“

„Dnes mají velice dobrou specialitu dne.“ Neměl jsem zájem se s Anastarií hádat. „Nemůžu si vzpomenout, co mi chuť tohoto jídla připomíná.“

„Grygz mi prodal všechny své krastily,“ oznámila mi zničehonic Anastaria a na stůl položila všechny koule, které dosud získala. „Právě teď jsem jediná, kdo nějaké vlastní. Takže se budeme muset naučit, jak se dohodnout.“

„Och ne! To je tragédie! Jak jen přežiju tak mocný útok?“ pronesl jsem nenuceně, ačkoli se mi sevřely útroby. Pokud je ze hry velitel pirátů, věděl jsem už jen o jediném NPC vlastnícím tento předmět – nejvyšší kouzelník Anhursu. Otázkou bylo, jestli o něm ví i Anastaria… Ale ne, je tu ještě palčivější otázka: Předá mi nejvyšší kouzelník svůj krastil? Musím se na věc zaměřit ze dvou úhlů – z mého vlastního a s pomocí staříka a jeho programátorů, přestože jsem plánoval se od něj odtrhnout. Musím kouzelníka nějakým způsobem přesvědčit, aby se se svým krastilem rozloučil a nedal ho nikomu jinému než mně.

„Najdu si jiný,“ dodal jsem, jelikož jsem si všiml, že mě Anastaria upřeně pozoruje. Podle mé reakce chtěla odhadnout, jestli blufuju. „V Barlioně je toho víc než jen krastily.“

„To je pravda. Slyšel jsi poslední novinky z výpravy na Armard?“ změnila Anastaria téma.

„Hm… Ne, proč? Co se stalo?“

„Existuje nějaký malabarský klan Zapomnění, které vede kouzelník jménem Musubi. Jde vlastně o klan pro výpravy. Komu se výpravy nelíbí, moc se u nich neohřeje. A těm se nějakým záhadným způsobem podařilo probít se do města a zakopat se ve sklepě jedné z budov.“

„Skvělé! Ale proč mi to vlastně říkáš?“

„Nech mě domluvit. Armardští bojovníci se s nimi nemínili nijak zdržovat. Prostě tam dole Musubiovu výpravu zazdili. Proč něco riskovat, že? Ti imitátoři jsou chytří chlapíci. V Armardu portálové svitky nefungují a žádná jiná cesta k úniku neexistuje. Zkoušeli i teleport od anhurských kouzelníků, ale nepomohlo to. Situace vypadala beznadějně. Buď tam museli sedět a čekat, až se jim objeví možnost uvolnit postavu, nebo tlouct hlavou o zeď a doufat, že se jim podaří zemřít.“

„Cítím z tvého vyprávění nějaké ‚ale‘.“

„Samozřejmě! Musubi pochopil, že cenu vybavení, surovin a kouzel jejich dosavadní kořist nepokryje, a proto se rozhodl odhlásit do reality a začal na fóru prodávat teleport přímo do středu města. Ve své skupině má několik kouzelníků a ti…“

„Počkat. Neřekla jsi před chvílí, že teleportace v Armardu nefunguje?“

„Ne tak docela. Svitky nefungují a nemůžeš se teleportovat na konkrétní místo Stínového císařství. Stejně tak, jak se ukázalo, nejde teleportovat hráče z Armardu pryč. K sobě do města však můžeš teleportovat kohokoli. Musubimu se podařilo přilákat pozornost Etamzilata a Undigita. Oba se rozhodli poslat do Armardu svou výpravu. Úspěch Dobytí města jim zatemnil mozek. Chtěli být první, kdo splní císařův rozkaz. Zaplatili kouzelníkovi horu peněz a padesát nejlepších hráčů obou klanů se nechalo teleportovat do zabarikádovaného sklepa. Nejdřív si vůbec nevšimli, že ze sklepa neexistuje cesta ven, a připravovali se na bitvu. Když se sklep začal plnit hráči tří klanů a ukázalo se, že se nedá odejít…“

„Přiměli Musubiho vrátit peníze?“ Usmál jsem se, protože jsem si představil výraz Undigitovy a Etamzilatovy tváře.

„Snažili se, ale on je odmítl. ‚Nevím, o čem to mluvíte, vždyť jste v samém srdci Armardu, jak jsme se dohodli. Já svou část dohody dodržel.‘ A právě v tu chvíli udělal Undigit osudovou chybu…“

„Přivolal ochránce,“ tipnul jsem si.

„Přesně! S Musubim podepsal v Barlioně dohodu, a proto se rozhodl vypořádat se s ním podle striktní interpretace herních zákonů. Podle mě si myslel, že při tom ještě něco získá.“

„A ochránce se objevil,“ popohnal jsem Stacey vpřed. „Došlo k soudu. Pokud jsem správně pochopil nové změny, Armard má jen jednoho ochránce.“

„To je pravda. Geranika se objevil a velice překvapeně hleděl na dav hráčů čekající v jednom z jeho sklepů. Oznámil, že bude muset celou situaci prošetřit, protože nikdo z jeho poddaných nic nenahlásil. Potom se celý souběh událostí začal odkrývat. Geranika souhlasil s Musubim, jelikož ten opravdu splnil všechny své závazky, a celou výpravu klanu Zapomnění teleportoval kousek za město, aby se do zbytku řešení nepletli. Dokonce jim dal pár předmětů jako odměnu za ‚tak skvělý dar‘. Nikdo neví, co Musubi získal, ale už je to tři dny, co ho naposledy někdo viděl připojeného do hry. To ale není důležité. Geranika se totiž dal do hovoru se stovkou hráčů na vysokém levelu.“

„Jinými slovy je teď v Armardu sklep plný legendárních předmětů?“

„Ne tak docela. Nemůžu to říct s naprostou určitostí, protože mi Donotpunnik nechce ukázat video a já nejsem taková, abych bez důkazu všemu věřila. Ale podle dohadů Geranika disponuje kouzlem podobným Dočasné rzi. Velice nepříjemné kouzlo, které na sebe bere podobu mlhy. Jakýkoli předmět, který se do ní dostane, začne postupně přicházet o odolnost a nakonec je zničený. Není těžké kouzlo z předmětu odstranit. Stačí obyčejná voda. Ale nejdřív je potřeba předmět vynést z mlhy ven. Jinak kouzlo na předmětu zůstává dál.“

„Hermeticky uzavřený sklep plný hráčů, kteří se nemohou pohnout,“ zamumlal jsem. Najednou mi Etamzilatova a Undigitova ztráta nepřipadala vtipná. Rozloučit se s vybavením zamýšleným pro výpravy je vysoká cena za teleport do Armardu.

„Kouzlo trvá deset minut. Každou minutou z předmětu zmizí deset procent odolnosti,“ pokračovala Anastaria. „Nepomůže ani strčit předmět do batohu. Jak myslíš, že se dostali ven?“

„Oni se dostali ven?“ zeptal jsem se překvapeně.

„No samozřejmě! Vždyť tam byl i Donotpunnik, a ten rozhodně nechce ztratit vybavení, pro jehož zisk tvrdě pracoval. Proto vymyslel únikový plán. Zajímá mě, jestli i ty dokážeš vymyslet, na co přišel.“

„Byly tam dvě výpravy, že?“ V hlavě se mi skoro hned objevil jeden nápad. „Nejjednodušší možností je zabít tu druhou výpravu. Nevím nic o Dočasné rzi, ale všechny záporné bonusy ve chvíli smrti zmizí. Samozřejmě to znamená, že někdo musí přežít…“

„Jednička s hvězdičkou pro Mahana,“ usmála se Anastaria, „a koblížek jako bonus! Ty jsi ale chytrý malý miláček! Tahali sirky a zvolili hráče, který přijde o všechno a začne ostatní zabíjet. Ani spojenými silami totiž Geranikovi nemohli nijak ublížit. Z toho důvodu jsou nyní Azuroví draci a Dědicové titánů ve válce se Zapomněním. Undigit slíbil za každého zabitého hráče Zapomnění tisíc zlatých. Tak to dopadlo.“

„No… divné. Nikdy jsem Undigita nepokládal za takového blázna.“

„Co tím myslíš?“

„Tisíc zlatých za zabití, které vyhodí hráče na dvanáct hodin ze hry. Rychle bych získal další level, aby mi nezmizely zkušenosti, a následně další měsíc strávil připojováním do hry jen proto, abych se nechal zabít. Stihl bych to dvakrát denně ve 12 hodinových intervalech. Sundal bych si i celé vybavení, aby se nemrhalo časem. Šedesát tisíc měsíčně za naprosté nicnedělání mi připadá jako dobré živobytí.“

„Ha ha,“ zasmála se Anastaria. „Ty jsi ale zázrak, Mahane. Velitelé klanu jsou zvyklí jednat v milionech zlatých a ztráta několika set tisíc kvůli odplatě je pro ně jako kapka v oceánu. Je pravda, že pro správného hráče může být tato kapka celým oceánem. Předám tvůj nápad otci. Možná se s někým ze Zapomnění dohodneme. Podívej, musím běžet. Náš rodinný oběd je u konce, ale chtěla jsem se tě zeptat, jestli se mnou půjdeš na ples?“

„Kamže mám s tebou jít?“ Z neočekávané Anastariiny žádosti mi překvapením vyskočilo obočí.

„Na ples. Mám pozvánku na jednu událost v provincii Shaldan. Koná se za čtyři dny. Na ples je nutné dorazit se svou polovičkou, pokud host nějakou má. No a ty jsi technicky stále mou polovičkou. Bylo mi řečeno, že guvernér si pro mě a kohokoli, kdo přijde se mnou, po plese vyhradí několik minut na rozhovor. Jsem si jistá, že tvůj klan neodmítne možnost vylepšit si reputaci u další provincie.“

Hmm… Klanová reputace u provincie Shaldan? Potřebuju něco takového? Sakra, však si pořád nejsem jistý, jestli potřebuju klan jako takový! No, rozhodl jsem se na něm pracovat a najal si úředníky, kteří za mne rekrutují hráče, ale nic jiného jsem neudělal. Slabé výmluvy jako nedostatek času nebo možností však už nedostačují. Pokud to chci, čas si rozhodně najdu. Potřeboval jsem se co nejdřív rozhodnout a za svým rozhodnutím si stát. Buď budu pracovat na vývoji klanu a stanu se jeho skutečným velitelem, nebo Legendy Barliony přestanou existovat. Je to trochu tvrdé, ale tak to prostě je. Jednoduše by přestaly existovat.

„Dane, už opravdu musím běžet. Půjdeš se mnou?“

„Ale jo,“ rozhodl jsem se. „Počítejte se mnou, baronko. Ale jen kvůli příležitosti promluvit si s guvernérem.“

„Och, to je hezké, ‚baronka‘. Nemůžu si pomoct, ale vzpomínám na společně strávené dny…a noci,“ zavrněla Anastaria a já jsem najednou zatoužil zakroutit jí krkem.

„Dobrá, tak tedy zítra,“ zasekla se na chvíli Anastaria a málem udělala ze zvyku krok směrem ke mně, protože mě chtěla políbit a zmizet. Stůl však byl jiného názoru a díkybohu ji udržel na místě. Stacey si zklamaně povzdechla, mávla mi na rozloučenou a vyčarovala portál neznámo kam. Řekl bych, že to bude 1:0 pro stůl…

„Mahane! Už jsem obdržela zprávu, že ses vypořádal s problémem soužícím misii u Modrých Bažin,“ přivítala mě Elizabeth radostně. Rozhodl jsem se dokončit úkol s krávami hned po odchodu ze Zlaté podkovy. A navíc jsem si chtěl nechat požehnat, abych se zbavil všemožných značek. Kdo ví, kolik jich mám na sobě jako pozornost od fénixáckých lupičů? Možná žádnou, ale třeba jsem jimi posetý od hlavy k patě jako vánoční stromek. Rozhodně jsem neměl v úmyslu Anastarii odhalit, kde se skrývá další krastil. Chci být první, kdo si s nejvyšším kouzelníkem Anhursu promluví.

Úkol Ztracené krávy splněn.

+100 reputace u kněžek Eluny a 30 stříbrných.

„Nic jiného pro tebe v tuto chvíli nemám,“ dodala zklamaně Elza a rozpřáhla ruce. „Poslední dobou se naši kněží opravdu snaží a plní všechny své úkoly. Ani nevím, co jim dál nařizovat, tak se na mne nezlob.“

„O nic nejde. Stejně teď nemám moc volného času. Elzo, chci si s tebou o něčem promluvit… Vlastně o dvou věcech. Nejdřív ze všeho bych si od tebe rád nechal požehnat, abych se zbavil všemožných lupičských značek.“

„Dej mi vteřinku, podívám se na to,“ přerušila mě Elizabeth a její oči na sebe vzaly barvu ledu. O několik minut později se objevilo oznámení:

Získán bonus: Požehnání nejvyšší kněžky.

+5 % ke všem hlavním vlastnostem. Trvání: 24 hodin.

„Tři značky,“ oznámila mi Elza, když se jí vrátila obvyklá barva očí. „Plinto Krvavý, Lupič Duší Impozantní a Mata Delkar.“

„Aha, všechny ty osoby znám,“ zalhal jsem. Více méně jsem chápal, proč si mě označil Plinto, ale ti další dva, Lupič Duší a Mata, mi zůstávali záhadou. Mimochodem: „Říkáš každému, kolik značek jsi sundala a komu patřily?“

Plinto si pokaždé Anastarii označí a přísahá, že ona o tom nemá tušení. Praxe však ukazuje, že Elizabeth nejenže potvrdí přítomnost značek, ale také řekne, komu patří.

„Ne, obyčejně jen danému člověku požehnám. Ve tvém případě mě však zajímalo, kdo sleduje Zvěstovatele, a proto jsem si dala tu práci a vyhledala si původce. Říkal jsi, že si chceš promluvit o dvou věcech. Jednu jsme právě vyřešili. Jaká je ta druhá?“

„Víš, co je to krastil?“

„Ornamentální koule s nápisem v mrtvém jazyce, kterým nikdo nemluví. No, v každém případě buď tohle, nebo je popis naprostý blábol.“

„Potřeboval bych jeden získat. Nemáš tušení, kde bych jej mohl objevit?“

„Pokud je mi známo, nejvyšší kouzelník Anhursu má jeden krastil. Císařovi se jich několik válí v trezorech. Pár dalších je rozeseto po kontinentu a myslím, že i piráti jeden nebo dva vlastní. Ale ty bys jich taky několik měl mít, ne?“

„Už je nemám, a proto hledám možnost, jak další malou kouli získat.“

„Na co je potřebuješ? Vždyť ničemu neslouží. Během milénií se stovky lidí snažily vyluštit hádanku krastilů, ale ani jeden neuspěl.“

„Mám jednu teorii, kterou bych si rád ověřil. Myslíš, že by mi kouzelník svou kouli prodal?“

„Je jedním z mála zbývajících výzkumníků zabývající se krastily, takže pochybuji. Můžeš to však zkusit. Za to nic nedáš. Můžu ti dát jednu radu. Nabídni mu za krastil něco výměnou. Něco, co by ho mohlo zajímat. Něco jedinečného.“

„Jedinečného?“ zeptal jsem se překvapeně. „Nejvyšší kouzelník má v oblibě jedinečné předměty?“

„Stejně jako kdokoli jiný,“ pokrčila Elizabeth rameny. „I já ráda sbírám jedinečné předměty. Bohužel nemám ve své sbírce žádný krastil.“

„A co máš?“ nedokázal jsem potlačit hrabivého křečka a chamtivou žábu, kteří až do této chvíle pokojně odpočívali. Najednou se však prodrali před mou vnitřní skromnost a chopili se řízení celého těla. I když je to jen dočasná změna, je dostatečně silná na to, aby mě přinutila položit otázku. Překvapeně jsem si uvědomil, že s nimi v jistém smyslu souhlasím. Kdo ví, třeba dostanu šanci porozhlédnout se v trezorech Eluniných kněžek.

„Jsi pořád ten stejný starý Mahan,“ zahihňala se Elza. „Musím tě však zklamat. Nemám nic, co by se mohlo hodit šamanovi. Nezajímají mě předměty, které se netýkají bohyně Eluny, a ta není tvou bohyní.“

„Nebyl bych si tak jistý,“ odmítal jsem se vzdát. „Amulet mladší kněžky se šamanů také netýká a přesto, pokud si vzpomeneš na Beatwick, dokázal zachránit velké množství lidí. Život je dlouhý a někdy je situace tak pokřivená, že ji jen pozoruješ a divíš se, jakým způsobem to všechno funguje. Dnes Eluna skutečně není mou bohyní, zítra jí může být a pozítří se třeba dozvíme, že není bohyní vůbec nikoho. Můžeš garantovat, že se něco takového nestane?“

+20 % Charisma. Dohromady: 61 %.

„Možná máš pravdu,“ odpověděla pomalu Elizabeth a nad něčím přemýšlela. „Život je tak nepředvídatelný, že nikdy nevíš, jestli budeš nejvyšší kněžkou navždy, nebo skončíš druhý den v exilu někde hodně daleko za něco, co provedl tvůj manžel. Pojď se mnou, předvedu ti svou sbírku.“

Obdržel jste dočasný přístup do osobní komnaty nejvyšší kněžky Eluny.

Trvání přístupu: 60 minut.

„Když objevili Yalininčino tělo,“ začala Elza vysvětlovat, jakmile jsme se v její skromné komnatě zastavili u prvního exponátu, „nebral smutek obyvatel našeho kontinentu konce. Elfové odmítli přijmout její stříbrná křídla, protože sami sebe a křídla považovali za příčinu smrti. Nejvyšší kněžce té doby byl dán úkol, aby křídla navždy uschovala jako památku na velkou léčitelku. Ačkoli jsem na to neměla právo, přenesla jsem křídla z trezoru do vlastní pracovny. Není přece vhodné, aby se na takový znak někde ve tmě prášilo.“

Potichu jsem pozoroval malá stříbrná křídla a v krku se mi udělal knedlík. Místo navždy mladé dívky, jak Yalininku vždy vyobrazovali na obrazech a sochách, jsem si představil postarší a životem unavenou ženu, která i během posledních minut svého života dokázala pomoci ztracenému a zmatenému šamanovi. A to i přesto, že šaman sám sebe považoval za nejmazanějšího a nejchytřejšího člověka široko daleko.

„Tady leží Rikšin vějíř,“ pokračovala Elizabeth k dalšímu exponátu, ale já jsem poslouchal jen na půl ucha a stále hleděl na křídla. Jejich vlastnosti mi byly skryty, ale i kdyby si je jakýkoli hráč nasadil a začal létat, serval bych ho z oblohy na zem a ničil ho tak dlouho, až by tento legendární předmět ztratil. Vůbec mě nezajímalo, že jsme ve hře.

„Tohle je Elainin amulet a tento patří jednomu z devíti paladinů Kulatého stolu,“ pokračovala Elza a předstírala, že si nevšimla mé strnulosti. „Elfský talár z Loe, zlatá mapa Getshaku, rukavice Naruem, plášť Omelsi… Samé legendární předměty legendárních paladinů a kněží z dávné historie. Má sbírka není příliš bohatá, ale každý předmět zde má svou historii. Sice často smutnou nebo krvavou, ale pro daný předmět vhodnou.“

Stacey, jsi ve hře? zavolal jsem potichu dívce. Vypnul jsem mozek, logiku, pocity a emoce. Anastarii jsem oslovil jako kohokoli jiného, kdo mi mohl pomoci.

Jsem zde, odpověděla Anastaria bez kapky posměchu.

Opravdu potřebuju Yalininčinu stuhu rozloučení, kterou jsem dal kdysi Barsině.

Chvíli se nic neozývalo, ale pak Anastaria řekla: Přivolej mě.

„Elzo, můžu sem přivolat Anastarii?“ zeptal jsem se k velkému překvapení nejvyšší kněžky.

„Přímo sem?“

„To je jedno, klidně můžeme přejít do tvé veřejné pracovny, pokud by ti to vyhovovalo víc.“

„Počkej chvíli,“ Elza provedla rukama několik pohybů a pak promluvila: „Můžeš ji přivolat sem. Dala jsem jí přístup.“

„Je pro mě neskutečnou ctít vstoupit na toto místo, nejvyšší kněžko,“ sklonila Anastaria hlavu, když si uvědomila, kde se objevila.

Co chceš? zeptala se mě dívka telepaticky. Pokud v mých rukou uvidí stuhu, dostanu všechny možné bonusy.

Kašli na bonusy. Prostě jí stuhu dej, přerušil jsem ji. Z hráčského hlediska jsem právě teď činil naprosté tabu. Předávám jedinečný předmět NPC. Předmět, který by bylo možné prodat za obrovskou sumu, a navíc předmět patřící někomu jinému. Jedno jsem však věděl – že dělám správnou věc.

Jsi si jistý?

Ano.

„Nejvyšší kněžko,“ spustila Anastaria, „během svých mnoha cest se můj manžel setkal i s Yalininkou a ta mu prodala tento předmět,“ ukázala Anastaria stuhu a nabídla ji Elizabeth. „Jménem naší rodiny vás žádám, abyste přijala náš dar.“

Elizabeth ochromeně převzala stuhu, přečetla si její vlastnosti a vykulila oči. Nestává se každý den, aby hráči jen tak darovali jedinečné předměty.

„V jejich myšlenkách jsem nenašla žádné postranní úmysly,“ zazněl Elunin překvapený hlas za mými zády. „Mahan opravdu věří, že předání stuhy je tím nejvhodnějším činem, a Anastaria věří, že má Mahan pravdu. Tento pár mě nikdy nepřestane udivovat! V žádném směru nepřipomínají ostatní svobodné občany!“

„Bohyně,“ pozdravili jsme se Stacey najednou a sklonili hlavu před jednou z nejmocnějších bytostí tohoto světa.

„V tom případě…“ pokračovala Eluna a podívala se na Elizabeth stejně, jako se matka dívá na potomka přebírajícího věc, po které celý život toužil. Nejvyšší kněžka dosud neodstoupila. Vypadalo to, jako by se její imitátor pokazil a přestal fungovat. „V tuto chvíli nic neudělám a nebudu nijak rozhodovat. Znovu se všichni setkáme. Prozatím prosím odejděte. Elizabeth potřebuje chvíli času.“

Objevily se nějaké mladší kněžky a nejdřív nás vyvedly z Elziny osobní komnaty a pak i ven z chrámu. Podařilo se jim to tak ladně, že jsem ani neprotestoval. Brány chrámu se zavřely k zlosti několika hráčů spěchajících za kněžkami. Uběhla však jen minuta a na schodech chrámu jsme zbyli jen já a Anastaria. Jaký mělo smysl se dobývat dovnitř a ztrácet čas? Času není nikdy nazbyt.

„Dík,“ řekl jsem a pečlivě zkoumal tašky na střeše budovy stojící na opačné straně náměstí. Ať už jsem k Anastarii cítil cokoli, právě pro mě vykonala velký čin. Ačkoli jej nebylo možné hodnotit v rámci okamžitých bonusů, byl jsem si naprosto jistý, že se mi její čin v dlouhodobém měřítku vrátí. Zatím nevím, jestli v dobrém nebo ve zlém, ale rozhodně se vrátí.

„Díky tobě,“ odpověděla Stacey a pozorovala tytéž tašky. „Viděl jsi ta křídla?“

„Vždyť ani nešlo je nevidět.“

„Nikdy bych nevěřila, že skutečně existují. Nejsou vidět ani ve filmu, když ses setkal s Yalininkou. Ale tady… to je zázrak!“

Neodpověděl jsem, protože jsem netušil, co říct. Anastaria právě předala bez otázek či podmínek NPC jedinečný předmět a věděla, že už ho nikdy nezíská zpět. I přesto se podřídila mé žádosti. Nebýt epizodky zahrnující otvírání Stvořitelovy hrobky, nic bych si o tom nemyslel, ale teď už si tak jistý nejsem. Co opravdu chce?

Kam jsi zmizel, zlato? zazněl mi hlavou Staceyin překvapený hlas, když mě nenapadlo nic lepšího než skočit někam pryč.

Problém kněžek jsem vyřešil, kotě, a už jsem tam nic nepotřeboval.

Tomu samozřejmě rozumím. Mohl jsi mě však aspoň vrátit tam, odkud jsi mě přivolal.

Promiň, lásko, ale nemám ani trochu času. Zavolej svým kouzelníkům, ti tě přesunou kamkoli. Neměl jsem v úmyslu bavit se s ní o tajemných značkách, které jsem na sobě objevil. Proč taky? Jen ať si myslí, že o tom nic nevím a že jsem prostě normálně obdržel kněžčino požehnání. Aspoň budu klidnější.

„Co přivádí šamana hraběte do mého skromného příbytku?“ zaduněl hlas nejvyššího kouzelníka Anhursu, jakmile jsem vysílený z mnoha schodů vstoupil do jeho pracovny. Skutečně mi vývojáři dál chtějí tvrdit, že jsou mé smyslové filtry vypnuté? Mále jsem si cestou nahoru natáhl všechny svaly v nohou.

I přes touhu odhlásit se do reality a dobře se po setkání s Anastarií vyspat jsem se rozhodl zastavit na místě, kde se nachází jediný mně známý majitel krastilu, a šmahem vyřešit všechny své problémy.

„Zdravím vás, nejvyšší kouzelníku,“ pozdravil jsem ho v polospánku a zároveň se snažil popadnout dech. Video o mém šplhání k nejvyššímu kouzelníkovi budu muset poslat vývojářům s otázkou, jestli by se takhle měl cítit hráč s vypnutými smyslovými filtry. „Mám nějakou záležitost, kterou s vámi potřebuji vyřešit.“

„Jakou záležitost?“ Starý muž si poupravil šedivý plnovous a usadil se ke stolu, který téměř mizel pod spoustou prázdných a poloprázdných nádobek.

„Slyšel jsem zvěsti,“ konečně se mi podařilo popadnout dech a postavit se rovně, „že vlastníte krastil. Rád bych vám za něj něco nabídl.“

„Vy byste mi chtěl něco nabídnout za můj jedinečný diamantový krastil?“ kouzelník zvedl překvapeně obočí. „Na co jej potřebujete? Víte snad něco, co by mohlo vrhnout světlo na jeho použití?“

„Mám jen tušení,“ rozhodl jsem se ho trochu navnadit. „Abych ho mohl ověřit, potřebuji skutečný krastil. Nežádám vás, abyste mi ho předal napořád. Můžeme se domluvit, že vám ho za měsíc nebo dva vrátím. Řekl bych, že by naši dohodu měl posvětit herold.“

„Hmm,“ vyšlo z kouzelníka. „Podařilo se vám vzbudit mou zvědavost, šamane. Projděme si to ještě jednou. Rád byste si vypůjčil můj krastil a slibujete, že mi ho za dva měsíce vrátíte. Rozumím vám přesně?“

„Tak je to správně.“

„Pokud se vaše tušení ukáže jako správné, musíte mi následně sdělit, na co jste ho potřeboval. Pokud nebude fungovat, jste povinen mi říct, co jste zkoušel. Dohodneme se?“

„Dohodneme.“

„V tom případě zbývá už jen jediná malá záležitost. Co od vás za propůjčení koule získám?“

„Informace,“ zkusil jsem vystřelit do prázdna. „Studujete krastily a …“

„Mladý muži,“ přerušil mě kouzelník, „krastily studuji již několik set let a během té doby za mnou přišlo tolik lidí jako teď vy, že už jsem je dávno přestal počítat. Všichni chtěli jediné – abych předal, prodal, vyměnil nebo daroval svůj krastil. Dokonce nemusím ani namáhat paměť, abych si vzpomenul na posledního žadatele. Zrovna včera u mě byla vaše žena Anastaria a nabídla mi za krastil několik skutečně výjimečných předmětů. Dokážete její nabídku překonat? Proč bych měl předat krastil zrovna vám konkrétně?“

Takže ona ví o kouzelníkovi… To není dobré!

„Jsem připraven vám za krastil nabídnout Karmadontovu šachovnici, kterou jsem vyrobil.“ Rozhodl jsem vynést svou trumfovou kartu a na kouzelníkův stůl jsem jednu za druhou postavil všechny figurky.

Kouzelník se na chvíli zarazil, hleděl na figurky jako na nějaký zázrak přírody, ale rychle se vzpamatoval a usmál se.

„Slyšel jsem, slyšel jsem,“ pronesl a při řeči si hladil plnovous. „Šaman klenotník se vydal po cestě výroby legendární šachovnice, a dokonce se mu povedlo to nejdůležitější – otevřít Stvořitelovu hrobku. Bez ohledu na to, že tím celou Barlionu uvrhl v chaos! Taková maličkost přece šamana klenotníka vůbec nezajímá! Pro něj je důležitá jen výroba!“

„Chaos?“ odpověděl jsem překvapeně. „Co s tím má společného chaos?“

„Jakmile překročíte práh Hrobky, poznáte chaos, o kterém mluvím.“

„Možná bych proto raději neměl do Hrobky vstupovat?“ zeptal jsem se opatrně kouzelníka. Novinka mě trochu znervóznila. Nechtěl jsem se stát důvodem jakéhokoli chaosu.

„Už je příliš pozdě,“ zavrtěl starý muž smutně hlavou. „Pokud nevstoupíte vy, vstoupí do Hrobky jiný svobodný občan. Co záleží na tom, kdo otevře Pandořinu skříňku? Nejdůležitější věc je již hotová. Vstup je otevřený dokořán.“

„Vážený kouzelníku,“ rozhodl jsem se co nejzdvořileji z kouzelníka vymačkat informace a nechal jsem proti němu zapracovat celé své charisma. „O jakém chaosu to mluvíte? Pokud Hrobka obsahuje něco, kvůli čemu by neměla být otevřena, neotvírejme ji. Ale nejdřív potřebuji vědět, co ukrývá!“

„Jako všichni šamani Barliony,“ zavrtěl kouzelník povýšeně hlavou. „Pokud je tu problém, je potřeba ukrýt jeho zdroj a všechno bude daleko lepší. Svět může stokrát zaniknout do chvíle, než první svobodný občan nalezne cestu do komnat Stvořitelovy hrobky. Geranika, Srdce chaosu, služebníci Bezejmenného… Barliona je každý den na pokraji destrukce. Proto se další zdroj kalamity prostě jen přidá k bažině záhuby.“

„Ještě jste mi neodpověděl,“ nenechal jsem se odbýt, „jakým způsobem Stvořitelova hrobka ohrožuje Barlionu. A jak o tom vlastně víte?“

„Nevadí vám, že odbočujete od původního tématu?“ promluvil kouzelník nedostupně. „Pokud si dobře vzpomínám, chtěl jste krastil a za něj jste mi nabídl Karmadontovu šachovnici. Má odpověď na vaši nabídku zní: ne, šachovnici nepotřebuji.“

„Krastily mohou počkat, Barliona nikoli. Co se stane, když svobodný občan vkročí do Stvořitelovy hrobky?“

„Vidím, že naše konverzace nikam nevede,“ pronesl nejvyšší kouzelník nepoddajně. „V tom případě navrhuji, aby se naše cesty rozešly. Musím se věnovat své práci.“

„Za tu informaci vám dám Karmadontovu šachovnici,“ podařilo se mi vyhrknout, než se mě stihli chopit dva strážní podobní džinům z lahve.

„Kdy už to konečně pochopíte?“ Nejvyšší kouzelník zastavil rychlým pohybem ruky oba strážné. „Šachovnice je pro mě zajímavá jen jako hotová sada včetně desky. V jakékoli jiné podobě to není nic víc než pár hezkých figurek.“

„Máte rád moře?“ vyšlo ze mě. Nechtěl jsem od kouzelníka odejít bez krastilu nebo informace, k čemu dojde při mém vstupu do Hrobky. Proto jsem musel vyložit trumfové eso.

„Moře?“ zeptal se starý muž překvapeně a dokonce vzhlédl od papírů na pracovním stole. „Co má s naším rozhovorem společného má láska k moři?“

„Jak jsem řekl, potřebuji krastil a informace. Výměnou za to jsem ochoten rozloučit se s tímto předmětem.“ Otevřel jsem poštovní schránku, našel dopis odeslaný sám sobě s jediným připojeným předmětem a vložil přílohu do batohu. Kouzelníkovi jsem pak poslal odkaz na daný předmět. „Tohle sice není celá sada Karmadontovy šachovnice, ale nikdo jiný v Barlioně nic podobného nevlastní.“

Embryo obří delfínolihně. Ta věc se dá snadno prodat za padesát až šedesát milionů. Jedinečné plavidlo je nutné nejdřív vychovat, starat se o něj a třeba ho i rozmazlovat. Jakýkoli klan Barliony by se s ním stal nepřemožitelným vládcem moří.

„Tohle nemohu přijmout, hrabě.“ Poprvé během našeho rozhovoru jsem v hlase nejvyššího kouzelníka postřehl hlubokou úctu místo povýšenosti a pohrdání. „Krastil a informace, po které prahnete, nejsou hodny tohoto předmětu.“

Kouzelník stál, jeho oči byly přišpendleny ke kokonu v mých rukou a já jsem se držel, abych nezačal nadávat. Ten chlap je daleko chytřejší než já!

„Nemůžu vám dát svůj krastil,“ pokračoval kouzelník a nevšímal si mého vnitřního boje. „Je pro mě velice cenný jako připomínka toho, že ne všechno v našem světě podléhá řádu a logice. Nicméně vám mohu pomoci. Odpovím vám na otázku, co se stane, když do Stvořitelovy hrobky vkročí živá bytost.“

Nejvyšší kouzelník provedl téměř nepostřehnutelné gesto a jeho dva ochránci se rozplynuli ve vzduchu, jako by byli vytvořeni z kouře.

„Zamyslel jste se někdy nad skutečností, že v každém městě našeho kontinentu, ať už v Malabaru, Kartossu nebo na Volných pláních, jsou věže kouzelníků vždy na severu? Nejsevernější budova každého města je kouzelnická věž.“

To je pravda! Když jsem byl ještě lovec, všiml jsem si tohoto uspořádání. Tehdy jsem se nad tím však nezamýšlel. Umístění budov měst jsem považoval za šablonu, kterou vývojáři používají při navrhování. Teprve až při hraní za šamana, s nímž se pohybuji na úplně jiné úrovni, jsem pochopil, že se nic v Barlioně neděje bezdůvodně. Každá situace nebo jev nejenže má vlastní příčinu, ale i historii a často se k nim váže postupný úkol. Nejdůležitější je vědět, kam přesně se podívat.

„O tom se nikde nepíše,“ souhlasil jsem s kouzelníkem.

„To skutečně ne. Existuje přibližně stovka teorií, proč se věže staví zrovna tímto způsobem, ale jen nejvyšší kouzelníci měst vědí, proč se umístění našich věží musí dodržovat. Daleko na severu mimo náš kontinent leží neprobádané území. Přesně jako hodinky každých pět set let z toho místa vyletí černý mrak a zamíří do Kalragonu. Cestou ničí vše. Navíc je potřeba říct, že se pohybuje velice podivným způsobem. Těsně před břehem našeho kontinentu zmizí, ale po čase se objeví poblíž jednoho z našich měst. Staří kouzelníci v minulosti často mrak ignorovali a jejich nečinnost obvykle končila obrovským počtem mrtvých. Města beze stopy mizí, jako by nikdy neexistovala, a s nimi i jejich obyvatelé. Tehdy se dohodlo, že nejsevernější budovou každého města bude kouzelnická věž. Z toho důvodu nyní kouzelníci čelí černému mraku ze všech nejdřív. Stojíme v první linii. Je to již několik tisíc let, co s tímto zlem bojujeme, ale ono se pokaždé vrací daleko silnější. Když se černý mrak objevil u Anhursu naposledy, byli jsme přinuceni povolat všechny kouzelníky Malabaru.“

„Ale co to má společného s krastilem a Hrobkou?“

„Trpělivost, můj mladý příteli, trpělivost. Při hledání zbraně proti této zhoubě jsme prohledali celý kontinent. V severní části Volných plání jsme mezi kopci pohoří Elmy objevili jeskyni naplněnou krastily. Jistě jste viděl jejich popisy – tajemné a nerozluštitelné. Kouzelníci nabyli dojmu, že ta slova jistě něco znamenají, a začali s koulemi experimentovat. Doufali, že najdou klíč, který jejich hádanku rozluští. Právě v tu dobu objevili Ergreis – jasný, přenádherný a jako slza čistý krystal. Obrovský jako býčí hlava. Smrtící jako Geranikova moc umocněná na desátou. Je složité říct, proč Stvořitel umožnil předmětu z jiného světa zůstat v Barlioně. Je to udivující zvlášť kvůli jeho smrtící síle. Faktem však je, že Ergreis byl do Barliony přinesen a zůstal tu.“

„Z jiného světa?“ zeptal jsem se překvapeně. „Odkud pochází?“

„Císař Lait přivezl Ergreis s sebou, když utekl ze své domoviny. Feeris, velký kouzelník dřívějších dob, právě tento Ergreis čirou náhodou aktivoval.“

„Počkejte, začínám se ve vašem povídání trochu ztrácet. Kouzelníci objevili jeskyni plnou krastilů. V totožné jeskyni našli i krystal zvaný Ergreis, jenž byl do Barliony přinesen Laitem. Krystal však nebyl aktivovaný. Nějaký Feeris aktivoval krystal – není jasné jak ani proč – a pak se stalo něco hrozného. Chápu to správně?“

„Ano. Feeris i všichni kouzelníci přítomní v jeskyni ihned po aktivování krystalu zemřeli a do okolí začala vyzařovat smrtící aura. Kouzelníci si mysleli, že se aura zastaví v okruhu jednoho kilometru, pak deseti kilometrů a následně sta kilometrů. Když smrtící aura zabila vše živé v okolí pěti set kilometrů a nijak nezpomalovala, kouzelníci se rozhodli zničit její zdroj. Do míst zasažených aurou se nemohli teleportovat a gryfové ještě nebyli v té době ochočeni, proto museli jít po svých.

Výpravu za Egreisem vedl obyčejný lovec, který znal tyto končiny jako své boty. Dnes ho znáš jako Karmadonta. Historie mlčí o tom, jak dlouho výprava trvala, a víme jen to, že kromě Karmadonta všichni její členové zahynuli. Tři sta dva kouzelníků. Nikdo netuší, jak se Karmadontovi podařilo utlumit auru Ergreisu. Ví se však to, že krystal uzavřel do Stvořitelovy hrobky. Do dnešního dne zůstává záhadou, jestli je Ergreis aktivovaný či nikoli. Jako vzpomínka na mrtvé kouzelníky bylo z jeskyně odebráno 302 krastilů. Během stovek let se krastily poztrácely po kontinentu, ale jejich účel je stále neznámý.“

„Třeba účinkovaly jako mechanismus pro zachycování síly krystalu?“

„Třeba. Je to jen další teorie, kterou dosud nikdo neotestoval. Proto mě otevření hrobky naplňuje optimismem. Nyní máme dostatek svobodných kouzelníků, aby se nám Ergreis podařilo zničit. Pokud je aktivován a začne opět ničit vše živé, naši svobodní kouzelníci jsou připraveni bojovat. Než k tomu však dojde, musím otestovat jinou teorii.“

„‚Na severu Volných plání, mezi kopci pohoří Elmy‘ je trochu vágní návod pro objevení jeskyně,“ pronesl jsem, když jsem pochopil, proč mi to kouzelník všechno říká.

„Bohužel nemohu být konkrétnější. Nemám tušení, jestli je jeskyně ukrytá v nějaké hoře či vykopaná v zemi. Nevím, jestli je veliká nebo malá. Pokud potřebujete krastily, musíte přijít na způsob, jak jeskyni objevit. A nyní vás, hrabě, žádám, abyste odešel. Tlačí mě hora práce. Musím se připravovat na další smrtící mrak, který přiletí za rok a půl. Pomáhám svobodným kouzelníkům naučit se efektivnímu boji proti mraku.“

„Děkuji!“ poděkoval jsem z celého srdce kouzelníkovi. Ale na prahu jeho pracovny jsem zaslechl větu, která mě dokonale rozhodila:

„Anastarii jsem povyprávěl stejný příběh…“

6. kapitola

Únik

„Danieli?“ zazněl z mého mobilu ocelový hlas.sdot

„Mluvte!“

„Tady řidič přepravní společnosti Omega. Vaše auto je přistaveno a čeká na vás. Černý chevrolet.“

„Díky, už jdu dolů.“

Po odchodu z kouzeln íkovy pracovny jsem skočil do Altamedy a odhlásil se z Barliony. Popadl mě další bolehlav a naznačil mi, že si musím odpočinout. Proto jsem si píchl injekci proti bolesti. Nejdřív jsem byl překvapený, když jsem ve své koupelně našel plnou krabičku první pomoci. Rychlé pátrání však odhalilo, že úklid zahrnoval i doplnění lékárničky. Pokud klient nevlastnil základní vybavení domácí lékárničky, uklízecí firma mu dodala kompletní sortiment se vším potřebným. To uklizení je vážně velice příjemné. Měl bych ho využívat častěji.

Ujistil jsem se, že jsou všechny přístroje vypnuté, oblékl si bundu a zavřel za sebou dveře. Doufal jsem, že se časem do svého bytu vrátím.

V ulici na mě čekalo auto se ztmavenými skly. Skla byla tak černá, že jimi neprocházely ani sluneční paprsky. Když se otevřely dveře, málem jsem se rozesmál. Tloušťka a váha dveří budila respekt. Vypadalo to, jako by pro mě poslali neprůstřelné auto. Zajímalo by mě, jestli by ustálo přímý zásah bazukou. Sakra! O čem to zase přemýšlím? Přestal jsem snít a vstoupil do tmavého interiéru obrovského auta. Dveře se za mnou automaticky zavřely a já seděl v naprosté tmě.

Oči si ještě nepřivykly na tmu, když mi do hrudi někdo vrazil dva hroty. Chtěl jsem se ohradit, ale čelist se mi vzpříčila – mým tělem projel elektrický výboj.

„Co to…“ začal jsem křičet, ale ucítil jsem druhý výboj. A pak třetí. A další. Mým tělem proletělo pět rychlých, ale přesto velmi bolestivých šoků. V autě se rozsvítilo.

„Máte zajímavé nepřátele, Danieli,“ pronesl nevýrazný plešatící muž sedící na předním sedadle, který na mě mířil jakýmsi přístrojem se dvěma dráty. „Omluvte prosím bolest – byla nutná.“

„Co to má být?“ dokončil jsem konečně větu.

„Měl jste v sobě tři podkožní sledovací implantáty,“ vysvětlil klidně muž, jako by ho můj křik nijak nezajímal. „Pokud tomu správně rozumím, byl jste vězněm. Vláda jen nerada přestává sledovat usvědčené ptáčky.“

„Tři sledovače?“ Mužova slova mi v hlavě dávala smysl a já jsem se trochu uklidnil. Minimálně jsem se přestal snažit utéct z auta.

„Dva v noze a jeden v paži těsně nad zápěstím. Můžete je i nahmatat, pokud chcete. V tuto chvíli jsou implantáty deaktivovány, ale budeme muset provést menší operační zákrok, abychom je vyňali z vašeho těla. Jsou poháněné vaším tělem a během tří hodin se opět spustí. K zákroku potřebujeme váš souhlas. Pokud odmítnete, nebudeme moci dokončit službu, o kterou jste nás požádal, a smlouva bude zrušena.“

„Máte mé svolení,“ odpověděl jsem ihned. Představa, že se v mém těle nachází nějaká cizí tělesa, je sama o sobě extrémně nepříjemná. „Mluvil jste o nějakých nepřátelích. Co s tím mají společného? Nejsem si jistý, jestli vám rozumím…“

„Někdo opravdu nutně potřebuje vědět, kde se nacházíte,“ začal muž vysvětlovat a přitom zadával do tabletu nějaká data. „Naše auto je v tuto chvíli již sledováno. Navíc na něj přidali několik senzorů, které jim sdělují, kolik je uvnitř živých lidí. Asi se chtějí ujistit, že vás po cestě nevyhodíme do nějaké stoky. Je to už dlouho, co byl jeden z našich klientů pod takovým drobnohledem. Musel jste někoho pořádně naštvat, když si na vaše sledování najali profíky.“

„Ale vy máte plán, že ano?“

„My máme všechno, pane Danieli. Budu od vás však požadovat další povolení. Do těla vám injekcí vpravím drogu zvanou Marlacyn, po které na dvě hodiny zemřete. Doslova. V tu samou chvíli do jednoho z našich lidí vpíchneme protijed a tím ho oživíme. Ten člověk dostal Marlacyn už dřív. Musíme navíc provést krevní analýzu, abychom rozhodli o přesném dávkování drogy. Vaše smrt a jeho vzkříšení musí proběhnout ve stejnou chvíli.“

„Vy mě chcete zabít?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Dočasně. Schválně jsme nezničili další malou štěnici, která sleduje váš pohyb. Ta totiž nepochází od vlády. Hlídá si vás ještě někdo další. Jakmile zemřete, přesuneme štěnici do našeho muže. Našim úkolem je zmást všechny osoby, které vás sledují.“

„Jaká je garance, že přežiju? Ještě nikdy jsem neumřel.“

„Garance neexistuje,“ ušklíbl se muž. „Kromě faktu, že v případě vaší smrti nedostaneme zaplaceno. Jsme obchodníci, pane Danieli. Není v našem zájmu přicházet o peníze. Můžeme začít s procedurou? Nebo ještě nejste připraven zemřít?“

„Dejte se do toho,“ odpověděl jsem a velice dobře věděl, že není cesty zpět. Stařík zjistí, že jsem uprchl, a jistě přijme opatření. Třeba mě i unese a zavře do svého sklepa. Samozřejmě kvůli bezpečnosti…

„Položte ruku na tento přístroj,“ požádal mě muž a natáhl ke mně malou krabičku se zeleně fosforeskujícím obrysem ruky. Položil jsem na ni svou dlaň a ucítil píchnutí. Svět se rázem vyplnil šedivou barvou a zmizel…

„Udělejte si pohodlí,“ ozval se temnotou ženský hlas. Pokusil jsem se otevřít oči a překvapilo mě zjištění, že necítím vůbec žádnou bolest. Ležel jsem na zádech a díval se vzhůru na světlý strop. Mohl jsem hýbat rukama i nohama a nebolela mě hlava. Chtěl jsem se ujistit, že je vše v pořádku, a rychle jsem se posadil. Před sebou jsem spatřil atraktivní ženu okolo třicítky, která právě odkládala jehlu.

„V lednici máte dostatek jídla,“ pronesla a nevěnovala pozornost mé snaze vstát z postele. „Zajistíme, aby vám nedošlo. A vedle vás stojí nejnovější model virtuální kapsle.“ Žena ukázala na ocelovou kapsli. „Je připojená a otestovaná, ale nebyla ještě nastavena. Nastavení čeká na vás. Jak jste žádal, vaše spojení bude vedeno přes sedm různých serverů. Jakmile někdo nabourá jeden z nich, budete uvědomen. Pokud se někdo dostane až k pátému serveru, dojde k vašemu automatickému odpojení z Barliony a šestý se sedmým serverem budou zničeny. Vaše jediné spojení s okolním světem je skrz Barlionu. Není zde internetové připojení ani mobil. Nevíte, kde se nacházíte, proto není možné, abyste tuto informaci ve hře vyzradil, i kdyby někdo skenoval vaši paměť.“

„Korporace dokáže skenovat paměť?“

„Nemáme žádné důkazy jejich schopnosti skenovat dlouhodobou paměť, ale rozhodně umí skenovat krátkodobou. Přišli na způsob, jak toho za pomoci kapslí docílit. Zadejte prosím svůj digitální podpis. Naše služby stojí devatenáct milionů kreditů.“

„Vy jste tohle všechno provedli bez předběžné platby?“ zeptal jsem se překvapeně a vložil digitální podpis. „Co kdybych neměl tolik peněz?“

„Předem jsme si zkontrolovali vaše reálné i virtuální účty,“ usmála se žena a přijala mou platbu. Legendy Barliony právě přišly o devatenáct milionů zlatých. „Jste bohatým mužem, Danieli Mahane, proto jsme se rozhodli zariskovat. Kdo ví, špehové mohou sledovat i pohyb peněz na vašem účtu a bankovní převody. Naše služby nejsou levné, ale stojíme za každý kredit, který do nás investujete. Vaše obvyklé oblečení naleznete v komoře.“ Žena mávla jakýmsi směrem a teprve v tu chvíli jsem si uvědomil, že mám oblečené šedé pyžamo. „Pokud budete mít nějaké otázky či potřeby, na stole je telefon. Prostě zvedněte sluchátko a linka vás automaticky propojí s operátorem Omegy. Pokud bude napaden jeden z proxy serverů spojujících vás se hrou, objeví se vám v Barlioně oznámení. Kapsli jsme malinko pozměnili, abychom to zajistili. Co dál… Och! Dočasně jsme izolovali i iniciátora vašeho zmizení, Sergeje. Doba dohodnuté izolace bude trvat tři měsíce. Platba za jeho izolaci je taktéž zahrnuta ve vašem balíčku. Nemusíte se o něj obávat. Pokud nemáte další otázky, nechám vás samotného. Porozhlédněte se tu a zabydlete se. Tento byt se stal na tři měsíce vaším domovem. Hodně štěstí.“

Žena odešla, zavřela za sebou dveře a zamkla je několika zámky. Právě v tu chvíli jsem si všiml, že z mé strany dveří byla jen klika. Několikrát jsem ji zmáčkl, abych se ujistil, jestli jsem skutečně zamčený. V bytě jsem objevil obrovskou koupelnu, do které by se bez problému vešla loď, a malinkatou kuchyň asi o velikosti koupelny. Právě tam stála obří lednička plná zmražených jídel a k mému překvapení i mého oblíbeného piva. Kromě kuchyně a koupelny jsem měl k dispozici i velkou ložnici s dvojpostelí a nejnovější herní kapsli. V komoře jsem objevil nejrůznější oblečení své velikosti. Vlastně šlo o další pokoj předělaný na šatnu. A to bylo vše! V této faraonově hrobce nebyla žádná okna. Společnost starající se o mou bezpečnost a úkryt před okolním světem nejspíš nepovolila okna z důvodu schopnosti kapsle skenovat mou krátkodobou paměť.

Skvělé! Nyní jsem se mohl vypořádat se staříkem i s Fénixem z daleko silnější pozice. Nikdo mi nemohl vyhrožovat fyzickou újmou nebo zabitím.

Rychle jsem spořádal několik hamburgerů, vlezl jsem do kapsle a začal si hrát s nastavením. Fyziologický sken, sken mozku, nastavení vln sledujících a vyvolávajících signály, nastavení příjmu potravin, výpusť exkrementů, podpora životních funkcí a další nastavení za nastavením. S kapslí jsem si pohrával asi tři hodiny, než se mi před očima objevilo vytoužené oznámení: Nyní můžete vstoupit do Barliony. Kapsle nebyla jen nejnovějším modelem, ale byla vybavena podporou pro dlouhodobé hraní, což mi umožňovalo zůstat ve hře po dobu šesti měsíců, pokud bych o to stál.

Přesně to jsem v tuto chvíli potřeboval.

VSTUP!

„Nějaké rozkazy, pane?“ zeptal se Viltrius, když jsem vylezl ze svého houpajícího se trůnu. Musel jsem se rozhodnout, na co se zaměřím ze všeho nejdřív. Oznámení mi dalo na srozuměnou, že náš klan ztratil velkou sumu peněz, ale v pokladnici stále zbývalo více než sedmnáct milionů zlatých. Na mém osobním účtu se válelo ještě dalších sedm milionů, a proto rozhodně nehrozí žádná finanční tíseň. Neblížily se jakékoli další velké výdaje, protože daně jsme již zaplatili na šest měsíců dopředu. Díky tomu jsem se mohl soustředit jen na hru samotnou.

„Nachází se v hradu nějací hosté?“ Zajímalo mě, jestli zde zůstali šamani Řádu. Co kdyby se někdo stále ještě toulal po chodbách, místo aby podstupoval registraci pro pobyt na novém kontinentu a aktualizoval svou postavu?

„Ne, všichni z Altamedy předevčírem odešli,“ odpověděl Viltrius s úklonou.

„Kdy že?“

„Předevčírem,“ zopakoval goblin klidně.

Ťuk, ťuk, objevila se mi v hlavě Anastariina myšlenka. Uběhla jen sekunda a v hlavě mi explodovala naštvaná tiráda: No tohle! Jeho Výsost se rozhodla vrátit do hry! Nebudu se unavovat otázkami, kde jsi vlastně čtyři předešlé dny byl. Je ti známo, že jsem kvůli tvé absenci přišla o rozhovor s guvernérem? Dokážeš si představit, jak složité bylo získat pozvánku?

Čtyři dny?

Otevřel jsem nastavení a nevěřícně zíral na herní čas. Pokud mě nešálil zrak, skutečně jsem se do Barliony přihlásil po čtyřech dnech nečinnosti. Dokonce po čtyřech a půl. Jak dlouho mě schovávali? Nebo spíš jak dlouho jsem vlastně byl „mrtvý“? Proč mě nevarovali, že procedura potrvá tak dlouho?

Nikdo ti přece nebránil, abys tam šla sama, odpověděl jsem, protože jsem neměl náladu hrát si na otloukánka. Nemůžeš se spoléhat na ostatní hráče Barliony. Pokud tu zrovna nejsem, tvá pozvánka se automaticky změní na pozvánku pro jednoho. Tak si tu přestaň vymýšlet!

To je právě to – bonus za naši společnou návštěvu je daleko vyšší než ten, když půjdu sama.

Takže jsi na ples přece jen šla?

Ano, šla.

Setkala ses s guvernérem?

Ne. Odmítl mě přijmout, protože jsem přišla sama.

To není možné! Nemůžeš být přece závislá na hráči, který není zrovna ve hře.

Já vím! Všechno jsem řekla administrátorům a oni nyní tu chybu řeší. Bála jsem se, Dane!

Musím jít. Potřebuju si něco vyřídit.

Čtyři dny! Co se za tu dobu v Barlioně dělo? Co se stalo v reálu? Hledají mě?

Zvonící amulet mě vrátil z myšlenek zpět do hry. Během jeho hledání jsem zároveň otevřel poštovní schránku a zoufale si povzdechl. Opět na mě hledělo tisíc nepřečtených zpráv, což se rovná několika hodinám třídění.

„Mluvte!“

„Danieli, tady Marina. Věnuješ mi minutku?“

„Marina?“ Nejprve jsem nepochopil, jaká Marina se mnou chce mluvit, a proto mi trvalo sekundu, než jsem si dal dvě a dvě dohromady. Mirida Prozíravá!

„Marina,“ potvrdil hlas na druhé straně.

„Myslím, že mám právě teď čas. Poslouchám.“

„Danieli, mohli bychom se setkat a promluvit si? Naši konverzaci už dlouho odkládám, ale konečně jsem se rozhodla, že k ní prostě musí dojít. Co na to říkáš?“

„Sejdeme se,“ souhlasil jsem. K Marině jsem už necítil nic negativního. Záleží snad na tom, co udělala před rokem? Vůbec ne. Důležité je jen to, co z toho vzešlo.

„Dobře! Okolo páté odpoledne, může být?“

Ačkoli jsem její hovor neočekával, měl jsem již dlouho v plánu se s Marinou setkat a jen jsem se k tomu jednoduše nedostal. Pořád mi do toho vstupovaly různé záležitosti. Když už mi ale zavolala a nabídla setkání…

Počkat! Jak věděla, že jsem ve hře? Zavolala mi snad náhodou a měla štěstí? Paranoia je samozřejmě všehoschopná, ale i přesto… Měl bych se nad tím zamyslet.

Začal jsem se probírat poštou a šokovaně se zastavil u pátého dopisu. Předpokládám, že je dnes pro šamany velice špatný den. Něco takového jsem ani v nejmenším neočekával.

Dobrý den, Mahane!

Rádi bychom Vás pozvali na natáčení pořadu „Legendy Barliony: neúspěšný projekt Fénixu“. Anastaria, Leite, Magdey a Barsina už potvrdili svou účast. Natáčení proběhne za dva dny. Pořad je v plánu odvysílat za měsíc a půl během turnaje klanů.

S pozdravem

šéfredaktor ART Media

Podíval jsem se na datum odeslání a naštvaně jsem zavrčel. Pořad už natočili.

Zlatíčko, pověz mi, jak šlo včerejší natáčení… požádal jsem Anastarii a snažil se hlídat si emoce. Co mají na mysli tím neúspěšným projektem?

Kdo měl vědět, že odejdeš ze hry, lásko? Potkali jsme se, popovídali si, podívali se na nějaká videa a diskutovali o tom, proč není vhodné připojovat se k Legendám Barliony. To víš, všechno při starém.

Jinými slovy se celá parta sešla a veřejně mluvila o klanu, ke kterému ani jeden z vás nepatří, aniž byste dali prostor k vyjádření se jakémukoli aktuálnímu členu klanu? procedil jsem mezi zuby a jen díky vynaložení obrovské síly vůle jsem nezačal na dívku křičet. Co je moc, to je příliš! Ale udržím nervy na uzdě a nedám jí záminku, aby se mi pošklíbala. I já si dokážu hrát na ledovou královnu! Třebaže jsem stále zraněný a mé emoce se snaží každou chvílí vybuchnout, jsem přece šaman a dokážu je podchytit a svázat. Nebo se o to aspoň snažit. Z důvodu mé dočasné absence mimo hru mělo být natáčení pořadu odloženo. Nemám jinou možnost než veřejně poukazovat na jeho nelegitimnost a žádat, aby byl stažen z vysílání.

Hm… zamyslela se Anastaria. Přísahám, že tě někdo musel unést a vyměnit, Mahane! Kde je nějaký výbuch emocí? Kam zmizelo rozčilení a vztek? Přijde mi, že jsi absolvoval jesle a pokročil jsi do školky. Tím myslím to, že ses přestal rýpat prstem v nose, ale ještě pořád nosíš pleny. Co se týká „dočasné nepřítomnosti“, nezapomínej na to, že i já jsem byla členkou klanu, který nyní existuje jen proto, že jsem se rozhodla ho celý nezničit. Ukázala jsem trochu slabosti a dovolila ti, aby sis před ostatními hráči uchoval tvář. Z toho důvodu mám naprosté právo za něj mluvit s kýmkoli a kdekoli.

Jsem ledová královna. Jsem ledová královna!

O právo mluvit za Legendy Barliony jsi přišla ve chvíli odchodu z našeho klanu. Jakožto hlava Legend ti oficiálně zakazuji v jakékoli záležitosti mluvit za můj klan.

Úroveň Energie: 30.

Zpomal, vzteklý šamane!

Zhluboka jsem si povzdechl a snažil se uklidnit třas. Toužil jsem po jediném. Uškrtit Anastarii holýma rukama. Nezajímal mě rozdíl levelů mezi námi ani chybějící šamanské schopnosti. Dosud jsem necítil tak intenzivní touhu někoho zabít. Dokonce ani během rehabilitace nebyla touha silná jako teď. Jak se může tak snížit? Ta pokrytecká kurva! Když něco potřebuje, jako například bonus za Yalininčinu stuhu, chová se Anastaria jako jehňátko. Když nemusí mít nasazenou masku, změní se na úplnou bestii. Hnusí se mi.

Srdce mi bubnovalo v hrudi a chtělo se mi řvát, nadávat, roztrhat něco na kousky a převrátit celý svět vzhůru nohama. Viltrius se raději schoval, aby se má zlost nesvezla po něm, a strážní se snažili podobat sochám. Nechtěli mě nějakou náhodou ještě víc rozčílit, ale já jsem se stejně nechystal vylít si zlost na svém služebnictvu. Kvůli tomu jsem si je nenajal. Věděl jsem jasně, co dělat. Musím jít a něco vyrobit! Nezajímalo mě, co to bude, pokud do toho předmětu můžu vlít veškeré své nezkrotné emoce.

Designový mód mě přivítal klidnou, ale už zapomenutou tmou, a jako by říkal: Neboj! Za chvíli celému světu předvedeme, že naštvat šamana není ten nejlepší nápad. Odhodil jsem stranou všechny známé recepty, ale jakmile jsem vytvořil jakousi abstraktní formu, nabrala na sebe tvar Anastariiny busty znetvořené velkými jizvami. Dívčin obličej se změnil tak hrůzostrašně, až mě to zaskočilo a všechny emoce šmahem zmizely. Necítil jsem nenávist, lásku, soucit ani odpor. Hleděl jsem na znetvořený Anastariin obličej a uvědomil si, že nechci vytvořit zrovna tohle. Ne snad kvůli tomu, abych zhyzdil její vzhled. To mě vůbec nezajímalo. Kdybych však vyrobil zohyzděnou bustu své ženy, celá reputace u nejvyšší kněžky by rázem zmizela. Elza by pro mě přestala existovat a nahradila by ji Elizabeth, chladná a odměřená jako pravé NPC.

Odhodil jsem nechtěný projekt pryč a znovu si povzdechl. Jsem přece ledová královna, a proto musím jako ona i tvořit. V designovém módu není místo pro jakékoli trýznivé emoce.

Před očima se mi objevil jiný projekt. Mentálně jsem po něm sáhl, abych ho vytvaroval do podoby koule. S koulí se pracovalo nejjednodušeji. Najednou se však koule rozpustila a přede mnou se znovu objevil Anastariin obličej. Opět pokrytý jizvami.

No nic, začnu znovu. Je čas na třetí projekt. Pak čtvrtý, pátý. Odejít z designového módu, znovu se do něj vrátit. Šestý projekt, sedmý. Odejít, vrátit se. Osmý…

Dobrá, měl bych se nejspíš zamyslet nad tím, co se děje.

Ať jsem si představoval cokoli a byl v jakékoli náladě, dokázal jsem vytvořit jediný tvar – znetvořený Anastariin obličej. Zkusil jsem vyrobit něco podle receptu a to vyšlo bez problému. Snaha vyrobit originální předmět však pokaždé končila dívčiným obličejem. Něco takového bylo opravdu divné a docela oprávněně mě to donutilo zastavit se a otestovat svou sebekontrolu. Jsem vážně tak neschopný udržet emoce na uzdě?

To určitě! Milý designový móde, pojď sem ještě jednou. Musím s tebou něco prodiskutovat. Něco vážného!

Opět se přede mnou objevila znetvořená Anastaria, ale tentokrát jsem ji nezahodil. Je na čase být kreativní.

Hrozná dívčina tvář je produktem mého aktuálního stavu mysli a pocitů. Obojí cítím kvůli chvíli, která se odehrála před mým odchodem do reality. Nic z toho již nemůžu změnit a měl bych to přijmout jako fakt. Nikdo mi však nemůže zakázat, abych si vzpomenul na náš společně strávený čas. Je úplně jedno, že to Anastaria brala jako hru. Já to bral vážně. Ty emoce a zážitky byly jednoduše skutečné, to mi nikdo nikdy nevezme! A právě je v tuto chvíli potřebuju.

Vzpomněl jsem si na naše první setkání. Dívčin povýšený úsměv, když pozorovala dalšího hráče na nízkém levelu snažícího se vykopat nějakou rudu. Vzpomněl jsem si na naše první rande poblíž Beatwicku, kdy jsme z dálky špehovali kartosské vojáky, jak jsme stavěli stan, smích v jejích očích, když jsem jí vyprávěl svůj příběh…

Anastariin vzhled se začal vylepšovat. Jedna jizva za druhou se vyhlazovala a mizela. Její ramena se narovnala, spodní ret rozřezaný jakousi zbraní srostl a opět začal připomínat skvělé rty paladinky a sirény.

Vzpomněl jsem si na naše rozmluvy, když Anastaria chtěla uhodnout, jestli jsem tím výrobcem šachovnice skutečně já. Naše první objetí, kdy dívka stála nehybně jako socha. Její pokus použít na mě sirénin jed, můj polibek, výraz odporu na jejím obličeji, neskrývaná zlost, když si uvědomila, že na mě její jed nezabírá.

Všechny změny Anastariina vzhledu, které jsem dosud přepracoval, najednou zmizely. Anastaria se přede mnou objevila ve zbědovaném stavu, ale já přesto triumfálně zvedl pěst. To je ono! Už tomu rozumím! Nesmím vzpomínat na chvíle, kdy Stacey ukázala svou pravou podobu. Jsem přece umělec! Musím sám sebe přimět, abych dočasně zapomněl na její hanebnost. Musím ji vnímat jako ideální ženu, kterou jsem kdysi miloval.

A kterou stále miluji!

Náš první polibek. Naše hrátky v nevěstinci. Nebeský úsměv její tváře, když jsem provedl nějakou hloupost. Její objetí. Její odhlašovaní se z Barliony, kdy se v mých rukou rozpustila jako sněhová vločka. Pohled jejích oříškových očí. Její hlas. Její smích. Její ruce. Její šepot, když mi do ucha šeptala: miluji tě.

Vytvořil jste model: Přívěsek milenců.

Abyste přívěsek zhmotnil, navštivte cech mistrů. Přívěsek vytvoří intimní spojení mezi dvěma hráči a umožní jim telepaticky hovořit, aniž by se snižovala jejich Energie.

Typ předmětu: epický. Ingredience: diamant. Přívěsek vyžaduje souhlas obou hráčů. Přívěsek vyžaduje, aby hráči v Barlioně uzavřeli manželský sňatek. Vlastnosti Přívěsku milenců budou sděleny všem hráčům Barliony.

Vyrobil jste epický předmět. Vaše reputace u dosud objevených frakcí se zvýšila o 200 bodů.

+1 Dovednost. Dohromady: 16.

+5 Klenotnictví. Dohromady: 165.

Zvýšena úroveň profese: Požehnaný výrobce, 5. úroveň.

Dostupný úkol: Výrobce Světla.

Popis: Promluvte si s poustevníkem žijícím na úpatí pohoří Elmy. Pomůže vám navést vaši profesi správným směrem. Přijímáte úkol?

Už je to nějaká doba, co jsem naposledy viděl takovou spoustu systémových zpráv. Začalo mi dokonce připadat, že radostné dny, které jsem strávil výrobou, jsou již u konce. Požehnaný výrobce. Ihned jsem přijal úkol na rozhovor s poustevníkem, jelikož se v něm nepsalo o odměně, trestu či časovém limitu. Může zatím čekat mezi ostatními úkoly. V tuto chvíli mě nejvíce zajímalo to, že se mi podařilo sám sebe překonat. Je pravda, že jen zmínění Anastariina jména ve mně vyvolávalo až bestiální touhu rozplácnout ji o nejbližší zeď, ale to byla jen slepá zloba. Můj výrobek byl naopak vědomým, úmyslným a naplánovaným skutkem.

Já to dokázal!

Přívěsek milenců? vstoupila mi do hlavy Anastariina myšlenka. Já tě vážně ani na chvíli nemůžu nechat samotného.

Podíval jsem se na herní čas a oddechl si úlevou. Uběhlo pouze třicet minut od chvíle, kdy jsem poprvé vstoupil do designového módu. Znamenalo to, že mi tehdy James nelhal. Když jsem vyráběl ještě jako vězeň, prostě mě odpojili ze hry a během mé nepřítomnosti zapracovali výrobek do barlionské historie. Teď něco takového udělat nemohli, a proto před prvním vytvořením přívěsku bylo nutno získat potvrzení cechu mistrů. Byl jsem si jistý, že ho získám. Vždyť jsem měl v cechu své gnómy!

Neboj se, drahoušku, odpověděl jsem Anastarii a užasle hleděl na vibrující amulet. Někdo se mnou chtěl mluvit. Tohle se tě netýká.

„Mluvte!“ Amulet nechtěl ztichnout, proto jsem Anastarii vykopnul ze své hlavy a přijal hovor.

„Ahoj, Mahane! Tady Hadojed. Máš minutku?“

„Myslím, že jo,“ odpověděl jsem překvapeně, protože od kobolda jsem hovor nečekal. Ani nevím, že má můj amulet. Nevzpomínám si, že bych mu nějaký dával.

„Zrovna jsem byl svědkem jedné velice milé události, kterou my hráči nazýváme globálním oznámením. Cosi o Zvěstovateli Mahanovi, hraběti a bla bla bla, že se mu podařilo vyrobit epický přívěsek velké důležitosti. Podle jeho vlastností bych jeden takový velmi rád používal. Co potřebuji na to, abych si přívěsek vyrobil?“

„Diamant,“ odpověděl jsem šokovaně. To je vlastně pravda! V textu se psalo, že všem hráčům napíšou oznámení o mém výrobku.

„To je vše?“ ujišťoval se Hadojed podezřívavě a teprve v té chvíli jsem si uvědomil, že mi Korporace z nějakého důvodu předala neuvěřitelnou šanci vydělat si hory peněz. Pokud by dva milenci měli možnost spolu kdykoli mluvit bez ztráty energie… Řekněme, že bych si mohl účtovat milion za dva přívěsky. Kolik lidí by asi bylo ochotno mi takovou sumu zaplatit? V hlavě se mi objevilo docela vysoké číslo!

Něco tu není v pořádku! Altruismu Korporace a jejích představitelů jsem se zdráhal uvěřit. Například jsem dosud skoro nikoho nejmenoval baronem, jelikož jsem neměl ponětí o povinnostech, které bych tím na sebe mohl uvalit. Co kdybych se jednou týdně musel setkávat s barony, které jsem jmenoval do šlechtického stavu, a poslouchat jejich zprávy? Titul obdržela jen hrstka hráčů včetně Magdeyho, a proto pravděpodobnost nějakých požadavků byla dost vysoká.

A teď ještě ten Přívěsek milenců. Měl bych si účtovat peníze za jeho výrobu? Jak by na něco takového reagovala Eluna a Elizabeth? Vždyť rodina je přece jedním ze základních stavebních kamenů Barliony a právo vytřískat z něj peníze měla snad jedině sama Korporace. Jakýkoli hráč snažící se vydělat si hory peněz za zprostředkování rodinné idylky by byl potrestán v plném rozsahu herních pravidel. Tedy naprostým zdecimováním reputací a atraktivity. Potřebuji něco takového? Ne, nepotřebuji. Ale vůbec se mi nelíbila ani představa, že bych měl ztrácet čas výrobou přívěsků spoustě lidem.

„Samozřejmě mi můžeš poděkovat i jinak, to nechám na tobě,“ začal jsem diplomaticky, „ale Hadojede, kdysi jsi vlastnil několik krastilů. Můžeš mi říct, kde bych našel nějaké další? Nutně bych jeden potřeboval.“

„Všechny jsem ti přece dal.“

„Dočasně byly odebrány z mého inventáře, proto tě znovu žádám…“

„Krastil… Ne, žádný u sebe nemám. Pokud je to tak nutné, můžu ti nějaký najít.“

„Je to nutné. Ani nedokážu vyjádřit slovy jak. Sežeň mi nějaký krastil a přívěsek bude tvůj.“

„Na místě, odkud jsem předchozí kusy, hmm, dočasně odebral, se už další neschovávají. Musím provést průzkum terénu a zjistit, jakou cenu si budu nárokovat za své služby.“

„Jakou cenu?“ zeptal jsem se překvapeně. „Vyrobím ti přívěsek výměnou za krastil. To mi přijde fér.“

„Pokud by mi hledání krastilu mělo zabrat několik měsíců, raději bych se bez tvé cetky obešel a celou záležitost hodil za hlavu,“ vysvětlil Hadojed. „Nemám nejmenší chuť pouštět se do nejistých podniků. Nalézáním věcí v Barlioně si vydělávám na živobytí a strávit dva měsíce hledáním krastilů bez výplaty mi nepřijde jako dobrý byznys.“

„To má logiku,“ souhlasil jsem. „Nemám žádné námitky. Udělejme to takhle: sepíšeme dohodu, na základě které mi věnuješ týden hledání, a výměnou za to ti zdarma vyrobím ten přívěsek.“

„A co když během týdne nic neobjevím?“

„Pak ti přívěsek vyrobím stejně, ale z tvého diamantu. Za práci ti nebudu nic účtovat. Tím vlastně přijdeš jen o týden hledání.“

„To zní dobře. Pošlu ti dohodu, bez ní nikdy nepracuju.“

„Vypadá bezproblémově.“ Pročetl jsem si krátkou dohodu a podepsal ji. „Mám o krastilech nějaké informace, které by ti mohly pomoci při hledání. Nejvyšší kouzelník Anhursu mi pověděl…“

Jakmile jsem ukončil hovor, přišlo mi oznámení o nově příchozích zprávách. Bez rozmyslu jsem otevřel poštovní schránku, kouknul na několik prvních dopisů a ztěžka dosedl na zem. Pro lásku boží!

Stovky, ne-li tisíce hráčů mi poslaly zprávu s totožnou žádostí: vyrob mi Přívěsek milenců. Výměnou mi nabízeli peníze, předměty, protislužby a kdosi dokonce i audienci u císaře. Jiní pisatelé mi vlastně nic nenabízeli, ale jen vyhrožovali. Stěžejní myšlenka však byla stejná: vyrob přívěsek. Každý chtěl mít schopnost komunikovat bez použití amuletu či ztráty energie.

„Viltrie,“ zavolal jsem majordoma. „Máme v našich trezorech nějaké diamanty?“

„Vlastníme dva modré, tři zelené, pět bílých a jeden neskutečně vzácný černý diamant,“ oznámil mi goblin.

„Přines mi ten černý. Musím zajistit, aby to fungovalo.“

„Jak nařizujete, pane.“ Viltrius na chvíli zmizel, ale znovu se objevil. V jeho dlaních ležel černý kámen. „Černý diamant.“

Kus jakéhosi černého skla mi nepřipadal až tak výjimečný. Neořezaný a nevyčištěný kámen se podobal spíše kusu obsidiánu než diamantu nevyčíslitelné hodnoty. Od ostatních klenotnických surovin se však diamant lišil jedním znakem. Zářil světlem vycházejícím ze středu kamene. Nepředstavoval jsem si, že by mohlo existovat černé světlo, ale vývojářům Barliony se nějakým způsobem podařilo tento efekt vytvořit, ačkoli šlo jen o optický trik. Vložil jsem diamant do batohu, otevřel mapu Anhursu a našel v ní souřadnice budovy cechu mistrů výrobců. Skočil jsem rovnou k nim, protože bylo na čase můj výrobek zaregistrovat.

„Mistře Mahane,“ uvedl mě do budovy uklánějící se gnóm. Byl ostrahou, vrátným i recepčním cechu. Pokud se mistrovi chtělo starat se o příchozí, proč mu nedat další práci, že? „Můžu se zeptat na důvod vaší návštěvy?“

„Mám v úmyslu zaregistrovat si nový výrobek,“ vybrebtl jsem první věc, která se mi objevila na jazyku. Registrace nebo ztělesnění, vždyť v tom není rozdíl. Mým největším přáním v tuto chvíli bylo předat svůj vynález někomu jinému. Prostě sepsat recept a prodat ho. Neměl jsem nejmenší zájem do konce života vyrábět přívěsky.

„Dovolte mi ho přezkoumat,“ odpověděl gnóm věcně. Hádám, že toto NPC mělo na starost veškerý chod cechu. Musí to být neskutečný objem práce pro jednu bytost…

Chtěl jsem mít registraci za sebou co nejdřív, a proto jsem otevřel knihu klenotnických receptů a nabídl ji gnómovi. Podíváme se, co ví o nastavení a drahých kamenech.

„No to se na to podívejme!“ vyhrkl gnóm o chvíli později a s respektem se na mě podíval. „Karmadontova šachovnice, prokleté figurky, amulet novicky a mnoho dalšího! Vedl jste velmi produktivní život, pane výrobce!“

Teď jsem se zase cítil překvapeně já. Ještě nikdo z učitelů mě neoslovil slovem výrobce. Naopak jsem začínal nabývat dojmu, že samostatná výroba a tvorba artefaktů nemají nic společného. Proto mě gnóm překvapil.

„Víte něco o výrobcích?“ nahodil jsem udičku.

„Něco málo. Barliona jich mnoho nezná. Možná stovku, maximálně dvě. Navíc je hrozně vzácné dosáhnout páté úrovně! Neskutečně vzácné. Pokud vím, existuje jen jedna další osoba, které se to před vámi podařilo. A tou byl sám Karmadont!“

„Císař?“

„Přesně ten! Nebo si myslíte, že by nějaký lovec mohl vyrobit šachovnici? Samozřejmě že ne! Karmadont byl legendárním výrobcem. Viděl jste císařský trůn? Je to jeho práce. Ukažte mi tu vaši knihu, zadám žádost o registraci. Eh. Musíte ho co nejdřív zhmotnit! Úplně jste mě tím povídáním zmátl.“

Gnóm si začal cosi mručet pod vousy a procházel zbytek mých receptů, ale já jsem ho neposlouchal. Získal jsem úkol setkat se s osobou, která mi řekne, jak se dostat na vyšší úrovně. Tedy aspoň ve výrobě artefaktů. Přesto se jen Karmadontovi podařilo dosáhnout páté úrovně. Říkal to mumlající gnóm. V hlavě se mi vytvořilo jediné vysvětlení, ale odmítal jsem ho přijmout. Karmadont je přece mrtvý! Císař, který vytvořil šachovnici, již nedýchá barlionský vzduch. Pokud…

„Hotovo!“ vyhrkl gnóm zvesela a vrátil mi knihu. „Stavte se za tři dny a recept vám předám. Tou dobou bychom měli mít hotovy všechny potřebné registrace.“

„Existuje nějaký způsob, jak ho prodat?“

„Prodat?“ zeptal se gnóm překvapeně. „To není možné. Tento recept náleží jediné osobě na světě – šamanovi Mahanovi, drakovi. Žádný ze svobodných občanů se ho nemůže naučit. Jde o epický recept a jako takový ho nelze nikomu předat.“

„Žádným způsobem?“ položil jsem hloupou otázku a stále odmítal uvěřit, že mě tímto břemenem obtěžkali až do konce života.

„Nechť mé ruce přestanou vyrábět, pokud vám lžu!“ pronesl gnóm nejstrašnější přísahu cechu mistrů. Tato slova nebylo možné vyslovit jen tak. Proto by bylo možná lepší, pokud bych se odpojil ze hry a smazal postavu. Barlionští milenci mi prostě nedají pokoj. Vypadalo to, že mě několik příštích měsíců nečeká nic jiného než výroba přívěsků.

„Chápu. Co ještě víte o výrobci Karmadontovi?“ rozhodl jsem se z gnóma vytáhnout co nejvíc informací. Pokud nemůžu recept prodat, chci aspoň zjistit něco důležitého…

„Vím, že dosáhl 115. levelu. A to je vše. Jediný výrobek, který přežil až do dnešních dob, je císařský trůn. Podle všeho se v jeho popisu mluví o další práci, ale mistři nemají povoleno trůn prostudovat. Můžu vám pomoci ještě s něčím dalším?“

Tato fráze je známá všem hráčům, protože jde o faktické ukončení konverzace s daným NPC. Proto jsem se jen uklonil a spěchal do Zlaté podkovy. Tentokrát jsem nechal Skok odpočívat. Potřeboval jsem se trochu zamyslet.

Zlatíčko, setkáme se dnes? ušel jsem přibližně polovinu vzdálenosti mezi budovou cechu a hlavním náměstím, kde taverna stojí, když se mi v hlavě objevila Anastariina zpráva. Ztratili jsme čtyři dny, musíme to dohonit.

Potkáme se za pět minut ve Zlaté podkově, odpověděl jsem stroze. Všechny emoce zahrnující tuto ženu jsem předal přívěsku, a proto jsem si mohl dovolit se dnes s Anastarií setkat. Úkol zadaný nejvyšší kněžkou jsem měl v úmyslu dokončit.

„Jsi dnes nějaký zamyšlený,“ okomentovala můj výraz Anastaria nenuceně, když se usazovala proti mně. „Začíná ti bobtnat poštovní schránka?“

„Kromě jiného, kromě jiného,“ zamumlal jsem a přemýšlel nad výrobci. Jaký je rozdíl mezi Dovedností a výrobcem? Vyrobil jsem mnoho předmětů, ale například za šachové figurky jsem nezískal žádnou úroveň výrobce, ty mi jen zvýšily Dovednost. Prokleté figurky však zvýšily úroveň výrobce i Dovednosti najednou. Amulet novicky změnil polaritu výrobce, ale Kameamia mi zvýšila jen Dovednost. Princip rozdělování bodů za vyrobené předměty mi zatím unikal a toto zjištění mě dost zasáhlo.

„Vyrobíš nám přívěsek?“ slídila Anastaria. „Našimi konverzacemi utrácíme spoustu energie. Řekla jsem Kreelovi, že jsi ve hře, a proto se rozhodl dokončit dnes jeskyni a zabít stínového draka. Spojil se s tebou?“

„Na obě otázky odpovídám ne,“ řekl jsem. „Nejvyšší kněžka může pokládat používání přívěsku za známku slabosti. Mohla by dospět k názoru, že Ying-Yang přestal fungovat a my začali používat jiný předmět. Kdo ví, co se jí honí hlavou? Mluvila jsi s Kreelem?“

„Asi před třemi minutami.“

„V tom případě se –“

První proxy server prolomen.

Oznámení se přede mnou objevilo v zářivém obdélníku. Panel byl naprosto odlišný od typických barlionských oznámení, a proto jsem okamžitě pochopil, že se jedná o speciální přídavek do mé kapsle provedený Omegou. Něco podobného nastavovaly matky svým dětem, aby přestaly hrát a šly si udělat domácí úkoly, sníst večeři, uklidit pokoj a hlavně se na chvíli odtrhly od virtuální reality. Má kapsle mi vlastně naznačila totéž. Je čas přestat blbnout a odpojit se ze hry.

„V tom případě se co?“ zeptala se Anastaria, ale já neměl chuť odpovědět. Jeden ze sedmi serverů byl právě prolomen. Při prolomení pátého budu automaticky odpojen ze hry a šestý se sedmým serverem bude fyzicky zničen, což hackerům znemožní zjistit mé reálné umístění. Kdo se mě však snažil najít? Anastaria? Stařík? Korporace? Otevřel jsem poštovní schránku, rychle ji začal procházet a ignoroval Anastariino vrčení. Je pravděpodobné, že ať mne hledal kdokoli, poslal mi nejdřív zprávu. Spam. Spam. Žádost o úkol. Žádost o úkol. Nechám si poštu automaticky zpracovat. Spam! Prázdný.

„Stalo se něco?“ zeptala se Anastaria tak zpěvným a sladkým hlasem, že mě z něj začaly bolet zuby.

Druhy proxy server prolomen.

To byla rychlost! Jen silou vůle jsem se přinutil zůstat v Barlioně, protože mě zajímalo, jak rychle se jim podaří prolomit třetí server. Musím zjistit, kolik času mi bude zbývat, když prolomí první server, než budu muset opustit hru. Třicet sekund na server je až příliš vysoká rychlost. Něco takového jsem nedokázal ani na vrcholu své programátorské kariéry.

Třetí proxy server prolomen.

„Řekni něco, Dane!“ V Anastariině hlase jsem zaslechl obavy.

„Promiň, musím jít. Je to naléhavé,“ vybrebtl jsem a zmáčkl tlačítko „odchod“. Tři prolomené servery nejsou vůbec žádný problém, síť proxy serverů se dá jednoduše znovu nastavit. Nerad však vidím, že mě někdo aktivně hledá. To totiž znamená, že mě ztratili.

Kryt kapsle sjel bokem a otevřel mi cestu ven. Přešel jsem ke stolku, na němž stál starodávný telefon s rotačním číselníkem, a zvedl sluchátko.

„Dobrý den, tady Omega operátor.“

„Zdravím, tady Daniel Mahan. Neznámý útočník právě napadl tři ze serverů proxy sítě, kterou jste připravili pro mé spojení s Barlionou. Potřebuji během deseti minut novou síť. Je něco takového možné?“

„Nová síť může být připravena během patnácti minut. Stará již byla zničena. Je těch pět minut pro vás kritických?“

„Ne, je to v pořádku. Patnáct minut může být. Povězte mi, je možnost nějaké odplaty? Tím myslím vůči útočníkovi? Například nahlásit ho policii?“

„Útok skončil ve chvíli, kdy jste se odhlásil ze hry. Nyní již není možné vysledovat jeho původ. Chtěl byste se přihlásit k využívání služby monitorující vámi právě používané servery?“

„Jaké služby?“

„Nabízíme čtyřiadvacetihodinové monitorování a odesílání okamžitých zpráv policii, pokud odhalíme, odkud útok pochází. V takovém případě nebudete muset opouštět hru sám. Čím déle vydržíte v Barlioně, tím lepší budou naše šance na zachycení útočníka. Tato služba stojí tři miliony kreditů měsíčně.“

„Rád bych ji využil,“ rozhodl jsem se okamžitě. „Pošlete mi fakturu a já ji zaplatím.“

„Jeden z našich spolupracovníků se u vás zítra zastaví pro digitální podpis. Naše bezpečnostní předpisy neumožňují provést platbu ze stejného účtu, který jste použil k platbě za vaše zmizení. Nicméně vám bude tato služba aktivována okamžitě. Mohu vám pomoci ještě s něčím jiným?“

„Ano,“ řekl jsem, aniž bych vlastně věděl proč. „Rád bych tu měl k dispozici klenotnickou sadu, která připomíná ty používané v rehabilitačních centrech.“

„Dejte mi minutku…Mohl byste mi sdělit, jakou kategorii sady potřebujete?“

„Ehm… Nerozumím vaší otázce.“

„Existují tři typy klenotnických sad. První a nejjednodušší je jen krabička s drátem a tyčkou.“

„To je jádro,“ opravil jsem operátora.

„Aha ano, promiňte mi to. Nejsem seznámen s klenotnickou hantýrkou. Druhá sada obsahuje několik typů úvazů a schémat pro řezání drahokamů. Tato sada je nejoblíbenější. Třetí sada je určena náročným uživatelům a kromě všeho řečeného výše v ní najdete i malou kovadlinku, formy pro odlévání prstenů a mnoho dalších věcí. Jak jistě chápete, ceny sad se velmi liší. První stojí jen tři tisíce, ta prostřední dvacet tisíc a nejvyšší dokonce sto čtyřicet tisíc.“

„Přineste mi tu nejlepší,“ pronesl jsem po minutě zamyšlení. Je úžasné, jak Korporace dokáže ždímat z hráčů peníze nejen ve hře, ale i v realitě. Pracujete rádi rukama? Zaplaťte nám a dejte se do toho!

„Dobrá. Zítra ji budete mít připravenou. Máte nějaké další přání?“

„Ne, to bude všechno. Děkuji. Budu čekat na spojení se hrou.“

„Hodně štěstí. Děkujeme, že využíváte našich služeb.“

Telefon utichl. Položil jsem sluchátko do vidlice a uvelebil se v křesle. Touha získat svou vlastní klenotnickou sadu se ve mně projevila ve chvíli, kdy jsem ji spatřil v rehabilitačním centru. Podařilo se mi tehdy vyrobit velmi zdařilý prsten z drátu, ale chtěl jsem zjistit, které další ze svých herních schopností si přenesu do reality. Možnost přenášení schopností z Barliony do reality je již delší dobu tématem vášnivých diskuzí. Někdo jistě na toto téma sepsal svou doktorskou práci, ale teorie nebyla tím, co mě v tuto chvíli zajímalo. Prostě jsem chtěl mít vlastní klenotnickou sadu.

Před dvěma lety jsem si nedokázal představit, že bych se jednoduše rozloučil se 140 tisíci kreditů. Můžete si říkat, co chcete, ale nebýt mého setkání s Marinou, nemám nejmenší tušení, jak by můj život nyní vypadal. Pravděpodobně bych byl pořád freelancerem trávícím několik hodin denně ve hře. Byl bych stále příliš ustrašený, než abych se na císařský palác byť jen podíval. Peníze rozhodně mění lidi. Zbavují je pout, osvobozují. Přimějí je chtít od života víc! To je asi nejlepší vysvětlení. Čím víc máte peněz, tím víc chcete. Ano! Filozofováním se nechávám trochu unést. Než budu moci toužit po více věcech, potřebuji vyřešit několik problémů. Jakmile bude hotovo, budu mít čas myslet na budoucnost. Teď na mě čeká kapsle, nové spojení s Barlionou, nová síť proxy serverů, zpropadená Anastaria, neznámý hacker, setkání s Marinou a výprava s Kreelem do jeho jeskyně. Nemám právě teď čas po čemkoliv toužit!

VSTUP!

Anastaria už ze Zlaté podkovy odešla, ale mého jídla se nikdo ani netknul. Vsadím se, že je nastavena nějaká doba, během které se hráč může odpojit do reality, aniž by ztratil svůj stůl a objednaný pokrm. Nalil jsem si sklenici nějaké zářivé tekutiny, opřel se do židle a čekal na další útok. Ani na sekundu jsem nezapochyboval o tom, že by nepřišel. Někdo mě skutečně toužil najít.

První proxy server prolomen.

Minuta.

Druhý proxy server prolomen.

Minuta.

Třetí proxy server prolomen.

Minuta.

Čtvrtý proxy server prolomen.

Minuta. Minuta a půl. Dvě minuty. Pět minut. Ticho.

Budete odpojen ze hry za 5… 4… 3…

Takže padl i pátý proxy server. Dnes už podruhé jsem sledoval, jak se odklápí kryt kapsle a odkrývá přede mnou reálný svět, ve kterém na stolku již vyzváněl starodávný telefon. Posledně, pokud si dobře vzpomínám, jsem já volal jim.

„Zdravím, Danieli! Tady operátor Omegy. Lokalizovali jsme hackera a poslali k němu policii. Vaše nové spojení s Barlionou bude připraveno do patnácti minut.“

„Vy jste ho objevili? Určitě taky pracoval skrz svou vlastní síť proxy serverů. Prolomili jste mu je všechny? Kdo to byl?“

„Máte naprostou pravdu. V tomto případě narušitel používal síť o dvanácti proxy serverech. Část z jeho tuctu serverů byla v síti použita víckrát. Přesto se nám povedlo identifikovat zdroj. Přesněji řečeno dva zdroje, jelikož na vašem nalezení pracovali dva hackeři společně. Jejich identity zatím neznáme, ale jakmile je dopadne policie, oznámíme vám jejich jména. Rád bych se vám jménem naší společnosti omluvil za nepříjemnosti a doufám, že příště je budeme schopni identifikovat již při prolomení třetího serveru. Na slyšenou!“

Dva hackeři? Síť vzájemně propojených proxyn? O čem to mluví? Jaký má smysl připravit síť tuctu serverů, pokud stačí tři až čtyři minuty na prolomení toho nejbezpečnějšího z nich? Obyčejně to bývá druhý server. Podobná síť se dokáže ubránit jen automatickým ochranám… A vzájemně propojené servery? To musí být nějaký výmysl. Jakmile je server prolomen, hacker zjistí vše o otevřených portech a následujících propojeních. V tom případě ztrácí vzájemně propojená síť serverů své výhody. Mám pocit, že Omega buď mlží, nebo mě hledá banda nějakých dětí hrajících si na hackery. Rozhodně nejde o práci Korporace, ani Anastarie. Jediným výsledkem dávajícím aspoň jaký taký smysl je stařík. Proč by se však do hledání hnal tak slepě? Nerozumím tomu. Z celkové skládanky chybí ještě několik dílků.

VSTUP!

Znovu jsem se sám objevil ve Zlaté podkově se stolem a jídlem. Tentokrát se však neobjevily nové zprávy o prolomených serverech. Uběhla půlhodina, když mi svitlo, že mě hackeři prozatím nechali na pokoji. Ale jen prozatím!

„Ahoj,“ vstal jsem od stolu a pozdravil Miridu, když vstoupila. Už je to dlouho, co jsem ji viděl naposledy. Elfka na levelu 196 byla oblečena do nádherných večerních šatů, jako by mířila na ples vyšší společnosti. Musel jsem uznat schopnosti imitátora Zlaté podkovy. Velice dobře uměl vybrat oblečení pro hosty. „Vypadáš skvěle!“

„Díky,“ usmála se Marina a usedla naproti mně. „Místní imitátor má dobrý vkus! To sako ti neskutečně sedne.“

Kouknul jsem na sebe a všiml si jeho úzkého střihu. Do Zlaté podkovy jsem chodil tak často, že jsem přestal vnímat změny oblečení, které zařízení svým hostům zapůjčovalo.

„Máš hezkého dráčka,“ usmála se opět Marina a ukázala na mého mazlíčka. Malý šamánek právě dochroustal jablko a olizoval si drápy. „Co musím udělat proto, abych se mohla přidat ke tvému klanu? Máte nějaké soutěže, nebo přijímáte uchazeče jen tak?“

„Jen tak. Vidím, že jsi od našeho posledního setkání získala docela dost levelů. Pokud si dobře vzpomínám, měla jsi tehdy v Beatwicku level 98? Nebo 89? No prostě neměla jsi ještě stovku a teď už se blížíš k dvěma stům. Jak to děláš?“

„Když hráči na vysokém levelu začali v Beatwicku bojovat proti změněným tvorům, byla jsem ve tvé skupině. Přibýval mi level za levelem. Než jsem se nadála, měla jsem 130 levelů. Nepamatuješ si na tu chvíli, kdy jsme na sebe narazili u císařovy audience? Pak to byl jeden úkol tady, další tamhle. Trochu jsem pomohla Hadojedovi a on pomohl mně. Ve zkratce si sama nejsem moc jistá, jak k tomu došlo.“

„Hele, je mi to moc líto, ale skutečně jsem neměl příležitost setkat se s tebou dřív. Měl jsem až donedávna neskutečně málo času. Kromě toho jsem se nejdřív nechtěl smířit s tím, že ses znovu objevila zrovna ty.“

„Zrovna já?“

„No, ta, co za tímhle vším stojí,“ rozpřáhl jsem ruce. „Kdyby mě nenacpali do vězeňské kapsle, byl bych jen obyčejný lovec. Proto bych ti měl vlastně poděkovat. Kromě toho jsi mi i po Beatwicku několikrát pomohla. Především, když jsi mě varovala před útokem.“

„Ach, Beatwick,“ usmála se. „Vůbec jsem nepřemýšlela nad důsledky, když jsem poslala Chlupáče proti Sklicovi. Jak se může stvůra na vysokém levelu objevit v zóně pro hráče do 30. levelu? Sklic! Pro něj by byl Chlupáč jen pamlsek. Nebýt tebe, musela bych levelovat svého tygříka od začátku. A přitom je teď na 117. levelu. A nikdy jsem ti vlastně neřekla, proč jsem za tebou do Beatwicku přišla.“

Vtom přinesl číšník objednané jídlo. Na chvíli jsme přerušili hovor, abychom nevěřícně kroutili hlavami nad kulinářskými specialitami připravenými místním šéfkuchařem. Jak se jim dařilo vyrábět pochutiny z naprosto odlišných a na první pohled nesourodých surovin, to zůstávalo tajemstvím století. Je těžké uvěřit, že na místních specialitách může někdo pracovat, když pokrmy hladového hráče přimějí zapomenout na vše okolo. (Možná se zacpaným nosem?) Místním kuchařům a šéfkuchaři jistě nechybí Dovednost a nejspíš i další schopnosti. Zlatá podkova si rozhodně zasloužila svůj statut a neméně i ceny.

„Beatwick… Představ si, že cesta z Anhursu do Beatwicku zabere bez portálu dva týdny. Myslela jsem, že si Chlupáč ošoupe tlapky, ale přežil to. Moc ráda jsem se potkala s triem zabijáků hledajících z nějakého důvodu jiného hráče jménem Mahan. Musela jsem dojít až do města Farstead, myslím, protože právě tam jsem potkala toho šamana na nízkém levelu.“

„Jak se ti podařilo mě vlastně objevit?“

„Znáš hráče jménem Hadojed? Pokud mám správné informace, narazili jste tam na sebe, a dokonce jste spolupracovali na jednom úkolu.“

„Nebyl to ani tak úkol… Chtěl mě zabít.“

„Skutečně? To je zajímavé. Popravdě jsem ho najala, aby objevil vězně, který našel cestu ke svobodě a nyní by měl tři měsíce pobývat v povinném táboře pro socializaci. Svůj úkol splnil Hadojed na jedničku.“

„Najít mě? Proč?“

„Právě proto jsem tady. Musíme si promluvit a Zlatá podkova je asi jediným skutečně bezpečným místem Barliony, kde náš rozhovor nebudou poslouchat ani vývojáři.“

„Vývojáři? To už zacházíš trochu daleko, nemyslíš?“ ušklíbl jsem se, ale někde hluboko uvnitř vystrčila hlavu zlověstná předtucha.

„Dane, pokud by to nebylo vážné, nikdy bych se tě nesnažila najít. Asi začnu úplně od začátku. Na tom sezení, kde jsme se potkali, mě oslovil muž neurčitého věku.“

„Neurčitého věku?“

„Mohlo mu být třicet nebo klidně padesát. Byl hodně fit, jako každý uživatel kapsle pro dlouhodobé hraní. Měl atletickou postavu a určitě nešetřil na vitamínech. Podle čeho mám poznat, kolik mu tak může být? Nabídl mi účast v malé – jak to nazval – akci. Ukázal na tebe a požádal mne, abych tě přiměla k sázce. Podle svých slov jste měli mezi sebou nějakou nedořešenou záležitost a on ji chtěl jednou pro vždy vyřešit.“

„Jak vypadal?“

„Kdybys mi stejnou otázku položil před rokem, ani bych vlastně nevěděla, jak odpovědět. Teď se mi ale vybavily modré nebo šedé oči a hustý plnovous. To je hrozné. Od naší hloupé sázky uběhl už rok!“

„A co se stalo pak?“

„Přednesl mi i předmět sázky – hacknutí imitátora odpovědného za sběr splašků. Mým úkolem bylo přivést tě k němu. Sakra! Dokonce mi dodali i scénář, podle kterého jsem s tebou měla jednat, věřil bys tomu? Ten chlap měl vypočítané úplně všechno. Dokonce věděl, že se půjdeš sám udat.“

„A co mělo být to, že ses nabídla jako cena pro výherce? To bylo od tebe, nebo ze scénáře?“ nemohl jsem si pomoci a položil jednu palčivou otázku.

„I to patřilo ke scénáři. Mělo jít o co nejpůsobivější návnadu, pro kterou bys se sázkou souhlasil. Musela jsem to říct nahlas, aby to všichni slyšeli. Udělala jsem, oč mě žádali, vzala peníze a dál už jsem nepřemýšlela nad tím, že ‚akce‘ může mít tak vážné následky.“

„Peníze? Oni ti za to dokonce dali peníze… Počkat. Vždyť jsi řekla, že hlavním cílem bylo hacknout imitátora obsluhujícího splašky a odpadky. Proč hacknout imitátora firmy, pro kterou pracuješ?“

„Ale já pro ni přece nepracuju! Jsem freelancerka. S odpadním systémem nijak nespolupracuju.“

No tohle. Vše začalo být ještě zajímavější. Někdo mě zmanipuloval k tomu, abych hacknul odpadní systém. Ale kvůli čemu?

„Nakonec jsi souhlasil se sázkou a já jsem odešla domů s penězi. Druhý den mi předali adresu, kterou jsem ti poslala. A to byl konec mého zapojení v celé operaci.“

„To je skvělý příběh, ale nevysvětluje, proč jsem dostal adresu pravého systému a proč byl připojen k síti. Infrastruktura zpracování odpadu používá velmi propracovaný bezpečnostní systém. Je vysoce efektivní, ale kvůli své složitosti také jediný svého druhu. Je těžké uvěřit, že ať už sázku připravil kdokoli, neznal nastavení sítě. Kdo při smyslech by připojil pracovního imitátora k otevřené síti? A především k síti takové organizace?“

„To je ta nejzajímavější část. Máš pravdu, hlavní imitátor je odstřižený od sítě a ke vnějšímu světu má přístup jen jedinou branou spojenou s komunikátory tří lidí: generálního ředitele organizace, starosty a zástupce vlády pro náš kontinent. Můžu ti poblahopřát. Před rokem ses připojil do skupiny nedotknutelných.“

„Odkud jsi tu informaci zjistila?“

„Musela jsem si vzpomenout na své dávno ztracené mládí a vést vlastní vyšetřování. Ale to už bylo poté, co jsem se dozvěděla o důsledcích naší sázky. Adresa, kterou mi předali, ničím nepřipomínala normální webovou adresu. To, že měl systém jedinou bránu k otevřené síti, taky nebyla pravda. Dřív nebo později vyjdou všechny ukryté tajnosti na světlo. Bohužel mí manipulátoři podle všeho nechápali, že levné často neznamená kvalitní. Aby ušetřili, ohrozili zabezpečení svých systémů. To je taky příčina děr a zadních vrátek, které mohli útočníci využít. Ačkoli v tomto případě jsi byl tím útočníkem ty.“

Marina přestala mluvit, aby se napila, a pokračovala dál.

„Když začal soud, chtěla jsem jít na policii a ke všemu se přiznat. Chtěla jsem jim říct, že to všechno způsobil někdo jiný. Že jsi systém hacknul na žádost někoho a ne ze své vůle, ale pak…“

„Co pak?“

„Do mého domu přišli tři muži. Několikrát poukázali na mé stárnoucí rodiče a vysvětlili mi, že by nebylo dobré někam jít a cokoli se snažit dokazovat. Řekli mi, že jsi dostal, co sis zasloužil, a osm let v Barlioně ti nijak neuškodí.“

„Vyhrožovali ti?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Ano. Navíc jsem si jistá, že mě sledují dokonce i teď. Poprvé za mnou přišli, když jsem ti pomohla vybrat si jméno. Podruhé když jsme se setkali v Beatwicku. Tehdy mi pověděli, že bych třetí setkání nemusela přežít. Požádali mě, abych nedělala nic hloupého. Dokážeš si představit lidi, kteří můžou sledovat, co v Barlioně uděláš a s kým se setkáš?“

„Dokážu. Docela živě,“ zavrčel jsem. „Ale je pro mě záhadou, proč jsi mě vlastně začala hledat. Dostala jsi zaplaceno a provedla jsi svůj úkol. Svou část jsi splnila.“

„Protože jsme freelanceři. Měli bychom jeden druhému pomáhat, a navíc ti provedli něco fakt ohavného.“

„Přesto jsi svedla technika a přesvědčila ho, aby mi dovolil vybrat si jméno. Něco takového je správné?“

„Ano. Byla to moje volba. Já jsem se s ním nevyspala, jen jsem ho párkrát políbila a to se nepočítá. A proč by to vlastně nebylo správné? Věřím, že svět je krutý a jsem připravena být taky krutá. Ale odmítám snášet, aby mě někdo využíval. Ti, co mě najali, mě využili, takže jsem se rozhodla ti pomoct. Jakmile budeš pokládat můj dluh za splacený, nechám tě být.“

„Přemýšlela jsi někdy nad tím, jestli tvoji pomoc vlastně potřebuju?“

„Pomohla jsem ti se jménem, s informacemi a s několika dalšími úkoly, které bys pokazil a nikdy by ses nestal Mahanem, o kterém mluví celá Barliona. Takže si myslím, že ano, moji pomoc jsi skutečně potřeboval. Nežádám o odpuštění, nepotřebuju ho. Očekávám, že informacemi o tvých nepřátelích a o tom, čeho jsou schopni, smažu zbytek dluhu. Jsem připravená poslat ti informace, co jsem o nabourání odpadního systému nasbírala, kdykoli se ti to bude hodit. Doufám, že jsi dost chytrý na to, abys je postoupil soudu a tvůj případ mohl být znovu projednán. Divila jsem se, že tě odsoudili, protože případ měl víc děr než cedník. Zpátky mě drží jediná věc. Strach o příbuzné. Návštěvníci mi dali jasně najevo, že jsem v celé roztržce hrála malou roli a můžou si místo mě najít kohokoli jiného. A co to připojení se ke tvému klanu?“

Poslal jsem Marině pozvánku a ujistil ji, že se za tři měsíce v reálu potkáme. Pak jsem skočil do Altamedy. Ve světle nových informací jsem se potřeboval pořádně zamyslet.

Tak tedy!

Moje uvěznění nebyla žádná náhoda. Někdo proti mně osnoval spiknutí s cílem dostat mě na mnoho let za mříže. Ale proč? Vždyť jsem neměl nepřátele ani přátele. Neměl jsem vůbec nikoho. Ani zvířata. Jaký mělo smysl uvěznit mě v Barlioně?

Něco mi říkalo, že až najdu odpověď na tuhle otázku, najdu odpovědi i na největší otázky celého vesmíru.

7. kapitola

Aquarizamax

„Všichni přítomni a připraveni?“ zazněl amuletem Kreelův hlas. „Tak se dejme do toho. Přivolávám.“                       

Před očima se mi objevilo oznámení a já jsem překvapeně sledoval, že mě přivolává jediný hráč a ne trio kouzelníků. Byl Kreel tak bohatý, že si mohl dovolit na naše přivolání plýtvat svitky? V porovnání s použitím tří kouzelníků šlo o zbytečné mrhání penězi, ale titán možná další možnosti neznal. Pokud chce plýtvat svitky, ať plýtvá svitky. Jsou to přece jeho peníze. Mně záleží jen na tom, abychom se dostali do jeskyně. Na způsobu dopravy mi nesejde.

Jakmile jsem se objevil na novém místě, zaclonil barlionské slunce ohromný mrak.

„Ahoj! Tentokrát už osobně,“ zaduněl obr a nabídl mi velikou paži. Teprve v tu chvíli jsem si uvědomil, že tím mrakem je ve skutečnosti titán stojící přede mnou ve své bojové zbroji. Měřil něco mezi dvěma a půl a třemi metry. Co se týká váhy, řeknu asi jen to, že by nosorožec před ním ustoupil a nechal jej projít, zatímco by závistivě šlukoval cigáro. Nejsem si jistý, jestli bych se svou úrovní síly vůbec dokázal titánem pohnout. Podařilo by se mi to možná jen v dračí podobě. Vlastně je možné, že se Kreel na 201. levelu prostě jen přeměnil do své bojové podoby, a proto mi připadá tak obrovský. Vždyť jako drak zabírám téměř polovinu hlavního sálu Altamedy, tudíž nejsem o nic menší. Sakra! Nad čím to zase přemýšlím? Proč bych si měl poměřovat velikost s titánem?

„Ahoj,“ řekl jsem, stiskl gargantuovskou paži a kývl směrem k velké věži za námi. „Tamto je tvá jeskyně?“

Kreel otočil hlavou naznačeným směrem a tím donutil k neplánovanému odletu jakéhosi modrobílého ptáčka, který dosud seděl na koruně jeho helmy.

„Ano, to je ona,“ kývl hlavou. „Není možné k věži přiletět. Z nějakého důvodu si neudržíš setrvačnost. Asi sem umístili nějakou rušičku. Musíme k ní dojít jedině pěšky. Posílám ti pozvánku do výpravy. Ostatní se dostaví za chvíli.“

Nad pouští se do výše sto metrů tyčila věž z bílého kamene o průměru přibližně padesáti metrů. Žhavé slunce všem přítomným neustále obnovovalo záporné bonusy oslepení, žízeň a vysušení. Ty nám dohromady snižovaly statistiky o 20 %. Navíc se objevilo oznámení, že každých třicet minut záporné bonusy zesílí. Ve věži bylo několik oken ve výšce asi třiceti metrů nad zemí zvoucích hbité hráče ke šplhání, ale přesto jsem Kreelovi věřil. Pokud řekl, že je létání zakázáno, pak to tak prostě je. Navíc ve věži zbýval poslední boss přímo na špici, a proto bychom se neměli se zbytkem věže zdržovat.

„Proč jsi nás nepřivolal až nahoru?“ položil jsem mu neodbytnou otázku, jakmile jsem si uvědomil, jak vysoko musíme vyšplhat. Sto metrů není jen tak.

„Buď v klidu, dole je portál, který nás přesune až na vrchol věže,“ zazubil se Kreel. „Dobře. Všichni připraveni. Pojďme na to.“

Překvapeně jsem si všimnul, že Plinta a Anastarii přivolali nikoli svitky, ale kouzelníci. Vlastně jediná kouzelnice. Nešlo o nikoho jiného než naši starou známou Alisu Reyx, kouzelnici na 239. levelu, které se od našeho setkání podařilo získat jeden level navíc. Dokázala přivolávat hráče sama bez pomoci dvou dalších kolegů. Hmm, jak je to možné?

„Myslel sis, že jen tvůj klan shrábl všechny jedinečné hráče?“ odpověděl na mou nepoloženou otázku Kreel.

„To ne, ale… No nic, rozhodl ses, jakou taktiku na draka použijeme?“

„Jo. Právě proto jsem navrhl, že nejdřív ze všeho zabijeme ostatní stvůry. Moni, jak to vypadá?“ otočil se Kreel na elfa, který k nám přistoupil. Moni Shrbený byl druidem 190. levelu, který se tvářil, jako bychom mu dlužili několik milionů zlatých.

„Jak jste na tom? Stále bez schopností?“

Automaticky jsem se pokusil vyvolat ducha, ale zakroutil jsem hlavou. Do radostné chvíle odblokování mých schopností mi pořád ještě zbýval den a půl. Ačkoli den a půl je pro nás v tuto chvíli dlouhý asi jako věčnost.

„Aha. V tom případě poslouchejte. Vy tři budete obětní beránci,“ pronesl druid ke mně a dvěma osobám za mnou. Otočil jsem se a spatřil Plinta a Anastarii. „Jelikož nám nebudete schopní pomoct, nenechám léčitele, aby na vás plýtvali manou. Pokud zemřete, nedá se nic dělat. Později vás oživíme. První zabití získáte i mrtví. Nějaké otázky? Žádné? Dobrá tedy.“

„Mám to chápat tak, že nepotřebujete poradit s taktikou?“ zvedla Anastaria překvapeně obočí.

„Nejsme žádní nazdárci a měli bychom zvolit správnou taktiku,“ usmál se Moni. „Ačkoli, pokud by se něco ukázalo jako problém, rozhodně se s vámi poradíme. Nikdo z nás nelétá na obláčku.“

„Dobře. Co když se výpravy zúčastním v této podobě?“ odmítala se Anastaria vzdát a změnila se v sirénu. „Umožníte nám bojovat a občas nás léčit?“

Plinto následoval Anastariina příkladu a změnil se na temnou mlhu, ze které vyšel průsvitný upír klerik. Poprvé jsem Plinta spatřil v jeho upíří podobě. Působil docela zajímavě – úžasně i hrozivě najednou. Nejvíce mě zaujaly jeho oči. Proti siluetě černého upíra zářily jako dva rubíny.

„Hmm,“ okomentoval Moni výmluvně. „Jaké máte v těchto podobách schopnosti? Co dokážete?“

„Tady je popis,“ odpověděla Anastaria a několikrát mávla rukama.

„To je zajímavé,“ podíval se Moni na Anastarii překvapeně. „Ale nemluví se tam o nabití kouzla. Kdy ho můžeš použít znovu?“

„Pokud se ptáš na to, co myslím, je třeba celý den. Účinkuje na všechny stvůry tohoto světa, včetně bossů.“

„Hmm…“ Moniho slovník se zdál být nedozírný. „Tak jo. Co má Plinto? Aha, už chápu. To je dobré. A tohle… Děláte si ze mě srandu?“ vyhrkl zase druid. „Další nabití za den?“

„Záleží na tom, co,“ Plintův posměšek mi nahnal husí kůži. Upír promlouval dech beroucím šepotem nutícím mě běžet hodně daleko, vykopat si tam jámu, schovat se do ní a navíc pro jistotu odejít z Barliony, smazat účet a nikdy se nevrátit.

„Polibek.“

„Den. Taktéž účinkuje úplně na všechny.“

„Dobrá… Hmm… No dobrá… Já tomu rozumím, ale… Sakra, díky vám je naše taktika úplně k ničemu! Co máš ty, Mahane? Jsi drak, že? Jaká šílenost je právě v kurzu u létajících ještěrek?“

„Nejde o to, co mám já sám, ale co dokáže můj totem,“ řekl jsem a přivolal Draca. „Pověz druidovi o svých schopnostech.“

„Jak chceš,“ odpověděl Draco a poslal Monimu seznam. „Jdeme do bitvy, brácho?“

„Jdeme. Budeš hlavním válečníkem. Je na čase, abychom tě otestovali ve skutečném boji.“

„Mno, hmm…“ zhodnotil situaci elf a otočil se na Kreela. „Potřebuju asi třicet minut, abych se nad tím vším zamyslel a přepracoval naši taktiku. Objevilo se takové množství nových neznámých, že můžu začít klidně od začátku. Vypadá to, že na ně přece jen budeme muset plýtvat manou.“

„Kreele, jistě chápeš, že podle aktuální dohody neopustí seznam našich schopností tuto výpravu, že ano?“ připomněla pro každý případ Anastaria titánovi. Abych řekl pravdu, tato záležitost mě velmi trápila, a právě proto jsem odhalil jen schopnosti svého draka. Ať všichni nabudou dojmu, že nic extra nemám. Nechtěl jsem odhalit své Zesílení ani Zahřmění. Něco mi říkalo, že by se titán neměl dozvědět o mých schopnostech.

„Budu ctít naši dohodu,“ oznámil Kreel. „Všechny informace obdržené během této výpravy zůstanou tajemstvím. A to samé se týká i schopností mých lidí, které jste zjistili vy. Mám však ještě jednu žádost. Anastario, nesnaž se lichotit Alise s úmyslem získat ji pro Fénix. Platí?“

„To nemůžu slíbit,“ usmála se Anastaria a odhalila bílé tesáky. „Otroctví je v našem světě ilegální. Pokud se Alisa rozhodne připojit k Fénixu, rozhodně ji nehodlám odrazovat.“

„A přesto bys ji neměla ke změně klanů přesvědčovat.“

„Po dobu této výpravy se udržím na uzdě. Pak se uvidí.“

Kreel s Anastarií upřeli své pohledy jeden na druhého a spustila se jejich malá soutěž v nemrkání. Siréna však po chvíli znovu s úsměvem odhalila zuby.

„Nemůžeš mě vykopnout, titáne. Máme dohodu a ty ji musíš ctít. Radši se uklidni a užij si hru.“

„Moc si nelichoť,“ vrátil Kreel Anastarii úšklebek. „Kvůli ochraně svých lidí jsem ochoten podstoupit Elunin hněv. Nezkoušej mě.“

„Řeknu to jinak. Já naši dohodu dodržím.“

„Nezapomínej na to. Jdeme dovnitř! Už tak jsme ztratili příliš mnoho času.“

Kreelovu výpravu tvořily velmi různorodé postavy. Hráč na nejvyšším levelu byl Prospero – člověk léčitel s levelem 312. Válečníci se pohybovali mezi levely 160 až 260, přičemž naprostá většina hráčů neměla ani 200. level. Z mého pohledu byla naše skupina příliš nevyvážená. V Barlioně je jen pár jeskyní, jejichž bossové se přizpůsobují hráči na nejvyšším levelu ve skupině výpravy. Prospero by navíc nebyl do takové jeskyně pozván, protože potvory na levelu 312 by všechny ostatní členy zabily jednou ranou. Naopak v jeskyni pro hráče na 180. levelu by hráči s vyšším levelem než 230 nezískávali žádné zkušenosti. Ale to je všechno Kreelův problém. Pokud poskládal výpravu právě takto, měl k tomu jistě nějaký důvod.

„Podle náhrobků jste za první metry jeskyně zaplatili vysokou cenu,“ poznamenala Anastaria, jakmile jsme prošli třpytivým vchodem. Místo bylo plné průhledných obelisků, jimiž bylo možno bez problému procházet. Něco takového jsem dosud neviděl.

„Bylo vás asi třicet, takže mi připadá, že jste umřeli nejmíň dvakrát. Je to tak?“

„Nikdo nepředpokládal, že nás bude boss čekat hned za vchodem,“ odpověděl Kreel, protože nemělo smysl popírat očividné, a upravil si svůj tmavě šedý plášť. „Neměli jsme jinou možnost než si s ním poradit hrubou silou.“

Co je to zač? Ty náhrobky? Vidím je poprvé, zeptal jsem se Anastarie, protože jsem nedokázal udržet zvědavost na uzdě.

Pokud výprava pomře během svého prvního průchodu jeskyní, systém pro každého postaví na místě jeho smrti náhrobek. Nechybí ani „odpočívej v pokoji“ a „vzpomínáme“ a tak dále. Zůstávají na místě, dokud není jeskyně dokončena. Jakmile celá výprava zemře, objeví se další náhrobky. Než jsme získali naše První zabití, byly jeskyně poseté celými lesy náhrobků. Občas jich bývalo tolik, že jsme přes ně neviděli.

Teprve když Anastaria přestala s vysvětlováním, všiml jsem si, že z dívčina hlasu zmizel sarkasmus, posměch i blahosklonnost. Mluvila normálním hlasem, jaký hráči používají k vysvětlování herních mechanik jeden druhému. Pochybuji, že tu ženu někdy pochopím.

První patro věže mě překvapilo svou velikostí. Stropy se táhly ve výšce šesti metrů, ze země k nim stoupalo několik sloupů a jedno točité schodiště u nejvzdálenější stěny. U schodiště čekal zlatavý portál. K němu jsme mířili.

„Proti komu jste tu bojovali?“ zeptal jsem se Kreela.

„Stál proti nám kostlivec,“ odpověděl titán úsečně. „Obrovský, tři metry vysoký kostlivec se čtyřma rukama, průhlednými křídly a jednou nepříjemnou vlastností. Kdykoli ztratil 10 % zdraví, poslal proti nám vlnu pomocníků. Kromě toho měl kouzlo zvané Vysátí života a to používal zároveň s pomocníky.“

„Kolik procent zdraví si tím kouzlem vyléčil?“ zapojila se do hovoru Anastaria.

„Asi pět.“

„A ti pomocníci na vás pak běželi znovu?“

„Myslíš, když se zase se zdravím dostal na hranici dalších 10 %? Jo. Znovu použil kouzlo a vyslal pomocníky. Všechno jako na začátku.“

„Nechceš se podělit o video?“

„Ne. Proč záleží na tom, jak jsme ho zabili? Nejsme tu kvůli němu.“

Kreel vkročil do portálu, čímž konverzaci ukončil. Měl pravdu. Sešli jsme se tu kvůli jinému bossovi. Máme za úkol zabít stínového draka.

„Vítejte na půdě,“ pronesl Kreel, jakmile se celá výprava z prvního patra teleportovala až na vrchol věže. „Nad námi je střecha, kde čeká náš drak. Moni, jak zní aktualizovaný plán bitvy?“

„Zasáhnout a utíkat. Draka jsem zatím neviděl, proto nemůžu mluvit konkrétněji. Získali jsme tři nečekané bojovníky s podivnými schopnostmi. Zatím jsme je neotestovali v boji, ale vypadají užitečně. Takže se ve zkratce dáme do boje s drakem a uvidíme, co se stane.“

„Ohromující taktický mozek,“ zasmála se Anastaria. „Tímhle způsobem porážíte všechny bossy?“

„Rayneste, budeš náhradník,“ pokračoval Moni a ignoroval Anastariino pošklebování. Jeden z paladinů na nízkém levelu potichu pokýval hlavou a schoval meč do pochvy. Moni se na chvíli zamyslel, ale pak se melodickým hlasem překypujícím sarkasmem zeptal Anastarie: „Jak zní tvá rada, velká Anastario? Jak bychom měli zabít neznámého nepřítele?“

„Nevidím, že by ses uklonil. A z tvého hlasu neslyším dostatek úcty.“

„Do prdele!“ křikl naštvaně Moni a rozčileně mávl rukama. „Jak mám s tímhle pracovat? Jak?“

„Chápu,“ usmála se Anastaria. „Nebudu zasahovat.“

„Ale já vážně nemám problém nechat si poradit. Bosse jsem zatím neviděl a nemám nejmenší představu, čeho je schopen.“

„A proč jste ještě neviděli bosse?“ zeptal jsem se. „Jak jste tu dlouho?“

„Týden,“ odpověděl místo Moniho Kreel. „V této jeskyni…“

„Bossové zaútočí, jakmile vstoupíš na nové patro,“ přerušila Kreela Anastaria. „Pokud by se šel Kreel kouknout na střechu, drak by na něj okamžitě zaútočil. Vypukla by bitva s bossem, a kdo ví, jak by to dopadlo. Je v tom mnoho neznámých. Kreel prostě jen dodržoval dohodu. Proto čekal.“

Stacey se na Kreela podívala s tak jedovatým úšklebkem, až jsem byl šokován titánovým klidem. Když se chtěla Anastaria chovat jako kráva, neměla sobě rovného.

„Dobrá, už jste se vykecali?“ Chopil se Moni otěží, když se ticho táhlo už příliš dlouho. „Tak se dejme do práce. Proč tu jen tak stojíš, Ugture? Přihoď uhlí pod kotel a plnou parou vpřed! Prospero, běž s ním. Sešli na Ugtura několik štítů. Jakmile napočítáte do deseti, vyběhněte na střechu. Odpočet začíná teď. Aden, Marlan a Potrohari jdou hned za vámi. Použijte neviditelnost a zpomalte vše, co by tam třeba mohlo pobíhat. Nathane, ty jsi další. Jakmile vstoupíš na střechu, přivolej svou armádu. Krolome, Pecadore a Baruzi, vašim úkolem bude…“

Téměř jsem nestíhal sledovat Moniho rozkazy. Aden, Marlan a Potrohari byli lupiči a jeden z nich, pokud jsem si dobře všiml, byl goblin. Nathan byl nekromant. Abych řekl pravdu, nemám nejmenší tušení, jak vypadala armáda této třídy postav, ale pokud ji Moni zvlášť zmínil, jistě stojí za to. Krolom, Pecador a Baruz patřili k válečníkům, jejichž úkolem bylo zajistit prostor pro léčitele a bojovníky na dálku přicházející po nich. Pak jsem se už ve všech jménech ztratil, dokud jsem nezaslechl nejdůležitější část:

„Mahane, jdi!“

Vstup na střechu zařizoval další portál maskovaný za obyčejné schodiště. Jakmile jsem vstoupil na první schod, celé okolí se roztočilo a ztmavlo. Když se svět o moment později opět rozzářil, stál jsem přímo uprostřed pekla.

„Držte linii! Zvedněte Feanora! Potřebujeme víc kouzel na plaziče! Mahane, použij ochromující kouzlo!“ Moniho výkřiky a rozkazy jako zázrakem přehlušovaly vřavu bitvy, zvonění železa, řev stvůr a nadávky hráčů. Střecha byla docela malá, asi o velikosti tenisového hřiště. Plnily ji však létající, plazící se, skákající a plížící se stvůry na levelu 180. Létající stvůry na nás útočily ze všech směrů a odlétaly dokonce i do větší dálky, abychom na ně nemohli. Plaziči se objevovali zpoza hrany ploché střechy a nebylo jasné, odkud se objevují ty plížící se stvůry, ale odněkud přicházely, protože jejich armáda zabírala skoro celou rozlohu střechy. Jakmile jsem se objevil nahoře, stál jsem až po břicho v potvorách. Aspoň se nám nepletly pod nohy mrtvé stvůry, protože jejich těla zůstávala průhledná, abychom z nich později mohli vytáhnout kořist.

Pojď sem, Draco!

Letím!

Jakmile se sem dostaneš, okamžitě použij Zahřmění!

Jasně!

„Máme minutu! Rychle, rychle! Pobijte všechno, co ještě stojí. Plinto, předveď mi, co dokáže upír tvého levelu! Proč jsou tvé útoky tak slabé? Patří ti jen 30 % útoků celé výpravy. Potřebujeme, abys zastal aspoň 40 %! Kreele, zakouzli Průlom! Všichni – DO BOJE!“

Velitel výpravy použil schopnost: Hromový křik.

+20 % k hlavním statistikám a +20 Energie všem členům výpravy.

Doba trvání: 5 minut.

Stvůry tísnící se na střeše se zastavily. Draco se rozhlédl a bez čekání na dovolení vyletěl vysoko do vzduchu a rychle se snesl dolů na nejbližší harpyji, aby jí zaťal drápy hluboko do krku. Až teď jsem měl šanci všimnout si, proti komu vlastně bojujeme. Létajícími potvorami byly nějaké stínové harpyje vypouštějící za letu z křídel jakousi šedou mlhu. Po zemi se plazili stínoví slimáci objevující se zpoza hrany střechy a za sebou nechávali zelené šmouhy, které byly podle všeho jedovaté. Stínoví chrliči naopak skákali a běhali. Snažili se přeskakovat naše tanky a dostat se mezi léčitele a bojovníky na dálku.

Všechny tři typy potvor byly oproti původnímu vzhledu tak zmutované, že jsem jejich originální předlohy odhadoval jen podle názvů. Kreaturu připomínající mrtvolu lidského těla zahalenou v mlze a pohybující se na početných malých pavoučích nožičkách bych nikdy nenazval slimákem. Kromě boje se stvůrami jsem musel bojovat i s vlastním odporem, když se mě nějaká z nich dotkla. Vývojáři, co měli Stíny na starosti, si očividně rádi vyhráli s designem ohavností.

„Portál přímo před námi!“ zakřičela Anastaria, když téměř polovinu protivníků odstranilo titánovo kouzlo. Cosi připomínající černou díru vystřelilo od titána směrem ke stvůrám a vcuclo je do sebe. Kreel se zapotácel, jako by se unavil, a okamžitě k ústům zvedl lahvičku nějaké tekutiny. Co to má být? Dodává si energii? Znamená to, že na vykouzlení Průlomu musí titán obětovat svou energii? Zajímavá třída postav, ti titáni, co na to říct… Pokud se jednou nebo dvakrát netrefí, padnou na zem a musí čekat, než jim dá někdo napít. Nebo je to jediná jeho schopnost, která čerpá z energie?

„Plinto!“ pokračoval Moni ve vedení výpravy. „Portál je tvůj! Stvůry jsme porazili, zaměřte se teď na portál!“

Na vzdáleném kraji střechy jsem spatřil červený třpytící se portál, ze kterého vycházeli chrliči. Jedné stvůře se nepodařilo celé vyjít ven a Dracovo Zahřmění ji zaseklo v půli portálu. Představoval jsem si, že kdesi po Armardu pochodují neskutečně naštvané nohy.

Kouzelníci, lovci a další bojovníci na dálku zaměřili své střely na portál, nad kterým se objevil ukazatel odolnosti. Plinto poslechl Moniho příkaz, změnil se na černou mlhu a znovu se objevil těsně vedle napůl ochromeného chrliče. Paže upíra se změnily. Prodloužily se a z prstů mu vyrostly třpytivé drápy. Lupič se stal větrákem o velikosti člověka. Plintovy paže se neskutečně rychle míhaly a až k nám doléhal hukot větru, který rukama rozrážel. Jediným problémem bylo upírovo snižující se zdraví jako nějaká cena za neskutečnou rychlost. Po chvíli se portál s hlasitým puknutím roztrhl, rozhodil poblíž stojící stvůry do okolí a zároveň zabil Plinta, který se až do poslední chvíle točil jako několikanásobně zrychlené kolo větrného mlýnu. Všiml jsem si, že se ho léčitelé snažili uzdravovat, ale léčivá kouzla na něj neměla žádný účinek.

„Deset sekund do konce ochromení. Oživte Plinta! Zničíme zbývající chrliče a začneme hledat portály harpyjí a slimáků! Pohněte se lidi! Existuje šance, že bychom střechu vyčistili na první pokus!“

„No to je něco!“ dosedl vedle mě ztěžka Draco. „Pořádně jsem si zabojoval.“

„Jak to jde?“ zeptal jsem se totemu a opatrně sledoval jeho zdraví a záporné bonusy. Jeden nikdy neví…

„Nepodařilo se mi sice nikoho zabít, ale kousal jsem a škrábal ze všech sil. Utrhl jsem křídla asi dvaceti harpyjím, chci vidět, jestli se jim podaří udržet se ve vzduchu. Proč nezkusíš vzlétnout i ty? Jen tu tak stojíš a nic neděláš… Aha! Už se zase hýbají!“

Ochromení ze Zahřmění skončilo a stvůry se znovu probraly k životu. Slimáci pokračovali v plazení a harpyje padly k zemi. V tu chvíli okolo Draca několikrát zazářila světlá aura. Harpyje se bez křídel neudržely ve vzduchu a podle všeho po dopadu už nevstaly. Díky nim si drak vysloužil další levely.

„Portál slimáků je tři metry pod střechou!“ zakřičel jeden z lupičů. Na novém cíli se okamžitě objevila značka, a proto jsme portál viděli i skrz pevnou střechu.

„Aliso!“ zavolal Moni. „Vezmi s sebou všechny útočníky na dálku a zaměřte se na ten portál! Ostatní se zaměří na stvůry! Mahane, zkus je aspoň bít holí. I malé zranění nám pomůže. Nestůj tam jak princezna!“

Chtěl jsem začít útočit přesně podle druidovy rady, když tu se mi v hlavě rozsvítilo. Jakmile explodoval první portál, část potvor to odhodilo mimo střechu. Dracovi se nepodařilo přímo zabít žádnou z harpyjí, protože měly vyšší level, ale zničil jim aspoň křídla. A já byl přece taky drak! Čtyři metry dlouhá a tři metry vysoká mašina na zabíjení! Proč bych však měl něco zabíjet, když můžu zaútočit daleko efektivněji?

„Dávejte pozor!“ zakřičel jsem, rozběhl se a vskočil do hromady slimáků. Během skoku jsem se proměnil do dračí podoby a dopadl čtyřmi obrovskými prackami na podlahu pokrytou zeleným slizem. Stvůry okamžitě přesunuly svou pozornost směrem k nové oběti, která laskavě přišla až k nim. Začalo mi mizet zdraví, proto jsem se rychle rozhlédl, jestli okolo nestojí žádní hráči, a začal se točit. Na střeše se objevil další větrák.

Získán level!

Získán level!

Získán level!

Úroveň Energie: 30.

Zpomal, vzteklý šamane!

„Proč jsi to neudělal už dřív?“ zeptal se Moni, když na střeše nezbyl jediný slimák. Z nějakého neznámého důvodu mi systém přidělil všechny zkušenosti za zabité slimáky. Proto jsem se během chvíle posunul o dvanáct levelů výš. Šaman na 149. levelu není k smíchu.

„Jak to vypadá s harpyjemi?“ zeptal jsem se a zhluboka pil. Dokonce ani rozhovory s Anastarií nečerpají mou energii tak rychle jako otáčení se na místě. Nebýt toho, že se mi s každým novým levelem obnovila energie, můj heroický výkon by se změnil na heroické sebeobětování. Měl jsem štěstí.

„Deset metrů pod střechou je okno. Vylétají z něj. Válečníci a lupiči už na něm pracují.“

„A kde je stínový drak?“

„Dobrá otázka. Věřil bys, že jsem se tě chtěl zeptat na totéž? Mahane, kde je náš drak?“

„Pravděpodobně se objeví, až zabijeme poslední stvůry. Jinak by nebylo možné střechu vyčistit,“ přišla k nám Anastaria. Proti létajícím stvůrám nám nemohla nijak pomoci, proto se změnila zpět do lidské podoby a s profesionálním přístupem si prohlížela mrtvá těla stvůr.

„Kreele, řekni mi prosím, že máš speciálně vytrénovaného hráče, který dokáže kořist během chvilky posbírat… Jestli se teď objeví boss, kořist může zmizet, a to by se mi vůbec nelíbilo. Pamatuješ si jistě na naši dohodu…“

„Kdy se z tebe stala tak hamižná holka?“ nemohl jsem si pomoci a zeptal jsem se, když Kreel kývnul na Moniho a jeden z členů výpravy začal běhat mezi mrtvými tvory.

„Naučil mě to manžel. Málokdo si to dokáže představit, ale jeho hamižnost předčí i ty nejzazší hranice. Například mi ukradl celý hrad!“

„Altameda nikdy nebyla tvoje.“

„To řekni Viltriovi. Mimochodem, Mahane, máme jednu nevyřešenou záležitost. Chtěl jsi mi nachystat nějaké překvapení, ale podle všeho jsi na něj zapomněl. Kdy ho dostanu?“

„Překvapení?“ Na chvíli jsem neměl nejmenší tušení, o čem mluví, ale když jsem si vzpomněl, na co naráží, ucítil jsem v sobě zlostné píchnutí. Anastaria měla na mysli můj slib, že ji ukážu delfínoliheň! Kde na to bere kuráž? No nic, klid. Nesmím zapomínat, že jsem ledovou královnou. „Miláčku, na něco jsi myslím zapomněla. To překvapení bylo pro člena mého klanu. Ty jsi nás ale opustila a tím přišla o překvapení. Tvoje mínus.“

„Jsem vždy připravena se vrátit,“ řekla Anastaria a pokrčila rameny. „Stačí se zeptat.“

„Máte to ale zajímavý vztah. Nejste náhodou manželé?“ ušklíbl se Moni, ale přesto stíhal dávat rozkazy bojovníkům.

„Portál zničen!“ napsal do kanálu výpravy Ugtur a odtrhl mě tím od Anastariiných provokací. Měl jsem na práci důležitější věci než její řeči. „Zabijte zbytek potvor!“

Jakmile poslední harpyje padla bezvládně na zem, rozhostilo se všude okolo ticho. Semkli jsme se do jedné skupiny a čekali na příchod bosse. Léčitelé si připravili ochranná kouzla, tanci své schopnosti na snížení zranění a válečníci se naopak posílili. Dokonce i Anastaria se změnila v sirénu a byla připravena použít zabijácké kouzlo.

Boss se však stále neobjevoval.

„Budu sice riskovat, že se zeptám na něco úplně jasného, ale kde je sakra drak?“ promluvil jeden z Kreelových bojovníků po neskutečně dlouhé minutě ticha.

„Třeba jsme někde nechali jednu živou stvůru?“ nabídl svůj nápad další bojovník, ale Moni zavrtěl hlavou. Stav „v bitvě“ zmizel. Všechny stvůry zemřely.

„Nezapomněl jsi na něco, Kreele?“ zeptal se Moni titána. „Možná máme zazpívat nějakou píseň, nebo třeba tančit, někoho obětovat? Proč tu jen tak stojíme jako banda hlupáků? Kde je boss?“

Brácho, zazněl mi v hlavě Dracův hlas. Můj totem létal okolo střechy. Kreel začal o čemsi živě diskutovat s Monim a přidala se k nim i Anastaria. Já jsem je však neslyšel. Dracův hlas utopil všechny ostatní zvuky. Na co čekáme?

Měl se objevit stínový drak, ale z nějakého důvodu nepřišel. Proto vyčkáváme.

Jak se má objevit, když se ještě nevylíhnul?

Co myslíš tím, že se nevylíhnul?

No… já myslel, že to víš. Pokud by se stínový drak vylíhl z vajíčka, bylo by prakticky nemožné jej zabít. Dokonce ani otec by se nepustil do boje proti němu. Jelikož jste však stále živí, drak se ještě nevylíhnul.

„Počkat. Takže drak zatím ještě neexistuje?“ pronesl jsem nahlas a přitáhl na sebe pozornost hráčů stojících poblíž. „Kde tedy je?“

„Nemám tušení.“ Draco ladně dosedl na střechu, posadil se a zamyšleně si podepřel hlavu ocasem. „Samozřejmě existuje několik možností. Pokud hledáme dračí vejce, rozhodně ho nenajdeme tady na střeše. Bude ukryté někde hluboko pod zemí na měkkém polštáři. Na otevřené střeše ho určitě hledat nemusíme. To je první věc. Druhá je ta, když už se mě ptáte, že ten portál visící nad námi by nás určitě mohl někam dovést.“

„Kde?“ jako by rozkazem všichni hráči vzhlédli vzhůru. Přímo nad hlavami se nám třpytil portál, který byl na pozadí mračen téměř neviditelný.

„No a pak je tu ještě třetí věc. Mám nápad, jak se k tomu portálu dostat, ale váže se k němu jedno ‚ale‘. Je to jednosměrná cesta. Pokud půjdete dovnitř, není z něj cesty zpět.“

„Teď už chápu, proč Renox trval na tom, abych tě vzal s sebou,“ usmál se Kreel a pozoroval mě s respektem v očích. Já jsem ale v duchu jenom nadával. Renox mě do této jeskyně poslal, abych tu dělal převozníka!

„Mahane, kolik lidí uvezeš?“ zajímal se ihned Moni.

„Dva hráče,“ zamumlal jsem mrzutě. „A jeden další na Dracovi. Víc najednou nezvládneme. Navíc z nás nemůžete přejít přímo do portálu. Musíme vyletět nad portál a vy z nás skočíte dolů.“

„Alisa, Prospero a Ugtur, vy tři jste první. Mahane, kolik času zbývá do dalšího Zahřmění?“

„Deset minut.“

„Aliso, nejdřív přivolej Plinta, pokud k něčemu dojde, pomůže vám. Pak Kreela a zbytek hráčů. Máš flakónky na doplnění many? Skvěle! Dáme si deset minut pauzu. Kdokoli se může na chvíli odpojit do reality. Já to mám rozhodně v plánu.“

Objevil se odpočet do konce přestávky a několik hráčů ihned zmizelo.

„Máš tu moc hezkou jeskyni,“ poznamenal jsem, když se Kreel posadil na zem vedle mě. „To je poprvé, co vidím nutnou přítomnost létajících hráčů pro dokončení jeskyně.“

„Nebo stavitele, kteří by tu vybudovali věž. Renox mi radil, abych jich pár vzal, ale já si myslel, že je budu potřebovat pouze na prvních patra. Bez nich bychom se nedostali do třetího patra. Mahane, mám pro tebe návrh.“

„Řekl bych, že uhádnu, o co jde. Jsi titán a prostě potřebuješ zabít draka, abys získal nějaké bonusy tvé třídy postavy. Jelikož se stínový drak zatím nevylíhl, musíš najít jiného draka.“

„Co navrhuješ?“

„Až projdeme jeskyní, můžeš mě zabít a získat bonusy. Pak mě oživíš a zkusíme si skutečný boj. Chci zjistit, kdo je lepší – titán, nebo drak? Souboj, pokud si dobře vzpomínám, smaže rozdíly v levelech, že ano?“

„Jen v anhurské aréně. Abych řekl pravdu, taky by mi nevadilo zjistit, čeho jsi schopen v ještěrčí podobě.“

„Kreele, pokud drak neexistuje, co uděláme s Gnumem?“ zeptala se Alisa poslouchající náš rozhovor.

„Vy znáte Gnuma Zlomyslného?“ překvapeně jsem vyhrkl. V Barlioně může jistě hrát mnoho Gnumů, není náhodou, že existuje i taverna nesoucí tentýž název, ale přesto je Gnum nezvyklým jménem.

„Ano, naše cesty se už několikrát protnuly. Slíbil jsem mu, že ho přivolám k padlému drakovi. Chtěl si z něj něco odřezat pro nějaký projekt, který pro tebe připravuje.“

„Hezký steak z dráčka,“ zavtipkoval Moni, když se vrátil do hry. „Mahane, změň se na draka a zkusíme tě říznout. Třeba najdeme nějaký jemný kousek, který půjde lehce strávit. Aspoň uvidíme, jestli má Gnum pravdu.“

Já jsem na jeho slova zareagoval jen zvednutím obočí a sledoval chichotajícího se druida. Smát se vlastním vtipům není dobré, říká se. Kreel mi připadal jako vážný hráč, a proto nechápu, kde objevil takového velitele výprav.

„No nic, vypadá to, že se směju sám,“ pokračoval Moni. „Všichni jsou hrozně vážní. Jo, chápu. Ale o té proměně na draka jsem nevtipkoval – konec přestávky. Portál čeká, bojovníci jsou připravení a další motivační bláboly. Dejme se do práce. Tvé rozkazy zní následovně. Vstoupíte do portálu a zajistíš, že Alisa bude mít dvacet sekund na přivolání, pak Alise získáš dalších dvacet sekund a potom už si dělej, co chceš.“

„Moni, máme ve skupině dva paladiny,“ navrhl jsem. „Řekni jim, aby na Alisu a Prospera vyčarovali bublinu těsně před tím, než proletíme portálem. Deset sekund garantované imunity se bude dost hodit.“

„Vidím, že dokážeš víc než jen máchat ocasem,“ zavtipkoval Moni a za moment se v kanálu výpravu objevila zpráva: „Prober se, Rayneste. Pojď na střechu. Máme pro tebe práci.“

„Všichni připraveni?“ zeptal se Moni ještě jednou, když vydal rozkazy. „Tak hop do sedel a vzhůru do oblak! Mahane, kam si mají sednout?“

„Řekl bych ti kam, ale maso je tam docela jemné. Pokud mě polechtáš, mohl bych se otřást a shodit tě,“ nenechal jsem si ujít příležitost a hráči okolo se rozchechtali. „Jeden na krk a druhý mezi křídla. Mám tam takový výčnělek připomínající sedadlo.“

„Až řeknu tři, vyčarujte na ně bublinu,“ rozkázal Moni, jakmile jsme s Dracem vystoupali do vzduchu a kroužili okolo věže. Nejzajímavější na letu bylo to, že jsem jasně viděl hranici místa, kam bylo zakázáno letět. Napůl průhledný kužel měl podstavu dvacet metrů pod střechou a jeho stěny mířily vzhůru v pětačtyřicetistupňovém úhlu. Kdybych poodletěl dál než dvacet metrů od věže, spadl bych k zemi jako kámen. Jako by vývojáři tuto jeskyni skutečně připravili pro létající hráče. Pro hráče, jako jsem já… Hmm… Jako já… Znamená to snad, že jsou někde v Malabaru, Kartossu či Volných pláních (tedy pokud Kreel skutečně pochází odtamtud) další hráči schopní létat? Například třída postavy fénix nebo vrabec nebo třeba saranče! Znal jsem vývojáře Barliony a dobře jsem věděl, že nemají zábrany přivést k životu i ty nejroztodivnější představy.

„Raz. Dva.“ začal Moni odpočítávat. Klesl jsem a rozletěl se co nejvyšší rychlostí k portálu. Nesl jsem na zádech tanka a léčitele, proto jsem musel portálem proletět jako první. „Tři!“

Ze všech stran nás pohltil třpytící se portál, a když se svět opět zaostřil, všiml jsem si obrovského sálu se čtyřmi pochodněmi zahánějícími temnotu, které hořely okolo sněhobílého vejce. Necítil jsem paže ani nohy, tedy nemohl jsem pohnout křídly ani ocasem. Vlastně jsem ani v sále nestál! Jako by má postava nebyla přítomna a já jen sledoval film.

Vidíš to? objevila se v mé hlavě Anastariina myšlenka.

Ano. Nerozumím tomu… Co to má být?

Je to filmový předěl scénáře. Chystají se nám ukázat historii tohoto místa. Co, proč, jak a kdo za to nese odpovědnost. Je to už dlouho, co jsem nějaký viděla naposledy.

V tu chvíli jsem Anastarii přestal vnímat, protože se na scéně objevila první postava. Poloprůhledný stín fantoma, jehož jsem si málem nevšimnul v okolní temnotě, která činila drama daleko zlověstnější. Stín několikrát proletěl okolo vejce a snažil se k němu natáhnout paži a dotknout se ho. Ale čtyři pochodně fantomovi neumožňovaly se přiblížit. Vejce zůstávalo neposkvrněné.

„JSI V MÉM DOUPĚTI!“ zařval děsivý hlas a na scénu vstoupila druhá postava. Svými rozměry zlatý drak Aquarizamax překonal dokonce i Renoxe. Nemístně kolébavou chůzí vykročil drak z temnoty a přinutil fantoma vzdálit se od pochodní. „NIKDO SE NEODVÁŽÍ DOTKNOUT MÉHO POTOMKA!“

Draco, už delší dobu jsem se chtěl zeptat, co za tvora je vlastně Aquarizamax? Proč je slavný?

Pokud vím, moc slavný ani není. Stejně jako ostatní draci sloužil Tarantulím, po stovkách zabíjel nevinné a odmítal opustit tento svět, když nadešla doba exilu. Nic extra.

„Slábneš, draku,“ zazněl sálem pronikavý šepot a vylekal mě, ačkoli šlo jen o film. „ Brzo bude vejce naše! Pak bude svět nucen přivítat stínového draka!“

„K TOMU NEDOJDE!“ z dračí tlamy vyšlehl proud plamene a stín zničil. “MŮJ SYN BUDE VLÁDNOUT TOMUTO SVĚTU SÁM! ŽÁDNÍ STÍNOVÉ VE SVĚTĚ NEZBUDOU!“

„Víš, Akvárko, pokud budeme tímto způsobem pokračovat dál, velmi brzo mi dojdou bojovníci.“ Na scénu přišla třetí postava. Pán stínů, Geranika.

„JMENUJI SE AQUARIZAMAX!“

„Na tvém jméně vůbec nezáleží. Potřebuji buď tebe, nebo tvého syna. Vyber si. Jeden z vás se stane stínovým drakem. Ten druhý zemře. Dva draky nepotřebuju. Doporučuji, aby sis vybral sám sebe, protože se mi moc nelíbí představa, že se budu muset věnovat tvému potomkovi, vychovávat ho, krmit ho… Je to moc práce.“

„JEŠTĚ JEDEN KROK, NETVORE, A BUDEŠ ZNIČEN!“ zařval Aquarizamax, ale s útokem na Geraniku nepospíchal.

„Zničen?“ zasmál se šaman a dál se k drakovi blížil. „Jsi starý, slabý a téměř dva tisíce let jsi nic nejedl, protože hlídáš své vejce jako kvočna. Myslíš si, že máš v sobě dostatek sil, aby ses postavil PÁNU STÍNŮ?“

Geranika poslední slova nezakřičel, ale přesto se celým okolím ozvala s takovou silou, že jsem se na moment přestal soustředit. Temná mlha se najednou roztřásla jako list papíru ve větru a s neuvěřitelnou rychlostí v sobě utápěla čtyři světelné body. Šedé světlo vycházelo z Geranikovy hole. Paradoxně mi to světlo umožnilo spatřit celou scénu a já jsem si uvědomil, že to vlastně není sál. Film se odehrával v obrovském dračím doupěti, které sál připomínalo jen místem okolo vejce. Zbytek doupěte byl plný stínů podobných tomu, kterého drak před chvílí zničil.

„BUĎ TY, NEBO TVŮJ SYN! VŽDY EXISTUJE MOŽNOST VOLBY. NYNÍ SI MUSÍŠ ZVOLIT!“ Geranika se zastavil dva kroky od draka. Ačkoli byl daleko menší, nějak se mu podařilo na draka shlížet seshora. Okolo draka se začala utahovat stínová lana a nutila ho o krok ustoupit. Pak o další. A pak o třetí, až se jeho ocas otřel o vejce. Několikrát se chtěl drak na přibližujícího se Geraniku vrhnout, ale pak se podíval na vejce a znovu ustoupil. Nemohl si dovolit nechat vejce samotné poblíž tolika stínů.

„MÁŠ PRAVDU, PANE STÍNŮ,“ ušklíbl se drak, když už neměl kam dál ustoupit. „VŽDY EXISTUJE MOŽNOST VOLBY! ALE MÝLÍŠ SE V TOM, ŽE MÁM JEN DVĚ MOŽNOSTI. MÉHO SYNA NIKDY NEZÍSKÁŠ! BUDE VLÁDNOUT BARLIONĚ!“

Drak zařval a okolo něj se objevila zlatá záře, která Geraniku odsunula o několik metrů dál. Aquarizamaxův obrovský trup se svalil na zem. Přilétající stínové udusili plameny pochodní, ale přesto se k vejci nemohli přiblížit. Okolo něj se totiž objevila pulzující zlatá aura a na jejím povrchu tu a tam zazářil symbol draka.

Co to je, Draco?

Poslední vůle, zašeptal totem s úctou. Drak obětoval sám sebe, aby se stal ochráncem. Když bude aura zničena, zničí se i vejce. Spojili se v jednu bytost!

„Aaaa!“ zařval Geranika a zaťal pěsti. „Proč to musí být s draky pokaždé tak složité? Přineste mi měniče!“

Za chvíli se z portálu vyrojilo pár stínů, kteří s sebou přinesli dvě obrovská zařízení. Dobře jsem si je pamatoval z Beatwicku.

„Proč nemohl prostě chcípnout, aniž by byl osinou v zadku?“ pokračoval Geranika ve stížnostech na svůj osud. Jakmile byly měniče vztyčeny proti sobě a vejce mezi nimi, Pán stínů je ledabylým lusknutím zapnul. Směrem ke zlaté auře obklopující vejce zamířil z každé tyče proud temné mlhy. Jakmile se však dotkly aury, zazněl doupětem zvuk tříštícího se skla.

„Kolik času zabere změna?“ zeptal se Geranika malého Stínu ve tvaru goblina stojícího vedle měničů.

„Tři roky, můj pane,“ zašeptal goblin, jehož oči nebyly ničím víc než točící se temnou mlhou. Doupě naplnil další zvuk tříštícího se skla a přinutil Geraniku se zamračit, jako by ho bolel zub.

„Pokud jsou potřeba tři, dáme tomu tři. Jsem trpělivý… ale nesnáším to místní šero,“ dodal Geranika s neskrývaným odporem. Udělal ve vzduchu nějaký znak a vytvořil dýku podobnou té, kterou jsem použil k zabití hráčů v Temném hvozdu. Dýku zlomil na dvě části a ostří nechal rozplynout. Přešel ke zlaté auře a zarazil do ní rukojeť. Opět se ozval zvuk rozbíjejícího se skla a z hole přestalo plynout světlo ozařující doupě. Novým zdrojem se stala právě rukojeť zaražená do zlaté aury.

„Tohle by mělo změnu zefektivnit,“ ušklíbl se Geranika. „Připravte obrannou zónu! Nedovolte nikomu, aby se k vejci přiblížil! Za tři roky zničíme ducha Aquarizamaxe a jeho syn bude náš! Dejte se do práce!“

Aktualizace úkolu Zavražděte draka Aquarizamaxe.

Drak obětoval sám sebe, aby zachránil své vejce. Zlatý drak se za rok vylíhne a stane se vládcem světa. Pokud nezničíte měniče, do roka se obranná aura rozpustí a Zlatý drak se stane prokletým Stínovým drakem. Rozhodněte se správně.

Odměna: proměnná. Trest za nesplnění úkolu: proměnný.

„Aliso, začni přivolávat naše lidi,“ zašeptal jsem, jakmile jsem opět ovládal své končetiny. Předělová scéna skončila a kanál výpravy se naplnil diskuzí o tom, co jsme právě zhlédli. Máme však na práci důležitější věci než řešit historii tohoto místa. Portál nás přivedl do doupěte ozařovaného světlem vycházejícím z rukojeti Geranikovy dýky. Z vysokých měničů proudila temná mlha a sahala po již narušené zlaté auře. Nyní připomínala slabé slunce obklopené šedivými mračny. Zvuk rozbíjeného skla se již doupětem nerozléhal a měniče pracovaly na plný výkon. Mrtvola Aquarizamaxe ležela na zemi vedle vejce nedotčena uplynulými roky. Nejméně příjemný byl však pohled na goblina s očima z temné mlhy, kterého jsme viděli v předělu, jak stojící vedle vejce a něco zapisuje na svitek. Bezpochyby píše zprávu o pokračování své práce.

Poslední boss jeskyně byl tvor, jehož síla se neslučovala se vzrůstem – stínový goblin na levelu 240. Goblin disponoval čtyřmi skrytými schopnostmi. Dokonce i jeho zdraví nám bylo skryto. Jedinou pozitivní věc jsem nacházel v tom, že na nás nikdo nezaútočil a my sem mohli v klidu přenést zbytek členů výpravy.

„No tohle! Teď to řeknu naprosto otevřeně,“ spustil Moni, jakmile Alisa do dračího doupěte přivolala zbytek výpravy a začali jsme probírat taktiku. „Anastario, ani v nejmenším by mi nevadila tvá pomoc. Čtyři skryté schopnosti, podivná poznámka v popisu úkolu a nemrtvý stínový goblin jako boss. Něco takového vidím prvně.“

„Ani já nemůžu říct, že bych se někdy dřív setkala s bossem, který měl čtyři skryté schopnosti,“ pronesla Anastaria zamyšleně a přitom si prohlížela goblina. „Rozhodněte se správně… ta věta mě nutí k zamyšlení. V každém případě musíme zničit vejce. O tom není sporu. Jak to ale udělat? Klidně se může stát, že se tu vylíhne stínový drak, pokud zničíme auru okolo vejce a měniče necháme aktivní. A proč tu zůstal stát ten goblin? Máme prostě strašně málo informací. Připadá mi, že měniče sem určitě neumístil jen tak. Vývojáři by sem určitě bezdůvodně nedali dvě tlusté tyče. Asi se od nás očekává, že je nějak využijeme. Třeba se za ně schováme. Zbývá už jen zjistit, ve kterou chvíli za ně zaběhnout. Anebo, což je taky možné, budeme muset bosse přilákat k měniči, jakmile se bude blížit k použití jedné ze skrytých schopností, a tím mu nedovolit zasáhnout vejce. A pak je tu ta dýka… Přála bych si, aby tu byl Hellfire.“

„Náš tank taky není z papíru,“ zasáhl Moni.

„Jo, jo, tohle slýchávám často,“ odpověděla Anastaria. „Nejdůležitější a vlastně jedinou otázkou zůstává, na kterém místě se budeme snažit bosse udržet? V doupěti jsou čtyři sloupy. Jistě je pro ně naplánované nějaké využití, stejně jako u měničů. S největší pravděpodobností bude potřeba goblina odvést od vejce co nejdál. Navrhuji, abychom ho celou dobu vedli kolem dokola místnosti. Chápeš, co se od tebe chce, Ugture? Kdo bude naším druhým tankem?“

„Baruz, je to válečník.“

„Baruzi, Ugture, pojďte ke mně.“ Anastaria vytáhla kus papíru a nakreslila na něj plán doupěte. Diagram připravila velmi přesně a zaznačila v něm dokonce i goblina. „Nejdřív poběžíš s Ugturem po téhle trase. Až nadejde správný čas, rozhodneme, kam tě postavíme. Kdo na sebe dokáže dočasně natáhnout silné útoky?“

„Já,“ ozval se stroze Kreel.

„Kolik?“

„Dost. Mám skvělou zbroj.“

„Tak jo. Přejděme k tankovi, který nebude mít na starosti hlavního bosse. Ve videu byla vidět velká armáda stínů. Existuje možnost, že se budou postupně objevovat další. Druhý tank bude muset stíny sehnat na jedno místo. Máme k dispozici nějaká ohnivá kouzla?“

„Na co potřebujeme ohnivá kouzla?“

„Vzpomínáte si, jak drak ve videu zabil toho stína? Spálil ho na uhel. Podle mě to nemůže být nic jiného než nápověda. Potřebujeme proti nim použít ohnivá kouzla.“

„Nekromanti oheň používají a pokud máme deset minut volného času, kouzelníci si mohou odejít změnit typy kouzel. Ale ne všichni, protože Alisa se nebude moci sama k nám vrátit.“

„Řekni jim, ať si je změní. Je to hodně důležité.“

Moni se nezdržoval protesty a okamžitě poslal dva kouzelníky do Anhursu, ať si změní typ kouzel na ohnivá.

„Dál doporučuju, abychom se rozdělili do skupin soustřeďujících se na měniče,“ navrhla po chvíli zamyšlení Anastaria. „Víš co, dej mi práva zasahovat do skupin a já všechny rozdělím. Dobrá, všichni bojovníci na blízko se budou soustředit na hlavního bosse. Útočníci na dálku se seřadí tady a tady… Plinto, ty si pohraješ se stíny. Musíme je nejdřív trochu oslabit, než z nich uděláme živé pochodně. První skupina – postavíte se blízko téhle červené značky a zaměříte se na měniče.“ Poblíž jednoho z měničů se objevil sloup červeného světla sahající od podlahy až ke stropu. „Odejdete odtud jedině tehdy, když zazní jasný rozkaz, a vždy jen směrem k modré značce. Všichni ostatní pomůžou s hlavním bossem. Očekávám zpomalovací kouzla, abychom ho mohli tahat po celém doupěti, a co nejvyšší útoky. Kde vězí ti kouzelníci?“

„Právě je přivolávám zpět,“ odpověděla Alisa.

„Výborně. A teď skupina zaměřující se na stíny. Znovu to zopakuji: tank sežene všechny stíny na jedno místo, Plinto je oslabí a vy kluci je spálíte. Nic komplikovaného. Moni, přiřaď jim několik léčitelů.“

„Jasně.“

„No, a to by mělo být všechno. Mám na vás všechny jednu prosbu, jakmile vydám rozkaz, okamžitě přestanete s čímkoli, čemu se právě věnujete, a poslechnete rozkaz. Pokud vám řeknu, abyste vyskočili, až napočítám do tří, vyskočíte přesně tehdy, jakmile vyslovím trojku – rozhodně ne dřív ani později. Když rozkážu utíkat nebo se schovat, všeho necháte, dokonce i v případě, kdy by bossovi zbýval jeden bod zdraví, a poslechnete rozkaz. Doufám, že je to všem jasné. Nebude ti vadit, když převezmu velení výpravy, Moni?“

„Jsem pro,“ rozpřáhl druid ruce. „Je příjemné nechat si rozkazovat od hezké ženy.“

„Skvěle. Mají tví lupiči svitky na vzkříšení?“

„Na co?“ zaslechl jsem poprvé během výpravy v Moniho hlase překvapení. „Naší pojistkou je paladin.“

„Paladin se nedokáže schovat nebo se k nám teleportovat z jiného patra věže. Pochybuji, že dokáže létat. Jakmile začne boj, musí se ho účastnit všichni bez výjimky, protože bossova kouzla mohou účinkovat po celé ploše doupěte. Lupič jako jediná třída postav dokáže zmizet z boje za použití neviditelnosti a schovat se v nějakém rohu. Často jsme k jednomu lupiči přiřazovali paladina léčitele, aby lupič za každých okolností zůstal naživu.“

„A o co jde? Prostě zemřeme a pak sem znovu přijdeme. Na tom není nic hrozného. Vždyť ten boss jenom –“ promluvil jeden z bojovníků, ale Anastaria ho přerušila:

„Hodláš mi kompenzovat ztracené zkušenosti, pokud zemřeme? V případě vzkříšení nikdo z nás žádné zkušenosti neztratí, ale pokud budeme muset všichni počkat na znovuobjevení, ztratíme 30 % aktuálního množství. Na mém levelu je to velmi vysoká cena. Ztratila bych přibližně stejný počet zkušeností, jaký někteří z vás potřebují na zisk dvou až tří levelů. Další otázky?“

„Hodila jsi mě do samostatné skupiny,“ promluvil jsem, když všichni ostatní vrtěli hlavou. „Proč?“

„Tvým úkolem bude stát na místě a nepřekážet. Nemáš žádné šamanské schopnosti, tvůj dračí ocas nám tu moc nepomůže a pochybuji, že chceš přijít v boji o totem. V bitvě budeš přítěž a já nechci, aby na tebe kdokoli plýtval manou. Promiň, ale tady jsi k ničemu. Do samostatné skupiny jsem tě zařadila proto, abych nemátla léčitele. Jenom jednou za hodinu můžeš všechny stvůry na minutu ochromit a kvůli tomu tě nemá smysl držet naživu. Nějaké další otázky?“

No to se na to podívejme! Anastarii se znovu podařilo všem vysvětlit, že jsem jako hráč naprosto k ničemu, a použila k tomu logiku a dokonce i názorné příklady! Provedla to však tak výmluvně, že jsem ani nemohl nic namítat. Jen s ocasem toho vážně moc nezvládnu. Nemám je tu kam shodit.

„Pokud je plán všem jasný, zaujměme pozice. Začneme bojovat na moje znamení. Připraveni? Tři. Dva. Jedna.

Do toho!“

P O Z O R !

„Přiveďte ho ke značce! Potřebujeme víc útoků! Tankové, objevují se stíny! Podívej se jim na zoubek, Plinto! Nestůjte v těch kalužích! Všichni za sloupy! Baruzi, přeber bosse! Teď se zaměřte na stíny! Pokud někdo vyplýtvá na Mahana ještě bod many, osobně ho vykopnu z výpravy!“

Stál jsem vedle aury s vejcem, jak mi bylo řečeno, a sledoval jsem boj okolo. Anastaria neúnavně vydávala rozkazy, umisťovala značky, naváděla hráče, pohybovala se ve své podobě sirény a uhodila každého léčitele, který si dovolil mě vyléčit. Bossova první schopnost se jmenovala Vlna jedu – obrovská zelená vlna zabila kohokoli, kdo se neschoval za sloupy nebo za měniče. Boss vyčaroval vlnu každou minutu, a proto jsme se museli často rozprchnout a schovat se. Přesto se všem přeživším přidal záporný bonus Otrava ubírající každou sekundu 3 % zdraví. Otrava trvala deset sekund a bylo nemožné ji zrušit. Proto se léčitelé museli každou minutu hodně snažit, aby celé výpravě obnovili zdraví. Musel jsem s Anastarií souhlasit. Nemá smysl za těchto okolností utrácet drahocenné body many na tlustého draka.

Avšak má dračí forma měla i pozitiva. Vlna jedu na mě nijak neúčinkovala a stejně tak jsem byl imunní proti následující Otravě. Jediným problémem se ukázali být objevující se stínové. Tanci nedokázali úplně všechny včas přilákat k sobě, a proto mě občas napadl zuřivý jedinec, se kterým jsem byl nucen přiběhnout k tankovi sám. Mezi hráči se pak našel někdo, kdo na stína zaútočil, a ten se rozběhl za ním, zatímco mně přibylo pár bodů zdraví díky plošnému léčení. To samozřejmě neušlo Anastarii.

P O Z O R !

„Brácho, proč nic neděláš?“ zeptal se Draco překvapeně, když spadla další černá kapka připomínající naftu. Bossova druhá schopnost se nazývala Temná kapka. Goblin si zvolil náhodně jednoho hráče, provedl nějaké pohyby rukama a nad hráčem se objevil černý mrak. V mraku se vytvořila černá kapka, která po dopadu daného hráče ihned usmrtila a všem ostatním přidala minutu trvající záporný bonus stoprocentního navýšení zranění jedem. Jakmile kapka dopadla, boss ihned vyčaroval Vlnu jedu. U druhé kapky si Anastaria uvědomila, že je třeba nechat kapku dopadnout na velké množství hráčů najednou, čímž se její zranění rozloží po celé výpravě a zranění dokážou léčitelé zmírnit obrannými kouzly.

„Protože mi řekli, ať stojím tady a umřu,“ odpověděl jsem pravdivě. „Bohužel jsou všechny goblinovy schopnosti spojené s jedem, a tak tu pořád stojím. Navíc další stínové nepřicházejí. Ne, počkat, jeden už je tady. Dej mi vteřinku.“

Přeběhl jsem k tankovi, abych mu umožnil nabrat na sebe pozornost stína, který mě pronásledoval.

„Neptal jsem se, proč neútočíš na bosse,“ nenechal se odbýt Draco. „Ten mě vůbec nezajímá. Ptám se, proč neděláš nic, abys ochránil vejce. Siréna ho chce zničit!“

„Stejně ho v každém případě musíme zničit,“ zavrtěl jsem hlavou. „Náš svět nepotřebuje dalšího vládce nebo stínového draka. Je mi to moc líto.“

„Jak můžeš tak klidně mluvit o zabití draka, který ještě ani nespatřil světlo světa?“ vykřikl můj totem rozhořčeně. „Čím je vinen? Jen tím, že se mu třeba podaří vylíhnout?“

„Podívej, Draco, musíš pochopit, že…“

„Brácho, to ty musíš pochopit, že jsi tu s titánem a sirénou. Oba chtějí vejce zničit, ale ty ne! Ty jsi drak! Zbývá nás tak málo, že každé vejce musíme bránit až do poslední kapky krve! Aquarizamax se obětoval, aby se jeho syn mohl narodit. Na kolenou tě prosím, vymysli, jak bys ho mohl zachránit! Co se stane, když se drak stane vládcem tohoto světa? Pochybuji, že mu Eluna nebo Tartarus dovolí dopustit se něčeho hloupého. Právě naopak. Barlionu čeká éra pokroku, zlatý věk!“

Stacey, mám nápad. Co když…

Ne! odpověděla Anastaria, když jsem jí přednesl Dracovu myšlenku. V Barlioně nebudou žádní draci! Mám na tom svůj zájem. Přichází čas sirén!

P O Z O R !

Udělej něco, brácho! Vždyť oni zničí to vejce!

Mahane, ani nemysli na to, že bys něco provedl! To vejce musí být zničeno!

„Zdravím tě, neúspěšný učedníku,“ přidal se k dvěma hlasům v mé hlavě Geranika, který se objevil několik metrů od nás a překvapeně hleděl na hráče bojující s bossem. „Docela by mě zajímalo, co to tu provádíte. Aha! Je tu dokonce i Kreel!“

„Nový cíl! Baruzi, je tvůj. Drž ho u sloupů!“

„Cíl nereaguje!“ vyhrkl tank překvapeně, když hozený nůž neškodně proletěl Geranikou.

„Je to jen představa, ignorujte ho!“ uvědomila si Anastaria, co se děje. „Připravte se, za tři minuty boss použije nové kouzlo. A za tři sekundy se objeví další kapka!“

„Představa?“ ušklíbl se Geranika a upravil si klopu svého saka. Najednou se celým doupětem rozhostilo ticho. „Mohla by představa provést něco jako tohle?“

Hráči i boss se najednou zasekli. Přede mnou se objevila scéna připomínající výtvor šíleného sochaře, který připravil výjev z voskových figurín zobrazující hrůzy války. Letící blesky, šípy, temná kapka… vše se zastavilo. Celé doupě najednou zamrzlo s výjimkou Geraniky kráčejícího k hráčům tak ležérně, jako by mu to tu patřilo.

„Pokud to dobře chápu, společníku, rozhodl ses, že zabiješ mého budoucího draka.“

„Nejsme společníci,“ zakřičel Kreel. Geranika jeho směrem pokynul rukou a díky tomu titán dostal příležitost promluvit.

„Skutečně?“ zvedl šaman překvapeně obočí. „Byl jsi mi tak nápomocen při získání Srdce chaosu, že si ani nejsem jistý, komu mám být více vděčný – tobě, nebo tomu bezvýznamnému tvoru, který Srdce do našeho světa přinesl. Ayrune, pověz mi, co se tu děje.“

Goblin ze sebe oprášil nějakou špínu, která se mu dostala do šatů, a sebevědomým krokem přešel ke Geranikovi. Vypadal, jako by před chvílí nepřišel o 47 % zdraví.

„Jak jste předpokládal, můj pane, svobodní občané na mě zaútočili s úmyslem zničit vejce. Jakmile bitva vypukla, oznámil jsem vám, že došlo k útoku, a začal je rozptylovat dle vašeho rozkazu. Musím říct, můj pane, že to byla velká zábava. Svobodní občané se velmi rychle učí, dokážou improvizovat a jednat rozhodně. Zrovna jsem si připravoval nové kouzlo, když jste se objevil a všechny zastavil.“

„V tom případě tě čeká další práce. Jak je na tom vejce?“

„Myslím, že můžeme bezpečně zničit auru. Aquarizamaxův duch byl zničen.“

„Jistě je ti jasné, co na tebe čeká, jestli se mýlíš?“ zeptal se Geranika.

„Jen vědomí o možném trestu mi nedovolovalo vám oznámit Aquarizamaxův pád již před týdnem. Je však pryč. Několikrát jsem zkontroloval všechna data a pak jsem je kontroloval znovu a znovu. Nyní je mé podezření již jistotou. Auru je nyní možné bezpečně zničit. Vejce přežije a vy byste měl získat nového bojovníka.“

„V tom případě si ho vezmu s sebou do Armardu,“ promluvil potěšeně Geranika. Měniče přestaly pumpovat temnou mlhu do aury, ale ta již stejně nezářila zlatavou barvou jako dřív. Právě naopak, aura zešedla a změnila se na klasickou mlhu. „Velice jsi mi pomohl, Ayrune. Za tvé dobré zprávy bych tě rád odměnil. Splním ti jakékoli přání, stačí požádat.“

„Ta siréna, pane. Právě ona velela svobodným občanům a já bych ji velice rád otestoval ve své nové aréně. Kdysi dávno jste mi říkal, že by do ní vešel jen blázen, a proto potřebuji dobrovolníka. Siréna se mi zdá jako velice vhodný dobrovolník.“

„Jak si přeješ!“ řekl Geranika a výprava přišla o jednoho hráče. Překvapivě jsem sledoval, že po tom, co Anastaria zmizela, Pán stínů jako by o 300 let zestárl. Jeho tváře zbělely a ruce se začaly třást. Přesto však šaman dále stál a posměšně sledoval okolní situaci.

„Děkuji vám, pane,“ pronesl goblin uctivě a hluboko se uklonil. „Máte nějaké záměry se zbytkem?“

„S Mahanem a Kreelem ano, je však ještě příliš brzy. Přenášení svobodných občanů proti jejich vůli si vybírá svou daň. Klidně je všechny zabij, s těmi dvěma se vypořádám později. Přineste mi měniče a vejce do hradu!“ rozkázal Geranika nově příchozím stínům. „Zničte svobodné občany a srovnejte věž se zemí. Nechci, aby na věž a na draka, který v ní žil, zůstala jediná vzpomínka!“

Tabulky hráčů začaly postupně jedna po druhé šednout. Geranika otevřel mezi výpravou a vejcem portál, a proto se stínové rozhodli spojit příjemné s užitečným a při přenášení měničů zároveň zabíjeli hráče. Přála mi štěstěna, protože to vypadalo, že na mě přijde řada až jako na posledního.

Brácho, dělej něco! Oni to vejce odnesou! prosil Draco. Snažil jsem se pohnout, ale Geranikovo kouzlo stále účinkovalo. Co můžu dělat? Stát a sledovat, jak se v Barlioně objevuje nové, nepřemožitelné monstrum? Stát se svědkem toho, jak naším přičiněním vzniká nový kontinentální scénář spojující myriádu hráčů v boji proti jedinému cíli? Jeden za všechny, všichni za jednoho? Společně k novým zítřkům a další socialistické žvásty…

To určitě!

Neměl jsem dostatek sil, abych se vymanil z Geranikova kouzla, protože rozdíl našich levelů byl příliš vysoký. Věděl jsem však o jedné bytosti, která by mi mohl třeba jen dočasně propůjčit imunitu proti Geranikovu kouzlu. Eluna. Bohyně mi slíbila dar, proč se neozvat, že by se mi hodil právě teď?

Eluno, téměř nikdy tě o nic nežádám, promluvil jsem myšlenkami k bohyni, ale právě jsem se ocitl v situaci, kdy tvou pomoc nutně potřebuji. Osud Barliony závisí na tom, jestli se mi podaří Geraniku zastavit.

Co chceš, šamane? ozvala se okamžitá odpověď. Zachránit vejce? Nemůžu ti slíbit, že zlatý drak Barlioně přinese mír a klid. Jiný drak, který tě nazývá svým synem, předpověděl příchod zlatého draka, který zotročí všechny ostatní rasy a stane se jejich pánem. Takový osud žádáš pro Barlionu? Pro mě není rozdílu, jestli by měl být drak zlatý či stínový. Kdyby to bylo na mně, zničila bych vejce sama, ale nemohu. Proto se tě znovu zeptám: co chceš, šamane?

Chci třicet sekund naprosté imunity proti Geranikovým kouzlům, odpověděl jsem, protože mi právě svitlo, co musím udělat. Stačilo, aby Eluna zmínila mého otce, a jednotlivé dílky puzzle padly na své místo. Jak to, že jsem na to nepřišel dřív? A možnost ovládat své tělo. Věř mi, bohyně. Zklamal jsem tě někdy?

Vše je jednou poprvé. Třicet sekund, šamane. Dostaneš třicet sekund. Poté ti už nebudu schopná pomoci. Udělej, co musíš!

Získán bonus: Elunin polibek.

„Zajímavé,“ promluvil Geranika a zastavil se, když se okolo mě objevil zlatý mrak. „Rozhodl ses utéct?“

„Něco takového,“ odvětil jsem. Neztrácel jsem čas zbytečným rozhovorem, přiběhl k vejci, obtočil jej ocasem, zvedl ho ze země a vykouzlil portál do Vilteraxu. Zmínění Renoxova jména stačilo na to, aby se mi rozsvítilo.

Za několik týdnů čeká mého otce poslední odpočinek. To je prostě fakt, se kterým nemůžu nic dělat. Dokonce sama Eluna mě žádala, abych do toho nezasahoval. To znamená, že vládce draků zemře. Ale! V ocase jsem držel toho, který se stane budoucím vládcem draků. Nikde není psáno, že se tak musí stát v Barlioně! Nikoli, stane se vládcem draků ve světě, do kterého se narodí. Proto se nyní Vilterax seznámí se svým novým vládcem. Už teď je mi líto odvěkých rivalů draků – ledových obrů. Ti budou nuceni před zlatým drakem klesnout na kolena. Ne však Barliona! Proč mě to nenapadlo už dávno?

„Ahoj všichni! Nezapomeňte mi psát,“ řekl jsem a skočil do portálu.

„Synu?“ pozdravil mě překvapeně Renox, když jsem se objevil na zasněženém kamenném podstavci. „Neočekával jsem tě tak brzo.“

„Vilterax… samozřejmě. To mi mohlo být jasné.“ pronesl nevraživě Geranika, který se objevil pár metrů vedle mě.

„Nepříteli?“ promluvil ještě více překvapeně Renox. „Zapomněl sis tu snad něco?“

„Otče, chce si přivlastnit vejce zlatého draka!“ zakřičel jsem a sledoval, kolik zbývalo času u Elunina polibku. Ještě patnáct sekund. Měl jsem čas, ale už ho moc nezbývalo.

„Cože?“ zařval Renox a otočil se na šamana. V tu chvíli se však Geranika změnil v něco strašného. Z jeho zad vystřelila černá potrhaná křídla, oči mu zrudly a obklopila ho temná aura ničící vše živé, ať už rostliny či kameny, v okruhu jednoho metru. Šaman vypadal, jako by jen tak visel ve vzduchu. Šlo o bojové postavení Pána stínů, barlionského tvora na 500. levelu. Byl to dost hrozivý pohled.

„TY!“ Z Geranikových rukou vyletěla temná mlha a obtočila mě. Poprvé od našeho prvního setkání jsem Geraniku zažil naštvaného. „TY SES ODVÁŽIL ZASAHOVAT DO MÝCH PLÁNŮ? JE NA ČASE UKONČIT TUTO FRAŠKU! VEJCE JE MOJE!“

Získán bonus: Prokletí Pána stínů.

-90 % ke všem statistikám (včetně těch ovlivněných vybavením).

Prokletí Pána stínů bylo zrušeno Eluniným polibkem.

„MYSLÍŠ, ŽE DOKÁŽEŠ UNIKNOUT TRESTU?“ vykročil ke mně Geranika a pod jeho kroky se tavil kámen. „JSI JEN HNUSNÝ MALÝ BROUK, KTERÉHO KDYKOLI ZNIČÍM!“

Okolo mlhy vycházející z Geranikových rukou se objevily podivné jiskry, ale v tu chvíli se do situace vložil Renox.

„Nemáš tady dostatek moci, Pane stínů,“ pronesl Renox docela klidným hlasem. Znal jsem však svého otce velmi dobře a věděl jsem, že je na pokraji sil. Mlha a jiskry vycházející z Geranikových rukou se rozbily o ochranný štít, který mě do sebe zahalil. Elunin polibek vypršel, ale situace připomínala pat. Geranika mě nemohl zabít, ale Renox nedokázal ublížit Geranikovi, protože všechnu svou sílu využíval na udržení ochranné bariéry. Stejná situace pokračovala zdánlivě po celou věčnost, ačkoli herní čas ukazoval, že uplynulo jen 90 sekund. Pak se do boje přidali další draci.

„PŘED MOU ZLOBOU SE NEMŮŽEŠ SKRÝVAT!“ zařval Geranika, když na něj začalo dvacet draků chrlit oheň. Dalších deset pomáhalo mému otci s udržením ochranného štítu. Abych řekl pravdu, nemám nejmenší představu, co hráči útočící na Armard vlastně očekávají. Geranika vládl takovou mocí, že pouhým pokynutím ruky dokázal srovnat se zemí celou armádu. Je divné, že vývojáři propůjčili jednomu šamanovi takovou moc. Jaký mělo smysl bojovat proti neporazitelnému nepříteli?

„Nemáš v našem světě dostatek moci, Pane stínů,“ zopakoval Renox. „Uteč, dokud můžeš, nebo tě zašlápneme jako bídného červa. Na úsvitu Barliony jsme tobě podobné zabíjeli po stovkách. Skutečně si myslíš, že si s tebou neporadíme?“

„NEMŮŽEŠ MĚ ZNIČIT, DRAKU,“ zakřičel Geranika. Šamanova černá křídla připomínala ohořelé kosti. Jazyky dračího ohně postupně propalovaly jeho průhledné tělo, což mi naznačovalo, že asi ani to není úplně bez zranění. Geranika však nepřestal vysílat mým směrem mlhu a podivné jiskry. Hodně tvrdohlavé NPC!

„Ale můžu ti z tvého nesmrtelného života udělat peklo!“

Nesmrtelnost? Něco takového v Barlioně existuje?

„O SKUTEČNÉM PEKLE NEVÍŠ VŮBEC NIC! VRÁTÍM SE, DRAKU, A PŘEDVEDU TI HO! ZODPOVÍŠ SE ZE VŠEHO!“ zasyčel Geranika a zmizel. Ochranný štít zmizel zároveň s ním a všichni draci včetně Renoxe vyčerpaně padli na zem. Já jsem musel vyletět do oblak, protože vařící kámen nebyl nejvhodnějším místem k odpočinku.

„Synu, nebudu se tě ptát, jak se ti podařilo získat vejce zlatého draka.“ Renox po chvíli posbíral dostatek sil, aby zvedl hlavu a promluvil. „Starosti mi dělá něco jiného. Co má být ta aura okolo?“

„To je, otče, poslední vůle Aquarizamaxe,“ odpověděl místo mne Draco. „Geranika zlomil jeho ducha a porazil ho, ale naštěstí se nám včas podařilo vejce ukrást.“

„Aquarizamax?“ překvapením se Renox trochu nadzvedl. „Vy jste viděli zlatého draka? Jak došlo k tomu, že použil poslední vůli?“

„Geranika. Objevil dračí doupě.“

Draco začal Renoxovi povídat, co jsme viděli ve filmu, ale mně nahánělo vrásky do čela něco jiného. Jak dokážeme odstranit auru, vytáhnout z ní vejce a především vyjmout rukojeť dýky, ze které stále vycházelo temné světlo? Vždyť právě pro ni jsem se vydal do dračí jeskyně.

Nepřišel jsem na nic lepšího a jednoduše jsem rukojeť uchopil prackou a z aury ji vytáhl. Ozvalo se odporné mlasknutí, jako když se něco velkého vytahuje z bahna, a kdysi zlatá aura zmizela. Odhalila sněhobílé vejce.

„Synu, pusť tu dýku. Musí být zničena,“ požadoval ihned Renox.

„Tohle není dýka, jen její rukojeť. Potřebuji ji, otče. Nesmíme ji zničit.“

„Nebudu se ptát, na co potřebuješ kus Geraniky. Ze svých činů se jistě zodpovíš.“ K mému překvapení se Renox stáhl a dovolil mi ponechat si stínovou rukojeť. „Měl bys však vědět, že po celou dobu, co budeš tento předmět vlastnit, žádný tvor jasný či temný s tebou nepromluví. Právě naopak se tě bude snažit ze všech sil zabít. Protože kdokoli u sebe nese část stínu, stává se stínem sám. Je mou povinností tě varovat.“

„Zničit mě? Dokonce i ti, kteří mi slíbili věrnost?“

„Ano. Ti toho však nebudou schopni, a proto rychle zahynou kvůli protikladům, které je roztrhnou vedví. Jejich instinkt je nutí zničit služebníka stínů, ale povinnost jim ukládá zemřít za svého pána. Nemůžeš se vrátit do svého hradu, pokud ho nechceš vylidnit. Varoval jsem tě. Jsi teď na vše sám.“

„Co jiného mě čeká, tedy kromě snahy všech okolo se mě zbavit? A když už o tom mluvíme, proč na mě neútočíš ty a ostatní draci?“

„Protože my jsme byli svědky toho, jak jsi předmět získal. Víme, kdo je opravdovým služebníkem stínů a kdo je jen pod jejich vlivem. Jsme přece draci. Jsem si jistý, že tě trápí množství otázek, ale nemůžu ti na ně odpovědět. Musím připravit zlatého draka na vylíhnutí, než dojde k tomu, o čem oba víme, že musí nastat. Chci mu najít učitele a připravit tréninkové prostory. V našem světě se brzy objeví nový vládce.“

Aquarizamaxova jeskyně byla zničena.

První zabití z této jeskyně nyní nemůžete získat.

Ehm… Cože? Ještě nikdy jsem podobné oznámení nespatřil a cosi mi říká, že Kreel tyto novinky nepřijme s radostí. Ačkoli… počkat! Vždyť jsem zapomněl na svůj díl informací za přístup do jeskyně!

„Mám jen jednu otázku,“ podařilo se mi vybrebtnout za odlétajícím drakem. „Kdo ví, kde jsou schovány zbývající části Božské sady prvního krále titánů? Nebýt titána, nikdy bychom se do doupěte nedostali a nezachránili vejce. Dlužím mu to.“

„V hloubi pohoří Elmy žije poustevník,“ odpověděl po krátké odmlce Renox. „Ten ví, kde je zbytek předmětů. Poslal jsem ti souřadnice, podle kterých najdeš jeho obydlí. Avšak nevím, jak ho přinutíš s tebou mluvit. Na to musíš přijít sám. Teď mě prosím omluv, čeká mě spousta práce.“

Úkol Zavražděte draka Aquarizamaxe splněn.

Procentuální úroveň splnění: 200. Odměna: +10 levelů, +20 ke všem vlastnostem, +5 % ke všem bonusům z vybavení, +1 000 bodů reputace u všech dosud objevených frakcí.

Přeje si s vámi promluvit císař Malabaru.

8. kapitola

Předtucha

Jakmile zmizelo oznámení o splněném úkolu, vše okolo mě zešedlo. Zmizel Renox, Draco i studený vilteraxský vichr. Zmizelo prostě úplně vše, ale objevil se přede mnou známý znak – ukazatel nahrávání nové lokace. Že by mě k sobě opět přivolali vývojáři Barliony? Ale proč?                       

„Minule byl ten stůl kovový,“ řekl jsem průměrně vypadajícímu muži, když jsem usedal do luxusního křesla.

„Minule jsi byl vězněm. Dost jsem riskoval, když jsem tě tehdy vytáhl ze hry ven,“ pronesl James s úsměvem. Byl to zaměstnanec Korporace odpovědný za ten binec, který se v poslední době na našem kontinentu odehrává. „Teď však jednám v naprostém souznění s licenční smlouvou. Mám ti říct, o jaký odstavec se jedná, nebo mi budeš věřit?“

„Asi ti budu věřit. Proč jsem tady?“

„Zkus se nad tím zamyslet. Nebo raději ne, to by trvalo moc dlouho. Když tě propustili, slíbil jsem si, že ti předám dvacet procent mých výher. Proto potřebuju tvoje číslo účtu. A taky jsem ti chtěl poděkovat!“

„Ty na mě pořád sázíš?“ zeptal jsem se překvapeně. „Myslel jsem si, že už jsem ti k ničemu.“

„Víš, co je tohle zač?“ James zničehonic ze stolu zvedl vysoký stoh papírů.

„Prostě hromada dokumentů. Někdo z tvých podřízených to nemá v hlavě v pořádku a trvá na používání papíru.“

„Papír je bezpečnější,“ odpověděl James klidně. „Tady máš. Řekl bych, že okamžitě pochopíš, o čem mluvíme.“

James mi hodil šanon o pěti stech stran. Podíval jsem se na něj a z mnoha divných šifer jsem přečetl jediný čitelný řádek. Projekt: Prokletý stínový drak – pravidla a omezení. Trvání projektu: 16 měsíců.

„Prokletý stínový drak byl plánovaný jako celý projekt?“ Mé překvapení neznalo mezí.

„Se svým samostatným a docela vysokým rozpočtem, s obrovským počtem vývojářů, scénáristů a designérů. Během posledních šesti měsíců na tomhle projektu nepracoval snad jedině velký šéf.“

„Na co potřebujete dvě stvůry?“

„Myslíš Geraniku? Ten není stvůra, je to vládce nepřátelského císařství. Stále se nacházíme v přechodném období, a proto ho hráči můžou potkat. Ale brzo už bude Geranika umístěný do svého hradu a vládnout bude výhradně skrze své heroldy a rádce. Aspoň se to tady tak píše. Dostal se mi do rukou další svazek, který je ještě tlustší než ten předchozí. Scénář vývoje Stínového císařství, část čtvrtá z osmi.“

„Nejsem si jistý, že tě chápu, Jime…“

„Bože, proč jsem se rozhodl spolupracovat právě s šamanem? Podívej, právě jsi spláchl do hajzlu patnáctiměsíční práci nejméně tří stovek lidí. Stínový drak měl být hlavním nepřítelem dalšího rozšíření hry. Velký hrdina si to ale nakráčí do jeskyně a rozhodne se změnit sled událostí.“

„To mluvíš o mně?“

„A o kom jiném asi? Vždyť je to jen deset minut, co jsi ukradl vejce, a mezi mými lidmi došlo ke třem infarktům. Vedoucí manažer nebere telefon a zamknul se ve své kanceláři. Hlavní scénárista je po pás zavalený manuály a snaží se přijít na nějaký způsob, jak ukrást dračí vejce, aniž by se dopustil chyb v kontinuitě příběhu. Prostě někteří se snaží vymyslet řešení, část lidí je v šoku a zbytek v depresi. Jen ty cváláš jako nějaký d‘Artagnan na koni okolo a směješ se na celý svět. Hned od začátku jsem jim říkal, že tě nesmí do jeskyně pouštět, jinak se naše snahy obrátí v prach. Nevěřili mi. Dokonce si ze mě dělali srandu. Jednoduše ti chci poděkovat za možnost vysmát se jedné mé otravné kolegyni. Technicky vzato je to moje nadřízená, ale může jít do… ty víš kam. Dáš mi to číslo účtu? Nechce se mi prohledávat naši databázi.“

„Vejce nemůžete ukrást,“ zamumlal jsem. Jamesovu povídání jsem tak úplně nevěřil.

„Klídek, ze světa draků nemůžeme nic odnést. Jiné světy byly vytvořeny právě proto, aby místní předměty zůstávaly na svém místě. Nikdo našemu týmu nedovolí upravit kód hry, který je několik let neměnný. Bylo by to příliš riskantní. Prostě budeme muset být při příštím testování daleko obezřetnější. Koho mohlo napadnout otestovat situaci za hráče imunního vůči jedu a s vysokými úrovněmi reputací? Navíc tento hráč dokáže otvírat portály do jiných světů… No, rozhodně někoho vyhodí, to je jasné.“

„A kolik jsi vyhrál?“

„Když si sečtu všechny idioty, co se stavěli do řady, aby si se mnou mohli za daného kurzu vsadit, čtyřicet milionů. Osm milionů je tvých.“

„Čtyřicet milionů?“ vyhrkl jsem. „To je každý zaměstnanec Korporace miliardář?“

„Říkal jsem ti, jde o ten kurz. Hodnotu sázky jsem určil na celkem normálních sto tisíc na hlavu.“

„Já ti nevím. Z mého pohledu jde i tak o velkou sumu peněz. Tady je můj účet.“

„Aha, bezva. Opsal jsem si číslo tvého účtu, poděkoval jsem ti a pověděl jsem ti o Geranikovi. Mám hotovo a můžu tě vrátit tam, odkud jsem tě vytáhl. Pozdravuj ode mě Kreela!“

Mé okolí znovu ztmavlo a objevil se další ukazatel nahrávání. A to ještě před tím, než jsem stihl zareagovat na to, že se James znal s Kreelem. Jak je to možné? Že by tak otevřeně potvrdil Anastariino podezření o Kreelově spojení s Korporací? Možná byl jedním z lidí pracujících na prokletí stínového draka. V tom případě je mi jasné, jak získal tak vzácnou třídu postavy…

„Ničitel je zpátky,“ zavrčel ze svého podivného křesla postaveného z písku Moni. Žhavé slunce pouště mi znovu přidalo záporné bonusy a tím mě přivítalo zpět do Barliony. „Chystá se nám zazpívat, jak se to všechno seběhlo.“

„Nechceš nám náhodou něco povědět, Mahane?“ Kreelův hlas mě přinutil otočit se. Polovina výpravy ležela různě poházená v písku, jako by zastávala roli nevinných obětí, a mezi nimi pobíhali léčitelé, kteří postupně všechny křísili. Jinými slovy jsme se nacházeli na místě, kde kdysi stála věž. Někomu se podařilo přežít její zničení a postupně oživoval méně šťastné spoluhráče. No, aspoň že tak. Minimálně neztratili zkušenosti. Mezi mrtvými hráči ležela i Aquarizamaxova mrtvola. Okolo ní poskakoval Gnum Zlomyslný a pískal si nějakou písničku. Vzhledem k velikosti jeho dýky, aktuální činnosti a neustálému chechtání přerušujícímu pískání jsem se ho raději neptal, co chystá.

„No…“ rozpřáhl jsem ruce v gestu uznání viny. „Dokončili jsme úkol…“

„Zničil jsi jeskyni,“ pronesl Kreel.

„To ne! Není to moje chyba. Všichni slyšeli, že Geranika nařídil zabití všech členů výpravy a srovnání věže se zemí. I kdybych vejce nesebral, nic by se nezměnilo. Prostě nebylo naším osudem jeskyni dokončit. A místo toho, abys mi tu nadával, by sis měl radši promluvit s velitelem výpravy. Proč nečekal, že goblin Geraniku varuje? Kdyby hned ze začátku zablokoval veškerou komunikaci, k žádnému problému by nedošlo.“

„To je docela velké ‚kdyby‘, nemyslíš? Vůbec se mi to nelíbí,“ zamračil se Moni.

„K výpravě jsem přibral dvacet žoldáků, kteří přišli jen kvůli Prvnímu zabití,“ přidal se z druhé strany Kreel. „Co jim teď mám jako říct? Že za dva týdny strávené procházením jeskyně nezískají vůbec nic? Vždyť oni ten náš úkol neměli.“

„Kreele, zase mluvíš se špatným člověkem. Já jsem přece celou bitvu stál na jednom místě a do ničeho nezasahoval, jak mi bylo řečeno. Nevedl jsem výpravu a nemůžu být zodpovědný za zničení jeskyně. Fakturu pošli Anastarii. Za ztracený čas tvých lidí by měla zaplatit ona. Sto tisíc zlatých pro každého člena výpravy je myslím odpovídající částka. Jestli potřebuješ nějaký důkaz, použij její vlastní slova. No… už si přesně nepamatuju, co řekla, ale v jednu chvíli převzala velení nad výpravou. Nikdo ji k tomu nenutil. Pokud byla jeskyně zničena kvůli jejímu vedení, rozhodně by za to měla být zodpovědná ona, protože zodpovědnost padá vždy na bedra velitele výpravy. Kvůli tomu ta hodnost existuje.“

„To je nápad, Kreele!“ zakvákal Moni a vyskočil ze svého písečného trůnu. „Zkusím o téhle možnosti zjistit víc. Někteří z mých přátel jsou právníci.“

„Dobrá, je rozhodnuto. Ale co ta slíbená informace o legendární sadě, Mahane? Slíbil jsi mi to, až získáme První zabití. Jeskyně je fuč, a proto je naše dohoda neplatná, ale já ty informace prostě potřebuju.“

„Tady,“ poslal jsem titánovi souřadnice poustevníkova obydlí a část videa svého rozhovoru s Renoxem, kde mi povídá o vybavení. „Nevidím žádný důvod, proč bych ti neměl pomoct. Pokud se ti poustevníka podaří přimět k řeči, musíš mi říct, jak jsi to dokázal. Pro dobro všech. Nemůžu ti zaručit, že na to přijdeš. Promiň, ale vývojáři Barliony jsou dost podivínská banda… Mimochodem, mám tě od jednoho z nich pozdravovat. Říká si James. Vede tým zabývající se novým obsahem chystaným do hry. To je všechno. Nic dalšího mě tu nečeká, takže poběžím pryč. Mějte se.“

„Ve jménu Malabaru zničím posluhovače stínů!“ zakřičel strážný. Tělem mi projela ostrá bolest a objevila se zpráva oznamující, že příštích dvanáct hodin musím strávit mimo Barlionu. On mě zabil!

„Je to tady,“ pomyslel jsem si, když se kryt kapsle odsouval stranou. Renox měl pravdu. Se staříkovým dárkem jsem neměl ve městech a v Altamedě co pohledávat. Dokud mám u sebe rukojeť, všichni strážní se mě okamžitě snaží zabít. Pokud bych se teleportoval do hradu, Viltrius a zbytek osazenstva by přišli o rozum. Chtěl jsem snad něčeho takového dosáhnout? Vůbec ne. Takže o Altamedě nemůže být v tuto chvíli ani řeč. Na druhou stranu mám přece plán. Musím projít druhou jeskyní, získat ostří a pokračovat dál. Proč upadat do melancholie? V Barlioně je mnoho míst bez jakýchkoli NPC. Prostě musím několik týdnů trpělivě čekat. Nic se mi nemůže stát.

S těmito příjemnými myšlenkami jsem ulehl do postele a usnul.

„Dobré ráno, Danieli. Je čas vstávat. Snídani máte na stole,“ probudil mě ženský hlas. Z toho překvapení jsem v mžiku zapomněl na ospalost. Rychle jsem si sedl, rozhlédl se po pokoji a spatřil hezkou mladou ženu, jak mi na stůl dává hamburger, hranolky a nějaký nápoj. Nechyběla ani má oblíbená hořčice! Všechno jistě pocházelo z fast foodu oblíbeného lidmi nad sto (kilogramů, nikoli let).

„Co ta náhlá štědrost?“

„Přinesli jsme klenotnickou soupravu, jak jste chtěl. A cestou jsem se stavila ve fast foodu, abych vás překvapila. Kdo by chtěl celou dobu jíst jen nutriční kaše z výživového modulu? Posaďte se.“

„Mno…“ zamumlal jsem. Zvykl jsem si svou kapsli pro dlouhodobé hraní používat úplně nahý, a proto jsem včera večer ulehl do postele, aniž bych se oblékal. Neměl jsem chuť předvádět své neoblečené tělo neznámé dívce.

„Klidně se zabalte do prostěradla,“ zasmála se dívka, když si uvědomila, co se děje. „Abych byla upřímná, úplně jsem zapomněla, že jste hráč. Naši obvyklí klienti o hru ani nezavadí. Můžu se otočit, pokud chcete.“

„Jak si přejete,“ zamumlal jsem, zabalil se do prostěradla a skoro doslova se dovalil ke stolu. „Co je v burgeru?“

Když odešla, oblékl jsem se, posadil se na křeslo a položil si klenotnickou sadu do klína. Ruce se mi třásly nedočkavostí. Už už jsem chtěl roztrhat balicí papír a otevřít víko. Nejdřív jsem však uklidnil své vzrušené vědomí. Třicetiletý muž by neměl při rozbalování nové hračky cítit nervozitu jako prvnička. Celá záležitost by měla proběhnout s rozumem, opatrně a jak se sluší a patří pro muže mého věku.

Rozměry krabice působily impozantně. Byla asi metr a půl dlouhá, metr široká a metr a dvacet až třicet centimetrů vysoká. Nevlezla se mi na klín a rozhodně nebyla z nejlehčích. Pomyslel jsem na ženu, která sem musela krabici přinést, a trochu ji politoval. Přesto jsem nechtěl krabici rozbalovat na zemi. Sada mě k sobě táhla skoro až na fyzické úrovni. To je divné. Podobný pocit mě dosud zachvátil jen jednou – když mi doručili kapsli pro Barlionu. Tehdy jsem nedokázal stát na místě a neustále jsem pracující techniky obcházel a sledoval, jak celý kolos skládají a nastavují. Mé vzrušení mělo své opodstatnění, protože jsem na kapsli čekal celý rok, ale teď… Ani vlastně nevím. Pravděpodobně se můj organismus nemohl dočkat, až uvidí jádro, drát a další nástroje, které mi jsou téměř rodinou… Jiné vysvětlení jsem nemohl nabídnout, ale rozhodně to stačilo k tomu, abych rozerval papír, zvedl víko a podíval se, co sada v sobě skrývá.

MÁ KRÁSKO!

Jak může někdo popsat pocit filatelisty, který právě získal vzácnou známku? Nebo numizmatika zkoumajícího jedinečnou vyraženou minci? Nebo škaredého kluka pozvaného na rande nejhezčí dívkou z města?

Extáze? Vytržení? Nirvána? Trans? Všechno dohromady?

Díval jsem se na drát, miniaturní kovadlinu, výheň pro tavbu, kousky kovu, jádro, sazbu pro kameny, kameny samotné, leštící kotouč a uvědomil si, že jsem právě zjistil, co je to štěstí. Vědomí se sepnulo a ruce samy od sebe sáhly po měděném drátu a jádru. Čistě automaticky v rytmu, jaký jsem si vypěstoval v dole, jsem začal navíjet drát. Jedna smyčka, pak druhá a třetí. Ta třetí se mi moc nepovedla, musím ji předělat. Ano, teď je to lepší. Opatrně vyjmout kroužek z jádra a obtočit ho po celé délce drátem. Musím se snažit, abych drát obtočil co nejpevněji a tím prstenu dodal odolnost. Proces výroby mě do sebe tak neskutečně vtáhnul, že jsem od práce vzhlédl až tehdy, když jsem spotřeboval všechen dodaný drát. Podlaha byla plná drátěných prstenů, ale neobjevila se žádná zpráva o zvýšení úrovně klenotnické profese. Udělal jsem nějakou chybu? Vždyť jsem použil ten nejjednodušší recept a klenotnickou úroveň mám na dvanáctce. To vůbec nic neznamená? Škoda.

Musím se stavit za Rinem a zeptat se na jinou profesi. Třeba na koželužství. V dolech je spousta krys a pro mě by neměl být problém získat z nich kůže. Kdyby mi to nešlo, Kart mi do začátku jistě nějaké půjčí. Až teď jsem si všiml, že se na mém pracovním místě přestaly krysy ukazovat, proto bych měl někoho požádat, aby mi dovolil s nimi bojovat u něj. Odsouzenci mi určitě umožní lovit krysy výměnou za nějaké prsteny. Vždyť většině z nich jsou krysy úplně k ničemu. Já vlastně ty potvory nenávidím. Jsou škaredé, šedé, neustále pobíhají sem a tam a snaží se vběhnout do jakékoli díry. Přitom si o sobě tolik myslí! Parádnice hloupé! Kdo jim dal právo se ke mně tak chovat! A za co? Všichni si myslí, jak ta holka není chytrá a bystrá, přitom si vůbec neuvědomila důsledky toho, že odešla z mého klanu. Počkat. Jaký klan? Jaká holka? Nemluvil jsem snad až do teď o krysách? Co to…

ANASTARIA!

Jako by mě zasáhl blesk. Vědomí se vrátilo do reálného světa a celé tělo mi polil studený pot. Stalo se to znovu? Jsem Daniel Mahan, 33 let. Jsem svobodný muž se závislostí na černé úrovni, který neprošel dostatečně dlouhou rehabilitací a jeho vědomí občas zaměňuje Barlionu s reálným světem. Nebýt mé stále dost žhavé nenávisti k Anastarii, pak… Proč se všechno musí tak kazit?

Poprvé od svého propuštění jsem měl možnost, čas a touhu promyslet si vše, co se mi přihodilo za poslední rok.

Nejdřív jsem si uvědomil, že mě dostali do vězení schválně. Hacknutí imitátora pracujícího ve zpracování odpadu bylo narafičené. Někdo chtěl, aby se v Barlioně objevil šaman Mahan. Samozřejmě nejsem paranoidní, ale všimnu si, když mě někdo neustále špehuje. Marina moji domněnku potvrdila.

Právě ta holka hrála velkou roli v mém přesunu z normálního života do virtuální věznice. Proč bych jí teď měl věřit? Objevila se tak náhle a stejně náhle mi pověděla svou část příběhu. A nato mě náhle požádala, jestli by se mohla přidat do mého klanu. To je na můj vkus až moc „náhle“. Je ale pravda, že pro mě posbírala nějaké důkazy a předá mi je, jakmile se vrátím do normálního života.

Musím si pak najmout právníky, aby se mému případu podívali na zoubek. Pořádné právníky, ne ty mlíčňáky přidělené vládou. Ti už zjistí, jak se věci mají, kdo je v právu, kdo hlavní viník a kdo spolupachatel. Pokud z toho vyplyne, že je vinna i Marina, nebude mě její osud vůbec budit ze spánku. Tři měsíce v pekle zvaném důl Pryke mě naučil důležitou věc – jak si kdo ustele, tak si lehne.

A Pryke… měli v úmyslu mě tam poslat zpět. Anastaria před Stvořitelovou hrobkou schválně volila slova tak, aby mě vyprovokovala k útoku a následnému strávení zbytku trestu s krumpáčem mezi zuby. Označili mě za zbytečného, odebrali mi suroviny, osobní majetek a přátele. Proč to udělali? Aby získali přístup k hrobce? Chtěli snad hromady surovin? Tahle myšlenka mi nedávala spát, protože mi přišla naprosto nelogická. Anastaria přece musela vědět, že bez mé přítomnosti bude hrobka daleko méně lukrativním místem a kořist nebude tak bohatá. Přesto mě zahnala do rohu jako prašivého psa. Chtěla se snad později dohodnout? Proč by mě v tom případě posílala do Pryku? V dole už by bylo na dohody hodně pozdě. Nevěřím, že si toho Stacey nebyla vědoma. Něco tu nedává smysl.

No nic, nechme Pryke Prykem, protože už odbočuju od hlavního tématu. Musím si vzpomenout, jak všechno pokračovalo. Během hraní hry se mi podařilo vyrobit první figurky z Karmadontovy šachovnice. Díky nim jsem si dostatečně zvýšil reputaci a získal možnost odejít z dolu. Šachovnice se okamžitě stala cílem klanu Fénix, který znal informace o Stvořitelově hrobce. Když vyšlo najevo, že se k jejich klanu nepřipojím, přidala se Anastaria do mého klanu.

Proč jsem se vlastně tehdy k Fénixu nepřidal? Neměl jsem k odmítnutí žádný důvod kromě nějaké vágní předtuchy, že by to byla chyba. Kdyby se Anastaria chovala trochu jinak, například kdyby proti mně nepoužila sirénin jed, častěji se na mě usmála a několikrát mi prohrábla rukou vlasy, asi bych do Fénixu přece jen šel a zapomněl na rozhodnutí založit vlastní klan. Ale ne! Ta holka, kterou všichni pokládají za jednu z nejlepších analytiček hry, udělala všechno pro to, aby mě za žádnou cenu ani nenapadlo připojit se k jejímu klanu. Další podivný rozpor mezi Staceyinou povahou a chováním. Proč to dělala? Čím víc se o Anastarii dovídám, tím jsem si jistější, že nikdy nejedná bez dobrého důvodu. To může znamenat jediné. Prostě měla nějaký důvod, aby mi nedovolila vstoupit do klanu jejího otce. Chybí mi spousta informací.

Následuje scéna odehrávající se před vchodem do Stvořitelovy hrobky. Pominu-li pokus poslat mě zpět do dolu, vypadala ta scéna příliš… Prostě, kdybych byl divadelní kritikem, začal bych řvát: „Tohle neberu!“ Přece mě ze všeho nejdřív měli zabít. Pro všechny případy… Pokud by se hrobka neotevřela, jednoduše by se mi omluvili, protože bych byl stále ještě ve vězeňské kapsli, a poprosili mě, abych hrobku otevřel. Ale to ne. Nechali mě v jednom kuse a radši mě ničili psychologicky. Udělala Anastaria něco takového jen kvůli bonusům své rasy? To si nemyslím. Bylo by daleko jednodušší mi informaci podstrčit v reálu, abych následně zareagoval podle očekávání. To však neudělala, a proto za tím stojí něco jiného. Co to je? Nerozumím tomu.

Tak dál. Je sice dost nepříjemné opakovat si své ponížení, ale dva momenty celé situace vyčnívaly nad ostatní: Ying-Yang a moje smrt, když jsem zavolal Viltriovi. Začněme tím druhým. Před hodinou či dvěma Anastaria předvedla, že ji hráči právem považují za jeden z nejlepších strategických mozků hry. Aniž by dopředu znala bossovy schopnosti, dokázala mu snížit zdraví na 53 %. To je vážně něco. Bylo by naivní předpokládat, že byla Anastaria nepřipravená, protože mě zabila až ve chvíli, kdy jsem goblinovi řekl vše potřebné. Logickým důsledkem je tedy to, že Anastaria chtěla, abych svůj hrad přenesl jinam. Opět se objevuje otázka: proč? A stejně tak i odpověď: netuším.

Ying-Yang podle Elizabeth nepopiratelně dokazuje, že Anastarii stále miluji a ona mě taky. Jinak by se kámen automaticky zničil a nebyli bychom schopni spolu telepaticky komunikovat. Není důvod hádat se s technologií, která jednoduše rozpozná lidské pocity. Tucty technické dokumentace potvrzují schopnost moderních senzorů vnímat dominantní lidské emoce: strach, bolest, radost, melancholii. Nevzpomínám si, jestli je v tomto seznamu i láska, a jsem příliš líný, než abych přešel k počítači a zjistil si to. Dobrá, není to lenost, prostě se bojím zjistit pravdu. Jestli mě Anastaria nemiluje a software to nedokáže poznat, tak to přežiju. Neopětovaná láska a tak dále. Pokud mě ale skutečně miluje, tak… Ne, k počítači raději nepůjdu.

Co tu máme? Podařilo se mi zaplatit obrovský dluh vládě a získat zpět svobodu. Dokázal bych to zaplatit bez dohody s Anastarií a ostatními, což se mi vrátilo v penězích za jejich odchod z mého klanu? Rozhodně ne. Pokud Anastaria od začátku plánovala ukrást mi hráče, rozhodně by nedovolila, abych nastavil takové klauzule. Přesto byla v každé dohodě doložka o penále. Díky těmto odstupným od bývalých spoluhráčů jsem se mohl vykoupit z vězení. Je jasné, že nešlo o náhodu, ale o připravené rozhodnutí. A vracíme zpět k velmi často přehrávané repríze: Proč? Netuším.

No dobrá, ale nemělo to jen pozitiva. Kromě lidí a postavení klanu v žebříčku jsem ztratil obrovské zásoby císařské oceli. Pokud započítám předměty, které mi uzmula Anastaria, dostanu se na velmi vysoké číslo. Přestože mi vrátila šachovnici, neviděl jsem dosud Oko, krastily, Erikův první výrobek a ani karty. Možná je hodnota předmětů v účetní rozvaze rovna odstupnému, ale něco mi říká, že mé propuštění do reality je daleko cennější než nějaké řádky v softwarovém kódu hry.

Neměl bych ani zapomínat na tajemnou organizaci, která chce fénixákům ublížit. Nedokážou to sami od sebe, a proto se nabídli jako můj nástroj pomsty. Podařilo se mi utéct jejich dohledu (zatím se pořád nikomu nepodařilo mě objevit) a teď mohu jednat sám za sebe. Naším společným cílem je ublížit Fénixu. Hlavní plán navržený staříkem je zničit Anastarii a Hellfira. Plán B, který jsem navrhl já, je nechat třemi svitky Armagedonu explodovat jejich hlavní hrad. V každém případě zasáhneme jejich finance a pozici v žebříčku. Zde vidím samá pozitiva.

Následuje hlavní otázka: proč se chci Anastarii vlastně pomstít? Pominu-li ránu pro moji mužnost – tedy že mě opustila má milovaná žena – nic hrozného se mně ani mému klanu nestalo. Mohlo to skončit špatně, kdybych se ocitl v Pryku, ale nedošlo k tomu. Právě naopak se mám docela dobře. Jsem volný, bohatý a slavný. Proč se vlastně mstít? Jaký má smysl ničit Anastariinu postavu? Hellfire mě nezajímá, stejně jsem ho nikdy neměl rád, ale Stacey… Ona je symbolem, a pokud bych ji zničil, zalil by mě oceán naštvaných hráčů. Nepotřebuji si nechat vyložit budoucnost. Přesně vím, k čemu by došlo.

To má celkem jasné řešení. Musím si promluvit se Stacey, ale s tím souvisí další otázka. Proč si o tom dosud nechtěla pohovořit? Necítí snad potřebu si promluvit, ačkoli Ying-Yang zůstává v jednom kuse (stále odmítám přejít k počítači)? Proč se však Anastaria chová, jako by se nic nestalo? Další krutý plán? Šílenství. Prostě si musíme promluvit, o tom není sporu. Musí se to však odehrát za mých podmínek. Nejdřív chci dokončit jeskyni a podstrčit Anastarii Slzu. Pak chci projít Stvořitelovou hrobkou, abych získal Spásu. O důvodech jejího chování si se Stacey promluvím ve chvíli, kdy budu mít všechna esa v ruce.

Je rozhodnuto!

Zbývá jediná otázka, na kterou nemám přesnou odpověď. Co bych měl dělat se svitky Armagedonu? Mám je použít ke zničení fénixáckého hradu? Zaplatit Barsině za práci, kterou odvedla při povýšení mého klanu mezi první tisíc klanů Barliony? Zajímavý nápad. Evolett mi svitky předal bez jediné otázky. Dokonce navrhl, abych je použil, až za několik týdnů vypukne oficiální slavnost Fénixu, a tím maximalizoval škody na jejich financích a reputaci. Co to má vlastně být? Boj dvou klanů o místo pod sluncem? Dávalo by to smysl, kdyby klany patřily do jednoho císařství, ale oba muži se rozhodli umístit svá hnízda na opačnou stranu barikády. Kromě toho nesmím zapomínat na to, že jsou Ehkiller a Evolett bratři! Že by jeden z nich plánoval pokořit druhého? To určitě!

Přišla chvíle, které jsem se nejvíc obával. Začal jsem pochybovat o vlastních činech. Plán rozsáhlé odplaty vůči Fénixu najednou nevypadal tak opodstatněně, ale stále zůstával atraktivní. Pokud bych se chtěl stát ještě slavnějším, zničení Anastarie a Hellfira by na dosažení tohoto cíle bezpochyby stačilo. Vsadím se, že bych si při tom i něco vydělal. Proč teda Anastaria dělá všechno proto, abych ji ještě víc nenáviděl? Nenávist, s jakou muž nenávidí ženu, jak jsem již řekl. Útok na moji psychiku při otvírání Stvořitelovy hrobky, rozhovor během mé absence, její účast v pořadu o mém klanu, mé ponížení před zbytkem výpravy. Proč to dělá? Vždyť musí chápat všechny důsledky svého chování a především mé pocity. Nerozumím tomu. Samozřejmě bych jí mohl být vděčný i v tomto ohledu. Nebýt mé nenávisti k Anastarii, nedostal bych se třikrát z černé úrovně závislosti. Ale nic z toho přece nemohla tušit.

Nebo snad ano?

Sakra! Už vůbec nechápu, co se vlastně děje, ale vím jistě, že všechno probíhá jinak, než to na první pohled vypadá. Všechno je zamotané a zmatené. V hlavě mám takový chaos, že bych nejradši poslal všechny k čertu, smazal šamana, zapomněl na hru a nikdy už do kapsle nevstoupil. Neumím řešit problémy o stovkách, ne-li tisících neznámých. Jedna konstanta však zůstává stejná: jsem šaman.

Odložil jsem klenotnickou sadu na podlahu, postavil jsem se a vydal se jako v transu ke kapsli. Je na čase přestat přemýšlet. Poslední dobou nic jiného nedělám. Mým úkolem je naslouchat pocitům.

VSTUP!

Anhurský hřbitov byl stejně jako u jiných měst hned za městskými hradbami. Nečekal jsem, až mě zase spatří strážní, a vybral jsem si k odpočinku místo nedaleko Anhursu.

Modré vody Altairu, největší řeky našeho kontinentu, pospíchaly od severu na jih, aby se co nejdřív vlily do oceánu ležícího tisíce virtuálních kilometrů daleko. Skočil jsem docela blízko, protože těsně před vstupem do transu mě napadla skvělá myšlenka. Je na čase rozhodnout o budoucnosti klanu. Ujistil jsem se, že na mě nikdo nechce zaútočit, a posadil se na břeh řeky. Otevřel jsem nastavení klanu, nechal si vyjet tabulku s hlášením a začal pracovat. Abych se ujistil, že neučiním žádná emocionální rozhodnutí, potřeboval jsem pořádné informace. Nemohl mi je dát nikdo jiný než sama Barliona…

„Chikane, co budeš dělat, až dosáhneš 200. levelu?“ ozval se hlas, který mě vyrušil z nastavování klanu. Sakra! Měl jsem se krátce proletět, abych se ujistil, že v blízkosti nejsou žádná NPC nebo hráči. Zajímalo mě, jestli jde o zónu pro zabijáky. Ale co, už je pozdě. Musím zjistit, jestli jsou Chikan s jeho kamarádem neškodní, nebo mám přeskočit jinam.

„To kdybych věděl. Možná odejdu ze školy a začnu v Barlioně pracovat na plný úvazek. Pokud začne situace vypadat černě, možná se zkusím oženit se Stacy Kuminovou. Pamatuješ se na ni? Kdysi jsem ti ukázal její hologram. Šel bys mi za svědka, kdybychom do toho praštili?“

„S Kuminovou? No jasně, kámo,“ zasmál se Silkodor, lupič na 155. levelu. On a Chikan, paladin s levelem 173, se oddávali jedné z nejzbytečnějších aktivit Barliony. Zvyšovali si úroveň rybaření. Dva kamarádi, aspoň jsem je za kamarády pokládal, seděli nedaleko mě, nahazovali vlasce a občas si přihnuli jakéhosi barlionského ležáku. Hezký chlapský den.

„Ale no tak, Johne. Co když mě mezi sebe přijme klan, co pořádá pořádné výpravy? Klidně bych se mohl dostat k azurákům nebo k Dědicům.“

„Haha! Klidně do toho seznamu přidej i Fénix, když už jsi v tom!“

„Ale jdi někam. Jen se koukni na Mahana, tomu se to podařilo! Proč by se to nemohlo podařit i mně? Za zkoušku nic nedám.“

„Mahan patří ke Korporaci. To ví každé malé dítě,“ odpověděl mu Silkodor. „Zrovna minulou noc jsem se se svojí Vitou bavil o tom, kdo se s kým rozešel. Jestli Mahan s Anastarií, nebo Anastaria s Mahanem. Málem jsme se kvůli tomu pohádali.“

„Já ti nevím. Četl jsem, že je normální hráč jako ty a já. Jenže on měl štěstí a my ne.“

„Štěstí? To určitě! Chceš vědět, co je opravdové štěstí? Vita mi řekla, co se stalo u nich v práci. Jednomu z jejích spolupracovníků se udělalo zle.“

„Co tím myslíš?“

„Tím mám na mysli, že zemřel. Na hodinu. Selhala mu část srdce nebo něco takového, už si nevzpomínám co konkrétně. No ale jim se podařilo ho probrat. Dokážeš si to představit? Podle Vity ten chlap ztratil jen 10 % mozku a stále má možnost žít docela normální život. Tomu já říkám štěstí. Mahan je prostě nastrčený. Takové štěstí, jaké mu přeje, nemá nikdo. Byl u začátku kartosského rozšíření, vyčistil Temný hvozd, získal hrad a vyhrál nejhezčí holku Barliony. Tu měl teda jen dočasně, ale i tak.“

„Moje Stacy je hezčí!“ namítl Chikan.

„Ještě není tvoje. Poslouchej! Proč si nezazpíváme? Je takový krásný den, nic tím nezkazíme…“

„Hmm… Tak jo! Ale dej mi vteřinku, musím se odhlásit do reality.“

„Pořád ještě používáš tu starou helmu? Bojíš se, že ti vaši přiběhnou vynadat, že řveš na celý byt?“

„Právě proto jim chci říct, aby mě nerušili. Pět sekund!“

Neměl jsem již tolik trpělivosti, abych čekal na jejich zpěv, proto jsem otevřel mapu, vybral si jiné místo vzdálené několik kilometrů a skočil na něj. Pořád potřebuji vyřešit záležitosti klanu.

Silkodor a Chikan potvrdili mé podezření, že pro mnohé hráče Malabaru i Kartossu je Mahan hráčem dosazeným Korporací. Z toho důvodu se ke mně zkušení hráči nepřipojí. Jaký má smysl přidávat se ke klanu, který se nedočká ničeho nového a zajímavého, protože všechny scénáře jsou již v pohybu a Mahan, zástupce Korporace, pomalu upadá do zapomnění? Dokonce ho opustila i Anastaria! Tenhle bod si musím v seznamu úkolů zvýraznit. Jak jsem na tom s klanem? Potřebuji více informací…

„Eriku, ahoj! Kde jsi?“ jakmile jsem se rozhodl, co s klanem, zavolal jsem prvnímu hráči, kterého jsem dobře znal. Najatá náborová firma mi posílala kontakty na každého hráče, který se jim dostal pod ruku. Od mého rozhodnutí předat nábor firmě se k nám přidalo asi 17 000 hráčů.

„Jsem v Anhursu, venku u kovářů,“ odpověděl trochu překvapeně válečník. Ode mě asi hovor vůbec neočekával.

„Skvělé! Potřebuji tvou pomoc. Zajdi do obchodní čtvrti, najdi klan jménem MIDCons a předej jejich zástupci mým jménem amulet. Potřebuji si s nimi promluvit.“

„Noo… Dobrá, už tam mířím. Mezitím mi řekni, zdržuje tě něco, že si tyto pochůzky nemůžeš obstarat sám?“

„Kdybych mohl, nežádal bych tě o to. Dočasně na mě útočí všichni městští strážní. Nechtějí mě uvěznit, ale rovnou zabít. Nemám jinou možnost než tě požádat o pomoc. Uděláš to? Skvěle! Řekni jim, ať se mi co nejdřív ozvou! Měj se!“

Když jsem si prošel růst členů klanu, jeho financí, sfér vlivu, reputací a hodnocení, které z nějakého neznámého důvodu umístilo Legendy na 440. místo Malabaru, uvědomil jsem si, že sám nedokážu klan řídit. To je prostě fakt, kterému se nevyhnu. Zisky klanu pomalu, ale jistě stagnovaly, Trezory Altamedy byly každým dnem prázdnější, ale náklady rostly dál. Hráči se připojovali ke klanu, ale moc dlouho se u nás neohřáli. Průměrná doba členství se zastavila na dvou týdnech. Tak dlouho trvalo lidem zjištění, že nikoho nezajímají, nikdo nepřipravoval setkání klanu, neprobíhaly soutěže, zápasy a vlastně se ani nediskutovalo v klanovém kanálu. Z toho důvodu nás rychle opouštěli nedočkavci a hráči, které nezajímaly malé potvůrky. Zbývali samozřejmě veteráni, ale nebylo jich mnoho. Právě to jsem chtěl změnit.

„Dobrý den! Tady zástupce klanu MIDCons. Jak bychom vám mohli pomoci?“ ozval se z amuletu ženský hlas. Vsadím se, že právě mluvím s hezkou elfkou. Své velké oči používá k tomu, aby její klienti podepisovali smlouvy, aniž by se na ně podívali. Nebo aby se spíš dívali na úplně něco jiného.

„Zdravím! Jmenuji se Mahan. Jsem velitelem Legend Barliony. Rád bych využil služeb vaší společnosti. Nabízíte manažerské služby, je to tak?“

„Legend Barliony?“ zeptala se dívka překvapeně. „Och, promiňte! Nabízíme přebrání odpovědnosti za vedení celých klanů či jen některých částí. V popisu našeho klanu najdete seznam našich služeb…“

„Mám zájem o službu Generální ředitel klanu,“ přerušil jsem dívku. „Můžete mi někoho doporučit?“

Z amuletu se ozývalo jen ticho, což mě přinutilo zkontrolovat, jestli náhodou nepřestal fungovat.

„Promiňte, ale vy si přejete najmout generálního ředitele pro klan Legendy Barliony?“ zeptala se o pár sekund později dívka naprosto ohromeným hlasem.

„Řekla jste to naprosto přesně. A rád bych někoho přijal co nejdřív.“

„Vyčkejte prosím ve hře. Budu muset kontaktovat naše vedení. Nemám autorizaci na uzavírání smluv k těmto službám. Za chvíli vám zavoláme.“

Barliona je mnohostranná hra, v níž se lidé snaží získat peníze všemi možnými způsoby. Někteří dokážou efektivně bojovat se stvůrami a stanou se z nich skvělí nájezdníci. Jiní upřou své snahy na hledání čehokoli nového a neprobádaného. Jiní zabíjejí a kradou. Ale existuje ještě jedna sorta hráčů Barliony – hráči snažící se získat co nejvíc peněz. Lidé uvažující dlouho dopředu hned na začátku pochopili, že tak velká hra jako Barliona bude potřebovat spousty inteligentních administrátorů, náborářů, psychologů a plánovačů. Já jsem se již domluvil s náborářskou divizí, ale čím déle pokračovalo naše spojenectví, tím lépe jsem chápal, že samotný nábor hráčů nevyřeší problémy mého klanu. Potřeboval jsem nadšeného manažera, který zastane všechny důležité povinnosti. Od strategie přes jasně danou taktiku náboru až po finance.

Klan MIDCons byl všemi uznávaným a nejlepším hráčem na poli manažerského outsourcingu. Starali se o klan patřící mezi nejlepších dvě stě klanů Barliony a dařilo se jim krůček po krůčku šplhat hodnocením vzhůru. Stojí za to zmínit, že všechny ostatní klany mezi nimi a Fénixem byly řízeny vlastními členy. Není mnoho lidí, kteří by se dobrovolně chtěli vzdát kormidla.

Šamani však patří mezi výjimky tohoto pravidla.

„Mahane?“ Asi za pět minut později, když už jsem začínal být netrpělivý, se mi ozval někdo z vedení MIDConsu.

„Mluvte.“

„Jmenuji se Artur Kristowski. Jsem zakladatel klanu MIDCons. Bylo mi řečeno, že si přejete využít naši službu generálního manažera. Mohli bychom se setkat a probrat váš požadavek osobně?“

„Co třeba za pět minut ve Zlaté podkově?“ nabídl jsem možnost. S radostí jsem si vzpomněl na jednu zvláštnost taverny – pracovali v ní jen hráči. Nikdo se ke mně nerozběhne a nezaútočí s výkřikem: „Zemři, posluhovači stínů!“ Nikdo si mě nebude prohlížet a snažit se mi vrazit nůž do zad. Zlatá podkova byla v tomto ohledu perfektním místem.

Artur Kristowski byl člověkem válečníkem na levelu 65 s přezdívkou Serart Kristowski. Vysokému muži s atletickou postavou již začaly řídnout vlasy a jednalo se o pořádného zástupce mužského pokolení, kterého by ostatní popisovali slovem „tvrďák“. Podepsali jsme dohodu o nezveřejňování informací ve hře ani v reálu – to navrhl Serart – a já jsem mu sdělil vše, k čemu jsem se v minulých hodinách odhodlal.

„Jakou úroveň autority máte v úmyslu delegovat na generálního ředitele?“

„Veškerou. Chci denní zprávy o růstu klanu, financích, členech, levelech, Prvních zabitích, trezorech, surovinách, hodnocení. Chci mít přehled o všech klíčových indikátorech.“

„V tom případě vám musím položit otázku, která rozhodne, jakým směrem se bude ubírat naše následná konverzace. Co je vaším cílem? Čeho chcete dosáhnout?“

„To je velmi dobrá otázka, ale právě teď na ni nedokážu odpovědět,“ uznal jsem pravdivě. „Existuje mnoho způsobů, jak se posouvat vpřed. Posunovat se v žebříčcích, zajistit si stálý příjem, setkávat se denně s císařem. Zrovna teď vám nedokážu říct, co potřebuji. Právě proto jsem vás kontaktoval. Doufal jsem, že mi pomůžete formulovat cíl a pak k němu společně zamíříme. Mohli bychom jako předběžný cíl určit dosažení pozice mezi první stovkou nejlepších klanů. Když se nám nějak podařilo dostat se na 440. místo.“

„Nechci vám hned od začátku mazat med kolem úst a zbytečně zvyšovat vaše naděje, proto vám rovnou řeknu, že jde o naprosto nereálný plán. Legendám nejenže chybí zdroje k dosažení první stovky, nemáte dokonce ani na nejlepších 300 klanů hry. Koukněte, tady je graf postupu vašeho klanu hodnocením.“

Na stole se objevil zakřivený graf. Křivka začínala kdesi vysoko poblíž nekonečna a její konec se velmi přiblížil nule. Aspoň mi to tak připadalo, dokud Serart nepřiblížil zobrazení.

„Sám vidíte, že jste byli před několika měsíci na 277. místě. Pak se něco přihodilo a klan klesl až na 3 000. pozici. Poté docházelo ke vzestupům a pádům a pak ke dvěma náhlým skokům. Jeden se přihodil včera a druhý před dvěma dny.“

„Včera jeden z našich hráčů dosáhl nejvyššího levelu ze všech lidí našeho kontinentu,“ odhadoval jsem důvod skoku o necelých 3 000 míst vzhůru. Plinto z Kreelova úkolu získal 10 levelů a přeskočil Hellfira. Sice jen o jeden level, ale přesto se dostal před něj. O druhém skoku jsem nevěděl vůbec nic. Nepamatoval jsem si, že by se událo něco zásadního…

„Důvod je celkem irelevantní. Důležitý je fakt, že je váš klan nestabilní a jeho hodnocení závisí na několika faktorech. Právě teď bych vám nedoporučoval zaměřit se na postup hodnocením. Není nijak zvlášť složité postoupit vzhůru. Problém vězí v udržení se na nové pozici. A z mého pohledu je stabilita daleko důležitější.“

„Nebudu se s vámi přít, protože vaše slova znějí rozumně. Změňme tedy cíl. Zkusme se zaměřit na stabilitu, když jste ji zmínil. Jak jí můžeme docílit?“

„Abych vám na to dokázal odpovědět, potřebuji informace o klanu. Přiznám se, že jsem si váš případ vzal na starost osobně, protože má firma dosud nespravovala tak slavný klan. Vážou se k tomu jisté výhody, ale i nevýhody, o kterých si můžeme později promluvit. Pro nás je to výzva. Pokud nic nenamítáte, rád bych si prošel hlavní zdroje klanu a jeho stanovy. Jak jste na tom s časem?“

„Jelikož mám zájem co nejdřív převést manažerské povinnosti na někoho jiného, mám ho dostatek.“

„V tom případě začněme. Povězte mi, co se skutečně událo minulý měsíc. Proč hodnocení vašeho klanu najednou tak spadlo?“

Po třech hodinách tvrdého výslechu jsem se opřel do křesla. Po zbytek dne budu užitečný asi jako leklá ryba. Především v tom smyslu, že jsem neměl nohy, nemohl jsem chodit a rozhodně jsem nechtěl vůbec nic dělat. Serart ze mě vytáhl úplně vše. Dokonce jsem musel svému budoucímu generálnímu řediteli ukázat embryo obří delfínolihně, aby mohl rozhodnout, jestli má smysl jej aktivovat ihned, nebo s ním ještě počkat. Hrad, osazenstvo, zdroje, administrace, stanovy a kontrakty se členy.

„Díky, teď už mám hlavní body. Budu však potřebovat detailní informace,“ zaskočil mě pan Kristowski, když vypnul nahrávání. Skutečně mám na mysli pana Kristowského, nikoli Artura či Serarta. Bylo tam něco nedefinovatelného a tajemného, co mě nutilo respektovat osobu, která tak rychle a přesně zpracovala tuny nových informací. „Budu potřebovat přístup k vašemu majordomovi, najaté náborářské firmě, několik rozhovorů s vaším zástupcem i důstojníky a kromě toho i kopie dokumentů, abych mohl provést právní analýzu. Poté vám sdělím cenu našich služeb. Obyčejně si nárokujeme 20 % měsíčního příjmu klanu, maximálně však 40 milionů měsíčně. Držíme se také tříměsíční zkušební doby, během které je nám vyplácena jen polovina domluvené sumy. Navrhuji, abychom se ihned dohodli na platu a neztráceli tím v budoucnu čas.“

„Nemám námitek,“ odpověděl jsem, protože mě příjemně překvapil platový strop. Pětina našeho zisku byla férová část za vedení, protože to bude motivovat klan k tvrdší práci. Jelikož veškeré účetnictví obstarávali imitátoři, nebylo si vůbec na co stěžovat. Přesto jsem si ani v nejdivočejších snech nepředstavoval, že by klan mohl začít vydělávat více než 200 milionů měsíčně čistého zisku.

„V tom případě před námi leží poslední otázka. Kdy chcete přijmout nového manažera?“

„Včera.“

„Je to tak vážné?“ zeptal se pan Kristowski překvapeně.

„Rozhodně. Jsem připraven s vámi ihned podepsat předběžnou smlouvu. Později se můžeme dohodnout na detailnější smlouvě obsahující konkrétní plány a cíle. Díky tomu se aspoň seznámíte se všemi detaily našeho klanu a budeme moci smlouvu připravit co nejpřesněji. Není čas ztrácet čas.“

„Počkejte zde pár minut, prosím.“ Pan Kristowski zmizel, protože se odpojil do reality. Nemaje nic lepšího na práci, pustil jsem se do jídla a nevšímal si uplynulého času.

„Nařídil jsem svým lidem, aby připravili a poslali předběžnou smlouvu. Podepíšete ji a uděláte mě svým manažerem. A teď bych se rád přidal k vašemu klanu, pokud proti tomu nic nemáte. Zajímá mě, co mi Barliona přidělí za mazlíčka.“

O hodinu později Legendy Barliony získaly nového zástupce – pana Kristowského doprovázeného chlupatou a nemotornou pandou.

Zavolal jsem Viltriovi, nařídil mu, aby z hlavního sálu Altamedy vykopal všechny přítomné včetně sebe samého, a skočil jsem tam. Pana Kristowského jsem představil klanu jako našeho nového zástupce, což spustilo vlnu překvapených výkřiků, a poslal jsem ho seznámit se s goblinem. Následně jsem se vrátil na břeh Altairu. Nechtěl jsem se novému manažerovi plést pod nohy.

Jak je? Jsi tu? poslal jsem myšlenkovou zprávu bývalé učednici, ale systém mi oznámil, že Fleita není připojena do hry. Má velké štěstí! No, na tom vlastně nesejde. Ti mladí a nezkrotní… Třeba bych jí mohl poslat dopis a ona se mi ozve, až se znovu připojí…

DOPIS!

Přede mnou se okamžitě objevila poštovní schránka. Rukojeť dýky jsem bohužel nemohl schovat do žádné rokliny či zakopat do země, protože by za chvíli zmizela. Navíc jsem s ní v batohu nesměl vstoupit do žádného města či usedlosti, jelikož na mne okamžitě zaútočilo každé NPC. Co by se však stalo, pokud bych ji poslal sám sobě připojenou ke zprávě? Jsou imitátoři natolik pokročilí, aby dokázali vyčmuchat stínový předmět v mé poštovní schránce? Stálo to za zkoušku.

„Dobrý den, můj drahý příteli!“ pozdravil jsem anhurského strážného, který se rozběhl mým směrem, jako by měl v úmyslu zabít přívržence stínů, ale několik kroků ode mě se zastavil a pozoroval mě zkoumavým pohledem. Podle jeho prázdných očí se systém NPC právě aktualizoval nebo možná resetoval. V každém případě na mě nezaútočil, což je dobrý začátek. „Kudy se dostanu do čtvrti obchodníků?“

„Zaznačil jsem vám to do mapy,“ zavrčel strážný. Když poodešel o pár kroků dál, přestal mě pozorovat podezřívavým pohledem. Jakmile jsem se mu však dostal do zorného pole, znovu se ke mně rozběhl s úmyslem zaútočit. Čím dál ode mě NPC stálo, tím si bylo jistější, že jsem nepřítelem císařství a musím být zničen.

„Není vhodné procházet se Anhursem se stínovým předmětem v kapse,“ ozval se vedle mě zvonivý hlas herolda. „Pro jistotu jste ho dobře schoval, ale jeho aura prochází i poštovní schránkou. Císař si s vámi přeje hovořit. Následujte mne, prosím.“

No to se na to podívejme! Heroldi dokážou bez problému zkontrolovat obsah poštovní schránky! Netušil jsem, jestli mi tato informace někdy poslouží, ale stálo za to si ji udržet v hlavě.

„Císař vás brzy přijme, počkejte tady.“ Herold odběhl za svými záležitostmi a nechal mě bezprizorně stát v palácových zahradách. Vývojáři od mé poslední návštěvy nezměnili jejich vzhled, a proto jsem znovu obdivně hleděl na hezké rybky v rybníku, krásně zastřižené keře, vyřezávané altány a nádherné sochy.

„Vítej v paláci, Mahane,“ ozval se známý hlas, který mě přiměl otočit se za ním.

„Princezno,“ uklonil jsem se dívce a vlastně nevěděl, jak se mám chovat. Po Slatově návratu z dočasné smrti se Tisha stala skutečnou princeznou. Úroveň mé atraktivity u dívky neustále skákala nahoru a dolů, a proto by nebylo nejvhodnější k ní přiběhnout, obejmout ji a říct, že mi hrozně chyběla.

„Máš u sebe hrozivý předmět,“ řekla Tisha a opatrně si mě prohlížela od hlavy až k patě. „Na co ho potřebuješ? Kdy ses stal přisluhovačem stínů?“

„Vlastnictví stínového předmětu ze mě nedělá jejich přisluhovače, princezno,“ bránil jsem se.

„Ale přesto jsi jí neodpověděl na první otázku,“ připojil se k našemu hovoru císař. „Na co ten předmět potřebuješ?“

„Jako památku. Jde o trofej získanou po vítězství ve složité bitvě,“ nenamáhal jsem se lhát a císařské rodině postupně povyprávěl, jak jsem rukojeť dýky získal. Nevynechal jsem ani Renoxova slova a své rozhodnutí umístit předmět do poštovní schránky.

„Pokud rukojeť během následujících 24 hodin ze schránky nevyjmeš, bude zničena,“ pronesl k mému překvapení císař, když jsem dopověděl svůj příběh. „Síla stínů v předmětu, který nazýváš rukojetí, je tak mocná, že ovlivňuje mysl mých poštovních služebníků. Jeden den pod vlivem stínů jim nijak neublíží, ale pokud tam tu věc necháš déle, nařídím heroldům její zničení.“

„Ještě dnes večer rukojeť ze schránky odstraním,“ ujistil jsem císaře. Na tuto situaci rozhodně nesmím zapomenout. Imitátoři obyčejně nevnímali poštu mezi hráči. Ta se týkala jen a pouze hráčů, NPC ji ignorovala. Přesto strážný, herold, Tisha i císař jasně cítili přítomnost zakázaného předmětu v mé osobní schránce. Navíc císař pohrozil zničením rukojeti, pokud by v mé schránce zůstala déle než 24 hodin. Výsledek je evidentní. Vývojáři se za použití herních metod snaží rukojeť zničit. Nemůžou mi ji jen tak vzít. Rukojeť jsem opravdu získal v bitvě, která zničila dlouhodobý projekt Korporace. Vývojáři si však uvědomili, co za předmět jsem získal, a snaží se mi ho všemožně odebrat či mi znepříjemnit život. Vsadím se, že do zítřka přijdou s něčím dalším… Musím si pospíšit a dokončit svou jeskyni.

A nutně si potřebuji promluvit se staříkem nebo jeho člověkem.

„Jsem rád, že si rozumíme,“ odpověděl císař. Vedle mě se objevil herold a nabídl mi svitek se zlomenou pečetí. Nechápavě jsem svitek přijal, protože mi nebylo jasné, o co jde. Rozhodně jsem neměl v plánu nic podepisovat. Císař však znovu promluvil: „Přečti si to. Rád bych si poslechl tvůj názor.“

Pro věčného císaře celého Malabaru a podřízených regionů

Můj ctěný kolego! Tímto vám dávám na vědomí, že mi jeden z vašich poddaných velmi hrubě narušil plán, na němž jsem několik let tvrdě pracoval. Není nutno zmiňovat jeho jméno, oba dobře víme, o koho jde. Váš poddaný mi odňal jeden předmět. Je nemožné ho nyní vrátit, jelikož ho výše jmenovaný odnesl z tohoto světa.

Požaduji kompenzaci. Altairský sokol by měl postačit. Pokud jej do týdne neobdržím, osoba vám dobře známá se stane mou poddanou bez ohledu na naši dohodu ohledně Narlaku.

P. S.: Nemám rád dodatky, ale nemohu se ubránit tomu, abych vyjádřil svou radost. Co jsem nedokázal já sám, dokázal náš společný známý. V Malabaru je nyní část stínů! Co myslíte, jak dlouho bude asi trvat, než se z Vašich poddaných stanou mí?

Vše nejlepší!

Pán stínů, Geranika

„Otče, kdo je ta ‚osoba vám dobře známá‘?“ zeptala se okamžitě Tisha svého otce, ale císař neříkal vůbec nic. Intenzivně mě pozoroval, jako by očekával, že z nebe sjede záblesk upřímnosti a já jedním šmahem vyřeším všechny jeho problémy. Chce můj názor? Má ho mít!

„Ihned po našem setkání odejdu z Malabaru,“ spustil jsem. „Na vaše lidi nebude působit vliv stínů ani o minutu déle než je nutné. Co se týká Geranikových požadavků, neměl byste se podvolovat jeho vydírání.“

„Víš, co je Altairský sokol?“

„Ne, ale zabránil jsem Geranikovi ve stvoření stínového draka, proto jde nejspíš o nějakého tvora, kterého chce zkazit pro své účely.“

„Altairský sokol je žezlo moci vyrobené samotným Karmadontem. Ztratilo se už kdysi dávno. Dnes je znám jen jeho název a nikdo přesně neví, jak žezlo vypadá. Neexistuje ani žádný obraz, který by žezlo zachycoval. Pokud do týdne Geranika sokola nedostane, učiní něco, čeho se velmi obávám.“

„Otče, neodpověděl jsi mi na otázku!“ nedala se odbýt Tisha. „O kom to mluví?“

„Adelaide. Žije a Geranika ji drží v zajetí,“ odpověděl císař suše a zasmušil se. Pro imitátora bylo velmi složité přiznat svou bezmoc, především před svou virtuální dcerou.

„Matka žije?“ vyhrkla princezna překvapeně.

„Za týden ji Geranika zkazí a stane se z ní jedna z jeho posluhovaček. My ji budeme nuceni zabít.“ Ačkoli mi to přišlo nemožné, Naahtiho tvář se ještě více zachmuřila. „Stínové musí být odstraněni z povrchu Barliony.“

„Neee!“ Tisha vykulila oči, které se jí zalily slzami a v panenkách se jí zračila hrůza. „Otče, udělej něco! Mahane! Ty jistě něco dokážeš!“

„Stínový drak by zabil mnoho mých poddaných,“ pokračoval císař, „možná by padlo i samotné císařství. Jako císař jsem ti velice vděčný. Jako manžel, který touží po záchraně své ženy, však…“

„Armard brzy padne,“ připomněl jsem Naahtimu. „Geranika nebude mít čas Adelaide ublížit.“

„Naše síly nestačí na obsazení města,“ zavrtěl císař hlavou. „Nejdřív jsme doufali, že svobodní občané dokážou vymýtit obří armády stínů, ale jakmile do boje zasáhl Geranika, vyhlídka na vítězství se vypařila. Svobodní občané pokračují v útoku na Armard a několikrát se jim podařilo probořit hradby, ale nedokázali delší dobu udržet své pozice ve městě. Poslal jsem několik mistrů neviditelnosti hledat Adelaide, ale všichni zklamali.“

„Neposlal jste Plinta,“ ohradil jsem se. „Tento člen mého klanu by úkol dokázal splnit. Můžu mu v tom pomoci.“

„Plinto byl potrestán a zbaven svých schopností.“

„Ty by již měl mít zpátky. Má týden na to, aby prokázal, že je nejlepší.“

„Možná máš pravdu,“ pronesl Naahti zamyšleně. „Měl bych pro něj poslat hned po našem setkání. Nestačí se však spoléhat na Plintovu hbitost a štěstí. Musíme se pojistit i jinak.“

„Co víte o vlastnostech Altairského sokola?“ zeptal jsem se, když jsem pochopil, kam Naahti míří. „Dokáže rozehnat oblaka, zastavit řeky, nebo si podmanit zvířata? Čeho je Karmadontův výtvor schopen?“

„Karmadont žil před tisíci lety,“ usmál se císař hořce a hladil po vlasech Tishu, která po jeho boku tiše plakala. „Žezlo se ztratilo přibližně ve stejnou dobu. V žádném historickém svazku v anhurské knihovně neexistuje o předmětu zmínka. To jsme již zkontrolovali. Mahane, nemůžu tě přinutit hledat něco, o čem sám nevím skoro nic. Mohu tě jen požádat. Na nalezení Altairského sokola máš týden.“

Neobjevil se žádný úkol. Jde skutečně o žádost imitátora a ne o scénář? Hm… Je něco takového v Barlioně vůbec možné?

Po chvíli zamyšlení jsem otevřel systémový panel a napsal herním administrátorům dopis.

Dobrý den!

Chtěl bych oznámit, že jsem od císaře právě obdržel žádost. Nezískal jsem však žádný úkol, který by se k žádosti vázal. Neplánují náhodou snad imitátoři převzít vládu nad světem, že ne?

„Vynasnažím se splnit vaši žádost. Altairského sokola najdu.“

Jakmile jsem pronesl klasickou frázi pro přijetí úkolu, který mi však nikdo nedal, objevilo se oznámení, že mi od administrátorů přišla odpověď:

Dobrý den!

Všechno je v pořádku. Scénář zatím nebyl dokončen. Popravdě jsme ho ještě ani netestovali a všechny chyby ladíme za pochodu. Prostě musíme nějak napravit tu pohromu ohledně stínového draka. Můžete si myslet, že jste získal úkol a odměna je proměnná. A na co vlastně potřebujete tu rukojeť?

No to se na to podívejme! To, že je člověk paranoidní, ještě neznamená, že po něm nejdou! Zatímco tu odpočívám, vývojáři se všemožně snaží zachránit práci provedenou na stínovém drakovi a neustále sledují můj pohyb. Proč zrovna můj? Co jim můžu provést? V každém případě je jasné, jak Altairský sokol, o kterém nikdo nic neví, vznikl. Prostě si ho vymysleli!

„Herold tě přenese zpět do města. Vezmi si tohle,“ nabídl mi císař cosi, co vypadalo jako zaječí tlapka na řetízku. „Ukryje stínový předmět, se kterým jsi tak svázaný.“

Císař mě nepodvedl. Viltrius nepohnul ani brvou, když jsem se před ním objevil s rukojetí v batohu. Panu Kristowskému se již podařilo seznámit se s hradem a připravil seznam předběžných opatření pro stabilizaci klanu. Představil mi několik kandidátů na pozice finančního manažera, personálního manažera, manažera volnočasových aktivit a manažera sociálních médií. Pan Kristowski kladl důraz na potřebu inzerovat klan všude možně a vybarvit ho hráčům v pozitivním světle.

Když jsem se seznámil s nabízenými kandidáty, jejichž platy budou zahrnuty v ceně služby, přidal jsem do naší budoucí smlouvy dodatek, že souřadnice Altamedy budou všem skryty. Viltrius s portálovým démonem udržovali tajemství naší polohy, ale nově přijatí lidé by se mohli chtít projít okolo hradu, kde souřadnice nebudou skryté. Něco takového jsem rozhodně nepotřeboval.

Pan Kristowski zaletěl do Anhursu, aby najal nové lidi a ukončil mou stávající smlouvu s náborářskou firmou. Já jsem se posadil na svůj oblíbený houpající se trůn a houpal jsem se v něm do rytmu písničky, kterou jsem nemohl dostat z hlavy. Tupě jsem hleděl na nejbližší zeď a vůbec nic neviděl. Myšlenky se mi toulaly daleko od hradeb Altamedy. Kroužily okolo mého setkání s císařem a snažily se přijít na důvod, proč vývojáři mají v úmyslu ukrývat úkoly.

Jediný existující Karmadontův výtvor je císařský trůn. Právě tam zítra začnu. Předpokládám, že vývojáři a administrátoři trůn upraví podle mých potřeb. To bude první krok. Následně navštívím poustevníka. Potřebuji přijít na to, kým Karmadont vlastně byl. Třetím krokem bude poslat Plinta do Armardu. Ať si tam trochu zařádí. Čtvrtým a nejzajímavějším krokem bude další jeskyně. Zítra Kalatea a její šamani dokončí adaptaci na náš kontinent a získají možnost zabíjet stíny. Na dokončení jeskyně, získání zbylých předmětů a výpravu do Armardu zbývá jen týden. Proč by měl někdo Geranikovi věřit? Pokud už vydírá samotného císaře, rozhodně se nezastaví před ničím. Jedinou možností je odstranit důvod samotného vydírání. To znamená unést Geranikovi Adelaide!

Prošel jsem poštovní schránku, ale nenašel jsem žádný vzkaz od staříka nebo jeho zástupce. Buď se s mým zmizením ztotožnil, nebo jeho plán vykonávám tak do puntíku přesně, že není důvod se mnou hovořit. Nebo v tom hrál roli ještě nějaký třetí faktor, o kterém jsem nic nevěděl.

Najednou jsem ucítil úzkost tak ostrou, že jsem vyskočil z křesla a začal chodit po trůnním sále. Jako by se někdo velmi blízký nacházel ve velkém nebezpečí a nutně potřeboval mou pomoc. Znovu jsem si prošel příchozí poštu a kanál klanu, ale nebylo tam nic, co by mohlo mou úzkost přivodit. Zavolal jsem Kornikovi, ale tomu byly moje starosti jen pro smích a oznámil mi, že se mi vrací šamanské schopnosti. Dosud jsem byl prý slepý a hluchý, ale mé předtuchy si našly cestu zpět a nyní mi naznačují, že jako šaman nestojím za nic – především proto, že otravuji svého nebohého učitele. Ujistil jsem se, že opět dokážu vyvolávat duchy, a snažil se uklidnit své pocity. S každou další minutou se však má úzkost prohlubovala.

Hádal jsem, že se možná děje něco v reálu, a odpojil se ze hry. Kryt kapsle sjel stranou a já jsem několikrát prošel byt. Nic jsem však neobjevil. Pro jistotu jsem zvedl sluchátko a spojil se s operátorem. Vše bylo v nejlepším pořádku. Když už jsem ho měl na lince, požádal jsem o pár piv a dál se procházel. Úzkost se mě nechtěla pustit ani v reálu. Zdála se naopak ještě silnější.

Někdo nutně potřeboval mou pomoc. Ale kdo?

Kornik? Toho jsem se už ptal. Fleita? Ta nebyla připojená do Barliony. Plinto? Ten byl právě u císaře a přebíral od něj úkol. A navíc si dokáže pomoct sám, zvlášť když se mu už vrátily schopnosti. Kdo teda?

Jistě ne Anastaria. To je přece nemožné! Kvůli našemu aktuálnímu vztahu jsem k ní necítil nic jiného než nenávist. Rozhodně ne úzkost a znepokojení.

Kapsle pro dlouhodobé hraní obsahovala sadu lékařských senzorů sledujících organismus hráče. V naléhavém případě by hráče ihned odpojila ze hry, aby se mu nic nestalo. Bál jsem se, jestli se náhodou neděje něco s mým srdcem, protože jsem něco podobného dosud necítil, a strávil jsem půl hodiny kompletní lékařskou prohlídkou. Diagnóza kapsle však zněla jednoznačně: schválen k orbitálním misím a dokonce i k výstupu do vesmíru. Rozhodně nešlo o problém s mým tělem.

Sakra! Co se to se mnou děje?

Drahoušku, jsi dnes připravena na naši manželskou aktivitu? Jakmile jsem se připojil do hry, poslal jsem Anastarii nejapnou mentální otázku. Jelikož jsem vyškrtl všechny reálné důvody úzkosti, bylo na čase projít i ty nereálné. Začal jsem se Stacey.

Anastaria neodpověděla. Systém mi neoznámil, že by byla odpojená ze hry, a proto jsem si byl jistý, že mě slyšela. Přesto neodpověděla.

Stacey, nechci pokazit úkol od nejvyšší kněžky. Potkáme se aspoň zítra, nebo to ještě odložíme?

Stále jen ticho.

Žiješ vůbec?

Ticho.

Nemůžete přivolat svou druhou polovičku, protože ta se právě nachází v aréně.

„Plinto, potřebuji tvou pomoc. Je to naléhavé!“ napsal jsem do klanového kanálu, když jsem si uvědomil, že Plinto ani Anastaria nemůžou přijmout můj hovor. Předpokládal jsem, že je stále u císaře.

Ticho.

„Přivolávám herolda, potřebuji vaši pomoc.“ Začal jsem se cítit úplně bezradně.

„Přivolal jste mne a já jsem přišel,“ ozval se heroldův hlas. „Pokud se vaše přivolání ukáže jako zbytečné…“

„Mám důvod obávat se, že je Anastaria v nebezpečí. Ve skutečném nebezpečí, ne jen v nebezpečné herní situaci. Slyšíte mě, vývojáři? Zkontrolujte ji!“

„Vaše přivolání je nepodložené. Proto…“ heroldův hlas se zasekl, oči potemněly a z herolda vyšel Jamesův hlas:

„Co se děje? Proč tak blázníš? Co se s Anastarií děje?“

„Nemám nejmenší tušení. Včera ji vytáhli z jeskyně do nějaké arény, dnes je stále nedostupná a já mám hrozně špatný pocit. Zkontrolujte ji, prosím!“

„Myslím, že až moc dlouho hraješ. Měl bys občas vyskočit ze hry, odpočinout si, vyspat se.“

„V realitě jsem byl před chvílí. Poslouchej, nežádám, abys dělal cokoli šíleného. Prostě se jen podívej, co se děje, a zeptej se, jestli je všechno v pořádku. Zvlášť ta druhá část je velmi důležitá. Nic víc nechci.“

„Chápeš, že to, co po mně chceš, hraničí se vstupem do hráčova vědomí? Bez oficiálního svolení – tady bych měl zmínit, že svolení k hovoru s tebou mám – nemáme styk s hráči povolen.“

„Dokážeš si představit, k čemu dojde, pokud se jí něco stane? Co když se ocitla v nějaké smyčce bez možnosti odchodu do reálného světa?“

„Takové věci v Barlioně neexistují.“

„Skutečně? Co třeba vězení?“

„Porovnáváš neporovnatelné!“

„Prosím, Jamesi, na kolenou tě žádám – věř mi! Prostě mi věř! Pokud jde o pomstu za nevydařený projekt, upravte scénář. Ukradnu vejce Renoxovi a Geranikovi ho přinesu na stříbrném podnose. Hlavně zkontroluj Anastarii!“

„Ty se nehodláš vzdát, že ne? Zkontroluj ji, zkontroluj ji… Dobrá, uděláme to! Pokud však zjistíme, že se jí nic nestalo…“

Heroldovy oči se vrátily do své normální podoby a barvy a dokončil svůj projev:

„… je vám tímto uložena pokuta ve výši deset tisíc zlatých. Částka bude odebrána z vašeho osobního účtu. Další nepodložené přivolání bude pokutováno dvaceti tisíci zlatými.“

Svezl jsem se do svého křesla a zasmál jsem se. Korporace vydělávala peníze na všem, kde se dalo. Dokonce, i když se jeden hráč rozhodl pomoci druhému. Pozitivní však bylo to, že jakmile jsem domluvil s Jamesem, pocit úzkosti zmizel. Naprosto.

Pokud byla úzkost způsobena něčím, co se stalo Anastarii, vlastnoručně ji zabiju.

9. kapitola

Jeskyně stínů

„Mahane, prošla jsem všechna data a nemáš jediný objektivní důvod, abys mě odmítal,“ oznámila Fleita příštího rána. „Pozvi mě do svého klanu!“sdot

Od Jamese ani Anastarie mi nepřišly žádné zprávy. Stacey jsem několikrát psal i volal, ale buď se mi ukázalo „tento hráč není připojen do Barliony“, nebo se ozývalo jen naprosté ticho. Anastaria se odpojila ze hry, aniž by mi cokoli řekla. Několikrát jsem se nahlas zeptal, co se stalo, protože jsem doufal, že mě někdo stále pozoruje, ale ani na tyto pokusy se neobjevila žádná odpověď. Vzpomněl jsem si, že na druhý den je naplánovaná monumentální událost – výprava šamanů. Proto jsem hodil starosti za hlavu a dobře se vyspal.

„Nemůžeš se přidat k mému klanu,“ zavrtěl jsem hlavou. „Pravidla jasně říkají, že poddaní jednoho císařství se nemohou připojit ke klanu z opačného císařství.“

„Ale Kreel může! Hrají s ním hráči z Kartossu i Malabaru!“

„Kreel pochází z Volných plání. Tam něco takového umožňují. Mají samozřejmě zase jiná omezení.“

„Tak to není! I Evolett má několik hráčů z jiných kontinentů! Nejsme snad na jedné lodi? Tak to aspoň zkus, Mahane!“

„Nejsem proti tomu, váže se ale k tomu jeden háček – nejdřív musíš opustit Temnou legii. Jsi připravena riskovat své místo v nejlepším kartosském klanu za malou šanci, že se nám to podaří?“

„Ehm…“ zamumlala dívka.

„Přesně o tom mluvím.“

„Přivolávám magistra!“ vyhrkla zničehonic Fleita. „Požaduji vaši pomoc.“

„Přivolala jste mne a já jsem přišel.“ V mé síni se objevil protějšek malabarského herolda. „Pokud se vaše přivolání ukáže jako zbytečné, budete potrestána.“

„Chci se připojit k Mahanovu klanu, ale on patří k jinému císařství!“ spustila Fleita. „Obě císařství budují dobré vztahy, utužují politické spojenectví, vyměňují si suroviny a dokonce mezi sebou obchodují. Proč se tedy svobodní občané nemohou připojit k jakémukoli klanu? Proč jsou stále zavedena podivná omezení? Chci, aby mou žádost prozkoumaly autority a umožnily mi přidat se ke klanu mého učitele… prosím.“

„Vaše žádost byla vyslechnuta,“ odpověděl po chvíli magistr. „Bude prozkoumána samotným Temným lordem. Vaše přivolání bylo odůvodněné. Mohu vám pomoci i v něčem jiném?“

„Ne, díky,“ po Fleitině obličeji se rozlil široký úsměv, jakmile kartosský posel zmizel z mého hradu, přičemž jsem si vzpomněl, že potřebuji nějaké hobgobliny. Tedy až vyhodím Anastariinu truhlu včetně jejího smrdutého obsahu. Tedy až k ní budu mít přístup. Tedy až spáchám sebevraždu kvůli všem těm „tedy až“. Ano, když magistr opustil Altamedu, Fleita radostně zapištěla: „Říkala jsem ti, že to bude fungovat!“

„Co bude fungovat?“ zeptal jsem se.

„Přečetla jsem si, že obě císařství spolupracují v boji proti Geranikovi, uzavírají se všemožná spojenectví, připravují se svatby a další věc. Proto mě napadlo, že bych se mohla zkusit přidat do tvého klanu. Já chci taky mazlíčka!“

„Ty jsi riskovala deset tisíc zlatých kvůli mazlíčkovi?“ vyhrkl jsem.

„Kolik? Deset tisíc? Jak jsi na to číslo přišel?“ odpověděla Fleita stejně impulzivně.

„No, už jsem jednou herolda přivolal zbytečně.“

„Ne! Vážně? Řekneš mi proč? Mahane, pozveš mě do svého klanu, jestli mi to povolí? Jakého mazlíčka mi podle tebe přidělí? Chci taky malého draka, ale podobného mému totemu.“

„Mimochodem, jak se daří Králíčkovi?“ přerušil jsem dívčinu řeč.

„No…“ Fleita se mile poškrábala na nose a přiznala: „Já jsem ho tak trochu zabila. Zbývají tři dny, než se znovu objeví.“

„Ty jsi ho trochu zabila?“

„Lovili jsme krysy, objevil se vlk a nestihla jsem včas zareagovat… No a všechno, co jsme až dosud vylevelovali, bude pryč. To je na prd.“

„Svůj totem leveluješ lovem?“

„No jasně. Dělám něco špatně?“

„Abych řekl pravdu, ano, vlastně úplně všechno. Tak se totem neleveluje.“

„A jak teda? Na fórech o levelování není vůbec nic! Jak jsi leveloval Draca?“

„Dobrá, poslouchej mě,“ zaujal jsem k dívčině nekonečné nechuti teatrální pózu a začal jí vykládat všechno, co jsem zjistil o výchově totemu. Neměl jsem zájem být dalším Kornikem nebo Pronthem. Almisův přístup je mi daleko bližší. Na rozdíl od těch dvou zeleňáků mě aspoň něco naučil.

„Teda!“ přerušovala mě často učednice. „Na level 20 ho můžu vylevelovat jen hraním? Dospívají jako děti? No tohle! To by mě nikdy nenapadlo!“

„Mahane, tady Kalatea.“ Výuka byla ukončena vibrujícím amuletem. „Jsme připraveni…“

Jeskyně stínů byla skutečně plná stínů. Vstup byl umístěn v kořenech vyschlého dubu, a proto byla výzdoba jeskyně stylově ponurá. Připadalo mi, že nás svírají hliněné zdi, ze kterých vystupovaly kořeny stromu, a brzy se nám zřítí na hlavy. Pokud někdo trpěl klaustrofobií, prožíval by v této jeskyni učiněné peklo. Místo pochodní tu světlo vycházelo z nějakých zelených světélkujících brouků a tvářím hráčů propůjčovalo mrtvolný vzhled.

„Bjorgu, jdeš první,“ začala Kalatea rozdělovat skupiny. „Aozaki s Vtrenkáchmravenci se budou držet s Mahanem. Jste jeho ušima.“

„Práci mých uší dokážou dostatečně dobře zastat mé vlastní uši,“ zavtipkoval jsem zvesela a užíval si včerejšího správného rozhodnutí utratit peníze za astrumskou jazykovou sadu. Stála mě docela dost peněz, ale myslím, že se investice vyplatila. Když už mám dvě pozvánky do astrumského paláce, řekl jsem si, stojí za to zjistit, proč o něm všichni básní.

„Skvěle! V tom případě se přidej ke čtvrté skupině. Jaká je tvá specializace?“

„Ehm… Zkus mi tu otázku přeložit do srozumitelného jazyka.“

„Ptá se tě, jestli pomůžeš s léčením, nebo budeš útočit na všechno, co se pohne,“ zavtipkoval Plinto, a obrátil oči v sloup. Jeho výraz mluvil za vše: proč mě nutí spolupracovat se začátečníky? Je hezké být vtipný, ale tímhle Plinto všem dokázal, že i on rozumí astrumskému jazyku. Kalatea se pro sebe zasmála.

Jak jsem správně hádal, císař skutečně lupiči nařídil infiltrovat Armard. Plinto zatím provedl jeden úspěšný pokus. Podařilo se mu dostat se za hradby, ale dál nešel. Podle něj je teleportace uvnitř města stále omezena, a proto začne na úkolu pracovat, jakmile dokončíme naši výpravu. Důležité však bylo, že se mu podařilo dostat do města. To nezvládl ani Hadojed.

„Budu bojovat,“ informoval jsem Kalateu a u mé tabulky ve výpravě se objevil malý obrázek meče. Byl jsem přiřazen do skupiny k Fleitě, Kalatee a Clutzerovi. Skupina plná podivných individuí.

Dlouho jsem přemýšlel nad tím, jestli mám s sebou vzít i Clutzera. Dokonce jsem tento problém prodiskutoval i s panem Kristowskim. Jaké rozhodnutí bude pro klan nejlepší? Nakonec mé rozhodnutí ovlivnil jen jeden jediný důvod. Půjde o První zabití a odměnu pro všechny přítomné. Nikdo neví, co jeskyně nabídne. Třeba bude naší odměnou +10 % k získané kořisti. Bylo by hloupé odmítnout zisk kvůli osobním pocitům. Nový manažer mi připomněl, že si klan nemůže dovolit takový luxus.

„Při čištění téhle jeskyně jste odvedli kus dobré práce,“ poznamenal jsem, když jsme prošli několika obrovskými místnostmi, aniž bychom potkali jedinou stvůru. „Potvory se tu ještě neukázaly.“

„Neobnovili jeskyni, proto se sem zatím nevrátily,“ vysvětlil Clutzer. „Pokud není žádný spěch, doporučuju utvořit několik výprav a k prvnímu bossovi dojít několikrát. Jde přece o první pokus, proto by měla z monster padat daleko chutnější kořist. Možná se nám podaří získat něco lepšího, než co by pro nás zanechal boss.“

„Kalateo, co jste našli během prvního průchodu?“ zeptal jsem se trochu opožděně. Podle naší dohody vše kromě zlata náleželo mému klanu a já bych měl tuto skutečnost šamance opatrně připomenout. Co když na to zapomněla?

„Nevzpomínám si. Všechno jsem předala goblinovi v hradu,“ odpověděla Kalatea. „Pokud chceš, můžu ti poslat herní záznam. Není třeba? Tak pojďme.“

Z pětatřiceti hráčů naší výpravy patřilo třicet dva k velmi nepopulární (aspoň na našem kontinentu) třídě postav – šaman. Tamburíny, tanečky a písně… kdo by chtěl vypadat před svými přáteli tak hloupě? Ale čím déle jsem Kalateinu výpravu pozoroval, tím jasněji jsem chápal, jak jsou hráči našeho kontinentu hloupí.

Celkové zdraví většiny stvůr v jeskyních se upravuje podle počtu hráčů výpravy. Pro výpravu o deseti lidech má boss daleko méně zdraví než pro výpravu dvaceti hráčů. Vztah mezi velikostí výpravy a zdravím stvůr i bossů není lineární, ale exponenciální. Proto není možné jeskyní proletět s hordou lidí jako horký nůž máslem.

Samozřejmě jen tehdy, když nejste šamanem elementalistou.

Proto se k našim třiceti astrumským šamanům připojilo třicet elementálů vysokých dva metry. Deset vodních léčitelů, patnáct vzdušných a ohnivých bojovníků a pět zemských tanků. Přes tak ohromnou sílu Barliona stále držela zdraví bossů na stejné úrovni, jako by nás tu bylo jen třicet a tečka. Z toho důvodu jsme procházeli jeskyní jako po širokém chodníku dlážděném mrtvými stvůrami a kořistí. Když nyní dokázali zabíjet stínová stvoření, elementálové se na každého bezmocného nepřítele sesypali a stvůrám na 180. levelu nedali nejmenší šanci. Hráči díky tomu mohli jen sledovat postupně se plnící ukazatele získaných zkušeností a posílat své pomocníky na další skupiny stvůr zasažených stíny.

„Tady na nás čeká boss,“ pronesla Kalatea potichu, když výprava vstoupila do obrovské jeskyně. Uprostřed čtyřicet metrů široké sloje osvětlované zeleným světlem dřímala dvoumetrová koule chlupů vypouštějící do okolí šedou mlhu – stínový medvěd.

Gar’lan Lok (level 240).

Schopnosti: Široký výpad, Děsivý řev, Smrtící skus.

„Bjorgu, ty víš, co máš dělat,“ organizovala Kalatea hráče. „První skupina zaujme místo vedle zdi…“

Přípravy na bitvu vypadaly tak čistě a koordinovaně, že jsem vůbec nečekal naléhavou předtuchu. Naprosto mě překvapila. Boss měl jen 240 levelů a všechny jeho schopnosti jsme mohli vidět. Nepřipadalo mi na něm nic složitého, ale má předtucha přesto křičela, že nutně potřebujeme záložní plán. Poddal jsem se jí, a aniž bych přilákal pozornost velitelky výpravy, položil jsem Plintovi otázku:

„Máš nějaké svitky na vzkříšení?“

„Jistě…“ odpověděl upír a podezíravě zúžil oči. „Na co je potřebuješ?“

„Já na nic, to ty. Něco mi říká, že se budou hodit…“

„Co se děje, Plinto?“ zeptala se Kalatea, když se před námi objevila tabulka s otázkou, jestli jsme připraveni na bitvu.

„Někdo se tu necítí úplně dobře,“ uchechtl se Plinto a hodil po mně pohledem. „Nechce mi ale říct, o co jde.“

„Mahane?“

„Nemám vlastně, co bych řekl,“ zasmál jsem se. „Mám takový divný pocit. Je to jako… Nemůžu to dost dobře vysvětlit, ale cítím, že tohoto bosse jen tak nezabijeme. Proto jsem se Plinta zeptal, jestli má nějaké svitky na vzkříšení.“

„Souhlasím s Mahanem,“ promluvila na mou obranu Fleita. „Boss není takový, jaký se na první pohled zdá. Je na něm něco divného, ale nedokážu přesně říct co.“

„Zjistíme to časem,“ zamumlala Kalatea zamyšleně. „Uvidíme, čeho je medvídek schopen. Do boje!“

Hráčka Aozaki vás chce oživit…

„Zkusme jinou cestu! Vtrenkáchmravenci, vyvolej svého zemského elementála. Rozložíme jeho útok do více těl. Bjorgu, zkus se mu víc vyhýbat, často tě sráží na zem. Jdeme na to!“

Hráčka Aozaki vás chce oživit…

„Clutzere, můžeš část útoku vzít na sebe? Přidáme dalších pět elementálů.“

„Boss si jich vůbec nevšímal,“ zamumlal Bjorg. „Nijak je nezraňuje, ale jeho útok se zvyšuje podle toho, kolik před ním stojí nepřátel.“

„Zkuste ho přivést k výpravě. Ten jeho útok musíme rozložit asi mezi všechny. Plinto, ty ho mezitím obejdi…“

Hráčka Aozaki vás chce oživit…

„Změna strategie! Bjorgu, ty budeš…

Hráčka Aozaki vás chce oživit…

Hráčka Aozaki vás chce oživit…

Hráčka Aozaki vás chce oživit…

„Začínám nabývat dojmu, že bychom se měli zastavit a trochu se zamyslet,“ zhodnotil situaci Plinto po třináctém vzkříšení. „Navíc už nemám svitky.“

„Co to je sakra za jeskyni?“ započala Kalatea jednání velitelů, které jsme v rychlosti složili v chodbě k bossovu doupěti. „Boss na 240. levelu vytírá podlahu s tankem na 288. jako s dítětem! A to jsem na něj vyčarovala Zuby!“

„Rozložení útoku mezi více hráčů nefunguje. Obranná kouzla nezabírají,“ zmiňoval Clutzer neúspěšně použité taktiky. „Nepomáhá ani vyhnout se útoku. Zatím jsme nezkoušeli ho k útoku vůbec nepustit nebo ho přerušit a nedovolit mu použít smrtící skus. Jako další možnost bychom mohli vyzkoušet odsunout stranou pár léčitelů a tanka, kteří budou proti bossovi bojovat, zatímco původní léčitelé vzkřísí padlého tanka.“

„Zapomínáš, že tenhle boss nepoužívá seznam nebezpečných hráčů,“ poznamenal smutně Bjorg. „Prostě se pustí do kohokoli, kdo mu vejde do rány, a široký výpad zaměří na největší skupinu lidí. Druhý tank jednoduše nedokáže přilákat jeho pozornost. Na elementály vůbec nereaguje. Jako by si jich nevšímal.“

„Ale tohle je teprve první boss!“ vyhrkl jsem očividné. „Podle zažitých zvyklostí by měl být ze všech nejjednodušší.“

„Je to první a jediný boss,“ přivedl mě Plinto zpátky na zem. „Nevede odsud žádná cesta dál. Celou jeskyni jsem prozkoumal.“

„Smrtící skus používá každých třicet sekund,“ zamyslel se nahlas Clutzer. „Bjorg dokáže jeden skus přežít, pokud jsou všechny jeho defenzivní schopnosti aktivní. Přežije i druhý, pokud na něj vykouzlíme Zuby a několik štítů. Ale třetí už v žádném případě. Na čtvrtý už můžeme úplně zapomenout. U pátého skusu bude mít Bjorg možnost znovu použít své schopnosti a pokračujeme dál. Musíme přijít na způsob, jak přežít dva útoky. Navrhuji, abychom použili bublinu. Na to potřebujeme paladina a… to je vše. Žádné další možnosti neexistují.“

„Bublina je nám k ničemu,“ vložil se do hovoru znovu Bjorg. „Boss se prostě otočí na zbytek výpravy. Pár širokých výpadů, děsivý řev a všichni budou mrtví. Znovu říkám, boss nepoužívá seznam nebezpečných hráčů.“

„Duchové obrany a štítu nepomůžou, nemůžeme jich přidat na jednoho hráče víc,“ dodala Kalatea. „Musíme se zamyslet. Co se týká bubliny, proč to nevyzkoušet? Máte v klanu paladina?“

„Můžu doporučit jednoho dobrého paladina léčitele,“ odpověděl Clutzer, když jsem nepromluvil. „Je zkušený. Mahane?“

„Patří ke tvým bojovníkům?“ zeptal jsem se pro každý případ. Co když chce navrhnout, abychom o pomoc poprosili Anastarii?

„Jo, je to můj zástupce. Dá se na něj spolehnout i přesto, že je paladin…“

„Tak jo, pozvi ho na zítra na ráno.“

„Dnes jsme už hotovi?“ zeptala se Kalatea překvapeně.

„Musíme nakoupit víc svitků na vzkříšení a najít způsob, jak přežít dva útoky. Pokud boss jen použije seznam nebezpečných hráčů na začátku bitvy, bublina pošle Bjorga až na poslední místo seznamu. Na co nám tam dole bude, když už si ho boss nevšimne?“

„No…“ zahučela Aozaki a pak se zasmála: „Se samotnými šamany výpravu nedokončíme, ale s paladiny by to bylo úplně jednoduché. Pozveme sto paladinů, tank dostane bublinu, všichni ostatní použijí bubliny na sebe, tedy kromě těch, kteří je zakouzlí na někoho jiného. Seznam nebezpečných hráčů se změní, boss zničí svou kořist a vrátí se na tanka, jelikož ten se opět dostane na vršek seznamu. Strategii budeme neustále opakovat, dokud medvěda nezabijeme.“

„To by nefungovalo,“ zavrtěl Clutzer hlavou. „Nabití bubliny trvá dvě minuty, boss útočí každých třicet sekund a jeho zdraví je závislé na počtu hráčů na začátku bitvy. Musela bys během dvou minut třikrát obětovat polovinu výpravy. Po třech cyklech by už nezbyl nikdo, kdo by s medvědem bojoval.“

„Lidi!“ zavolal jsem, abych na sebe přivedl jejich pozornost. „Setkáme se zítra v deset dopoledne. Budu očekávat vaše návrhy na to, jakým způsobem může Bjorg přežít dvě smrtící rány. Díky všem, pro dnešek jsme hotovi…“

Třetí den výpravy skončil stejně jako dva předchozí naší naprostou porážkou. Na medvěda snad nefungovala žádná taktika. Útočil třemi schopnostmi, které tank musel ustát. Dvě z nich udělovaly zranění i lidem okolo, proto musel tank držet medvěda dál od ostatních. Poslední schopnost mířila jen na tanka, ale stačila na to, aby ho zabila. Nepomáhalo přejít do astrální roviny ani vyvolávat nové duchy na pomoc s rozložením medvědových útoků do elementálů. Bjorg prostě neměl dostatečně vysoké zdraví. Nic nepomáhalo a přitom jsme vyzkoušeli už všechno možné.

„Pane, přišla k nám návštěva,“ oznámil mi k mému překvapení Viltrius a přerušil další výpad do fóra pro tanky. Čas neúprosně ubíhal, my jsme stáli pořád na jednom místě a nemohli na nic přijít. Dokonce už jsem zvažoval, že požádám o pomoc Donotpunnika nebo Anastarii, ale pro tuto chvíli jsem takové myšlenky odložil. Nebyl na ně ještě pravý čas. Anastaria se mimochodem poslední tři dny nepřipojila do hry, jako by se jí skutečně něco stalo. „Chce se s vámi setkat. Můžu ho pozvat dovnitř?“

„A-ano,“ zakoktal jsem a jeskyně včetně Anastarie se mi vykouřila z hlavy. Někdo objevil Altamedu! Musíme se co nejrychleji teleportovat na nové místo!

„Váš host, pane,“ pronesl po chvíli Viltrius a návštěvník vešel do trůnního sálu, jako by mu patřil. S každým jeho krokem mi dolní čelist padala níž a níž, až se vysoký (z pohledu Barliony) trpaslík zastavil několik kroků ode mě. V tu chvíli by mi do úst mohl bez problémů vkráčet slon.

„Nechoďme okolo horké kaše,“ spustil. „Nemáme moc času, a proto ihned vyslovím kouzelné slovíčko: krastil. Stačí to?“

„V-víc než to,“ odpověděl jsem.

„V tom případě mi řekni, Mahane, co se sakra děje?“ zeptal se Hellfire a usadil se na trůn. „Dostal jsi jasné instrukce, co se od tebe čeká. Plán znáš, ale ty tu přesto improvizuješ jak idiot! Přestal tě bavit život nebo co?“

„Jaké improvizace?“ zareagoval jsem na otázku svou vlastní. Postupně jsem se začal probírat a vytlačoval z hlavy jeho zmínku o životě. Hellfire byl poslední hráč, kterého bych považoval za staříkova spolupracovníka, proto jsem musel vše dopodrobna zkontrolovat. Jen to, že se ukázal v mém hradu a pronesl heslo, nic neznamenalo. Kdo ví, o jakém krastilu vlastně mluví?

„Byla ti nabídnuta ochrana,“ vysvětlil Hellfire, „ale ty jsi utekl neznámo kam. Nechápu, proč marníš čas. Stále ještě nemáš Slzy a nezískal jsi přístup do hrobky. Udělal jsi vůbec něco?“

„Mám rukojeť…“ začal jsem vysvětlovat, ale trpaslík mě znovu přerušil.

„Jen rukojeť? Za tři týdny práce? Mahane, tomu se nedá říkat jinak než sabotáž! Jsi vůbec na naší straně, nebo pořád slintáš po Anastarii jako pejsek?“

„Hele, nepřipadá ti, že zacházíš dost daleko?“ rozhodl jsem se přejít do ofenzivy. Nikomu nedovolím, aby mě v mém vlastním hradu peskoval. A už vůbec ne Hellfirovi! „Dělám všechno, na čem jsme se domluvili. Získal jsem rukojeť, přestože jsem do té jeskyně původně neměl přístup. Právě teď pracuji na ostří, ačkoli nám chybí vhodní hráči. Nevšiml sis náhodou, že mi nepřišel na pomoc žádný hráč na vysokém levelu, který mi byl přislíben pro dokončení jeskyní? Už tři dny bijeme hlavou do zdi, ty si sem přijedeš jako hrdina na bílém koni a začneš mě obviňovat z improvizování! Naše dohoda stále platí, ačkoli tobě nebo staříkovi nedlužím vůbec nic!“

„Jaký stařík?“ zamračil se Hellfire. „O čem to sakra blábolíš, Mahane?“

„Na tom nesejde,“ mávl jsem rukou a málem mi dolní čelist znovu spadla až na zem. Další zvrat! Podle nehrané reakce Hellfira o staříkovi nevěděl. Buď to, nebo je válečník prvotřídním hercem, o čemž pochybuji, nebo… nebo stařík nezajišťoval tuto část komplotu osobně. Což je vlastně docela přirozené a vlastně i logické. Proč za mnou posílat skutečnou osobu? Vždyť mohl najmout herce nebo úlohu svěřit náhradníkovi třetího šoféra. Bylo důležité mě dostat do hry a až později si vyjasnit, kdo je kdo.

Takže pohádka starého muže o konfliktu mezi Fénixem a tajnou organizací byla plná lží. Logická otázka v tom případě zní, kdo ve skutečnosti stojí za Hellfirem a jaké jsou jejich cíle. Zdráhám se uvěřit, že se jeden z nejlepších hráčů našeho kontinentu najednou rozhodne otočit zády ke klanu, ze kterého mu plynou velké peníze a možnosti. Takové věci se prostě nestávají. Avšak místo aby přišel za mnou a tvrdil, že mu za pomoc nabídli peníze, Hellfire dal jasně najevo, že je aktivním členem komplotu. Proč? Je to celé nějaké nejasné. Ačkoli… Co když je stařík opravdu reálný a skutečně má důvod k tomu, aby s Fénixem vyrovnal skóre? A Hellfire jen dostal potřebné informace, aby splnil staříkovy cíle. V Barlioně ten stařík nemusí být ani starým mužem. Musím si to všechno projít a zkusit z Hellfira vydolovat víc informací! Napadla mě šílená myšlenka. Zhluboka jsem se nadechl, uklidnil si nervy a předstíral, že se jen snažím zvolit správná slova.

„Sakra, zkusme to ještě jednou od začátku. Dohadovat se tu můžeme celý den, ale nedostává se nám času. V tom máš naprostou pravdu. Představ si, že jsi právě vešel. Nazdar, Hellfire!“

„Nazdar,“ zavrčel trpaslík, kterému se nechtělo otravovat se s mou změnou nálady. Jsem přece šaman, co jiného ode mě může očekávat. „Krastil.“

„Fénix musí padnout!“ prohlásil jsem triumfálně a zvědavě se na trpaslíka zadíval.

„Cože?“ zeptal se po chvíli, když pochopil, že čekám na jeho odpověď.

„Vyslovil jsem tajnou větu. Musíš na ni správně odpovědět,“ řekl jsem a díval se na Hellfira tak upřímně, že se válečník začal ošívat.

„Mahane, to jsi z toho šamanismu přišel o rozum? Jakou tajnou větu, sakra? Setkali jsme se včera večer a pochopili, že sám nedokážeš jeskyni dokončit. Proto jsme se rozhodli ti pomoci. Nařídili mi, abych se objevil na těchto souřadnicích, pronesl slovo ‚krastil‘ a stal se tvým žoldákem! O žádných tajných větách nepadlo ani slovo!“

Klid! Klid! Takže kromě Hellfira tam jsou nějací my? Byl dobrý nápad využít válečníka jako tanka, ale chtěl jsem zjistit, o kom Hellfire mluví.

„To je divné,“ zamumlal jsem. „Protože mně nařídili, abych nemluvil s nikým, kdo mi nedokáže odpovědět na tajnou větu. A kromě toho mám podezírat kohokoli svázaného s Fénixem. Promiň, ale i tebe musím podezírat, jsi přece u Fénixu. Co budeme dělat?“

„Sám jsi před tím říkal, že ti slovo krastil stačí!“

„To jsem řekl,“ souhlasil jsem, „ale v tu chvíli jsem byl v šoku. Ze všech možných lidí jsi ten poslední, kterého jsem očekával. Pak jsem se trochu uklidnil a vzpomněl jsem si na tajnou větu. Pokud tomu dobře rozumím, ty na ni neznáš odpověď. Co budeme dělat?“

„Počkej tu. Půjdu to zjistit,“ zavrčel Hellfire a zmizel. Dosedl jsem na houpající se trůn a snažil se uklidnit třas. To není možné! Nejlepší hráč Fénixu se spiknul proti vlastnímu klanu!

„Nikdo nemá nejmenší tušení o nějaké tajné větě.“ Právě když se mi podařilo uklidnit vroucí myšlenky, které mi hlavou letěly jako koně a nemínily se zatoulat do částí mozku zodpovědných za logické myšlení, vrátil se Hellfire do hry. „Kdo ti říkal o tajné větě a odpovědi?“

„Ta samá osoba, která mě najala,“ pokračoval jsem a držel se své linie. „A která mě upozorňovala, abych nikomu nevěřil. Co budeme dělat?“

„Nemám nejmenší tušení. Bylo mi jasně řečeno – jdi do jeho hradu, vyslov ‚krastil‘, předej mu tenhle krastil a pomoz mu s jeskyní. Hesla a tajné věty patří jen do béčkových špionážních dramat.“

„Máš krastil?“ vyslovil jsem radostně, protože jsem si nemohl pomoci.

„V hradech Fénixu je spousta věcí,“ ušklíbl se válečník a podal mi Krastil z Shalaaru. Právě ten mi Anastaria ukradla. „Bude ti to stačit jako odpověď na tajnou větu?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl jsem a vložil krastil do batohu. Teď ještě musím vymyslet, co provedu s Hadojedem. „Další pokus o zabití bosse začíná zítra v deset. Nevíš, proč potřebuji rukojeť a ostří?“

„To opravdu nechápeš, že Barliona není místo, kde se o takových věcech mluví? Kdybys nezmizel kdovíkam, dostaly by se k tobě nejnovější informace. Pro tuto chvíli se drž původního plánu. Až přijde čas, bude ti řečeno, co se změnilo. Nyní se zaměřme na důležitý bod. Potřebujeme vymyslet pádný důvod, proč jsem se přidal k vaší výpravě. Navrhuju tohle…“

Poslal jsem Hellfira zpátky do hlavního města, posadil se do svého oblíbeného křesla a propadl naprosté beznaději. Co všechno máme: nějaký divný velký bratr sleduje můj pohyb v Barlioně, čímž porušuje všechny zákony tohoto světa. Vlastně bych nyní mohl přivolat herolda a zradit Hellfira. Tvrdil bych, že od nějakého člena Korporace obdržel souřadnice mého hradu a jeskyně. Neměl jsem nejmenších pochyb, že u nich někdo z tajné organizace pracuje. Jedině pracovníci Korporace mohli sledovat pohyb hráčů v Barlioně. Nemám na mysli nějaké programátory nebo vývojáře. K informacím o hráčích měli přístup jen bezpečnostní agenti a vyšší management. To je jasný fakt.

Byl Hellfire tak hloupý, že se bez pozvání objevil u mého hradu? Ne. Naše konverzace ukázala, že je válečník dobrý hráč, který si vše do detailu promýšlí. Nenapadlo ho snad, že bych ho mohl udat heroldům? Možná. Chtěl to risknout? Dovolili by si lidé plánující již dlouho na operaci proti Fénixu provést takovou pitomost? Nikdy. Což mi naznačuje, že náš člověk má přístup k imitátorům zastávajícím role heroldů. To mi však jen potvrzuje myšlenku, že se tu porušují všechny možné zákony. Proč? Jen kvůli nějaké odplatě Fénixu? To je šílenství. Proč by se chtěl Hellfire mstít svému vlastnímu klanu? Počkat! Na co by lidé schopní upravovat herní data, ačkoli šlo o velmi důvěrná data, potřebovali nějakého šamana? Mám na mysli to, že se přede mnou snaží udržet všechny možné informace, abych… Sakra!

Co jsem to za hlupáka? Pokud zničím tři přední hráče Fénixu, poštvou na mě ty nejdivočejší psy! Stanu se hlavním cílem Fénixu nejen ve hře, ale i v reálu. Je přece v sázce čest jejich klanu i finance! Když mi nedají žádné informace, nebudu mít možnost staříka nebo Sergeje nijak zradit! Vlastně můžu zradit jen bábovku Hellfira. Pokud mu však předám Slzu, budu jen horko těžko vysvětlovat jeho zapojení do komplotu proti Fénixu. Nepomohla by mi dokonce ani přísaha na císaře, jelikož se Hellfire nedohodl na své účasti v Barlioně, ale v reálu. Což znamená, že všechno padne na mou hlavu. Dojde-li k vyšetřování, hlavním viníkem se stane Mahan, Mahan a jen Mahan. Hellfira, staříka ani podezřelého Sergeje nikdo neobviní. Chtějí to na mě znovu ušít, jenže tentokrát to není Fénix, ale jejich nepřátelé. A já jim v tom pomáhám! Vedu to vskutku báječný život…

„Zde je nový člen našeho týmu,“ oznámil jsem ráno příštího dne a představil Hellfira. „Doufám, že teď bosse rychle porazíme.“

„No to se podívejme, co ještěrka v noci přitáhla domů!“ zamumlal Plinto sarkasticky. „Mahane, nevyprázdnil jsi na zaplacení tohohle týpka všechny klanové trezory, že ne?“

„Co tím myslíš?“ zamračil jsem se.

„Každý ví, že si Hellfire ani neskočí na záchod, pokud mu za to někdo nezaplatí.“

„První zabití,“ odpověděl jsem krátce. „A část kořisti.“

„Hmm…“ zamyslel se na chvíli Plinto, ale pak se usmál. „I to je možnost. Vlastně vůbec nezáleží na tom, proč se nás Hellfire rozhodl oblažit svou přítomností. Clutzere, obeznam pana ‚Opět na druhém místě‘ s naší taktikou.“

„Stouplo ti tvé nedávné štěstí tak vysoko do hlavy, že jsi zapomněl, kde je tvé skutečné místo?“ zasyčel Hellfire a podíval se na Plinta svrchu. Něco takového nebylo pro trpaslíka vůbec jednoduché, ale Hellfire přesto do tréninku této schopnosti investoval spoustu času. Vsadím se, že ho učila Anastaria.

„Ale ne!“ Přitiskl si Plinto dlaň k ústům a druhou se chtěl před Hellfirem jakoby krýt. „Kdo mi přijde v nouzi na pomoc? Jeho trpasličí veličenstvo se uráčilo naštvat!“

„Oba dva toho nechte!“ postavil jsem se mezi Plinta a Hellfira. „Chováte se jako manželé po deseti letech od svatby. Až skončíme v jeskyni, můžete si klidně vjet do vlasů. Do té doby držte oba hubu. V opačném případě s námi nepůjdete ani jeden. Klidně půjdu najít tanka do Astrumu, pokud budu muset. A stejně tak i lupiče,“ dodal jsem, když mi přišlo, že Plintovi straním. „Jdeme na to. Medvěd se nás už nemůže dočkat.“

S Hellfirovou pomocí proběhl boj s bossem bez nejmenších problémů. Kvůli rozdílům v levelech působil smrtící skus daleko menší zranění. Když si k tomu navíc připočteme lepší vybavení, vyšší zdraví a Hellfirovu preciznost (dokázal medvědovi zabránit, aby komukoli ve výpravě ublížil), stal se boss jakousi cvičnou figurínou, která po několika zásazích kouzly padla na zem.

„Máte v plánu dál pokračovat sami?“ zeptal se Hellfire potichu, když se mrtvý medvěd sesul k zemi. Chtěl jsem se zeptat, kam máme pokračovat, když šlo o posledního bosse, ale včas jsem si uvědomil, že něco chybí. Objevilo se oznámení o získané kořisti i přírůstek zkušeností (půl levelu), ale kromě toho vůbec nic. Rozhodně chybělo První zabití.

„Sami bychom tu byli celý týden,“ pronesl jsem zaraženě a otočil se na Plinta: „Neříkal jsi náhodou, že je tu jen jeden boss?“

„Mýlil jsem se. To se může stát každému,“ odpověděl lupič překvapeně. Pokrčil rameny a ukázal na protější zeď: „Tyhle dvě díry tu předtím nebyly.“

Nezdržoval jsem se otázkami, jakou druhou díru má na mysli. Podle úšklebku na tváři Hellfira stojícího vedle nově otevřeného průchodu jsem pochopil, co tou druhou dírou myslí. Plinto byl ve svém živlu.

„Hmm…“ pronesl zamyšleně Hellfire, když šamani začali čistit cestu k dalšímu bossovi. „Nikdy mě nenapadlo, jak mohou být elementálové užiteční. Nemáme v klanu moc šamanů, ale kdybychom použili démonology, kterých je u nás spousta… Není to vůbec špatný nápad. Musíme to otestovat.“

Objevení dalšího bosse nám zabralo několik hodin. Nový průchod otevřel cestu do malé jeskyně plné stvůr, kde jsme našli jedinou cestu vpřed. Hluboko do země vedla spirálovitá chodba, která omezila použití elementálů. Šamani neviděli dost daleko dopředu, aby mohli posílat elementály, a proto jsme byli nuceni použít naše tanky. Jako za starých dobrých časů.

„Kdo má klíč?“ zeptal se Bjorg posměšně, když náš další postup do hlubin Barliony přerušila železná mříž. Hellfire do ní udeřil sekerou. Asi doufal, že se objeví ukazatel odolnosti, ale nestalo se vůbec nic. Železo bylo součástí mříže a nemohlo být zničeno.

„Potřebujeme červa,“ poznamenal Clutzer, protlačil se vpřed a všem vyložil naše příhody z jeskyně Dolma.

„Všichni zpět. Vyjděte nahoru!“ nařídila Kalatea. „Potřebujeme najít…“

„Ne…“ zašeptal jsem a postavil jsem se vedle brány. Přitiskl jsem obličej k chladnému kovu. „Nemusíme hledat vůbec nic.“

Poslední měsíc jsem strávil bez jakékoli předtuchy, která by mi naznačovala, že se děje něco hodně špatného. Mozek mi říkal, ať se vrátím a najdu jinou cestu, ale předtucha mě jasně nutila jít dál. Nezáleželo na tom jak nebo s kým, nejdůležitější bylo postupovat vpřed.

„Mahane?“ zamračila se Kalatea. „Ty něco víš?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou a vzhlédl k šamance. „Ale cítím to. Řekni mi, co je na šamanech dobrého?“

„Všechno,“ odpověděla Kalatea zmateně.

„Špatně. Všechny třídy postav jsou dobré. Ale čím šamani vyčnívají z řady?“

„Heh!“ uchechtl se Plinto. „Něco mi říká, že vím, na co myslíš. Jdu s tebou.“

„Pokud je mi dovoleno s sebou vzít společníky…“

„Co s tím má co dělat to, co je ti dovoleno? Já si bez problému poradím i bez tebe.“ Plintovy oči se změnily na dva červené uhlíky, jeho tělo zahalila tmavá mlha a vzduch okolo něj se zachvěl strachem a touhou odsud utéct. Vyšší upír se proměnil do své bojové podoby.

„ŽÁDNÁ MŘÍŽ BARLIONY NEMŮŽE ZABRÁNIT V CESTĚ SYNOVI PATRIARCHY!“ ozvalo se jeskyní, když se Plinto rozpustil do okolního vzduchu a objevil se na druhé straně mříže. Přísahal bych, že se několik šamanů svalilo na zem kvůli několika záporným bonusům, které přistály na všech svědcích děsivé proměny. Já jsem si toho ale nevšímal. Na to teď nebyl čas. „JDEŠ SE MNOU, DRAKU?“

„Šamani se mohou teleportovat na krátkou vzdálenost,“ vysvětlil jsem Kalatee, přišel až k mříži a odhodil nabídku souřadnic pro kouzlo Skok. Zavřel jsem oči a představil si, že stojím vedle Plinta. Koho zajímá, jestli to tak funguje. Jsem přece v Barlioně. Zde je možné všechno. Stačí to jen opravdu hodně chtít. Na chvíli se svět okolo mne zatočil, a když jsem otevřel oči, viděl jsem vedle sebe stát Plinta v lidské podobě.

„Já to nedokážu. Jaké souřadnice jsi použil?“ zeptala se Kalatea úzkostlivě. „V jeskyni se nedá použít Skok!“

„Souřadnice nepotřebuješ. Prostě jen skoč na místo, kde se chceš objevit. Sama od sebe. Bez použití souřadnic.“

„Mahane, je to hra! Nejsme v realitě. Všechno se tu děje z logických důvodů!“

„Kalateo, jsi hlavní designérka naší třídy postav! Nikdo nezná naše schopnosti a sílu lépe než ty! Pokud to dokážu já, pak to zvládneš i ty. Zkus to!“

„Nejde to!“ odpověděla po chvíli naštvaně Kalatea. „Proč se nevrátíš a nevezmeš mě s sebou?“

„To bych nedělal,“ promluvil najednou Plinto. „Dám ruku do ohně za to, že pokud se vrátíš na druhou stranu, nedokážeš se přesunout zpátky sem. Mříž v jeskyni je klasickou překážkou. Buď musíš objevit něco, co ji otvírá, nebo objevit jinou cestu. Administrátoři bedlivě sledují všechny pokusy o První zabití, a pokud se vrátíš zpět, velice rádi tady tuhle výhodu Zvěstovatelům znemožní. Kalatea sem neskočí ne proto, že by to nedokázala, ale protože už jistě chybku opravili. Jsem si tím skoro jistý. Můj trik s mlhou by podruhé už nefungoval. Takže buď půjdeme spolu dál ve dvou, nebo se vrátíme za ostatními a najdeme jinou cestu.“

„Ty jsi na jeskyně docela expert, co?“ zasmál jsem se.

„Právě proto jsem tady,“ ušklíbl se Plinto. „Tak co to bude? Připojit se k šamanům, nebo společně vykročit vpřed? Tví duchové s mými dýkami?“

„A mou sekerou!“ Zaduněl z druhé strany mříže Hellfirův hlas. „Plinto, postav na zem tréninkového panáka.“

„Mám před tebou i zamést cestu?“

„To by bylo hezké, ale zvládnu to docela dobře svým plnovousem. Polož panáka.“

Lupič pokrčil rameny a několik metrů od nás na zem položil tréninkového panáka, na kterém si hráči zkouší útoky. Hellfire udělal několik kroků vzad a rozběhl se k mříži. Na chvíli se jeho postava rozmazala a panák vedle nás se změnil na letící třísky. Válečník do něj narazil plnou rychlostí.

„Ty jsi generál?“ zeptal se Bjorg a s úctou na Hellfire hleděl skrz mříž. „No tohle! Jsi první generál válečník, kterého jsem potkal.“

„Co to mělo být?“ zeptal se Plinto, když si z vybavení smetl zbytek dřevěných třísek. „Zničil jsi mého panáka.“

„Však si koupíš nového. Když jsem získal hodnost generála, přibyla mi schopnost zaútočit na jakýkoli cíl, přičemž překonám všechny překážky, které mě od něj dělí. Příkopy, zdi, jiní hráči, mříže… nic mě nezastaví. Kalateo, musíš se s vaší skupinou vrátit do hlavní síně. Měla bys tam najít nějaký další průchod. Nejspíš bude ukrytý ve zdi. Objevte ho a připojte se k nám. Pojďme dál, Mahane. Tlačí nás čas.“

Teleportační svitky nefungovaly. Systém nám nedovoloval přenést zbytek hráčů k nám. Ztratili jsme několik minut snahou dostat ostatní hráče skrz mříže, ale nic se nám nedařilo. Promluvil jsem si s Kalateou a rozhodli jsme se, že nám nezbývá nic jiného, abychom my tři pokračovali průchodem hlouběji.

„A proto tam byla ta mříž,“ pronesl po chvíli Plinto a ukázal na konec průchodu. „Tahle chodba vede k východu!“

Nechápal jsem vůbec nic, ale přistoupil jsem k lupičovi a spatřil předmět, na který ukazoval. V tu chvíli vládu nad mým tělem přebrala má vnitřní zoo. Křeček ovládal levou stranu a žába pravou. Mí zvířecí páni zatím nezvládli jemné umění koordinovaného pohybu, a proto jsem vpřed mířil trhaným krokem. Zvířata odmítala ohýbat mé nohy a díky tomu jsem na obě napadal. Ruce se natahovaly vpřed. Plinto se zasmál, ale mě jeho názor vůbec nezajímal. Před námi ležel nejdůležitější předmět této jeskyně.

Průchod byl totiž ukončen masivními dubovými dveřmi zpevněnými tlustými ocelovými pásy. Stačil jediný pohled na dveře a pochopili jsme, že pouhým útokem nebo kouzlem dveře nezničíme. Mou pozornost však přitahovala velká zlatá truhla stojící mezi mnou a dveřmi. Její víko bylo uzamčeno těžkým ocelovým zámkem.

„Geranika tu už byl,“ poznamenal Plinto sedící před truhlou a ukazující na ostří dýky, která vyčuhovala ze zámku a vypouštěla mlhu. „Tohle potřebuješ, Mahane?“

„Ano.“

„Tak na…“ Jedním rychlým pohybem Plinto vytrhl ostří ze zámku. Podařilo se mi ho vhodit do batohu těsně předtím, než se celá jeskyně znatelně otřásla.

„Hups,“ zachichotal se Plinto nervózně. Podíval se na mě a na Hellfira. „Na otevření zámku potřebuju přibližně pět minut. Ty jsi tank a ty dokážeš léčit. Nechoďte moc daleko.“

„O čem to mluvíš?“ začal jsem se ptát, ale odpověď na sebe nenechala dlouho čekat. Masivní dveře se rozletěly na kousky a výbuch každému z nás ubral trochu zdraví. Přišel nás navštívit hlavní boss jeskyně – tmavě šedý Hellfire…

„Kopie se skrytou schopností!“ zakřičel reálný Hellfire a okamžitě vytáhl svůj štít. Dvojník ho napodobil a taktéž se skrčil za štít. Zpoza jeho zad vykročili další dva tmaví Hellfirové. „Celá hromada kopií!“

Zdraví našeho tanka se začalo povážlivě snižovat, a proto jsem na nic nečekal, sáhl do batohu pro Almisovu hůl a začal zpívat:

Šaman má tři ruce…

Zvěstovatel technicky nepotřebuje ani hůl ani píseň. Šaman mé hodnosti dokáže s nejvyššími duchy pracovat přímo a postupně vyvolávat potřebné nižší duchy. Já jsem si ale na zpívání písně zvykl a teď mi pomáhala se soustředit. Celý měsíc jsem byl bez svých schopností jako bezmocný šaman, ale když teď Hellfire bojoval proti třem kopiím sebe sama, experimentovat s vyvoláváním duchů mi přišlo jako příliš velký luxus. Získal jsem Geranikovu dýku, ale stále mi chybělo pojidlo otevírající portál do Armardu. Pokud jsem tomu správně rozuměl, pojidlo se nacházelo v truhle, u níž se Plinto potil. A proto:

… a na zádech křídlo…

Hellfirovo zdraví málem nahánělo hrůzu. Přes milion a půl bodů. V porovnání s ním vypadalo mých 75 000 velice nuzně. Ačkoli papírově měl můj vyšší duch léčení uzdravit 56 000 bodů zdraví, válečníkovi se kvůli velkému rozdílu v našich levelech doplnilo jen 22 000 bodů. Zbytek byl ztracen.

… a svým horkým dechem…

Jakmile jsme začali bojovat, jeden ze stínových Hellfirů se změnil a po chvíli na sebe nabral mou podobu. Na jednu stranu to pravému Hellfirovi ulehčilo práci, jelikož musel bojovat už jen proti dvěma částem bosse místo tří, ale na druhou stranu temný šaman začal léčit ostatní. Tím smazal veškerá zranění, která se našemu tankovi podařilo nepřátelům uštědřit.

… zapaluje svíce.

„Potřebuji asi dvacet až třicet minut,“ oznámil po několika minutách Plinto veselé novinky. Mana mi klesla pod 70 % a nebyl jsem si jistý, jestli takovou dobu vůbec vydržím. Normální duchové léčení na Hellfira skoro neúčinkovali a ti vyšší stáli příliš mnoho many. Jako všichni amatéři jsem ani já s sebou neměl žádné lektvary doplňující manu, a proto jsem se musel spoléhat na svou Energii a Hellfirovu Odolnost. Případně i na to, že se bossovy skryté schopnosti neukážou.

P O Z O R !

My o vlku…

Jeden ze stínových Hellfirů začal červenat jako komár napitý krve o vysokém obsahu kyslíku. Nasával do sebe vzduch a nafukoval se jako balón. Vybavení mu skřípalo, nýty držící kovové pláty vystřelovaly ven, kroužková košile se v půli roztrhla a oči temného tanka vystouply z důlků, jako by chtěly puknout po vzoru přezrálých melounů. Stínový Hellfire vypadal velmi hrozivě, ale náš tank od nafukujícího se bosse ani krok neustoupil. Právě naopak přistoupil až těsně ke svému dvojníkovi, otočil se na mě a zakřičel:

„Mahane! Nedovol jim přiblížit se k Plintovi! Kouzlí Výbuch!“

To je tvrdé… Kopie používající Výbuch. Existuje podle vývojářů nějaký způsob, jak jeskyni dokončit? Kopie napodobí hráče a několikanásobně zesílí všechny jeho schopnosti. Kouzlo Výbuch je sebevražedné kouzlo používané stvůrami a bossy, které je zabije, ale s sebou vezme nejblíže stojícího hráče bez ohledu na aktuální body zdraví. Pokud žádný hráč vedle explodující stvůry nestojí, zničí vše v okolí třiceti metrů. Buď tedy musíte zemřít, nebo velmi rychle běžet. To ale nebylo všechno. Například paladinova bublina před Výbuchem hráče ochránila. Pokud však s sebou nemáte paladina, můžete na ni zapomenout!

Stacey, potřebuji tě. OKAMŽITĚ! zaječel jsem a přivolal ji, aniž bych se vůbec zamyslel nad tím, že paladinka byla několik dní mimo hru. Potřeboval jsem ji. Ačkoli byla jediným hráčem, kterého jsem mohl do jeskyně přivolat, zrovna ji jsem tu vidět nechtěl. Situace to však vyžadovala.

Jsem tu!

Tady je pozvánka. Už skoro vybuchl!

BUM!

Kusy stínového tanka se rozletěly celou místností, proletěly okolo nás a nic nám neudělaly. Pravý Hellfire, který se i hlavou schoval za štít, zůstal stát na svém místě. Ke stínovému Hellfirovi a stínovému šamanovi se přidali další dva stínové. Jeden okopíroval Hellfira a druhý Anastarii. Náš tank se však velmi rychle sebral a nabral nově příchozí na sebe.

„Vybuchují každé čtyři minuty,“ oznámil Hellfire místo pozdravu.

„Chápu,“ odpověděla Anastaria a její postava se změnila. Její výbava, zbraně i vybavení zmizely. Kromě dvou sněhobílých šátků okolo beder a hrudi zmizelo úplně vše. Dívčina postava byla zobrazena naprosto bezchybně, až se mi z toho zatočila hlava. I přes svou hroznou povahu byla Anastaria opravdu krásná. S očividným se prostě nedá přít. O chvíli později se změnila i její kopie, čímž v jeskyni stály dvě polonahé ženy.

„No teeeda!“ zasmál se Plinto, aniž by přestal s odemykáním zámku na truhle. „Vždycky jsem snil o tom, že uvidím Anastariin striptýz. Myslíte, že mi zatancuje? A kam mám strkat zlaťáky?“

Anastaria nevěnovala Plintovým narážkám žádnou pozornost a ani se nezeptala, co tu dělá nebo proč se k nám připojil Hellfire. Stoupla si ke zdi, aby nepřekážela, a začala léčit tanka. Mně ani nekývla na pozdrav a z úst nevypustila ani slovo o tom, co se stalo. Vlastně se mým směrem vůbec nepodívala. Prostě žádný pozdrav.

Nechápal jsem, proč mi to tak vadí. Možná šlo o další důkaz, že je Anastaria naprosto nevděčná kráva, která mi ani nepoděkuje. Ale k čertu s děkováním, pouhé ahoj by stačilo! Nemá na to snad čas nebo co? To určitě! Na vlastní oči jsem viděl, že mezi čarováním tam Anastaria jen tak stojí jako nádherná socha. Žádný pohyb, žádný pohled bokem, jen naprostá koncentrace na tabulky hráčů a na tanka. Pokud bych nevěděl, jak se Anastaria chová v bitvě, mohl bych předpokládat, že je celé její vědomí zabrané do boje, ale tak to rozhodně není!

Před očima se mi objevila tlumená červená záře a nenávist ke Stacey skrytá hluboko v hrudi pomalu vybublávala na povrch. Nezajímalo mě, že bez její pomoci nedokážeme projít jeskyní, prostě jsem chtěl dívku potrestat za to, že mě nutí ji zase nenávidět. Potrestat ji takovým způsobem, na který dlouho nezapomene. Spálit ji!

Nevzpomínám si, jak jsem se proměnil do dračí podoby. Prostě jsem si v jednu chvíli uvědomil, že se jeskyně jaksi zmenšila a že mé tělo pokryté šupinami má problém se do ní vlézt. Plinto cosi zavrčel, když jsem ocasem málem převrátil truhlu, ale já jsem si ho nevšímal. Abych mohl spálit Anastarii, která stála vedle zdi, musel jsem se otočit, ale cestu mi blokoval její ochránce: stínový drak!

Než dosáhnete 50. úrovně draka, nemůžete použít Dračí dech.

Cože? Já něco nemůžu? Kdo mě asi tak zastaví? Tahle chabá imitace draka? To určitě!

Spustil jste první zesílení.

„Mahane, co to sakra děláš? Změň se zpět do lidské podobny!“ zakřičel naštvaně Hellfire, když se na něj vyvalily dračí plameny. Na bosse jsem zaútočil normálním ohněm, který jsem měl od první úrovně a který bossovi nijak neublížil ani na prvním zesílení. Má kopie však začala na Hellfira používat svůj vlastní oheň, který jen zvyšoval trpaslíkův vztek. Já tomu nerozumím. To má ten bastard v plánu kopírovat vše, co udělám?

Spustil jste druhé zesílení.

Hlavou mi zazněly známé bubny, ale já nezastavil. Vzpomněl jsem si na souboj s Shiamem, kdy zranění způsobilo až čtvrté zesílení. Jelikož v tuto chvíli vlastně nemám dech dostupný, měl bych se dostat až na páté nebo šesté zesílení. Nižší úroveň mu neublíží. Kopie potřebovala několik sekund, aby mě napodobila, ale já jsem jí nedal možnost.

Spustil jste třetí zesílení.

Tělo mi zatížila nesnesitelná tíha. Bubny v hlavě bily jako na poplach, oči se mi zalily slzami, ale stále jsem před sebou viděl svůj cíl – stínového draka. Zapomněl jsem na Anastarii, na jeskyni i Barlionu. Zůstala mi jen myšlenka na to, že tento tvor nemůže existovat. Nečeká nás nic jednoduchého, pokud se o něm Geranika dozví.

Spustil jste čtvrté zesílení.

Tíha, bolest a bubny mě trhaly na kusy. Při čtvrtém zesílení se všechny pocity slily do jediného. Zdraví stínového draka začalo povážlivě klesat a dvě postavy stojící vedle něj mávaly rukama a snažily se mi bránit. Já jsem už však nic nevnímal. Musel jsem zabít nepřítele.

Spustil jste páté zesílení.

„Omluvte prosím mou nečekanou návštěvu, ale nemůžu vám jen tak dovolit zničit mou novou hračku. Potřebuji ji,“ zazněl Geranikův hlas, načež se mé vědomí vydalo na zaslouženou dovolenou. Co myslel tím: nemohu dovolit?

Temnota…

Zvýšení úrovně draka!

Aktuální úroveň: 16.

Odemčena nová schopnost: Pronikavý pohled.

Popis: Dokážete spatřit slabá místa svého nepřítele. +30 % k útokům v dračí podobě.

„Stínový drak…“ zavrčel pomalu Renox, čímž mě vytáhl z temnoty a přinutil mě otevřít oči. Zasněžené hory, Dracova zamyšlená tvář a několik dalších draků kroužících v dáli. Vilterax! „Geranika nakonec přece jen získal stínového draka. Je smutné přijmout skutečnost, že Kalragon čekají temné časy.“

„Nemohl ho získat!“ snažil jsem se odpovědět, ale vyšlo ze mě jen zachrčení. Snažil jsem se postavit na nohy, ale tělo mě odmítalo poslouchat. Nemohl jsem pohnout ani ocasem.

„Lež klidně, musíš se uzdravit. Je divné, že jsi vůbec naživu. Draci připravení o polovinu svého těla obyčejně nežijí moc dlouho. Jelikož ses však dostal sem a dokonce se snažíš se mnou diskutovat, mohl bys to přežít. Utvořte menší kruh!“

„Trochu to zabolí, brácho,“ dodal Draco. „Snaž se nekřičet.“

Temnota…

„No, jedno můžu říct jistě – dýchá,“ přerušil mou další výpravu do bezvědomí Plinto. „Kdosi mu dokonce přišil zpátky čelist.“

„Měli bychom ho oživit, Stacey?“ přidal se k Plintovu hlasu Hellfirův.

„Ne,“ přerušila ho Anastaria. „Je to drak. Pokud mě tu dál nepotřebujete, půjdu pryč.“

Silou vůle jsem otevřel oči a spatřil záblesk mizejícího portálu, kterým dívka odešla.

Získán úspěch!

Král je mrtev, ať žije král!

Jako první jste zabil krále kopií jeskyně stínů (První zabití).

Odměna: Přivolejte na 3 minuty svou kopii. Tato schopnost může být použita jednou denně.

Zpráva pro hráče: Za pět měsíců budete teleportován na audienci k císaři Malabaru…

„Co se stalo?“ Oproti Vilteraxu jsem v Barlioně dokázal normálně mluvit. Dva stínoví Hellfirové a jedna polonahá stínová Anastaria přede mnou stáli jako sochy, ale nikde jsem neviděl čtvrtou část bosse – stínového draka.

„Stal se Geranika,“ vysvětlil Plinto. „Přišel, viděl, roztrhal tě na kousíčky – to si nevymýšlím, později ti to ukážu na videu – vzal s sebou polomrtvého stínového draka, kterého jsi málem uškvařil, a pak zvítězil.“

„Vy dva jste v pořádku?“ zajímal jsem se a vrátil se zpět do lidské podoby.

„Myslím, že na nás neměl čas. Při chrlení ohně jsi nedělal mezi ním a jeho novým mazlíčkem žádné rozdíly. Pořádně jsi ho spálil. Během chvíle jsi mu sebral asi 10 % zdraví.“

„Sedm,“ opravil lupiče Hellfire. „Nenaštvalo ho ani tak to, že jsi ho zranil, ale spálil jsi mu jeho plášť. Asi ho měl moc rád. Ale ano, bylo úžasné sledovat, jak tě trhá na kusy.“

„A co tihle?“ kývl jsem směrem ke třem sochám a snažil se nepředstavovat si pohled na šamana vlastnoručně ničícího čtyřmetrového draka.

„Dobrá otázka. Chtěli jsme ji položit tobě,“ promluvil opět Plinto. „Normálně to bývá tak, že boss umře a hráči získají kořist. Tentokrát jsme ale získali kořist, ale boss je pořád naživu. Asi nějaká chyba. Slyšeli jste to, vývojáři? Máte v tom chyby!“

Od vývojářů nepřišla žádná odpověď, proto Plinto jen pokrčil rameny a začal se probírat kořistí.

„Za rychlé dokončení jeskyně jsme obdrželi následující: plátovou zbroj – 3 kusy, ostré dýky – 3 kusy a může je používat jen lupič. Nějaké epické haraburdí jménem Pojidlo – 1 kus. Kopec zlata – spoustu kusů, ale nepatří jen nám. A nezapomeňme ani na zlatou truhlu – 1 kus!“

„Ehm…“

„V ní byla ta kořist. Obyčejně by měla zmizet, ale obyčejně její zámek nepáčí tak šikovný krasavec.“

„Na co nám jako bude truhla?“

„To netuším. Nemůžeme do ní nic vložit, protože nemá ani jeden slot pro uložení předmětů. Nejlepší využití vidím v tom, že si ji hodím do batohu a vytáhnu ji až ve chvíli, kdy se budu chtít ve Zlaté podkově pochlubit nějakým holkám.“

„Hoď mi to pojidlo. Potřebuju ho. Kde je zbytek výpravy?“

„Bojují s druhým bossem. To víš, získali jsme sice První zabití, ale to ještě neznamená, že se zbytek bossů zhroutí k zemi.“

„Kalateo, máte První zabití?“ zeptal jsem se šamanky v kanálu výpravy.

„Ano. Teď nemůžu psát, později se vyrovnáme.“

„Plinto, pro každý případ je znič,“ požádal jsem lupiče a ukázal na sochy. „Jeden Hellfire v Barlioně úplně stačí, není důvod ho množit.“

„Počkat,“ vyhrkl válečník a přešel ke kopii sebe sama. Docela jednoduše zvedl sochu ze země, jako by se boss opravdu změnil na obyčejný kus kamene. „Ony to jsou sochy. Svou si beru s sebou. Anastarii můžete zničit, jestli chcete.“

„Mám začít sekat?“ zašklebil se Plinto a kouknul na mě. Já jsem zavrtěl hlavou a sám pro sebe si pomyslel, že postavit si do hradu přesnou kopii polonahé Anastarie není vůbec špatný nápad. Pokud to samozřejmě je socha. Požádám Viltria, aby na ni dal pozor.

„V tom případě ti ji pomůžu odnést do Altamedy.“ Plinto si začal pískat jakousi písničku a přešel až k soše, kterou popadl v podpaždí. „Nevadí ti, kdybych ji přinesl zítra? Chci si něco zkontrolovat.“

„Může být,“ kývl jsem hlavou a raději si nepředstavoval, co lupič se sochou zamýšlí. Snad to nebude nic perverzního. To by mu bylo podobné.

„Mahane,“ promluvil Hellfire, když jsme zůstali jen ve dvou, „potřebuju s tebou vyřešit dvě záležitosti. Nejdřív mě zajímá, kdy máš v plánu vydat se do Armardu. A za druhé bych tě chtěl poprosit, abys mi vyrobil přívěsek milenců.“

„Na Armard vyrazím zítra a ještě jsem si nevyzvedl recept,“ odpověděl jsem a snažil se netvářit překvapeně. Když vyrobíte nový předmět, který se hodí skoro všem, zjistíte spoustu všemožných drbů. Velký Hellfire, pohroma všehomíra (s jedinou výjimkou v podobě Plinta), je nakonec normálním člověkem. Miluje ženu a žena miluje jeho! Kam ten svět spěje? „V každém případě potřebuji diamant. Jo a nejsem si jistý, kdy to bude hotové. Jak jsem řekl, nemám zatím recept, ale buď připraven navštívit se svou drahou polovičkou můj hrad.“

„Kolik budeš chtít za práci? Temný hvozd dokázal, že nepracuješ lacino.“

„Za práci mi nemusíš platit, pokud dodáš suroviny. Nemůžu si dovolit vydělávat na pocitech jiných lidí. Eluna by mě sežrala zaživa i s kostmi.“

„Kdy máš v plánu si zajít pro recept?“

„Rád bych to stihl ještě dneska,“ odpověděl jsem popravdě. Otevřel jsem příchozí poštu a zhluboka si povzdechl. Přišlo mi dvanáct tisíc žádostí o přívěsky. Nemůžu odmítat touhu hráčů mluvit se svými milovanými, ale i kdybych vyráběl přívěsek za minutu, trvalo by mi 200 hodin, než bych uspokojil všechny aktuální zájemce. Při standardním čtyřicetihodinovém týdnu by to byl celý měsíc práce! A to jen v případě, že by mi nepřišla žádná další žádost.

„V tom případě na, jeden diamant mám u sebe. Pokud potřebuješ, abychom byli oba přítomni, nedělej zatím nic. Chci, aby to byl pro ni dárek k narozeninám.“

„Dohodnuto. Pro každý případ mi řekni její jméno. Kdo ví, možná její přezdívka a tvé svolení na vyrobení stačí. S tím souhlasíš, ne? Aby se udělalo zadost formalitám…“

„Souhlasím se spojením a uděluji svolení se spojením i za dívku,“ odpověděl Hellfire. Na chvíli se odmlčel a pak dodal: „Její postava se jmenuje Mirida Prozíravá. Potkal ses s ní tehdy v Beatwicku.“

10. kapitola

Do Armardu

„Zde je váš recept,“ pronesl mistr gnóm obchodním tónem a podával mi malý svitek. „Recept byl zapsán do všech klenotnických katalogů, jak bylo dohodnuto, a proto se v dohledné budoucnosti nemusíte bát o dostatek práce. Víte, z jistého úhlu pohledu vám docela závidím. V dnešních dobách je taková poptávka po umělci velkou vzácností.“                       

„Je opravdu nemožné recept nebo třeba práva či licence na jeho výrobu předat někomu jinému, abych nemusel všechny přívěsky vyrábět sám?“ Pokusil jsem se ještě naposledy vykroutit z vyrábění přívěsku pro zamilované. Na všechnu tuhle práci prostě nemám čas, a přesto nemohu zájemce odmítat.

„Vy se snad netěšíte na to, že v našem zlém světě vykonáte něco hezkého?“ zeptal se gnóm s viditelným překvapením. „Není snad možnost spojit srdce zamilovaných tím, po čem každý výrobce prahne?“

„Neodmítám vyrobit přívěsek milencům, kteří ho opravdu potřebují. Především proto, že jsem jediný, kdo to dokáže,“ začal jsem couvat, jelikož jsem ucítil možnost snížení reputace. „Ale podívejte se na to z mého pohledu. Jsem výrobce. Vždyť jste viděl mou knihu receptů – dvě šachovnice, amulet, přívěsek, Kámen světla. Já se při výrobě snažím o vytvoření novinek a nemám zájem vyrábět podle předlohy pořád to samé. Představte si, že by mým dalším výrobkem byl, řekněme, Řetízek nesmrtelnosti, který umožní všem obyvatelům Barliony přežít vlastní smrt. Císařova Známka smrti je samozřejmě dobrá věc, ale není užitečné mít několik různých možností? Místo toho, abych vyrobil předmět, který bude užitečný nejen milencům, budu jako stroj vyrábět jeden přívěsek za druhým. Z mého pohledu jde prostě o mrhání talentem a zdroji.“

Gnóm se zamyslel. Může to rozebírat, jak chce; mé argumenty byly pevné jako železobetonová zeď. Co když svou postavu smažu? Skutečně je Korporace připravena odložit možnost telepatické komunikace na neurčito? Ve vedení určitě nesedí idioti. Vlastně až do této chvíle mi mocnáři Barliony nikdy nedali důvod pochybovat o jejich kompetenci. Dokonce se jim podařilo vytvořit stínového draka, přestože se jim celý scénář rozpadl na kusy. Podle mě musí existovat způsob, jak můj problém s přívěskem vyřešit. Musím se jen správně zeptat a jistě ho objevím.

„Na vašich slovech něco je,“ pronesl gnóm po chvíli a prsty si mnul plnovous. „O výrobce je dnes nouze a přikovat jednoho z nich k neustálé výrobě toho samého předmětu. Jak už jsem však řekl, jste objevitelem epického receptu, který je k dispozici jen vám osobně. Z toho důvodu…“

„Není cesty ven?“ doplnil jsem mistrovu řeč.

„Vždy je nějaká cesta ven,“ odpověděl gnóm. „Například můžete licencovat patent na přívěsek hlavnímu klenotníkovi Malabaru. V tom případě zbývá jen určit, jakým způsobem může být váš patent využíván a samozřejmě i finanční stránku věci.“

„Nepožaduji žádné platby,“ ujistil jsem okamžitě gnóma, ale ten se jen zasmál:

„Říkal jsem snad něco o tom, že byste měl dostat zaplaceno? Právě naopak – platit musíte vy. Mistr klenotník je velmi zaneprázdněný gnóm. Jistě chápete, že od skvělého úspěchu, kterým byla Taviina a Trediolova svatba, jsou jeho služby vyhledávané šlechtou Malabaru i Kartossu. Patent k výrobě epického přívěsku můžete licencovat jen jemu, nikomu jinému. Nějakým způsobem navíc musíte vykompenzovat mistrův čas, proto nás čeká ještě asi dlouhá diskuze. Vymyslel jste nějakou předběžnou nabídku?“

Ta Korporace! Kdysi jsem přemýšlel nad tím, jak plánují na telepatii vydělat peníze, ale myslel jsem si, že nějakým způsobem upraví ceny a výskyt diamantů. To určitě! Chtějí vytřískat peníze ze mě! Pokud nechcete věnovat svůj volný čas pro dobro ostatních hráčů, buďte tak laskav a zaplaťte. Čímž se dostávám k tomu, že netuším, proč bych měl platit zrovna já. Pokud hráči chtějí přívěsek, měli by mistrovi zaplatit oni.

„Věřím, že tisíc zlatých za sadu přívěsků by mělo být víc než dost peněz,“ začal jsem s vyjednáváním. „Svobodní občané jistě velmi rádi svými penězi ocení čas mistra klenotníka … o tom jsem přesvědčen.“

„Jeden tisíc?“ zvedl gnóm překvapeně obočí. „Nejdražší hrabě, za co nás máte? Nejsme žádní diletanti. Tisíc zlatých maximálně zaplatí za mistrův čas potřebný k rozhodnutí, jestli přívěsek vyrobí. A co se týká přijetí plateb od svobodných občanů, musím vás bohužel zklamat. Přijmeme peníze jen od vás. Cech mistrů si nepřeje mít žádné problémy s Elunou.“

„Jaké problémy?“ zamračil jsem se.

„Každý přívěsek vyrobený za příslib peněz odečte 200 bodů reputace u bohyně a s jejích kněžek. Proto by nás ani nenapadlo chtít peníze od svobodných občanů. Od vás je však rádi přijmeme. Jak se svobodní občané domluví s vámi je jen a čistě na vás. My jen zastaneme výrobu přívěsků. A naše práce musí být odměněna. Takové jsou naše podmínky.“

„Pokud od nich nebudu moct nic vybírat, proč bych měl platit vám?“

„Protože nemáte čas vyrábět přívěsky,“ vysvětlil klidným hlasem gnóm. „Jelikož potřebujete čas, musíte zaplatit za čas někoho jiného. Tak se věci mají. Dvacet tisíc za přívěsek. Za tuto cenu jsme ochotni odložit práci na špercích pro šlechtu.“

„Pět tisíc,“ nedal jsem se, když jsem konečně pochopil plný rozsah plánu Korporace. Měl bych se stavit u Elizabeth a zeptat se jí, co se stane, pokud budu ignorovat prosby hráčů o výrobu přívěsku. Co když dojde k poklesu reputace, i když na jejich dopisy neodpovím?

Naučen nový klenotnický recept: Přívěsek milenců.

S gnómem jsme se dohodli na deseti tisících za přívěsek. Deset tisíc! Dvanáct tisíc žádostí o přívěsek a za každý zaplatím deset tisíc… Sto dvacet milionů zlatých! Najednou mě přešla chuť využívat služby NPC klenotníků.

„Dokud neodpovíš na dopis, nic se neděje,“ odpověděla mi k mé úlevě Elizabeth, jakmile jsem jí popovídal o rozhovoru s mistrem a obavám o přívěsky. „Pokud tě však svobodný občan požádá o výrobu přívěsku osobně, musíš do dvou týdnů splnit jeho žádost. Jinak tě bude čekat trest. Objevil jsi epický recept, Mahane, nyní musíš žít s následky. Mistr tě nijak nešálil ohledně ztráty reputace. Za každých obdržených tisíc zlatých z prodaného přívěsku ztratíš 200 bodů reputace.“

„Hm…“

„To však znamená například ztrátu 6 000 bodů reputace, kdyby se ti přívěsek podařilo prodat za 30 000 zlatých. Buď opatrný.“

„Už chápu,“ pronesl jsem smutně, jelikož mě již napadaly myšlenky o tom, že 200 reputace za prodaný přívěsek není až tak velká ztráta. Několikrát bych si mohl dovolit přívěsky prodat.

„Nebuď smutný, Mahane,“ zasmála se nejvyšší kněžka, která pochopila, jak se cítím. „V Barlioně jsou každému přiřazeny úkoly podle jeho schopností. Tak to prostě v našem světě funguje. Pokud tě Stvořitel pokládá za dostatečně připraveného k vyrobení přívěsku pro každého, kdo si o něj osobně požádá, musí to tak být. Uvědomuji si, že ti může připadat, jako bys byl nucen pracovat pro užitek jiných lidí…“

„A není to tak snad?“ zablekotal jsem.

„Podívej se na tu situaci z jiného úhlu. Nemůžeš za svou práci na přívěsku žádat peníze či předměty na oplátku. Cena předmětů by byla stejně převedena na zlaťáky a přišel bys o velkou spoustu reputace. Nikdo však netvrdí, že musíš vyrábět přívěsky zadarmo.“

„Tomu nerozumím, Elzo. Pokud za jejich výrobu nesmím požadovat peníze ani předměty, jak je možné, abych je nevyráběl zadarmo? Tedy pokud…“ Konečně mě napadla skvělá myšlenka, k níž mě Elza posledních pár minut vedla.

„Ano?“ usmála se nejvyšší kněžka.

„Pověz mi,“ spustil jsem opatrně, abych neudělal žádnou chybu, „nemusí svobodný občan a jeho druhá polovička podstoupit nějaký test svých pocitů, například společnou prací, než by mezi nimi mělo dojít k myšlenkovému propojení?“

„Pokračuj,“ kývla Elizabeth a ukázala mi, že mířím správným směrem.

„Skutečná láska je mocná jako nedobytná pevnost, ale nejdřív bychom měli zjistit, jestli mezi danou dvojicí skutečně takový cit existuje. Možností na otestování je spousta a bylo by těžké všechny zmínit. Jedním z klíčových principů opravdové lásky je vzájemná spolupráce. Milenci musí dokázat, že jsou schopni zůstat spolu, i když únavou nadávají na celý svět okolo a jeden druhému spílají kvůli situaci, do které se dostali. Nikdo nechce, aby po Barlioně běhaly páry nenávidících se svobodných občanů, kteří by se navíc mezi sebou telepaticky hádali. Dokonce bych se vsadil, že by takové časté telepatické hádky mohly narušit energetická pole.“

„To je pravda, tedy kromě té přílišné únavy. Není dobré vyčerpat svou polovičku. Abychom dokázali připravenost daného páru, mohli bychom jim zadat práci na 36 hodin, kterou musí dokončit během jednoho týdne pro dobro císařství, tvého klanu nebo samotného Mahana… to rozhodnutí už nechám na tobě.“

„Elzo, ty jsi génius!“ vyšlo ze mě. Šokovaně mi před očima probíhaly nové možnosti. Dvanáct tisíc žádostí o přívěsek se najednou změnilo na dvacet čtyři tisíc párů rukou připravených k práci. Jistě mezi nimi budou sběrači, bojovníci a řemeslníci. Musím si co nejdřív promluvit s panem Kristowskim. Ten pro ně rozhodně dokáže najít vhodné využití. Vlastně můžeme začít přímo s Hellfirem i přesto, že jsme na jedné lodi. Bude první, kdo přívěsek obdrží. Tank na nejvyšším levelu ve hře? Skvěle! Jsem si jistý, že by ho Clutzer dokázal využít. A co Mirida? Však i pro lovce se najde práce.

Nechtěl jsem se zamýšlet nad tím, jestli je Mirida nějak spojená se staříkem. Být Hellfirova holka a být zatažená do velké konspirace, to jsou dvě diametrálně odlišné věci. Pokud je konspirátorka (a tahle myšlenka mnou otřásla), můžu pokládat všechno, co mi řekla, za čisté lži. A pak… pak bych byl skutečně ztracen. Musím být opatrný.

„Maximálně týden, Mahane!“ připomněla mi znovu Elizabeth. „A ne déle než šest hodin denně. Nechám na tobě, čím je zaměstnáš. V tomto ohledu nemám žádná omezení.“

„Je tu jedna záležitost, kterou s vámi musím projednat, pane Kristowski,“ zavolal jsem svému manažerovi, jakmile jsem odešel od nejvyšší kněžky. „Máme možnost využít práce velkého množství lidí a navíc úplně zdarma. Věc se má tak…“

„To musíme začít inzerovat,“ rozhodl manažer, když mě vyslechl. „Mahane, nemáš nic proti tomu máknout si pro dobro klanu? Jak dlouho ti trvá vytvoření jednoho přívěsku?“

„To zatím nevím. Právě jsem dostal recept. Zrovna jsem to chtěl vyzkoušet.“

„Časový rámec, potřebuji časový rámec. Zkus to vyrobit během pěti minut…“

Zvládl jsem to za čtyři. Jelikož hráči nemusí být přítomni výrobě přívěsku, stačilo mi oficiální svolení od jednoho a jméno druhého. Hellfire a Mirida Prozíravá. Po mně a Anastarii byli druhou dvojicí v Barlioně, která mohla komunikovat telepaticky. Všiml jsem si, že mi klenotnictví stouplo o deset procent, a zavěsil jsem přívěsek na měděný řetízek. Nezajímalo mě, jak se k sobě hodí diamant a měď. Pokud by se to někomu nelíbilo, může si náhrdelník vyměnit. Mým úkolem byl jen přívěsek.

„Ahoj, Danieli! Tady Marina.“ Od výroby přívěsku k jejímu telefonátu uběhla maximálně minuta. „Musíme si promluvit. Můžu se za tebou stavit v hradu? Budu tam za minutku.“

Nepocítil jsem žádnou konkrétní emoci. Přijde mi, že tajné souřadnice polohy Altamedy byly tajné jen pro mě. Nařídil jsem Viltriovi, aby návštěvnici přijal hned, jakmile se objeví u našich bran. Usadil jsem se do oblíbeného křesla a chtěl se trochu prospat. Když holka řekne, že tu bude za minutu, klidně si k tomu můžu připočíst celou hodinu…

„Ahoj, uprchlíku,“ objevila se přesně za minutu Marina, čímž mi zavdala důvod k pochybnostem o její ženskosti. Posadila se na můj oficiální trůn, jelikož v trůnním sále nestály žádné jiné židle. Počkala, než jí Viltrius nalije nápoj doplňující energii a zavře při odchodu za sebou dveře. Pak pokračovala: „Dost mě překvapila ta zpráva o nově vyrobeném přívěsku. Nejdřív jsem tomu nechtěla uvěřit, ale Hell mi vysvětlil, že jsi je vyrobil na jeho žádost.“

„Proč nejsi ve Fénixu?“ zeptal jsem se na tu nejhloupější otázku, kterou jsem ve svém seznamu otázek objevil. Jaký je rozdíl v tom, ke kterému klanu patří? Měl bych se ptát na úplně něco jiného.

„Ve Fénixu nemají žádné mazlíčky,“ pokrčila rameny Marina, „a pokud vyjde náš plán, nezbude tam vůbec nic. Proč bych se k nim měla přidávat, když bude klan s hořícím kuřetem ve znaku zničený?“

„Nikdy jsem si nemyslel, že budeš tak krvežíznivá. Jak dlouho jsi namočená v téhle aféře?“

„Chceš zjistit, jestli naše setkání byla náhoda?“

„Kromě jiného. Při našem posledním setkání jsi mi povídala hezkou pohádku. Dokonce tak hezkou, že jsem ti uvěřil. Teď se však asi oba můžeme shodnout na tom, že to nebylo nic víc než právě pohádka.“

„Barliona není místo, kde bychom si o tom mohli povídat. Ať už jsi teď kdekoli, navrhuji, abychom vytvořili tajnou linku a mohli si večer promluvit. Tady je IP serveru. Přihlašovací jméno: Mahan. Heslo je doba, kterou jsem při sázce slíbila, že s tebou strávím. Napsána slovy, ne číslicemi. Vzpomínáš si, že ano?“

„Kupodivu si vzpomínám, na rozdíl od ostatních, které bych mohl jmenovat. Další otázka: proč jsi přišla do Altamedy? Celou diskuzi jsme mohli vést po amuletu.“

„Protože se zítra vydáme do Armardu a je nutná příprava. Ano, řekla jsem ‚vydáme‘. Nemusíš se na mě tak dívat! Večer dořešíme detaily. Zkoušel jsi dýku spojit?“

„Kdy?“

„Chápu. Hádám, že sis ani ještě nepřečetl vlastnosti Pojidla, že ne?“

„Zatím ne.“

„No tak to vytáhni. Podíváme se, co pro nás vývojáři připravili.“

Pojidlo.

Popis: Umožňuje obnovení jakéhokoli zničeného předmětu, pokud máte více než 75 % částí originálu. Potřebné materiály: 10 ingotů císařské oceli, 10 kusů císařského dubu, 10 kytic císařské lilie, 10 smítek Světla. Třída předmětu: epický. Počet zbývajících obnovení: 3.

„Všechny císařské suroviny mám v trezoru,“ pronesl jsem zamyšleně, když jsem dočetl popis. „Ale nemám nejmenší tušení, co jsou zač ta smítka Světla nebo kde je najít. Nějaké návrhy?“

„Ano, já jsem o nich už slyšela,“ odpověděla Mirida a prohrabávala se batohem. „Pokud deset dnů za sebou splníš úkol nějakého NPC, předá ti doporučující dopis. Ten můžeš dát starostovi a získat nějakou reputaci, nebo si ho necháš, posbíráš těchto dopisů deset a odevzdáš je nejvyššímu kouzelníkovi. Na oplátku od něj získáš Krystal vědění a ten můžeš odnést do cechu mistrů. Nebo si ho zase necháš, a jakmile získáš pět krystalů, předáš je kterémukoli heroldovi výměnou za smítko Světla. Zjistila jsem to úplnou náhodou,“ domluvila Mirida a z batohu vytáhla deset malých zářících hvězdiček.

„Ty jsi splnila pět tisíc úkolů?“ vyhrkl jsem překvapeně, když jsem spočítal, kolik musela vynaložit sil.

„Stejně jako u všeho ostatního můžeš přeskočit tvrdou práci a smítka si koupit, ale já tolik peněz nemám.“

„Kolik stojí jedno smítko?“

„Pět milionů. V Barlioně se ceny všech důležitých věcí počítají na miliony. Jako by Korporace ani neznala žádná jiná čísla. Chceš létat? Zaplať milion. Chceš se po smrti objevit o šest hodin dřív? Zaplať milion. Chceš si koupit smítko Světla? Buď tak laskav a zaplať pět milionů…“

„Dobrá, můžeme se od finanční politiky Korporace posunout dál?“ přerušil jsem Miridu. „Zkusme obnovit dýku. Navrhuji, abychom to provedli mimo hrad. Pokud bych tu vytáhl stínový předmět, všichni strážní by se na nás vrhli.“

Pojidlo fungovalo přesně podle popisu. Přiložil jsem čepel dýky k rukojeti, dotkl se jich pojidlem a potvrdil, že chci obnovit daný předmět. A pak jsem kvůli záblesku ostrého světla oslepl. Když mi před očima přestaly poletovat hvězdičky a dokázal jsem znovu zaostřit, podíval jsem se na bolestně známý předmět, jehož dvojníka jsem použil k zabití obrovského počtu lidí. U mých nohou ležela Geranikova dýka vypouštějící do okolí zlověstnou mlhu.

Získán předmět: Stínová dýka teleportace.

Popis: Otevírá portál do Paláce stínů v Armardu. Typ předmětu: jedinečný.

Hrozná aura dýky prostupovala celým okolím. V okruhu sta metrů nezbyl jediný živý strom. Zem zčernala, zelené stromy se změnily na pokřivené dřevěné skelety a mlha sahala pořád dál a dál, čímž měnila tuto část lesa ve vzpomínku na Temný hvozd. Bylo hrozné představit si, co by se mohlo stát s Altamedou, kdybychom spojení provedli v ní.

„Silná magie,“ poznamenala Marina a kývala potěšeně hlavou. „Navrhuji, že se zítra proplížíme do jednoho z fénixáckých hradů. Přivedu nějaké kouzelníky, aby dýku nabili.“

„I oni budou z Fénixu?“ nedokázal jsem udržet na uzdě sarkasmus.

„Půjdou s námi Donotpunnik a Hellfire,“ pokračovala Marina a ignorovala mou poznámku. „Ve čtyřech bychom se měli zvládnout proplížit na potřebné místo.“

Donotpunnik? Odkud se vzal ten?

„V pěti,“ přidal jsem jednoho ze svých lidí, když jsem utlumil překvapení ze zmínění azuráka. „Plinto půjde s námi.“

„Ne!“ přerušila mě Mirida. „Dokud nezískáme Slzy, nepůjde s námi nikdo, kdo by měl příležitost či touhu podělit se o tyto informace s Fénixem. Nestrávili jsme tak dlouho plánováním operace jen proto, aby ji v poslední chvíli prozradil Anastariin pes.“

„COŽE?“

“Slyšel jsi mě dobře! Plinto byl, je a navždy bude Anastariiným člověkem. Bez ohledu na to, co říká a dělá, ho Fénix drží neustále pod krkem. Chceš nějaký důkaz? Uvidíš ho dnes večer. Hlavně se se mnou spoj. Vždyť Anastaria je kmotra jeho dítěte! Pro koho myslíš, že pracuje? Další otázky?“

„Budeme ho v Armardu potřebovat,“ řekl jsem prázdným hlasem. Ačkoli hluboko ve mně byly právě zašlapávány poslední částečky důvěry v lidstvo, nechtěl jsem se otočit zády ke svému klanu. Plinto musí zachránit císařovu ženu a tím pro nás získat další bonusy. Počkat! Proč vlastně Marině věřím? Vždyť po její fabulaci ohledně mého uvěznění je zrovna ona ten poslední člověk, co by si zasloužil moji důvěru. Stejně tak může být i lež to, co teď říká o Plintovi.

„Vidím, že mi nevěříš. Dobrá. Žádám císaře, aby potvrdil pravost mých slov: Anastaria požádala Plinta, aby se s tebou dohodl na tom, že Legendy Barliony budou fungovat dál, protože, jak sama řekla, je potřebuje! Kromě toho je Anastaria kmotrou jeho syna. Umožňuji systému sken mé paměti. Když byl Plinto ještě členem Temné legie, často dostával od Anastarie rozkazy, co má v té nebo jiné situaci dělat… Je to dost, abys mi uvěřil?“ zeptala se Marina s úsměvem, když se okolo ní na chvíli rozzářilo bílé světlo. Císař potvrdil dívčino tvrzení.

„To z něj ještě nedělá jejího poskoka,“ stál jsem si za svým i přes zásah, který má důvěra v lupiče právě utrpěla. „Musí jít do Armardu kvůli něčemu jinému, ne kvůli Slzám. Jakmile se tam přesune, vydá se za svými záležitostmi. Budeme-li mít štěstí, odláká většinu strážných, čímž nám ještě ulehčí práci. Pokud tedy nějací strážní v Armardu vůbec jsou…“

„Samozřejmě, že jsou v Armardu strážní. Proč by tam neměli být? No nic, budu nad tím přemýšlet. Ještě nějaké žádosti? Bereme s sebou někoho dalšího?“

„Máš nějaký problém s Clutzerem?“ zeptal jsem se, když mě píchlo u srdce. Konečně se mi nabídla jedinečná příležitost zjistit pravdu o mém veliteli výprav. Bylo by hloupé ji nevyužít. Pokud taky pracuje pro Anastarii…

„Jeho level je příliš nízký,“ zavrtěla Marina hlavou, což byl očividně proti lupičovi její nejlepší argument.

„Vždyť má vyšší level než ty,“ bránil jsem se. Že by na Clutzera skutečně nic neměla?

„Je to bývalý vězeň.“

„To já taky a stejně mě berete s sebou.“

„Dobrá, večer ti dám vědět i o Clutzerovi. Něco dalšího?“

„To by mělo být všechno. Ty, Hellfire, Donotpunnik a já se vydáme pro Slzy. Plinto půjde zachránit císařovu ženu.“

„Koho?“ zeptala se překvapeně Mirida.

„Ale to je jen takový úkol výhradně pro lupiče. I kdyby Plinto pracoval pro Anastarii, může udělat něco pro můj klan.“

„ZASTAVTE, BLÁZNI!“ vložil se do našeho rozhovoru ochránce lesa, který se objevil nedaleko od nás, aby uchránil své území od stínů. Obrovský dub se zastavil na hranici dýkou zničené části lesa a váhal stoupnout kořenem do tmavého místa. „NEVÍTE, ČEHO SE DOPOUŠTÍTE!“

„Měl bys mít rušičku na stínové předměty,“ pronesla Marina ignorujíc Ochránce a dala mi najevo, že toho ví až moc. „Mrkneme se, jestli bude účinkovat i na dýku…“

„Myslím, že funguje,“ seznal jsem, když jsem hodil dýku do batohu. Mlha téměř okamžitě zmizela a z půdy začaly vyrůstat zelené klíčky trávy. Stromy se skřípěním narovnaly kmeny a jejich koruny obsypalo listí. Za dohledu ochránce si barlionská příroda opatrně lízala rány způsobené stínovou dýkou.

„Večer si promluvíme na chráněném kanálu,“ zopakovala Marina, posměšně se koukla na ochránce narovnávajícího stromy a odpojila se ze hry.

Myslím, že je nejvyšší čas zamyslet se nad tím, do čeho se to sakra pouštím. Ještě předtím však musím zajistit tajný kanál. Jsem dost zvědavý, co se mi Marina chystá říct…

Se spojením jsem neměl problém. Operátor Omegy potvrdil adresu i port a doslova za deset minut se na mé obrazovce zobrazil nápis „setkání ve 20:00“.

Do večera bylo ještě dost času, a proto jsem otevřel internetový prohlížeč a začal si procházet svou historii. Minulost Daniela Mahana.

Zhouba odpadního systému… Špinavý den pro imitátory… Hacker vs. imitátor: 1:0…

Titulky o mém rok a půl starém počinu mě trochu zarazily svou různorodostí, ale obsah článků mnoho nenabídl. Když jsem přešel nepřetržitou anti-imitátorskou propagandu, nezjistil jsem nic moc – nějaký chlápek cosi provedl, byl potrestán a uvězněn, aby ho ostatní nenapodobovali. Rozhořčení a volání po krvi trvalo jen první týden do chvíle, kdy jsem se sám udal. Jakmile začal soud, vše se uklidnilo a už po mně neštěkl ani pes. Což je dobře. Jenom velmi nerad bych zůstal zakotvený v paměti lidí jako muž, který zasmradil celé město.

Znervózněl jsem ale z něčeho jiného. Marina nebyla nikde zaregistrovaná jako freelancerka. Mezi lidmi hledajícími problémy a chyby v Barlioně bylo mnoho Marin, ale žádná z nich se nepodobala krásce, kterou jsem potkal před osmnácti měsíci. Navíc oficiální seznam Korporace se jmény účastníků školení odehrávajícího se toho osudného dne neobsahoval žádnou Marinu. Buď nebyla zvaná, nebo obešla oficiální registraci. Možná mi uniká ještě něco jiného. Základní hledání přineslo Marininy předchozí kurzy a školení. Právě tyto informace jsem tehdy použil k vylepšení použitého hacku. Všechny kurzy však byly stále označeny slovy „zatím neotevřeno“. Po mém nabourání odpadního systému Marina zmizela ze sítě a změnila se v ducha. Zkusil jsem se chytit šance, že bych ji poznal z fotky, a prošel jsem seznam všech lidí procházejících jakýmkoli školením v den naší sázky. Ze 138 žen patřily některé mezi freelancerky a jiné zase ne, ale žádná z nich nevypadala jako má známá. Marina neexistovala.

Co se to děje? V naší době je asi tak stejně složité zmizet bez jediné stopy ze sítě jako vloupat se do hlavního trezoru centrální banky. Imitátoři automaticky rozeznávali obličeje na jakýchkoli nahraných fotkách a přidávali odkazy na osobní stránky sociálních médií. Marinina stránka však zela prázdnotou. Neměla snad žádné přátele? Nechodila na oslavy, kde nevyhnutelně vznikaly stovky hologramů, videí a dalšího haraburdí, jež si přítomní mezi sebou následně rozesílali? To přece není možné. Podle internetu však během minulého roku Marinu nikdo neviděl.

Nahánělo mi to husí kůži.

Ruce automaticky sáhly na klávesnici a na obrazovce mi vyjel seznam aktuálních zaměstnanců Korporace. Dva miliony tři sta tisíc zaměstnanců po celém světě bez freelancerů. Hodně vysoké číslo! Na našem kontinentu jich pracovalo jen čtyři sta dvacet tisíc, z čehož dvacet sedm tisíc zastávalo technické pozice. To už je lepší. Ze seznamu na mě hledělo více než sto Petrů, ale i zde mě čekalo hluboké zklamání. Ani jedna z tváří nepřipomínala Petruccia, jak mu přezdíval jeho spolupracovník. Sakra! Co to je dneska za den? Žádná Marina a chybí i Petruccio? Ten druhý však musí někde vyplavat. Nikdo by nepustil do své kapsle kohokoli cizího. Přesto tento člověk nebyl mezi aktuálními zaměstnanci Korporace. Dobrá… Jak znělo jméno Petrova parťáka? Sakra! Mám hrozné okno!

POČKAT!

Aktuální zaměstnanci!

Co když u nich už Petr nepracuje?

Nepodařilo se mi najít seznam bývalých zaměstnanců Korporace, ale objevil jsem další velmi zajímavý článek: Technik spáchal sebevraždu. Z černobílé fotografie na mě hleděl Petr oblečený do o číslo většího svetru, jako by se ptal, proč on. Muž podle informací v článku vyskočil z okna budovy Korporace kvůli ošklivému rozchodu a přitom krví postříkal jakéhosi nevinného kolemjdoucího. Tímto kolemjdoucím byl nějaký všetečka, který Korporaci zažaloval a za způsobené nepříjemnosti získal odškodnění. A tím dospěl příběh o Petrovi ke svému konci.

Další nitka, která mě mohla přivést k Marině, byla zničena. A to tak dokonale, že ji nemělo smysl dál sledovat.

Strávil jsem několik chvil zíráním na zaměstnance Korporace. Pozoroval jsem obličeje těch šťastných, kteří vedli sice náročné, ale bezstarostné životy. Podařilo se mi vydolovat i fotku Jamese Boastera, manažera inovací. Na fotce vypadal daleko starší než jeho postava ve hře. Dokonce jsem objevil i svého bývalého učitele vedoucího před sedmi lety při útoku na Barlionu náš malý tým. Dr. Samuel Provo, Ph.D. byl nyní šéf specialistů oddělení IT bezpečnosti. Poznal jsem ho podle známého blahosklonného výrazu, jako by viděl celý svět a došel k rozhodnutí, že nikdo jiný na něj v rozumu a logice nemá. Konečně jsem se dostal až k panu Peteru Johnsonovi, řediteli celého ansámblu. Byl to takový normální člověk, docela malý, trochu obtloustlý a plešatící. Prostě klasický manažer středního řádu. Je těžké si představit, že se za jeho skromným obličejem skrývá mocná analytická mysl a titul nejvlivnějšího člověka planety. Kdysi dávno vsadil vše na své kapsle a stal se –

Spojení připraveno.

Oznámení mě vytrhlo od zkoumání nejrůznějších lidí, co hrají své hry za oponou našeho světa. Nedovolil jsem počítači přenášet video a omezil jsem se jen na audio. Ostatní si ale nehráli na schovávanou. Obrazovka se rozdělila na čtyři části, z nichž jedna zůstala černá – ta moje. Zbylé tři části obsadila Marina, mladý muž mezi pětadvaceti a třiceti lety a Donotpunnik – starý muž v kolečkovém křesle.

„Mahane, proč si nezapneš video?“ promluvil nejdřív Hellfire točící si v prstech růžencem. „Rád bych viděl, s kým mluvím.“

„Helle, jak jsi vlastně starý?“ vybrebtl jsem místo odpovědi, když jsem si uvědomil, že i přes léta strávená v Barlioně a svou vysokou hodnost byl stále dost mladý.

„Dvacet sedm,“ odpověděl pyšně válečník. Očividně svůj věk považoval za jeden ze svých hlavních životních úspěchů. „Začal jsem hrát, když mi bylo 15.“

„Přeskočme Hellfirovu skvělou minulost,“ přerušila nás Marina. „Máme se bavit o daleko důležitějších tématech. Mahane, proč jsi utekl?“

„Nechtěl jsem sdílet Petrucciův osud,“ odpověděl jsem popravdě.

„Jaký Petruccio? Co za osud?“ zajímal se skřípavým hlasem Donotpunnik.

„Na tom nezáleží,“ přerušila Marina a pak dodala: „Ale chápu tvůj motiv. No nic, tohle téma přeskočíme a vrátíme se k tomu hlavnímu. Slzy Harrashesse.“

„I Slzy mohou počkat,“ přerušil jsem Marinu. „Mám hodně otázek. Pokud na ně teď nedostanu odpověď, nehnu ani prstem.“

„Tak se ptej,“ ušklíbl se Donotpunnik. „Právě proto jsme se s tebou spojili a můžeš se přitom dívat na nás i na tuhle krásnou dívku.“

„Jsem si jistý, že je jasné, proč chci Fénixu uškodit já,“ začal jsem. Když všichni tři souhlasně pokývali hlavou, pokračoval jsem: „Ale naprosto mě zaráží, že tu jsou i Hellfire s Donotpunnikem. Když se Hellfire zničehonic objevil u Altamedy, myslel jsem si, že ho poslala Anastaria, která se nějakým způsobem dovtípila, co se chystá. Ukázalo se však, že se Hell, druhý nejdůležitější hráč Fénixu, aktivně snaží zničit svůj vlastní klan. Možná je to jen mnou, ale cítím tu nějaké protichůdné signály. Klidně tomu říkejte paranoia. Navíc si začínám představovat, jak se za Hellovými zády směje Anastaria.“

„Takže se mnou nemáš žádný problém?“ ušklíbl se znovu Donotpunnik. „A zatímco podezříváš Hella, že je Anastariin špion, s Plintem taky nemáš žádný problém?“

„Plinto je samostatná otázka. Nejdřív bych chtěl slyšet odpověď na tu první. A vůbec by mi nevadilo dozvědět se důvod, proč ses do všeho zapojila ty, Marino. Jistě víš, o čem mluvím.“

„V tom případě začnu já,“ nabídl se Donotpunnik. „V každém ohledu jde o můj plán a měl bych to být já, kdo o něm promluví. Už pět let plánuju zničení Fénixu. Zvenku byli nedotknutelní. Co se týká zdrojů, Fénix převyšuje mé Azurové draky o několik řádů.“

„Myslel jsem, že Azuráci patří Undigitovi.“

„Undigit je stejným velitelem mého klanu, jako býval Plinto velitelem Temné legie. Prostě jen na oko. Já rozhoduju a Undin řeší papírování. Pro mě za mě ať si užije svou chvíli na výsluní. Jak už jsem říkal, Fénix není možné zničit zvenčí, proto jsem se rozhodl jít na věc zevnitř. K tomu potřebuji v jejich klanu své lidi. Tři roky hledání mě přivedly k Hellfirovi a Marině. První jmenovaný se ve Fénixu těšil velké autoritě a druhá měla přístup k vývojářům. Vymysleli jsme plán a dva roky jsme ho vylepšovali až do aktuální podoby. Fénix bude brzy zničen.“

„Pořád nechápu důvod Hellfirova zapojení.“

„Víš, kolik za posledních pět let vyhrál Fénix klanových soutěží?“ promluvil Hellfire.

„Žádnou?“

„Trefa! Hráči na ostatních kontinentech vylepšují své postavy, levelují, dosahují nových výšin, ale Fénix se stal močálem, co do sebe vtahuje hromady hráčů a mění je na samolibé a blahosklonné kretény. Není možné se celou dobu jen nechat táhnout! Tolikrát jsem jim už říkal, že se musí zaměřit na hru samotnou a ne na to, aby si pohrávali s ostatními hráči! Anastaria se mi vždy jenom vysmála do obličeje. Přímo do obličeje! Bláznovy nesmysly – s těmi slovy zamítala všechny návrhy, které jsem přednesl. Na klanových setkáních mě nikdy nebrala vážně, smála se mi, zesměšňovala mě a kdykoli jsem jí rázně odpověděl, schovala se za svého milovaného tatínka. Když Donotpunnik nabídl, že se stane zprostředkovatelem mého odchodu do klanu Doutnající borovice z Nebeského císařství, ihned jsem s jeho podmínkami souhlasil. Dokud zůstanu ve Fénixu, nemám šanci dosáhnout těch nejvyšších met. Klan za svůj posměch pocítí trest. Právě proto jsem tady.“

„Marino?“

„Nedívej se tak na mě! V porovnání s těmahle dvěma jsem ten nejmíň zapojený článek. Díky své práci jsem si vysloužila několik kontaktů mezi barlionskými vývojáři. Herbert mě oslovil se zajímavou nabídkou, abych se zúčastnila jeho plánu, a já jsem souhlasila. Proto jsem tady.“

„Herbert?“

„Upřednostňuji jméno Donotpunnik,“ zaskřípal starý muž. „Za ta léta jsem si na svou přezdívku dost zvykl.“

„A kdo byl ten starý muž, který mi představil váš plán?“

„Najatý herec,“ vysvětlil Donotpunnik. „Normální herec. Nevěděl jsem, v jakém stavu jsi po svém propuštění, a rozhodl jsem se to raději hrát na jistotu. Vymysleli jsme příběh o pomstě motivované smutkem starého muže. Prostě jsme museli přijít na něco, co by tě přimělo s námi spolupracovat a zamezit jakékoli možnosti usmíření s Anastarií. Když jsi teď jeden z nás, není důležité se dál schovávat.“

„A teď ohledně mého uvěznění. Marino?“

„Byla to jediná možnost, jak jsem mohl zajistit, aby lidé se správnými schopnostmi zůstali v Barlioně,“ vysvětlil místo dívky Donotpunnik. „Proto jsem vymyslel situaci, která vedla ke tvému uvěznění.“

„Cože?“

„Kdo jsi byl před vězením? Freelancer vydělávající horko těžko čtyřicet tisíc kreditů měsíčně? Hacker žárlivě střežící svůj talent? Hráč, kterému se za tři roky hraní podařilo dosáhnout na slabých 86 levelů? Vážně upřednostňuješ svoje bývalé já v rozkvětu mládí, ale bez možnosti dalšího rozvoje, před svou aktuální pozicí nejsilnějšího šamana našeho kontinentu? Jsi velitel velkého klanu s mnoha bonusy a ještě větším počtem jedinečných předmětů. Stal ses finančně nezávislým a můžeš si najmout bezpečnostní agenturu. Nelíbí se ti to snad? No a teď to všechno máš! Není nutné si hrát na ublíženého. Půl roku v dole je prostě záloha k zisku bohatství, které si teď užíváš. To je život, co?“

„V tom případě nechápu, proč si se mnou Marina dala schůzku a povídala mi pohádku o naší sázce. Proč navrhovat, abych požádal právníky o znovuotevření mého případu?“

„Protože jeden konkrétní člověk nevěřil svým spojencům a utekl od jejich ochrany,“ pronesl Herbert stroze. „Myslel sis, že tě Fénix nechá jen tak pláchnout? Po tom, co jsi dokázal? Ha! Anastariini lidé tě od tvého propuštění velmi bedlivě sledovali. Vedli tě jako loutku! V Barlioně je velmi nebezpečné mluvit otevřeně. Jakmile vypukne vyšetřování, vyhrabou všechny tvé konverzace. Proto ta pohádka, jak jsi ji nazval. Chtěli jsme, aby sis na Marinu zvykl jako na členku tvého klanu a začal jí důvěřovat. Fungovalo by to, kdybys nevyrobil ten přívěsek. Neměl jsi zjistit, že Hellfire a Marina spolu chodí. Proto jsem se rozhodl odkrýt svou tvář a otevřeně si s tebou promluvit. Už mě nebavilo neustále měnit plány podle toho, co jsi zase provedl.“

„Ale proč já?“

„Protože jsi první. Našli jsme pouze deset lidí schopných jít po cestě Výrobce a stát se Zvěstovatelem. Tři to vzdali, dva neprošli dolem, čtyři nikdy nic nevyrobili a zbyl jsi jen ty. Proto právě teď mluvíme s tebou a ne s někým jiným.“

„Tys poslal do vězení dalších devět lidí?“

„Tohle je válka!“ přerušil mě Donotpunnik. „Ve válce jsou vždycky nějaké oběti. To jistě chápeš. Nikdo jim nebránil, aby se vydali stejnou cestou jako ty. Nedokázali to, a proto není nutné na ně vzpomínat!“

„Tohle není válka, ale nějaké divné šílenství!“ zamumlal jsem v šoku. Kdysi jsem Donotpunnika považoval za slušného člověka, ale teď jsem si jistý, že mluvím se šílencem. Chce, abych s nimi spolupracoval? To určitě!

„Je to válka, hochu. Opravdová válka a je na čase, aby ses rozhodl, na čí straně stojíš. Pokud nejsi s námi, jsi proti nám.“

„Vyhrožuješ mi?“

„Naše konverzace se začíná ubírat mimo téma,“ promluvila Marina, než Donotpunnik stihl odpovědět. „Nikdo nikomu nevyhrožuje. Máme před sebou společný cíl, kterého chceme dosáhnout. Slyšel jsi naše motivy a my chápeme ten tvůj. Naše spolupráce bude trvat jen do chvíle, kdy předáme velitelům Fénixu Slzy. Zkusme být trochu konstruktivní. Máš nějaké další otázky, Danieli?“

„Tři Slzy Fénixu moc neuškodí,“ pronesl jsem a snažil se utišit zlost.

„Právě proto jsme zvýšili jejich počet na třicet. Po aktivaci předáš první Slzu Hellfirovi. Jeho statistiky se zdvojnásobí a podaří se mu přesvědčit Ehkillera, aby Slzami vybavil své nejlepší bojovníky. Prodáš jim aktivované Slzy a v tu chvíli se klan Fénix stane nejlepším klanem na světě. Za každou slzu budeš požadovat pět set milionů. Následně můžeš to, že jsi dal Hellfirovi Slzu zdarma, odůvodnit skutečností, že ti k nim pomáhal. Nějaké otázky?“

„Proč chcete z Fénixu udělat nejlepší klan světa?“ Abych řekl pravdu, velmi mě překvapili. „Dostal se ke mně úplně jiný popis Slz, podle kterého Slzy svému majiteli dost uškodí.“

„Slzy nelze odhodit,“ vysvětlil Donotpunnik. „Jen ať se na chvíli stanou bohy. Bude to jen dočasně. Až si budeme jisti, že všech třicet lidí Slzu použilo, využijeme Geraniku k tomu, aby aktivoval druhou vlastnost Slz. O té jsi už slyšel. V tu chvíli se z jejich bojovníků stanou pouhé figury. Všechna jejich sláva se rozsype a z hrdinů zbydou jen fackovací panáci. Půjde o opravdu velmi tvrdý zásah!“

„Fénix si bude stěžovat administrátorům.“

„Výborně! Pro tento případ je připravena Spása. Kvůli ní tě potřebujeme.“

„Nechápu jen jednu věc. Jak Geraniku přimějete, aby udělal, co si přejete? Každý krok vývojářů je několikrát kontrolovaný. Jejich vlastní bezpečnostní firma by je sežrala zaživa. Váš nápad se mi líbí, ale podle všeho je od začátku odsouzen k nezdaru. Vůbec se mi nechce připojit se k projektu, jehož pád je nevyhnutelný.“

„O bezpečnostní firmě máš naprostou pravdu. Klidně by náš plán mohli vykolejit. Proto mezi nimi máme svého člověka,“ usmála se Marina. „Zamysli se nad tím, Danieli. Jak si myslíš, že jsme tě objevili? Kdo věděl o tvých předtuchách? Kdo mohl zařídit, abys dostal třídu šamana?“

„Ahoj, poutníku!“ Jedno tmavé okno na monitoru zablikalo a objevil se na něm další člen komplotu proti Fénixu. Samuel Provo, Ph.D. Můj učitel, který mě o hackování naučil vše. Učitel a zrádce v jedné osobě.

„Ty?“ vybrebtl jsem.

„Koho jsi čekal? Santu? Santa by ti do Dolmy neposlal chybný portál pro techniky! Myslel sis, že ho tam někdo zapomněl? Ha! Šlo o můj první úspěšný pokus modifikovat hru. Beatwick, jeskyně, titul hraběte… Vedl jsem tě jako vlastního syna a poskytoval ti vše potřebné. Pomáhal jsem ti překonat všechny nástrahy. Nikdy jsem nezapomněl na to, co jsi pro mě vykonal, Danieli, a snažím se ze všech sil splatit svůj dluh. Brzy nadejde chvíle, kdy si budeme kvit.“

„Už chápeš, že to myslíme vážně?“ zvedla Marina tázavě obočí. „Ušli jsme už dlouhou cestu a do cíle nám mnoho nezbývá. Potřebujeme tvou pomoc. Vyložili jsme karty na stůl a stačí nám jen udeřit!“

„Plinto. Co je s ním?“ podařilo se mi vyslovit. Slovo šok vůbec nevystihuje stav, ve kterém jsem se nacházel. Šéf bezpečnosti nemá k nejvyšším lidem Korporace nijak daleko. Pokud se jim podařilo přemluvit jeho, úroveň projektů je vážně na neskutečné výši.

„Je s Anastarií už od prvního dne. Kdysi dávno byl členem Fénixu, ale Ehkiller s Evolettem se dohodli, že bude nejlepší udělat z něj záporáka a sjednotit za ním veškerou lůzu Barliony. Proto se stal velitelem Temné legie.“

„Často posílá Ehkillerovi zprávy o tvém klanu,“ dodal Hellfire. „Kolik, kde, kdo, co a proč. Jeho zprávy bývají velmi detailní. Jak si myslíš, že jsem objevil souřadnice Altamedy? Získat je od doktora Prova by bylo zbytečné riziko. Plinto nám vše pověděl jako hodný pejsánek. Posledních šest měsíců jsi byl obklopen hráči Fénixu, Mahane. Anastaria několikrát řekla, že hlavním cílem je otevřít hrobku a připravit tě o všechno. Kolik peněz jsi ztratil na císařské oceli? Desítky milionů! Pokud by se nabídla šance, Anastaria by si vzala vše zadarmo. Ale dokonce i pro ni se objevilo omezení. Tím mám na mysli Clutzera.“

„Plinto půjde do Armardu s námi,“ promluvil jsem a tvrdohlavě ignoroval předložená fakta. „Potřebuji bonusy, které mému klanu získá. Nezajímá mě, jestli je Anastariin poskok. Bonusy budou moje.“

„Jeden z mých lupičů půjde s ním,“ souhlasil Donotpunnik. „Abych řekl pravdu, úplně jsem na císařovu manželku zapomněl. Díky za připomenutí. Nejsem proti. Plinto nám pomůže získat bonusy a s jejich pomocí porazíme Fénix. Navíc tři mí kouzelníci aktivují portál, a jakmile získáme Slzy, začnou za námi do Armardu posílat mé bojovníky. Jen mé. O kořist se nechci s nikým dělit.“

„Nesouhlasím. Vůbec mě nezajímá vztah mezi tvým klanem a Fénixem, ale zamysli se nad tím. Jakmile se rozběhne vyšetřování, a ty víš, že rozhodně proběhne, nějaký génius si jistě všimne, že císařovu ženu zachránily dva klany. Do Armardu jsem vykouzlil portál a z nějakého důvodu se mnou šel azurák. Každý trochu chytrý člověk na tom uvidí něco divného a začne se v tom víc hrabat. Plán vedeš ty, proti tomu nic nenamítám, ale půjdu tam jen tehdy, pokud uzavřeme mezi klany nějakou dohodu. Z mého pohledu nás to ochrání od dalšího šťourání a hlubšího vyšetřování.“

„Zamyslím se nad tím,“ zavrčel Donotpunnik. „Na co potřebuješ Clutzera?“

„To nevím,“ odpověděl jsem pravdivě. „Prostě cítím, že se nám bude zítra hodit. Nepomohl by nám snad jeho plášť neviditelnosti, kterým může zakrýt nejbližší spoluhráče?“

„Kvůli tomu jsem nakoupil svitky neviditelnosti.“

„Nechte ho jít s vámi,“ zapojil se Samuel. „O podobných věcech je lepší se s Mahanem nehádat. Pokud mu jeho předtucha říká, aby vzal lupiče s sebou, je vážně lepší ho vzít. Nakonec se to ukáže jako správná volba.“

„Same, mám otázku i na tebe. Byl jsi skutečně nějak zapletený do mých úspěchů nebo věcí, které jsem vyrobil? Mám na mysli třeba předtuchy, šachovnice nebo další výrobky.“

„V ničem z toho prsty nemám. Nemůžu zasahovat do herního procesu tak konkrétním způsobem. Dokážu pomáhat jen nepřímo. Například něco poupravit, někde něco povolit, zvýšit pravděpodobnost, že se něco stane, zpomalit herolda a takové věci.“

„V tom případě,“ začal jsem a snažil se uklidnit třas prostupující celým mým tělem. Nezapnout přenos videa se ukázalo být velmi dobrým rozhodnutím. „Jsme hotovi. Potkáme se zítra.“

„Mahane, na co potřebuješ tři svitky Armagedonu?“ zeptal se Donotpunnik, než jsem se stihl odpojit.

„To ještě nevím. Plánoval jsem je odpálit uvnitř fénixáckého hradu, ale začínám mít pocit, že tři svitky nebudou stačit. Mít další dva, zbylo by z jejich hradu jen smetí. Nemáte náhodou aspoň jeden?“

„Chceš je použít uvnitř hradu?“ zamračil se Donotpunnik. „Je to zajímavý nápad, ale jak se ti to podaří? Na aktivaci musíš být nejdřív aspoň minutu v boji. Během té doby tě zničí obranné složky Fénixu.“

„Plinto. I přesto, že spolupracuje s Fénixem, dluží mi protislužbu. Tohle bude jeho splátka. Bez ohledu na propracovanost hradní obrany by měl Plinto minutu přežít. Posílím ho bonusy, přidám mu spoustu svitků léčení a pošlu ho trochu si zařádit. Tři Armagedony nebudou stačit na snížení hradu na první úroveň. Potřebuji další dva. Nechceš náhodou srazit Fénix z jejich bidýlka, Donotpunniku? Zničením jejich hlavního hradu vyjdeš svému cíli naproti. Jsem si jistý, že mají trezory mimo hrad…“

„A ztratí do nich přístup, než se úroveň daného hradu zvýší aspoň na 20!“ usmál se starý muž odpudivě. „Zítra ráno budeš mít připravené další dva svitky. Ještě nikdo neodpálil pět Armagedonů najednou… Tak silná exploze by mohla zabít i samotného císaře! S nějakým hradem si určitě poradí. Zajímá mě ale něco jiného. Proč by ti je Evolett jen tak dal?“

„Na to jsem se ho nezeptal, ale osobně hádám, že mezi bratry došlo k nějakému rozkolu.“

„Ano,“ promluvil Hellfire, „ani na jednom z našich posledních setkání Ehkiller neopomněl na bratra házet špínu. Myslím, že má Mahan pravdu. Mezi bratry se muselo něco semlít.“

„To je jejich problém. Pokud nemáte další otázky, navrhuju, abychom se připravili na zítřejší den. Doktore Provo, zkontrolujte prosím ještě jednou, jestli jsou Slzy na svém místě. Marino, tví bojovníci budou muset být připraveni a…“

Spojení přerušeno.

No tohle!

Do čeho jsem se to zapletl? V jaké fázi šílenství se musí člověk nacházet, aby strávil pět let vymýšlením plánu na zničení konkurenčního klanu? V plánu je jistě utopena spousta peněz a zdrojů, je potřeba najít správné lidi, připravit uvěznění deseti nevinných a devět z nich odhodit, protože se ukázali jako neschopní, upravit hru jako takovou… A kvůli čemu? Pro první pozici v hodnocení klanů? K uspokojení Donotpunnikových ambicí ohledně vlády nad světem? Kvůli novému klanu pro Hellfira?

Proč s ním pracují Samuel s Marinou? Za peníze? Nedokážu si představit, kolik peněz jim za jejich účast slíbil. Kdyby někdo přišel na to, do čeho jsou zapleteni…

Hm…

Utéct! To je v tuhle chvíli asi ta nejlepší možnost! Proč přede mnou dnes zčistajasna odhalili další dva komplice? Proč mi sdělili, že k dosažení svých cílů hackli Barlionu? Že bych pro ně taky přestal být užitečný? Jakmile Fénix koupí Slzy, šaman Mahan bude k ničemu! Vlastně hůř než to. V nejlepším případě budu na obtíž a v tom nejhorším se stanu nebezpečným. Vím toho příliš mnoho. Co se stává nebezpečným lidem? Přestanou být nebezpeční! Z rakve už nikomu neublíží ani ti nejnebezpečnější jedinci! Nedali mi snad jasně na srozuměnou, že jsem jejich pěšák, který velmi brzy splní svůj vytyčený úkol?

Přitom jsem jim zmizel. Nemůžou mě najít…

Ale přestože věděli, že se před nimi schovávám, vůbec je to nezajímalo. Chovali se, jako bych byl stále na dosah ruky. To jistě ne!

„Tady operátor Omegy, poslouchám.“

„Chtěl bych se přesunout jinam. Co pro to mohu udělat?“

„Vaši žádost jsme přijali. Zítra se s vámi spojí náš zástupce a probere s vámi detaily.“

„Chci to ještě dnes!“

„Bohužel dnes už není možné zajistit vám přemístění. Nemáme pro vás připravenou rezidenci. Počkejte prosím do zítřka.“

To přece není možné!

„Spojte mě s policií,“ využil jsem poslední příležitost na kontrolu jisté domněnky. „Chci zjistit svůj aktuální stav.“

„Bohužel nemůžeme splnit vaši žádost. Úředníci odpovídající na obecné dotazy pracují pouze mezi devátou hodinou ranní a šestou odpolední. Dnes již mají zavřeno.“

„Zavolejte na číslo pro stav nouze! Ta linka je vždy otevřená.“

„Přijměte prosím naši omluvu, ale to prostě není možné. Naše firma obdrží pokutu za nepodložený hovor, což nepříznivě ovlivní naši reputaci. V tuto chvíli vám nehrozí žádné nebezpečí, a proto není důvod k obavám. Bylo vám snad na zabezpečeném kanálu řečeno něco, kvůli čemu jste se začal bát o život?“

„Chci odejít. Hned teď!“ Málem mě zachvátil záchvat paniky, když jsem si uvědomil, že jsem v tomto bytě vězněm. „Ukončuji naši smlouvu!“

„Na základě bodu 14.3 naší smlouvy můžete odejít z naší péče nejdřív 24 hodin po požádání o ukončení smlouvy. Vaše žádost byla zaznamenána. Prosím, abyste počkal do zítřejšího dne, abychom vám mohli zařídit správné propuštění. Děkujeme za využívání našich služeb. Hodně štěstí!“

„Nevstoupím zítra do kapsle!“ vyštěkl jsem hněvivě do hluchého sluchátka. „Na portál můžete zapomenout!“

I přes nevraživost v mém hlase mi odpovědí bylo jen ticho. Na výhružku neodpověděl operátor ani Donotpunnik.

Ať jdou zítra k čertu a ne do Armardu. Když si nechtějí hrát hezky oni, nebudu ani já jednat v rukavičkách. S touto myšlenkou jsem se propadl do snění.

„Dobré ráno, Danieli,“ probudil mě ženský hlas. „Podal jste žádost o ukončení naší smlouvy. Bylo by pro vás vhodné ukončit ji právě teď? Odvezli bychom vás na vámi vybrané místo. Děkujeme, že jste využíval služby naší společnosti, a přijměte prosím omluvu za chování našeho operátora. K odmítnutí vaší žádosti k přesunu či k ukončení smlouvy neměl právo. Podepište se prosím sem a sem,“ předložila mi tablet, „a tím potvrdíte, že naše služby byly splněny v plné míře. Do tří dnů vám pošleme fakturu.“

Jejda!

„Počkat,“ couval jsem, „včera jsem byl rozčilený a řekl jsem možná pár slov, která jsem nemínil úplně vážně. Můžu vyjít na ulici? Třeba na minutu?“

„Jako náš klient, nebo bývalý klient?“ zeptala se žena.

„Jako klient.“

„V tom případě nám prosím dejte pět minut. Musíme zajistit vaši bezpečnost.“ Po pár minutách mi žena oznámila: „Pojďte tudy,“ řekla dívka po pár minutách. „A teď tudy.“

Dveře normálního panelového domu vedly do stejně normálního dvora. Mohl jsem se nacházet v jakémkoli městě či předměstí. Dvůr byl plný hrajících si a pobíhajících dětí. Jejich matky mluvily o všem možném a nevrlý metař odmetal prach. Přijde mi divné, že lidstvo odhalilo nejzazší tajemství mysli, ale ulice stále uklízí metaři ve žlutých antireflexních vestách. Kapsle, vysokorychlostní internet, imitátoři a… koště. To jsou nástroje rozvinutého lidstva.

„Danieli, promiňte, že vás ruším, ale musíme se vydat zpět. Přejete si ukončit naši smlouvu?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou, když jsem pochopil, že opravdu nejsem ukrytý ve sklepě, ale bydlím ve třetím patře normálního panelového domu. „Rád bych změnil umístění. Mám důvod se obávat, že má aktuální adresa je známa lidem mimo vaši společnost.“

„Přejete si vaše nové ubytování vybavit stejně jako předchozí?“

„Ano.“

„Na připravení všeho potřebného nám dejte dva dny. Mezitím můžeme zesílit vaši bezpečnost, pokud si skutečně myslíte, že jste byl odhalen. Co na to říkáte?“

„Jsem pro.“

„Chápu. Vaši žádost vyplníme. Ještě jednou se chci omluvit za chování našeho zaměstnance. Něco takového se již nebude opakovat. Velmi si ceníme dlouhodobé spolupráce s našimi klienty.“

VSTUP!

„Vše je připraveno, Mahane. Můžeme začít.“ Donotpunnik nemarnil čas. Zavolal mi hned, jakmile jsem se připojil do hry. Vlastně nezáleželo na tom, jestli ví, kde přebývám. Za dva dny nadobro zmizím a v Barlioně se už neobjevím. Další dva měsíce se budu opalovat na pláži a zabavím se čtením knih. Pak si najdu vhodnou dívku a zbytek života strávím na vysoké noze. Pro třicátníka je velmi jednoduché se zabavit. Barliona není tou nejzajímavější věcí na světě. „Přivolej Plinta a Clutzera, jdou s námi. Za vteřinku ti pošlu dohodu mezi našimi klany. Přečti si ji, prostuduj ji a podepiš ji. Pak začneme přetvářet historii…“

Získán úspěch!

Armard není pro začátečníky.

Objevil jste se v hlavním městě Stínového císařství. Promluvte si s císařem, abyste zjistil odměnu.

Obdržel jste pozvánku pro dvě osoby na audienci s císařem. Můžete si ji vyzvednout v kterékoli pobočce banky Barliona.

„Nahoď na nás neviditelný plášť, Clutzere,“ nařídil Donotpunnik a opatrně zkoumal místo, kam nás portál přenesl. Před námi se táhl malý sál, v jehož středu stál obdélníkový stůl s křeslem v čele. Světlo vycházelo z osamocené pochodně. Vzduch byl velmi zatuchlý, což nám dalo najevo, že sál možná dosud ještě nikdo nepoužil.

„Plinto, Unpale – máte své rozkazy. Dejte se do práce. Mirido, připrav nám cestu. A vy tři,“ otočil se Donotpunnik na kouzelníky, „se schovejte a udělejte ze sebe třeba sochy, pokud to bude potřeba. Portál musí za každou cenu vydržet až do našeho návratu! Jdeme!“

Oba lupiči se zneviditelnili a vydali se hledat císařovu manželku. My jsme se přesunuli k východu ze sálu. Teoreticky by nás NPC mělo odhalit jen tehdy, dostane-li se k nám na dosah ruky. Nebylo však jasné, jak funguje plášť v praxi, protože jej zatím nikdo nepoužil proti stínům v srdci jejich paláce. Podle Donotpunnika nebylo možné se pod skrytem pláště dostat do Armardu, ale pravidla mohou být v paláci odlišná. Doufal jsem, že odlišná opravdu jsou.

Geranikův palác bych nenazval krásným či snad jedinečným. Ze všech zdí na nás civěly holé kameny, které se nikdo neobtěžoval zakrýt omítkou. Občasné ornamenty vypadaly velmi jednoduše. Nacházeli jsme se v části paláce, která neobsahovala téměř žádné okrasné předměty. Veškeré vybavení mělo jasně danou funkci. Dokonce i pochodně byly umístěny tím způsobem, aby se jich na osvětlení chodby, kterou jsme se plížili vpřed, využil co možná nejmenší počet.

„Jsme ve vyšších patrech,“ poznamenala Marina, když nás chodba přivedla do druhé síně, v níž oproti první nechyběla okna. Jako na dlani se před námi ukázal Armard. V dálce jsem zahlédl hradby ozářené výbuchy nejrůznějších kouzel. Hráči se snažili prodrat do hlavního města stínů hrubou silou.

„Musíme sejít níž.“

„Zdejší kořist nestojí za nic,“ posteskl si Clutzer a svraštil nos. Nezapomínal však udržovat neviditelný plášť. „Zatím se mi nepodařilo nic vypátrat.“

„Souhlasím. Nemyslel jsem si, že budou vývojáři tak skoupí.“

„Proč zkrášlovat palác, do kterého se žádní hráči nepodívají?“ zamyslel se nahlas Hellfire. „I kdyby hráči vstoupili do Armardu, nikdo z nich by sem nevkročil. Neměli by na to koule.“

„Znamená to snad, že by mohla být nějaká kořist v nižších patrech?“ zeptal se zaujatě Clutzer. „Proč tu ještě stojíme? Čekáme snad na něco?“

Prošli jsme dalšími dvěma síněmi, než jsme konečně objevili otevřené dveře vedoucí na schodiště. Podle zlomených paklíčů ležících na zemi je dost pravděpodobné, že tudy prošli i Plinto s Unpalem.

„Tady máš kořist,“ zazubil se Hellfire a ukázal na kousky paklíčů. Pak se zarazil a zeptal se: „Jak jsi na tom s páčením zámků?“

„Na dosažení hodnosti učedník mi chybí ještě sedmdesát dva úrovní,“ přiznal se Clutzer. „Tenhle zámek bych zvládl, ale o dalších si nejsem tak jistý. Řekl bych, že…“

DONG!

Palácem zazněla ohlušující zvuk zvonu. Otřásly se dokonce i zdi.

„Donotpunniku, ten tvůj lupič je tupý jak tágo!“ napsal do kanálu výpravy Plinto, když Unpalova tabulka zešedla. „Měl bys ho vykopnout z klanu, blba jednoho. Usmyslel si, že zabije Geraniku sám! Běžte dolů po schodech, dovedou vás k chodbě. Geranikova síň leží hned za ní. Strážní vyhlásili poplach a budou se mít na pozoru, takže si dávejte bacha. Strážný nejblíž k vám je hned vlevo u východu ze schodiště. Je to kamenný chlap na levelu 300. Plášť neviditelnosti by vám měl pomoct. Já mířím dál.“

Nepřátelé vstoupili do našeho paláce! Shromážděte obránce stínů! Strážní, probuďte se ze starověkého spánku! Palác musí být ochráněn! Shromážděte obránce stínů!

11. kapitola

Harrashessovy slzy

„Je třeba sestoupit do podzemí,“ napsala Marina do kanálu výpravy. Stejně jako my ostatní se tiskla ke stěně a doufala, že ji kamenná zeď pojme do sebe. Díky tomu by si nás nemusela všimnout jedna z mnoha skupin obrů na levelu 300 procházejících celým palácem. Strážní se vedle nás na chvíli zastavili, jako by něco ucítili, ale po chvíli pokračovali v patrole dál. Pokud by hráčská postava měla funkční srdce, ta naše by teď z toho napětí hlasitě bušila. Všechno ale vyšlo podle plánu. Neviditelný plášť od Clutzera na 228. levelu zafungoval na jedničku. Stačilo by, aby okolo nás strážní čmuchali o něco déle, a objevili by nás. To kvůli rozdílu téměř sta levelů. Naštěstí u nás neokouněli dlouho. Radši si nechci ani představovat, co by se dělo, kdybychom narazili na monstrum levelu 350. Donotpunnikovy svitky byly pro level 180 a moc by nám nepomohly. Clutzerův plášť by proti takové stvůře rovněž neobstál. Čekala by nás jen rychlá smrt a dvanáct hodin bez hry.                       

„Víš, kde je východ?“ zeptal se Hellfire.

„Jestli míříte dolů, musíte projít trůnním sálem, kde právě dřepí Geranika,“ odpověděl Plinto z nějakého jiného koutu paláce. Byl teď na svůj úkol sám. „Dávejte si pozor. Je tu plno starých známých. Víte co, radši vám pomůžu sálem projít. S mým neviditelným pláštěm nás odhalí jedině Geranika. Ale s ním jsme sem nepřišli bojovat. Je to tak, Donotpunniku?“

„Dobrá,“ souhlasil neochotně Donotpunnik a vyměnil si pohled s Marinou. „Počkáme na tebe ve vstupu do trůnního sálu.“

„Já už jsem tady,“ zašeptal zpoza nás lupič. „Ve sklepeních nikdo živý nezbyl, tak jsem se chtěl podívat ještě úplně nahoru.“

„Ty už jsi prošel celé sklepení?“ zeptala se Marina znepokojeně.

„Použiju Mahanova nesmrtelná slova – jo, jo. Když se vám podaří proplížit se okolo dvou strážných na 400. levelu, dojdete až k armardskému trezoru. Zatím ho nepřemístili mimo zdi paláce. Zlato a drahé kamení není možné odnést, ale ty předměty… No nic, všichni ticho! Vykouzlím neviditelný plášť.“

Za rohem zmizela další skupina strážných. Díky Plintovu plášti tentokrát neucítili vůbec nic a klidně pokračovali dál.

„Obejměme se, kamarádi!“ Plinto zničehonic objal mne i Marinu a teprve pak odpověděl na Marinin tázavý pohled: „Čím blíž jsme u sebe, tím menší šanci dáváme strážným na to, že nás objeví. Strážný na 400. levelu mě neuvidí, ale mohl by ucítit vás dva, když budete na kraji pláště. Máme snad něco takového zapotřebí? Pochybuju. Proto navrhuju, abychom se navzájem objali. Pojď sem, Hellfire. Za chvíli nám udělám selfie. Plinto a Hellfire, nejlepší kamarádi!“

„Víš, kam si můžeš tu selfie strčit?“ zavrčel Hellfire potichu.

„Ano! Popravdě jsem měl v plánu si ji zarámovat a pověsit si ji tam na háček…“ odpověděl vesele Plinto a Hellfire se jen zlověstně zamračil. Zajímavé bylo, že jsem si již zvykl na Hellfirovu apatii. Z mého pohledu byl válečník naprosto neotřesitelný, ale přesto jsem z něj cítil něco hlubšího, co ho spojovalo s lupičem. Něco, co Hellfira nutilo poslouchat Plintovy vtípky. Navíc si jich všímal a místo odpovědi jen vrčel. Bylo snad možné, že by Hell žárlil? Z jeho reakce jsem vyčetl přesně to. Jistě šlo jen o normální žárlivost na Plintovu novou pozici hráče s nejvyšším levelem na našem kontinentu. Lupič připravil Hellfira o titul, na který byl Hellfire velice pyšný a hýčkal si ho.

„Holky, musíme zjistit, jestli se dostaneme na druhou metu,“ promluvil Donotpunnik. „Plinto má pravdu. Potřebujeme být k sobě co nejvíc natlačení.“

„Slyšeli jste ho, lidi? Všichni k sobě,“ zajásal znovu Plinto a znovu objal Marinu i mne. „Objímačka!“

„Drž hubu, Plinto,“ zavrčel Donotpunnik. „Přestaň tu šaškovat! Máš za úkol nás provést trůnním sálem.“

Armardský trůnní sál mě uchvátil. Co se stalo se spartánským vybavením zbytku paláce? Ve středu síně stál přepychový alabastrový trůn a na něm seděl Geranika. Obklopoval ho zástup jeho poddaných. Lidská stvoření zabalená do dlouhých šedých plášťů stála po kotníky zabořená do vysokého koberce s ornamenty. Mluvím o lidských stvořeních, protože podle všeho měli dvě paže a dvě nohy. Přesto barva a tvar jejich zápěstí, která vyčnívala z rukávu pláště, ničím nepřipomínala lidské ruce. Z dálky se však tvar jejich těl od lidí nijak nelišil.

To ale mluvíme jen o základní podobě. Jednomu tvorovi z těla vyrůstalo takové množství končetin, že jsem nestíhal sledovat všechen pohyb a rozbolela mě z toho hlava. Ostatním z těl trčela chapadla. Deset, dvacet, třicet… nebylo v mých silách chapadla spočítat, protože se neustále objevovala a znovu mizela pod pláštěm. Tito chlapíci s levely 450 se nazývali Hadjeiové. Udělal jsem si mentální poznámku, abych si o nich zjistil nějaké další informace. Určitě stojí za to vědět, co jsou Geranikovi rádci a heroldi zač.

„Vaše lordstvo mě přivolalo a já jsem poslechl.“ Hadjeiův hlas zazněl podobně, jako když se polystyren otírá o sklo. No prostě odpudivě a dráždivě. Celým tělem mi projel třas a nutil mě k jedinému – uniknout co nejdál od majitele tohoto hlasu. Jeho hlas navíc všem v doslechu přidal záporné bonusy zpomalující pohyb, zvyšující únavu, urychlující úbytek energie a snižující hlavní statistiky. Reflexivně jsem sáhl po holi, abych vyvolal ducha očištění, ale Plinto mě k sobě přitiskl ještě pevněji a nedovolil mi se pohnout. Výraz lupičovy tváře byl naprosto jednoznačný a já jsem dospěl k rozhodnutí, že záporné bonusy mohou počkat.

„Geranikův rádius útoku je dvacet metrů. Pokud se přitiskneme ke zdi, neměl by si nás všimnout,“ napsal Plinto do kanálu výpravy.

„Nějaké novinky o mém drakovi?“ zeptal se Geranika majestátně, až císařsky. Jediný pohled na šamana mi stačil k pochopení, že mi James Boaster nelhal. Geranika se skutečně stal novým císařem. Od této chvíle mají hráči jiného nepřítele – stínového draka. Geranika splnil svou roli na jedničku.

„Stále ještě trvá jeho léčení,“ zakvičel jeden Hadjei, „bohužel to však jde pomaleji, než jsme čekali. Strávil příliš dlouho v dračím ohni. Obnovili jsme čtyřicet procent šupin, ale na výrobu dalších nám chybí suroviny.“

„COŽE?“ Geranika nezvýšil hlas, ale jeho důrazný tón nás zastavil. Radostně na nás zamával nový záporný bonus – Zastavení. „Vy se mi opovažujete tvrdit, že nemám suroviny na vyléčení svého draka?“

„Ano, Vaše lordstvo, tak tomu je,“ odpověděl Hadjei klidně. „Vyčerpali jsme zásoby císařské oceli. Právě ta patří mezi hlavní ingredience pro odlití dračích šupin. I na pouhou jednu šupinu potřebujeme velké množství oceli. Naše doly pracují na plný výkon, ale tato surovina je prostě příliš vzácná. Při aktuální rychlosti budeme na obnovu draka potřebovat sedm let.“

„Co navrhujete?“ zeptal se Geranika a přimhouřil oči. „Jistě byste se přede mne neodvážili předstoupit, aniž byste měli připravený náhradní plán.“

„Vaše lordstvo, navrhuji, abychom odkoupili císařskou ocel od svobodných občanů. V Malabaru a Kartossu je mnoho těch, které nezajímá reputace u tamního císařství.“

„Co jim za to nabídneme?“

„Zlato. Svobodní občané milují zlato. Potřebujeme tři sta tisíc hromádek císařské oceli.“

„To je ale… Máme tolik peněz?“

„Ano, Vaše lordstvo!“

„Vyšlete posly a špehy. Zajistěte, aby svobodní občané obdrželi naši nabídku ještě dnes,“ rozhodl Geranika. „Zlato je nám k ničemu. Jakmile získám svého draka, obě císařství padnou na kolena a budou žadonit, abych přijal jejich poklady. A co vězni?“

„Nic. Odmítají promluvit. Žádám vaše svolení, abychom mohli začít s mučením.“

„Potřebuji je živé,“ zavrtěl Geranika hlavou. „Je daleko jednodušší vyjednávat s Temným lordem, když držím všechna jeho esa v ruce.“

„Dosud jste nevyjednával.“

„Dosud ne…“

„Bratře!“ do trůnního sálu vrazila další osoba a rozhodila stráže na všechny strany jako bowlingové kuželky. Podařilo se nám zatím urazit jen polovinu vzdálenosti, a proto jsme se přitlačili ke zdi. Shiam! „Nepřítel je v paláci!“

„Jdeš trochu pozdě, Shiame,“ ušklíbl se Geranika. „Ten blázen měl troufalost ukrýt se přímo v trůnním sále. Už jsem ho zničil. Já sám!“

„Ale ne, bratře! Nemluvím o nějakém zatoulaném lupiči či o celé skupině lupičů, pokud ještě nějací v paláci vůbec jsou… Popravdě mě ani nezajímají. Mluvím o nepříteli.“

„O tom nepříteli?“ zamračil se Geranika. „Opravdu máš na mysli toho nepřítele?“

„Ano!“ odpověděl Shiam útrpně. „Mám na mysli toho jediného hlavního nepřítele. Víš, koho tím myslím. Stínové mi řekli, že se schovává někde v paláci!“

„Vypadá to, že tu na tebe čeká nějaká chlupatá potvůrka, Mahane!“ ozval se Clutzer v kanálu výpravy a ušklíbl se na mě. „Začne hon na draka!“

„V tom případě se naplňuje proroctví,“ poznamenal Geranika a vstal ze svého trůnu. „V paláci je upír. Zamkněte vchody! Osobně prohledám palác od základů až po špičku věže! Díky za skvělé zprávy, bratře!“

„Plinto?“ Všichni jsme se otočili na překvapeného lupiče, který se stále mačkal na Marinu, ale nepodařilo se mu překvapením zavřít ústa. Trvalo jen chvilku, než Geranika se všemi ostatními odešel z trůnního sálu a hlasitě za sebou zabouchl dveře. Zůstali jsme sami.

„Mám nápad. Pošleme naše kouzelníky pryč,“ nabídl jsem svou myšlenku a přitáhl pozornost ostatních od Plinta. „Jestli je Geranika objeví, nebudeme mít možnost se do paláce teleportovat. Postaví strážné do všech místností a můžeme zapomenout na to, že by se nám podařilo kamkoli proplížit. Něco takového určitě nechceme.“

„Jaký je v tom rozdíl?“ zeptal se Clutzer. „Stejně rozestaví stráže, až objeví portál.“

„Portál vidí jen hráči,“ vysvětlil mu Donotpunnik, který souhlasil s mým návrhem. „Dobrá. Už jsem jim napsal, ať vypadnou. Bitvu v paláci odložíme na zítra.“

„Nuže dobrá, ničeho dalšího se bát nemusíte,“ prohlásil Plinto, který zamyšleně hleděl na zavřené dveře. „Na zbytek cesty vám stačí Clutzerův plášť. Sakra! Musí tu existovat ještě nějaký východ!“

Lupič se zneviditelnil a procházel okolo zdí. Mohl jsem se mýlit, ale cítil jsem z Plinta jakousi nejistotu. Nestává se každý den, aby se Pán stínů rozhodl, že si vás uloví. Podle Plinta se pod námi nacházeli strážní na 400. levelu, ale ti odběhli hledat po paláci upíra, čímž nám vyčistili cestu. Přeji jim hodně štěstí! Dokonce ani vylepšený Geranikův imitátor neuhádl, že se upír ukrývá přímo na dosah ruky v jeho vlastním trůnním sále.

„Koukni na to, Mahane,“ zašeptal Clutzer a ukázal na Geranikův prázdný trůn. „Myslíš si, že by Geraniku urazilo, kdybychom se opatrně podívali na jeho žezlo?“

„Řekl jsi to hezky zaobaleně,“ odpověděl jsem šeptem a přiblížil se k alabastrovému trůnu. „Však to řekni na plnou hubu: Sebereme tamten klacek!“

„Tudy, Mahane,“ naznačil Donotpunnik směr ke skrytému průchodu u zadní zdi, ale já jsem za nemrtvým rytířem nespěchal. Clutzer má pravdu. Bylo by neodpustitelné navštívit armardský palác a neodnést si z něj nějaký suvenýr. Geranikovo žezlo nebylo ničím víc než malou kovovou tyčí s koulí na konci. V přepychově zařízeném trůnním sále působilo jako pěst na oko. Nebyly na něm žádné drahé kameny, ornamenty ani nápisy. Prostě tyčka, která by se docela hodila, kdybyste chtěli někomu střelit jednu za ucho. Geranikovi jistě chybět nebude!

Získán předmět: Žezlo moci.

Popis: skrytý. Vlastnosti: skryté. Třída předmětu: relikvie. Omezení: level 500+.

Pro přečtení vlastností si promluvte se Stvořitelem.

„Mahane, myslím, že bys měl rychle utéct,“ poškrábal se Clutzer na hlavě, když celým palácem zaznělo hlasité:

DONG!

Relikvie byla ukradena!

„Proč já?“ vyšla ze mě otázka do prázdna a Clutzer mě tlačil směrem k průchodu do sklepení.

„Plinto, přikryj ho!“ zakřičel. „Geranika se tu brzo objeví! Já ho odvedu ze síně!“

Nebyl čas nad tím přemýšlet. Clutzer spustil Zrychlení a já jsem pospíchal k východu.

„KDO SI TO DOVOLIL?“ Tentokrát už Geranika zvýšil hlas a já jsem byl okamžitě přišpendlený k podlaze jako socha z žuly. Koutkem oka jsem si všiml Clutzera spěchajícího pryč ze sálu. Podařilo se mu uniknout? Netuším. „ZASTAVTE HO!“

„Mahane, neučili tě rodiče náhodou, aby sis nebral věci cizích lidí?“ ozval se mi vedle ucha Plintův posměšný hlas. Geranikovo speciální kouzlo se jmenovalo Zastavení. Je to starodávné kouzlo pocházející z RPG her a jeho specialita byla v tom, že všechny a všechno okamžitě paralyzovalo. Obávám se, že to někdo zapomněl sdělit Plintovi. V každém případě lupiče ani v nejmenším nezajímalo, že se kromě Clutzera, kterému se podařilo vyběhnout ze sálu, může jako jediný hýbat. Popadl mě jako panenku a pomalu se začal šourat směrem k průchodu, přičemž přes nás stále udržoval plášť neviditelnosti.

„Víš, k čemu se právě chystáme?“ pokračoval v šepotu a riskoval tím, že nás Geranika objeví. „Zradíme tamty tři hráče,“ kývl lupič směrem ke třem sochám – Hellfire, Donotpunnik a Mirida.

„Proč?“ Jelikož jsem nemohl mluvit, musel jsem svou otázku napsat do klanového kanálu.

„Protože jinak je po nás,“ odpověděl Plinto. „Neměl jsi brát Geranikovo žezlo. To byl vážně hodně, hodně, hodně špatný nápad.“

„Vaše lordstvo!“ Jeden z Hadjeiů procházel místností a zastavil se vedle strnulých hráčů. „Tady jsou další vetřelci!“

„A teď sejdeme dolů,“ rozhodl Plinto, když si Geranika prohlížel trojici.

„Co to má sakra znamenat, Mahane!“ Kanál výpravy se naplnil ne úplně pozitivními zprávami, proto jsem ho zavřel a uklidnil se. Plinto mě v poklidu táhne dolů po schodech a Geranikův záporný bonus by měl za pár minut vyprchat. Mám dost času se nad vším zamyslet. Nechápu, proč Donotpunnik tak otravuje. Říkal snad dopředu něco o tom, že bych nesměl nic ukrást? Ne! No tak teď se může jít vycpat.

Tabulky Donotpunnika, Miridy a Hellfira zešedly. Geranika na ně nevyplýtval mnoho času. Jedinou otázkou zůstávalo, jak si s nimi poradil. Objeví se s nějakými zápornými bonusy, nebo budou v pořádku? Pokud by na sobě stále měli něco nepříjemného, určitě by mě sežrali zaživa. Nezbyl by ze mne ani malíček na noze.

„Clutzer přežil!“ zazubil se Plinto, když Geranikovo Zastavení vypršelo a já jsem dokázal chodit bez pomoci. „Tři minuty a čtyřicet sekund a on stále žije. To je kluk! Ještě na něm trochu zapracuju a bude z něho mezi lupiči nováček roku! Hele, Mahane, na co vlastně potřebuješ to žezlo?“

„Je to trofej,“ zavrčel jsem. Ještě jsem nechtěl Plintovi přiznat, že náš plán utrpěl jisté trhliny. On o plánu neměl vůbec vědět, protože by ho hned sdělil Anastarii, ale… K čertu s nimi!

„Plinto, mám na tebe otázku. Ale mohl bys mi slíbit, že na ni odpovíš pravdivě?“

„Pokud se mě nebudeš ptát na číslo účtu a PIN… Ptej se. Vždycky, když se takhle ptáš, z tebe vyleze nějaká úplná pitomost. Jestli tě zajímá, jak jsem se mohl hýbat i přes Geranikovo kouzlo – mám Patriarchův zub. Nikdo mě nemůže zastavit.“

„Na tom vůbec nezáleží. Prostě na tebe Zastavení neúčinkovalo… Zajímá mě něco jiného. Doneslo se ke mně, že jsi Anastariin člověk. Že je kmotřenkou tvého syna. Že jsi v Temné legii pracoval podle jejích příkazů. Že ses připojil k mému klanu jen proto, že tě o to požádala. A že denně posíláš Fénixu zprávy o mém klanu. Že jsi…“

„Chápu. Že jsem jejím poslušný poskok. To jsi chtěl říct?“ ušklíbl se Plinto, ale přesto v jeho hlase nezazněla ani špetka smíchu. Dosud jsem ještě lupiče neviděl tak vážného… Vlastně ještě nikdy jsem ho neviděl vážného.

„Ano. Přesně tohle o tobě řekli.“

„Tím určitě myslíš Hellfira a Donotpunnika. Dva lidi, na které se Anastaria spoléhala za posledních pět let nejvíc. Nepřijde ti to divný?“

„ …?“

„Nebudu chodit kolem horké kaše. Všechno, co jsi řekl, je pravda. Stacey skutečně je kmotra mého syna. Já jsem byl, jsem a budu jejím člověk, protože právě ona mě přivedla do Barliony. Na její žádost jsem se připojil ke tvému klanu…“

„To já jsem tě pozval,“ namítl jsem, ale Plinto rychle zavrtěl hlavou.

„Vedli tě na vařené nudli jako děcko. Anastaria zařídila malé drama s otěžemi pro fénixe, které mi podle všeho měla dlužit. Ty ses objevil a prostě jsi je koupil. Skutečně si myslíš, že nemám pět milionů zlatých? Mahane, nikdy jsem tě nepokládal za tak naivního. Stacey mě žádala, abych na tebe dohlížel a chránil tě před nebezpečím. Abys měl prostě klid na výrobu.“

„Výrobu?“

„Ticho! Nezapomeň, kde stojíme. Měl jsi jednoduchý cíl – vyrobit šachovnici a tím otevřít vstup do hrobky. Proto mě požádali, abych se k tobě přidal. Vlastně kvůli tomu jsem nepřešel ke Kartossu.“

„Jinými slovy jsi stejný jako oni,“ řekl jsem smutným hlasem a vyškrtl Plinta ze seznamu důvěryhodných lidí. V poslední době se seznam dost zúžil. Zůstala na něm už jen tři jména: Draco, Fleita a já. Jestli mě zradí i má učednice…

„Ještě jednou zopakuju důležitou větu – prozradili mě dva lidé, na které se Anastaria za posledních pět let spoléhala. Prohlásili mě Anastariiným špehem, pokud tomu správně rozumím. Nepřijde ti na tom nic divného? A všechno je řečeno takovým způsobem, abych nemohl nic popřít a byl donucen vše přiznat. Donotpunnik vždy promlouval tak, aby bylo složité zjistit, kde se skrývá pravda. Anastaria tě pokládá za chytrého člověka – proč myslíš, že ti to právě teď prozradili?“

„Aby mě uchránili před množstvím informací,“ přinutil jsem se odpovědět a prohlížel si první místnost: hory zlata, drahých kamení a truhel. Pokud se Slzy skrývají zde, budu je hledat hodně dlouho.

„To jsou ale starostlivé mamky. Nemyslí na nic jiného, než jak se postarat o své mimčo.“

„Plinto, ty…“ zakoktal jsem se, protože pro mě bylo mluvení najednou hodně složité. Do poslední chvíle jsem věřil, že je se mnou, protože je prostě se mnou… Asi jako Porthos bojoval jen proto, že si užíval boj jako takový. Pravda se ukázala být daleko jednodušší a o dost nepříjemnější. Nevěděl jsem, co říct. Nejšílenější bylo to, že v hlavě se mi Plinto vybarvil jako zrádce, ale předtucha na mne z plných plic řvala, abych lupiči věřil. Podle ní mě nikdy nezradil. Neskutečně šílené…

„Ještě jednou. Použij hlavu, Mahane. Jen se zamysli, čeho tím chtěli Donotpunnik a Hellfire dosáhnout. Záleží vůbec na tom, jakým způsobem jsem do tvého klanu přišel? Ptej se, proč ti o tom vlastně řekli.“

„Proč jsi zůstal v klanu po tom, co se odehrálo před hrobkou?“ zeptal jsem se Plinta, když jsem našel dostatek sil, abych odsunul emoce stranou. Barliona je hrou s reálnými penězi, a proto je tu zrada asi tak stejně normální jako každodenní východ slunce. Hory peněz bez ní vyděláte jen velmi složitě. Zradit může kdokoli. Otázkou zůstává jen to, co zradu spouští. Pro některé může být spouštěčem honba za tituly, pro jiné láska, touha vystoupit z řady, peníze, vybavení… Prostě cokoli. Každý zrádce přijímá důsledky své zrady. S těmito důsledky pak musí žít a srovnat se s nimi. Já se musím srovnat se svými pocity vůči Plintovi. O tom zbytku si popřemýšlím později.

„Proč jsem zůstal?“ ušklíbl se Plinto. Chvíli jenom zíral na zeď, jako by se z ní snažil vyčíst odpověď. Pak promluvil: „Protože to bylo správné. Protože tebe i Anastarii někdo musí zachránit. Ještě ten večer jsem přišel za Anastarii a položil jí jednoduchou otázku – proč? Víš, co mi odpověděla? A nezapomínej, že jestli se o tomhle Anastaria dozví, je se mnou ámen. Místo odpovědi z ní sršela neskutečná zlost, hněv a šílenství, ze kterého jsem dokázal získat jen pár útržků – ‚jsem děvka‘, ‚podvedla jsem ho‘, ‚je mi hrozně‘, ‚miluju ho‘. Hrála to? Je to možné. Ale stejně jsem se rozhodl zůstat ve hře a přimět vás, abyste se oba nad situací zamysleli. Není na mně, abych ti povídal o tom, jak vyumělkovaně ta situace před hrobkou vypadala – to jistě víš sám. Ptal ses, proč Stacey jednala tak, jak jednala. Nemohla tě náhodou varovat? Mohla. Ale z nějakého důvodu to neudělala. Jak zní další logická otázka? Přesně tak – proč? A tím se vracíme k první otázce: Proč mě Hellfire a Donotpunnik napráskali právě teď?“

„To ty jsi Fénixu předal souřadnice mého hradu?“

„Mahane, jsi nemocný a měl bys vyhledat nějakou pomoc.“

„Ano, nebo ne?“

„Ne, nebyl jsem to já! Taky bys mohl vědět, ty velký konspirační teoretiku, že souřadnice hlavního hradu klanů jsou volně dostupnou informací. Nejsou tedy dostupné úplně všem, ale části hráčů ano. Právě proto jsou hlavní hrady používané jako základny klanů, ale nikdy jako skladiště cenností. Zastav se v císařské knihovně, až tam budeš mít přístup, a koukni se do knihy Hrady. Nalistuj jednu z posledních stránek a bude tě tam čekat veliké překvapení. Zjistíš, kde stojí Altameda. Souřadnice hradu jsou automaticky aktualizované po každém skoku. Díky tomu jsem tě našel, když jsi s hradem skočil posledně.“

„Proč jsi mi to neřekl dřív?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Nikdy ses na to nezeptal,“ pokrčil lupič rameny. „Hraju daleko déle než ty a vím spoustu věcí, na které by tě ani nenapadlo se ptát. Pokud bych ti začal povídat všechno, co vím, seděli bychom tu celé roky. Máš snad tolik času? Hele, tyhle jsou zamčené!“

Plinto vytáhl své paklíče a začal je strkat do klíčové dírky. Já jsem stál nad ním a měl jsem čas na přemýšlení. Plinto má každopádně v jednom pravdu. Musím zjistit, na co mě Donotpunnik vlastně potřebuje. Vždyť celou operaci by jednoduše zvládl i beze mě. Nejenže mi prozradili celý plán, ale ukázali mi i hlavní konspirátory, čímž mi předvedli svou naprostou důvěru. Jako by Donotpunnik věděl, že nepoběžím na policii a zůstanu s ním až do konce. Proč mi ale tak důvěřuje? Zkusme si projít tu nejhorší možnost. Právě Donotpunnik zajišťuje moji bezpečnost a nemá nejmenší důvod obávat se, že bych šel na policii. Incident s operátorem Omegy by tomu nahrával. Přesto mi okamžitě nabídli přesun kamkoliv jinam a dovolili mi dokonce i vyjít na ulici. Mohl jsem křičet nebo žádat o pomoc. Mohla mě natočit nějaká kamera. Pokud za Omegou stojí Donotpunnik, nemám nejmenší představu, o co mu vlastně jde.

„Kdy jsi naposledy mluvil se Stacey?“ Stál jsem tam a potichu čekal, až lupič odemkne dveře. Začalo to být nějak zdlouhavé, a proto jsem se rozhodl čekání spojit s trochou konverzace.

„Když jsi ji přivolal do jeskyně. Právě podstupuje rehabilitaci. V Barlioně se objevuje jen na několik hodin denně. Nemůžeš s ní moc mluvit. Překvapuje mě, že se ti ji povedlo přivolat.“

„Chodí na rehabilitaci?“

„Ano, něco se pokazilo při plnění nějakého úkolu a zůstala uvězněná ve hře. Detaily neznám. Vím jen, že se na ní celá záležitost dost podepsala. Motá se teď okolo ní celá řada právníků Korporace a snaží se konflikt urovnat… Začíná to vypadat docela hrozivě. Slyšel jsem, že se u ní s omluvou zastavil dokonce sám Johnson a nabídl jí kompenzaci. Nebudu ti lhát, pravdu neznám. A je to! Koukneme se, co se schovává za těmi dveřmi. Aha! Za dveřmi číslo čtyři máme… No tohle!“

Vstoupil jsem do místnosti za Plintem a překvapením mi spadla čelist. Dokonce i Plinto zalapal po dechu, když si četl popis předmětu, a že on už pár zajímavých věcí viděl. Já jsem byl prakticky začátečník, proto ta spodní čelist na zemi. Ve středu čtvercové místnosti ležel na půl metru vysokém podstavci zářivě červený polštář. Na něm odpočívala hromádka žlutě zářících krystalů.

Harrashessova Slza.

Třída: jedinečný artefakt. Majitel Slzy získá bonus: Harrashessův nářek: +1 000% k rychlosti pohybu, +10 000 % ke všem hlavním statistikám, +10 000 % bodů obnovy zdraví, many a energie. +10 000 % k zisku zkušeností a reputace. +90 k Atraktivitě. Ignoruje rozdíl levelů při výpočtu bodů léčení či zranění (nefunguje v boji hráče proti hráči).

Nemůže být prodána, upuštěna, ukradena či zničena. Efekty více Slz najednou se nesčítají.

Stav: neaktivní, nepřipojeno k hráči.

„Třicet Slz,“ promluvil Plinto pomalu a plížil se směrem k podstavci jako zombie k čerstvému mozku. „Kdokoli, kdo jednu z těchto Slz získá, se v Barlioně stane bohem! Takže proto sem s tebou ostatní přišli? Donotpunnik a Hellfire si chtějí hrát na bohy?“

„I tak se to dá říct,“ odpověděl jsem šokovaně. Pokud Geranika se Slzami nic neprovede, Barliona zažije vzestup nového panteonu. Třicet nových hráčů-bohů dokáže každého protivníka porazit jen kývnutím hlavou. Vždyť nemusí vůbec řešit rozdíl mezi levely! Hráč vlastnící Slzu se může utkat s Geranikou klidně na prvním levelu a jen po něm házet kamínky! „Ty ale nejsou pro mě ani pro tebe.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Plinto, ale okamžitě pochopil. „Ty víš, jak někomu Slzu předat?“

„Ano,“ odpověděl jsem a modlil jsem se ke všem vývojářům Barliony zodpovědným za tuto chybu, když jsem všechny krystaly vsypal do batohu. Přišel čas zjistit, jestli krastil funguje.

„Jak se cítíš?“ zeptal se Plinto s přehrávanou starostlivostí. „Nemáš chuť začít vládnout světu? Nebo ho třeba celý pozřít?“

„Víš, nic se nezměnilo,“ odpověděl jsem překvapeně. „Krystaly na mě asi neúčinkují.“

„Předpokládám, že se na mě nedostane ani jeden, co?“

„Proč by ne? Na…“ Vytáhl jsem jednu ze Slz a nabídl ji Plintovi. Hrobkou můžu projít i bez Plinta a následně ho za pomoci Spásy osvobodit. Někdo přece musí být moje laboratorní krysa. Krátký pobyt v realitě Plintovi jen prospěje. Může se trochu porozhlédnout a rozmyslet se, pro koho bude opravdu pracovat.

Předáváte Harrashessovu Slzu hráči, který nevlastní krastil. Přejete si krystal aktivovat a spojit ho s hráčem?

Ano!

„Wow!“ zašeptal Plinto, když se jeho zdraví najednou snížilo na půlku ukazatele, ale počet bodů zdraví neklesl. „Mahane, jsem tvým dlužníkem!“

„Účet vyrovnáme později,“ odpověděl jsem. „Teď odtud vypadneme.“

„Clutzere,“ napsal Plinto do klanového kanálu lupiči, kterého překvapivě zatím pořád nechytili! „Odcházíme! Uteč pryč, jestli můžeš.“

„Dobře, budu se snažit ze všech sil. O moc déle už nevydržím. Energii mám skoro na nule. Zbývá mi maximálně na minutu, možná ani to ne.“

„V tom případě hodně štěstí,“ dodal jsem. „Dej mi vědět, až se vrátíš. Vezmu tě do Altamedy. A pak vymyslíme, co dál.“

„Hele,“ ušklíbl se Plinto a změřil si mě od hlavy k patě. „Kolik vlastně vážíš? Mám jeden malý nápad…“

Vzdálenost mezi trezorem a místností s portálem jsme urazili za necelou minutu. Plinto si mě hodil přes rameno, ze Zrychlení 1 přeřadil rovnou na Zrychlení 5 a nevšímaje si Geraniky či jeho Hadjeiů prosprintoval celým palácem.

„Mahane?“ zaslechl jsem překvapeného Pána stínů, když jsme probíhali trůnním sálem. Geranika se nás snažil zbrzdit, ale jeho Zastavení nemělo na Plinta žádný vliv. Já jsem ale zbytek cesty strávil pozorováním jednoho řemene Plintovy kroužkové košile. Bohužel jsem nevlastnil Patriarchův zub.

„Saaakra! To bylo těsné,“ zamumlal Clutzer když jsme se setkali na druhé straně portálu. Tak se mu to přece jen podařilo! „Dneska jsem se namakal víc než za celou dobu v dole… Lidi, je to mnou, nebo se na nás ten strom dívá nějak divně? Nahání mi husí kůži. Určitě bychom se tím zapsali do historie – uprchli ze Stínového paláce, ale hned je rozšlápl nějaký ochránce.“

Na hranici další zóny stínů obklopující otevřený portál přešlapoval obrovský dub – zdejšímu ochránci se vůbec nelíbilo, jak zacházíme s jeho lesem, a dával to jasně najevo. Nepřál jsem si proti sobě zbytečně poštvat NPC na vysokém levelu a raději jsem portál deaktivoval. Clutzer mi hned nato podal plátno velké asi metr čtvereční.

„Co to má být?“ zeptal jsem se překvapeně a odháněl od plátna temnou mlhu. Armardský trůnní sál, kde jsme ještě před chvílí stáli, alabastrový trůn, zástup divných a děsivých Hadjeiů, Geranika stojící vedle trůnu a nasazující si korunu… Kresba připomínala Napoleonovu korunovaci od Davida.

„Obraz namaloval skvělý malíř a nazval ho Vzestup na trůn. Geranika je tím vzestupujícím, hádám. Nemusíš se na mě tak dívat! Když běžíš z místnosti do místnosti a bojíš se o holý život, nemáš čas zkoumat kořist, kterou se ti podařilo narvat do batohu. Házel jsem do něj všechno, co se mi připletlo do cesty. Měl by ses radši zamyslet nad tím, jak z obrazu vyčistit stíny. Ale to je už tvůj problém.“

„Hrabě,“ zazvonil heroldův hlas a nedal mi prostor lupiči peprně odpovědět, „císař si s vámi urychleně přeje mluvit. Následujte mne, prosím.“

„Jen já?“

„Ano. Co se týká vás, Plinto a Clutzere, doporučuji vám promluvit si s anhurským trenérem lupičů. Pokud tomu dobře rozumím, mistry, kterým se podařilo infiltrovat Armard a zůstat v boji naživu aspoň půl hodiny, čeká zajímavá odměna. Vstupte prosím do portálu, hrabě.“

Nezbývalo mi nic jiného, než se podřídit heroldově žádosti. Když jsem se však ocitl na druhé straně portálu, nevěřil jsem svým očím. Portál mě přenesl přímo do malabarského trůnního sálu. Císař Naahti seděl na trůnu a před ním nestál se zkříženými pažemi na hrudi a zamračeným výrazem ve tváři nikdo jiný než sám Geranika.

„Zdravím!“ spustil jsem s širokým úsměvem, když jsem pochopil, že císař ani Geranika nehodlají promluvit jako první. Geranikův výraz připomínal oblohu pokrytou temnými mraky, ale císařův úsměv vyzařoval tak nakažlivě dobrou náladu, že se všichni přítomní usmívali. Až na jednu osobu. Já jsem se však plně oddal císařovu pocitu.

„Vrať mi mé žezlo, zloději!“ zařval Geranika místo pozdravu. Teprve teď jsem si uvědomil, že nešlo o skutečného Pána stínů, ale jen o jeho projekci. Pochybuji, že by byl Geranika tak naivní, aby se vydal císaři na milost. A to ani kvůli žezlu moci.

„Přivolal jste mne, Vaše Výsosti?“ rozhodl jsem se Geraniku ignorovat. Naše vztahy se již nemohou zhoršit, a já jsem navíc neměl chuť cosi vysvětlovat tupé umělé inteligenci.

„Vážně jsi ukradl Geranikovo žezlo?“ podařilo se císaři na chvíli skrýt úsměv a svou otázku položil naprosto normálním tónem.

„Neřekl bych tak úplně, že jsem ho ‚ukradl‘,“ bránil jsem se pro každý případ. Kdo ví, jak se k tomu slovu stavějí malabarští imitátoři. „Vyvlastnil jsem ho. Je to má trofej získaná na bitevním poli. Vyberte si kteroukoli z těchto možností.“

„Ty jsi ho ukradl!“ Obyčejně klidný Geranika dnes vskutku neměl nejlepší den. Od Temného hvozdu jsem Pána stínů neviděl tak rozčileného.

„Jak s ním plánuješ naložit?“ následoval mého příkladu císař a Geraniku taktéž ignoroval.

„Ani vlastně nevím,“ přiznal jsem se a vytáhl žezlo z batohu. Ihned se okolo mne zhmotnilo dvacet heroldů držících Kameny Světla. Císař nechtěl dopustit, aby se jeho palácem šířil vliv stínů. „Na co to je?“

„Já mám trůn, bez kterého ztratím svou moc,“ dal se císař do vysvětlování. „Žezlo zastává totožnou funkci pro vládce Stínového císařství. Bez žezla Geranika za dva měsíce zemře. Proto se tě ptám: co máš s tou tyčí v úmyslu?“

„Podle toho, že jste mne sem přivolali, se ode mne, hádám, očekává vrácení žezla původnímu majiteli,“ tipnul jsem si.

„Řekl bych to jinak,“ nesouhlasil Naahti. „Vyměň ho, vykonej dobrý skutek, zachraň nevinný život. Vyber si kteroukoli z těchto možností.“

„Souhlasím s výměnou,“ zamumlal Geranika temně. „Vrátím ti ji. Odevzdej mi žezlo…“

Teprve nyní jsem si uvědomil příčinu císařovy radosti. Bez ohledu na můj názor s žezlem naložil, jak uznal za vhodné, a vyměnil ho za svou ženu. Vládce Malabaru ani v nejmenším nezajímalo, co jsem měl se žezlem v úmyslu. Vývojáři nemohli dovolit, aby nepřátelský císař zemřel, a proto mi předložili jednoduchý fakt – musím žezlo vrátit. To určitě! Křeček a žába nafoukli své hrudě v obraně před nezákonným odcizením předmětu, a proto jsem neměl jinou možnost, než říct:

„Promiňte, Vaše Výsosti, ale zatím jsem s výměnou nesouhlasil. Z mého pohledu…“

„Co chceš?“ nahnul se nade mě Geranika. „Vybavení? Informace? Ani jedno ti nemůžu předat, protože nejsi mým poddaným. Peníze? To už by nebylo vůbec vtipné.“

„Rád bych navštívil palác,“ ušklíbl jsem se a přišel na odplatu, která by pro Geraniku měla být jednou z nejnepříjemnějších. „Chtěl bych, abyste mě provedl po svém paláci a následně mě vrátil zpět domů, aniž by mi byl zkřiven jediný vlas. Projdeme se po paláci a podíváme se, jak a čím je vybaven. Pohlédneme z oken, budeme obdivovat sochy a kresby. Jsou totiž velice krásné, což můžu i dokázat.“

Nezamyslel jsem se nad svým dalším krokem a vytáhl plátno vyvlastněné Clutzerem.

„Podívejte se na to mistrovství tahu štětcem, na tu kompozici a práci s odstíny šedé…“

„TYS UKRADL MŮJ JEDINÝ PORTRÉT?“ Geranika málem přišel o rozum.

„I tohle budeš muset vrátit, Mahane,“ rozchechtal se císař. „Nemůžu vyhradit deset Kamenů Světla jen na střežení jediného obrazu. Co na to říkáte, císaři?“ otočil se Naahti ke Geranikovi. „Najdete si ve svém nabitém programu čas a provedete mého poddaného svým palácem?“

„V tomto světě nemáš mocnějšího nepřítele, než jsem já, Mahane!“ vzchopil se Pán stínů a stal se opět neotřesitelným vládcem svého císařství. „Mocí svěřenou mi Barlionou přísahám, že zajistím Mahanovu bezpečnost během prohlídky mého paláce. Garantuji, že ho nezraněného vrátím zpět. Ale v tu samou chvíli, kdy ode mě odejde, vypukne hon na šamana Mahana. Hloupý blázne, nezastavím se před ničím a z Barliony ti udělám tvé osobní peklo. Na to dávám slovo Pána stínů!“

„Jak se do vašeho paláce dostanu?“ zeptal jsem se a ignoroval výhružky.

„Dýka ještě jednou otevře portál do Armardu. Poté ji můžeš klidně zahodit. Zruším její síly.“

„Vaše Výsosti,“ otočil jsem se na císaře, když jsem pochopil, že od Geraniky víc nezískám. Co když se mi podaří něco vymámit z Naahtiho? „Dohoda s Geranikou je více méně vyřešena. Rád bych však ještě prodiskutoval…“

„Získáš mou plnou podporu,“ přerušil mě císař, protože pochopil, kam svými slovy mířím, „včetně přístupu do celého paláce. Bude to stačit?“

„Podporu vás osobně, nebo císařství?“ Poskočilo mi srdce, ale já se přesto raději zeptal. Dostat se s reputací u císaře na úroveň velebený není jen obrovským bonusem pro klan, ale i… No prostě by mě pan Kristowski začal nosit na ramenou.

„Mou i celého císařství,“ nezdržoval se Naahti s vyjednáváním. „Nikdy nezapomenu na hrdinu, který mi vrátil mou Adelaide.“

„V tom případě navrhuji, abychom uskutečnili výměnu!“ prohlásil jsem triumfálně a natáhl ruce s žezlem a obrazem ke Geranikově projekci. „Jak to provedeme?“

Získán úspěch!

Císařův přítel.

Vaše reputace u císaře Malabaru dosáhla úrovně velebený.

Získán úspěch!

Malabarčan.

Vaše reputace u Malabarského císařství dosáhla úrovně velebený.

Aktualizován přístup do malabarského císařského paláce. Aktuální přístup: 100 %.

Sršely okolo mne další úspěchy a oznámení, kanál klanu se naplnil výkřiky slavících hráčů, amulet se mohl rozpadnout z počtu příchozích hovorů, ale já jsem přesto zůstal stát v trůnním sále a sledoval, jak se císař láskyplně sklonil ke své manželce a společně plakali radostí.

Co to dělám?

Proč tu ještě ztrácím čas s císařem a Geranikou? Vždyť je to podobné hodům v době hladomoru! V batohu mám 29 smrtících předmětů, které musím co nejdřív předat do rukou hráčů Fénixu, ale já tu místo toho ztrácím čas postáváním v paláci a obdivováním nových bonusů. A kvůli čemu? Musím se zamyslet nad svou bezpečností, nad tím, že porušuji zákon a nad tím, že až celý plán praskne, strávím zbytek života v dolech. Místo toho si domlouvám procházku po Geranikově paláci a užívám si možnost štvát imitátora. Vždyť je to jen program! Co to se mnou je? Proč nemyslím na důležité věci, když bych měl uvažovat jen nad nimi? Je rozhodnuto! Přestanu se zabývat zbytečnostmi a zaměřím se jen na zničení Fénixu. S Donotpunnikem, Hellfirem a vývojáři, které podplatili, se vypořádám později. Vytáhl jsem amulet, na chvíli zaváhal, a překvapen svým váháním přece jen zavolal. Show musí pokračovat!

„Mluvte!“

„Ehkillere, tady Mahan. Rád bych se s tebou setkal. Mám nabídku, kterou nemůžeš odmítnout.“

„Nemůžeme to vyřešit přes amulet?“

„Ne.“

„Dobrá. Za deset minut se potkáme ve Zlaté podkově.“ K mému překvapení Ehkiller souhlasil se setkáním bez stovek předběžných dohod. „Stačí ti to?“

„Perfektní. Díky.“

Amulet utichl, ale já jsem si s ním ještě chvíli pohrával v dlani. Pak jsem zavolal Plintovi. Podle Donotpunnikova plánu měl být Hellfire zářným příkladem hráče vlastnícího Slzu, ale toho ještě čeká čtyři až pět hodin odpočinku. Jistě mě nyní proklíná těmi nejvulgárnějšími nadávkami. Využít místo něj Plinta mi přišlo jako lepší nápad. Když jsem Slzu předal jednomu ze svých nejlepších bojovníků, nemusí se jistě Ehkiller čehokoli obávat. Vždyť bych přece neriskoval právě Plinta! Aspoň si to může myslet.

„A tak se věci mají,“ dokončil jsem svou krátkou prezentaci na téma Harrashessovy Slzy zahrnující ukázku lupičových vylepšených statistik. Ehkiller celou dobu potichu seděl a nepoložil jedinou otázku, což mě docela znervóznilo, abych řekl pravdu. Co když veškeré mé snahy vyšumí naprázdno a celý plán je skutečně odsouzen k zániku? Donotpunnik měl jistě k použití Hellfira dobré důvody, když na tom tak trval.

„Přivolávám herolda, potřebuji vaši pomoc,“ vyslovil Ehkiller, čímž mě vylekal. Místo toho, aby se chopil šance zajistit si Slzy pro svůj klan, přivolává velitel Fénixu herolda. Co je to za pitomost?

„Přivolal jste mne a já jsem přišel,“ spustil císařův vyslanec svou obvyklou písničku.

„Obviňuji Mahana z používání zakázaných předmětů!“ Ehkiller nenechal herolda domluvit a svými slovy mě zmátl ještě víc. Plán se vůbec nevyvíjel tak, jak jsme předpokládali! „Harrashessovy Slzy by v Barlioně neměly existovat! Naruší rovnováhu hry!“

„Vaše stížnost je zaznamenána,“ heroldův zvonivý hlas zmizel a místo něj odpověděla reálná osoba. „Vážený Ehkillere, musím vás informovat, že Mahan získal tyto předměty v souladu s herními mechanikami a neporušil žádná pravidla. Slzy byly do hry přidány výhradně pro NPC, hráči neměli mít možnost je získat a použít, ale už se stalo. Jsme nuceni odmítnout vaši stížnost. Mohu vám pomoci s něčím jiným?“

„Pokud získám Slzy, nezmění se jejich vlastnosti…“

„Nejsem autorizován, abych rozhodoval o těchto záležitostech. V tuto chvíli procházíme nejrůznější strategie, jak se vyrovnat s přidáním Harrashessových Slz do hry. Výsledky zatím ještě nejsou známy.“

„To nebyla otázka, ale fakt. Na základě sekce 244 odstavce 2 nemohou být Korporací jakkoli pozměněny vlastnosti předmětu získaného za peníze.“

„Znovu opakuji, že nejsem autorizován, abych vám tato slova potvrdil či vyvrátil. Mým úkolem je informovat vás, že vlastnictvím Slzy nedochází k žádnému porušení licenčních ujednání.“

„V tom případě vám děkuji. Rád bych si promluvil s někým, kdo je k projednání tohoto tématu autorizován. Mějte se hezky, pomoc herolda nadále nevyžaduji.“

Ehkiller usrkl nápoje z šálku a nechal herolda odejít. Pak se zeptal: „Proč jsi přišel za mnou?“

„Protože Fénix je jediný malabarský klan, který by mohl mít o takové předměty zájem. Jasně, Etamzilat a Undigit by si jistě rádi koupili pár Slz, ale já je nechci rozprostřít mezi několik klanů. Nemám v úmyslu posílit všechny přední klany. Jeden silný klan bude úplně stačit.“

„A proč je tedy nepoužiješ sám?“

„Na co? Aby mi všech třicet lidí přebraly klany z nejlepší desítky ve chvíli, kdy hráčům Slzy předám? To určitě! Nedávné zkušenosti mi stačily, díky. V Barlioně neexistuje nic cennějšího než zlato.“

„Změnil ses, Mahane,“ řekl Ehkiller se stopou posměchu a dokonce i povýšenosti v hlase. „Šaman, kterého jsem znal, peníze vůbec nepotřeboval.“

„Šaman, kterého jsi znal, byl zručně a dost cynicky zničen tvým vlastním klanem. Jsem výsledkem tvého jednání. Tak si to užij.“

„Co chceš?“

„Mám 29 Slz. S ohledem na bonusy, které Slzy poskytují, mi přijde cena jedné miliardy za Slzu naprosto dostatečná.“

Ani nevím, kde jsem na to číslo přišel. Neměl jsem jít s cenou nad pět set milionů, ale z nějakého důvodu se půl miliarda změnila na krásnou kulatou miliardu. Cosi v Ehkillerově výrazu mi naznačilo, že je připraven tolik peněz utratit, pokud ho postrčím správným směrem. Nebudu ho do ničeho tlačit, mým úkolem je prodat zboží a to jsem vlastně dělal.

„Příliš mnoho času stráveného v této hře může negativně ovlivnit úsudek,“ pronesl Ehkiller, čímž mi dal najevo, že je má nabídka z jeho strany nepřijatelná.

„Mno, pokud mám mluvit otevřeně, je mi vlastně jedno, kterému klanu Slzy prodám,“ pokrčil jsem rameny a dal tím najevo nezájem. „Buď si je koupí Fénix, nebo Doutnající borovice z Nebeského kontinentu.“ Při zmínění tohoto klanu Ehkiller zúžil oči, jako by jimi chtěl do mě vypálit díru. „Můj cíl nemůže být jednodušší – nabídla se příležitost vydělat spoustu peněz a já ji chci naplno využít. Proto miliarda za Slzu. Pokud od tebe zítra neuslyším odpověď, zeptám se nebesáků. A pak v Astrumu. Jsem si jistý, že s nalezením kupců nebude velký problém.“

„Hraješ si s ohněm, Mahane. Co si myslíš, že se stane tvým Slzám, až si o nich promluvím s Korporací? Takové předměty nemají v Barlioně co pohledávat.“

„Získal jsem je čestně. Zákony našeho světa pořád platí. Budu se bít za své miliardy. Možná bych vydělal ještě víc, kdybych je nabídl v otevřené aukci.“

„Potřebuji čas, abych se nad tím zamyslel. Dám ti vědět za dva dny. Vydržíš tak dlouho?“

„Jistě. Za dva dny se setkáme. Jo a ještě jsem zapomněl! Pokud se rozhodneš Slzy koupit, pak je musím předat určeným hráčům já osobně. Předávat je totiž mohu jen já. Takové je právo jejich prvního vlastníka. Zatím!“

Kývl jsem na rozloučenou a teleportoval se do Altamedy. Posadil jsem se na houpající se trůn a radostí sevřel pěsti. Killer byl můj! Buď velitele Fénixu vůbec neznám, nebo budu pozítří o devětadvacet miliard bohatší! Až všechno skončí, budu muset Donotpunnikovi a jeho spolku předat jejich díl. Ačkoli peníze vůbec nezmínili, bude to tak nejlepší. Vždyť je to jejich plán, já ho jen vykonávám.

Další dva dny uběhly rychlostí blesku. Má nálada byla tak parádní, že ji nepokazily ani zamračené obličeje Hellfira a Donotpunnika. Ukázalo se, že jim Pán stínů přece jen dal něco od cesty. Přibyl jim záporný bonus, který na měsíc snížil statistiky jejich postav o polovinu. Když se zastavili u mě v Altamedě, dal jsem jim najevo, jak je mi líto, že se jejich plán opět změnil kvůli mé improvizaci. Souhlasil jsem, že by na tak vysokou cenu Ehkiller nemusel kývnout, a vyslechl si jejich nářky. Když mi však Donotpunnik s vrčením předával dva svitky Armagedonu, dobrá nálada se ještě vylepšila. Tentokrát nám Fénix neunikne.

Konečně uplynuly dva dny a nadešla očekávaná chvíle.

„Mahane, tady Ehkiller. Souhlasím s tvými podmínkami. Pojďme se dohodnout…“

12. kapitola

Prozření

„Naše partnerství mě stojí čím dál víc,“ usmál se Ehkiller, když mi poslal dohodu se svým podpisem. Pan Kristowski strávil studováním dokumentu tři dny a konzultoval jeho obsah s právníky a ekonomy až do chvíle, kdy bylo jasné, že v něm nejsou žádné háčky. Fénix si vezme půjčku ve výši dvaceti devíti miliard od banky Barliona a převede ji na můj účet. Nikoli na účet mého klanu, ale na můj. V tomto bodě byl Ehkiller neoblomný. Jeho pýcha mu zakazovala koupit si Slzy od jiného klanu. Koupit je od hráče však bylo v pořádku. Z mého pohledu nešlo o žádný rozdíl. Peníze jsem mohl jednoduše převést kamkoli a kdykoli bych si usmyslel.sdot

„Vypadá to tak, že?“ odpověděl jsem stejným tónem a umístil na dokument svůj digitální podpis. A je to! Nyní mohu Fénixu s klidem Slzy předat. Bylo příliš pozdě platbu zrušit. Dohoda byla zaregistrována a odeslána všem relevantním úřadům.

Pět dnů mezi setkáním s Ehkillerem a naší podepisovací ceremonií bylo docela podivných. Od konečků vlasů až po špičky prstů u nohou mě naplnila nevysvětlitelná euforie vyžadující neustálou aktivitu. Pobíhal jsem po Anhursu, pomáhal panu Kristowskému s vedením klanu, účastnil se několika klanových setkání, povýšil jsem několik mým manažerem doporučených členů klanu do důstojnických hodností, setkal se se třemi případnými veliteli výprav a diskutoval s nimi i s dalšími potenciálními bojovníky. Měl jsem tolik energie, že jsem se během toho času ani neodpojil do reality. Byl jsem prostě příliš zaměstnaný. Možná ta hora peněz koukající na mě zpoza horizontu převedla energetické toky organismu. Zajímalo mě úplně všechno. Chtěl jsem se všechno naučit, všeho se účastnit a mezitím můj mozek naprosto odmítal jakékoli negativní myšlenky. Role Donotpunnika a Hellfira? Koho by zajímaly, když přede mnou leží poklidný a zajištěný život…

„Kdy máš v úmyslu předat Slzy?“ zajímal se Ehkiller.

„Můžu je předat hned, jestli chceš,“ odpověděl jsem nedočkavě. Ještě pořád jsem nedokázal klidně sedět a chtěl jsem se s předáním Slz vypořádat co nejdřív.

„Dobře,“ souhlasil kouzelník. „Potřebuješ se na to nějak připravit?“

„Vůbec ne, stačí mi jen setkat se s hráči, kteří mají Slzu získat. Není na tom nic složitého.“

„V tom případě tě zvu do našeho hradu. Jsem si jistý, že jsi u nás zatím nebyl.“

Evolett, Hellfire, Fiona, Pwner, samotný Ehkiller a dalších dvacet tři žijících legend našeho světa… Objevit se v jejich společnosti před třemi lety, změnil bych se nejspíše na jednu ze soch zkrášlujících hrad. Jde o jedny z nejlepších hráčů, to jim prostě nikdo nemůže vzít. Jsou to neotřesitelní bojovníci. Dokážou zabíjet stvůry a čistit jeskyně jako nikdo jiný z našeho kontinentu. Je sice pravda, že v boji hráče proti hráči by proti Plintovi neměli žádnou naději, ale velikost těchto hráčů leží někde jinde. První zabití!

Vybraní hráči za mnou jeden po druhém přicházeli a obdrželi Slzu. Jakmile se jim Slza objevila v batohu, všem, snad kromě Hellfira a Ehkillera, ztuhl obličej. Během první minuty obřadu byla síň naplněna hlukem a hovorem přítomných čekajících na Slzu. Jakmile však Slzu obdržel třetí člověk, kakofonie zvuků utichla a dala prostor mrtvolnému tichu narušenému jen mým hrabáním se v batohu.

„Zbývá jedna Slza,“ otočil jsem se na Ehkillera a ptal se, komu ji mám předat. Anastaria se ceremonie neúčastnila a já jsem dobře věděl, pro koho je poslední Slza vyhrazena. Rozhodl jsem se však dát prostor veliteli Fénixu. Ať se se svými problémy vypořádají sami.

„Budeš ji muset předat tamhle.“ Ehkiller pokynul směrem k malým dveřím za trůnem. Jeho osobní pracovna. Pokrčil jsem rameny a překvapen podivným tajnůstkařením se vydal do jeho pracovny. Chtěla si se mnou Anastaria promluvit o samotě? No tak si promluvme.

Předáváte Harrashessovu slzu hráči, který nevlastní krastil. Přejete si krystal aktivovat a spojit ho s hráčem?

Ano!

„Nech nás o samotě, Feanore,“ řekla Anastaria paladinovi, který právě obdržel mou poslední Slzu. Hráčův výraz se z neočekávaného daru zasekl, ale nejnovější bojovník fénixáků přesto našel dost sil kývnout a odejít z pracovny.

„Nevzala sis Slzu,“ poznamenal jsem a zahrál si na pana Očividného.

„Rozhodl ses svou pomstu provést skrz peníze?“ zeptala se Anastaria a probodávala mě pohledem.

„Rozhodla ses vystoupit do morálních výšin poukázáním na to, že si chci vydělat nějaké peníze?“ Neměl jsem v plánu zůstat jí nějak dlužen a odpověděl jsem stejným způsobem, jak mě to kdysi učila. Otázka za otázku.

„Donutit někoho k bankrotu a získat od někoho peníze jsou dvě naprosto odlišné záležitosti! Měla jsem tebe a tvůj klan zničit!“

„Historie se velmi nerada řídí nějakým ‚coby kdyby‘,“ zazubil jsem se. „Měla jsi. Mohla jsi. Neudělala jsi. Byl jsem to já, kdo své rozhodnutí dotáhl do konce, a nijak toho nelituji. Ano, pomohl jsem učinit z devětadvaceti fénixáckých hráčů barlionské bohy. Zajistil jsem však finanční stabilitu svého klanu až do konce světa. Hádám, že jsem si určil moc nízkou cenu, když s ní Ehkiller souhlasil za pouhé dva dny. Měl jsem požadovat dvě miliardy za Slzu a vysát vás do sucha. Jak se říká, platba činí dluh hezkým.“

„Podepsal jsi dohodu?“ napsala Mirida do klanového kanálu.

„Ano.“

„Skvěle!“

„Udělala jsem chybu,“ pronesla Anastaria s neskrývanou nenávistí v hlase. „Měla jsem tě naprosto zničit. Bez milosti. Nenechat za tebou vůbec nic. Myslíš si, žes vyhrál? Myslíš si, že tě zachrání přátelé, co tě u sebe schovali? Nebuď tak naivní. Je pro mě daleko jednodušší dohodnout se s Donotpunnikem a spolupracovat s ním na tvojí likvidaci. Vyhodíme tě tam, kam patříš – do odpadků. Užij si peníze, Mahane. Jdi do nevěstince, pořiď si imitátora, pobav se. Protože od zítřka si tě vezmu do parády!“

„Proto jsi mě sem pozvala?“ zvedl jsem tázavě obočí. „Abys mi řekla, jaký že to jsem zlobivý chlapec, že chci od tvého klanu získat nějaké peníze? Víš, Stacey, považoval jsem tě vždy za inteligentní děvče, ale ten člověk, co stojí přede mnou, je prostě ztroskotanec. Prohrála jsi, přijmi to jako fakt.“

„COŽE?“ zaječela Anastaria a vyskočila na nohy. Nejdřív jsem myslel, že tak zareagovala na má slova, ale její další věta odhalila, že jde o něco daleko vážnějšího. „CO JSI PROVEDL S TĚMI SLZAMI?“

Donotpunnik přešel k dalšímu kroku svého plánu!

„Já, hm… Nejsem si jistý, o čem to mluvíš,“ řekl jsem, ačkoli jsem nedokázal zabránit úsměvu. V hradu Fénixu se dnes objeví dvacet devět nových soch. Je škoda, že mezi nimi nebude Anastaria.

„Mahane, co to sakra je?“ napsal Plinto do kanálu klanu. „Slza změnila svůj popis a ani Patriarchův zub na ni nemá žádný vliv. Nemůžu se pohnout ani o píď a neposlouchají mě svaly…“

„Mahane! Co. Jsi. Provedl. S. Těmi. Slzami?“ křičela dál Anastaria a blížila se ke mně jako medvěd grizzly.

„Přijde mi, že v tuto chvíli není možné adekvátně diskutovat, a proto se měj.“ Neměl jsem náladu na hašteření, a proto jsem do kouzla Skok zadal souřadnice Altamedy a teleportoval se zpět do svého hradu. Když se Anastaria rozčílila, bylo lepší držet se od ní dál. Vlastně jsem ji ještě nikdy nezažil tak naštvanou, ale dokážu si představit, jak by se situace odehrála.

Tak jednoduše mě neumlčíš! zařvala na mě Anastaria telepaticky a já jsem byl nucen odmítnout její přivolání. Co jsi provedl s těmi Slzami, Mahane?

„Clutzere, tady Mahan. Mám pro tebe nějakou práci.“ Zablokoval jsem Anastariiny zprávy (jak mě ona sama naučila) a spojil se s lupičem. „Máš teď volného jednoho paladina?“

Zatímco Clutzer přemýšlel, na co mi bude jediný paladin a koho může obětovat, usmál jsem se – zničení klanu Fénix se dalo do pohybu. Útok probíhá na všech frontách.

„Střílejte!“ zakřičel někdo, když jsem vykročil z portálu. Blesky, šípy a dokonce i sekery a meče letěly mým směrem ze všech stran. Pod nohama se mi aktivovaly pasti, ale radovánky uvítacího výboru nedocílily vůbec ničeho. Bublina splnila svůj úkol.

„Výrobce se objevil!“ promluvil triumfálně černý anděl a poklekl přede mnou.

„Přišel čas předat originální klíč!“ vyšlo z bílého anděla. I ten přede mnou klekl na koleno a nabídl malý stříbrný klíček. „Od této chvíle až do konce světa patří tobě!“

Blesky nadále přilétaly ze všech směrů, ale teď mě místo bubliny, která před chvílí vyprchala, chránil nový štít vytvořený anděly. Jako by se vývojáři chtěli ujistit, že klíč bude předán skutečnému výrobci šachovnice a dojde k odemčení hrobky. Stalo se totiž poprvé, aby NPC dočasně ochránila hráče před útoky ostatních. Obyvatelé Barliony nezasahovali mezi hráče, protože je pokládali za nedůležité.

„Vchod je otevřen!“ Jakmile jsem přijal klíč, andělé se postavili a podívali se někam nad mou hlavu, čímž mě přiměli se otočit, takže jsem uviděl obrovský zástup hráčů usilujících o můj život. Fénix na obranu hrobky musel vydat fakt velké peníze. Viděl jsem nejméně dvě stě bojovníků na vysokém levelu, kteří se mě vší silou snažili zabít. Nevím, co andělé provedli, ale o chvíli později se oblast okolo hrobky vylidnila. Všichni nepřátelští hráči byli zabiti!

„Již nás zde není třeba. Jen ty můžeš projít originální hrobkou! Jen ty budeš mít přístup ke Spáse. Nechť žije Stvořitel navěky!“

Andělé vyletěli do nebe jako dvě jasné hvězdy a zmizeli v nekonečné modři. Úkol splněn! Fénix obdržel Slzy, v Barlioně se objevilo slovo Spása, získal jsem potřebný klíč a Ehkiller mi dlužil dvacet devět miliard zlatých. Soud, u kterého budu požadovat zaplacení dlužné částky (protože Fénix rozhodně odmítne zaplatit), nebude ani v nejmenším zajímat, že se vlastnosti Slz změnily. Dohoda byla jasná a musí být splněna. Buďte prosím tak laskav a zaplaťte Mahanovi peníze, které mu podle zákona dlužíte.

Trochu mě jen štvala rychlost, s jakou byly Slzy aktivovány. Klidně jsme mohli Fénixu dát den nebo dva, aby se cítili jako skuteční bohové – pád by byl o to tvrdší. Pokud se však Donotpunnik rozhodl, že teď je daleko vhodnější doba, jistě k tomu měl své důvody. Nejdůležitější je to, že se mi podařilo přivést plán ke zdárnému konci. Má odplata Anastarii a jejímu klanu je dokonána.

Když jsem se vracel do reality, cítil jsem se jako hrdina přicházející domů. Znovu jsem ucítil triumfální pocit, který mě naplňoval posledních pět dní. Chtělo se mi křičet radostí a obejmout celý svět. Neměl jsem nejmenší důvod se do Barliony vracet, a proto jsem se rozhodl věnovat se tomu, co mi jde nejlépe – vyrábět.

Anastaria mi kdysi řekla, že nejhezčí klenotnické výrobky se objevují, když je výrobce až po uši plný emocí. Ačkoli měla na mysli Barlionu, měl jsem chuť to zkusit i v realitě. Vždyť mám k dispozici klenotnickou sadu a tunu času. Budoucnost vypadala příznivě, proč tedy nevytvořit něco krásného?

Zvedl jsem si obrovskou sadu do klína, otevřel jsem víko a smutně si povzdechl. Během své poslední výroby jsem použil všechen měděný drát. Rozhlédl jsem se po pokoji, ale nespatřil jsem jediný prsten. Uklízečka je asi všechny odnesla. Nezbývá mi než vyzkoušet, jak dobře funguje odlévací pícka. Chybí mi drát, ale umím si přece nějaký vyrobit! Nejsem snad náhodou klenotník?

Hned se dám do práce! Klenotnickou sadu jsem položil na stůl a začal číst návody. Tak co tady máme?

„Zapalte hořák a opatrně přesuňte plamen k peci…“

To je dostatečně jasné. Nejdřív musím roztavit měď, abych z ní mohl odlít drát. Pak ho budu moci vytvarovat k obrazu svému jako v Barlioně.

„Do kotlíku vložte několik kusů kovu a…“

To jsou instrukce k přípravě tavby. Vypadají naprosto jednoduše.

„Zahřívejte kov až do chvíle, než se roztaví, a pak jej opatrně vlijte do…“

Konečně jsme se dostali k zajímavějším záležitostem. Oheň v peci byl tak horký, že na roztavení pár kusů mědi stačila chvilička. V soupravě jsem objevil několik forem pro odlévání drátů i formu na nějaký čtvercový odlitek, ale já jsem si vybral tu vhodnou na odlití prstenu. Poprvé něco vyrobím odlitím – dosud jsem prsteny jen motal z drátu. Nejdůležitější bylo opatrně vlít roztavenou měď do formy, aniž bych jí polil stůl. To je ono! Teď mám čas pracovat na drahokamu. Drahokam nemůže chybět, když jsem se rozhodl pro odlitý prsten. Například tenhle rubín vypadá moc hezky. Použiju ho.

Použiju takové natočení břitu, abych rubín ořezal do kulatého tvaru s mnoha fasetkami. Hmm, s touto sadou se mi moc dobře nepracuje. Potřebuji designový mód. Vstup! Ahoj, známá temnoto, už jsme se dlouhou neviděli. A teď si můžu rubín představit v designovém módu hned vedle právě odlitého prstenu. Vyčistit jednu fasetku tu a další tamhle. Zde drahokam trochu upravit a nyní jej spojit s originálem. Skvěle! A co s prstenem? Hm… nevypadá zas tak dobře. Je daleko složitější prsteny odlévat než motat z drátu. Takový křivý škaredý prsten mi k ničemu není. Zahodím ho a začnu od začátku rovnou v designovém módu.

To je daleko lepší. Přede mnou se objevily dvě perfektní části výrobku – prsten a vyleštěný rubín. Zbývalo obě části spojit dohromady a zhmotnit prsten v realitě. Voilà…

Když jsem otevřel oči, spatřil jsem jeden z nejnádhernějších prstenů, který jsem kdy v Barlioně vyrobil. Měď byla nahrazena bílým zlatem, které ve spojení s rubínem vytvořilo okolo prstenu krásnou hru světel. Téměř jsem od svého výrobku nedokázal odvrátit tvář. Zajímaly by mě jeho vlastnosti…

??? ???. Popis ;)(„(#;$ ??*):*. Bonusy: +10% „(*@*#&!, +10% )(„)!+/. Omezení: (*“_#;??“) 350“?*;_

Co to sakra…

„Danieli, jste v pořádku?“ promluvil ke mně hlas z telefonu. „Vaše životní funkce oproti normálu klesají.“

„Děkuji, jsem v pořádku,“ zašeptal jsem v šoku a stále hleděl na prsten v dlani. On má vlastnosti! „Jen malý záchvat úzkosti.“

„Pokud se vám to přihodí ještě jednou, budeme nuceni provést zdravotní prohlídku. Nemůžeme dovolit, aby se naši klienti necítili dobře.“

„Jsem skutečně v pořádku,“ zopakoval jsem. „Není se čeho bát.“

„Dobrá. Rádi bychom vás upozornili, že brzo budeme z vašeho účtu odebírat platbu za naše služby. Mějte se.“

Položil jsem telefon, zhroutil se na křeslo a opět zíral na prsten. Neměl jsem žádné pochybnosti. Skutečně se objevily jeho vlastnosti. Nedaly se přečíst, spíš vypadaly jako nějaká šifra, ale byly to opravdové vlastnosti.

Jak je to možné? Vždyť jsem v realitě!

Zkus použít hlavu, Mahane… Zamysli se nad tím, proč by něco takového Donotpunnik a Hellfire dělali? Plintova slova proletěla mou hlavou jako blesk a přinutila mě se nad vším pořádně zamyslet. Mé tělo chtělo skákat a létat, ale já jsem se přinutil zůstat sedět a přemýšlet.

Proč by něco takového Donotpunnik a Hellfire dělali?

Jak je možné, že mi sebevědomě odhalili plán i zbytek členů svého týmu? Proč mi ukázali zapojení mého bývalého učitele? Proč vlastně do svých plánů přibrali mě?

Odpověď projela mým tělem jako elektrický výboj. Protože si jsou jistí, že nikdy nikomu nic nepovím! Protože od nich nikam neuteču! Protože ať odejdu kamkoli, budu stále s nimi!

Já totiž nejsem v realitě!

Prsten s podivnými vlastnostmi může být vytvořen jen na jednom místě – ve virtuální sféře spojené s Barlionou. Nacházím se v modifikaci Barliony navržené tak, aby vypadala jako realita, kterou znám! Virtuální slepá ulice, kterou Provo připravil jen pro mě…

Tentokrát mi tělem neproletěl blesk, ale do ruda jsem se rozžhavil. Začal jsem se po celém těle potit. Tohle není první prsten, který jsem vyrobil! Vždyť už jsem je vyráběl během rehabilitace! Proč jsem se nezamyslel nad tím, jak je nepravděpodobné, aby Korporace propustila člověka, který v kapsli strávil celý rok, po pouhých třech dnech?

Další šok velmi rychle následoval ten první a zahrabal se v mé hlavě jako voják v zákopu: Sergej, který měl připravovat můj útěk, zvládl vše připravit za pouhé tři dny. Pokud by mě on požádal o to samé, dokázal bych to za stejný čas? Hm… o tom pochybuji. Vlastně jsem si naprosto jistý, že ani omylem. Proč si tuto otázku kladu až teď?

Ale moment… Jak by mohli lidé, kteří tohle všechno připravili, vědět, že se obrátím právě na Sergeje? Znali hesla, místa setkání, naši dohodu…

Zase Provo! Učitel, který nám vše vštípil! Právě on nám vtloukal do hlavy principy bezpečnosti a –

„Během hodiny přišel jen o 10 % svého mozku a stále má šanci na normální život…“ Vzpomněl jsem si na slova lupiče Silkodora, která jsem zaslechl na břehu řeky Altair. Když na mě zamávala z dálky tato vzpomínka, opět mi celé tělo polil studený pot.

„Vaše smrt a vzkříšení našeho muže musí proběhnout ve stejnou chvíli.“

Podle lidí, kteří mě měli uklidit před domnělými špiony, jsem strávil čtyři hodiny ve stavu klinické smrti. Pokud mám věřit Silkodorově přítelkyni, neměl bych být nic víc než truhlík s petúniemi – žádný mozek, žádné vědomí, žádná paměť.

Myšlenky mi začaly ubíhat, zaplétaly se do sebe a jedna druhou popíraly. Vybavoval jsem si ale překvapivé detaily, kterým jsem nevěnoval dostatek pozornosti.

Například odkládání mého propuštění z Omegy ve chvíli, kdy jsem o to žádal. Potřebovali čas, aby mohli připravit virtuální ulici. Dokonce do ní umístili i metaře! Narafičili to na mě fakt dobře. Stačilo mi nadechnout se svobody a hned jsem zase utíkal zpět dovnitř. Neslíbili mi snad před dvěma dny, že mě převezou na jiné místo?

Osobní návštěva od zástupce Korporace jménem Alexander. To on mi ukázal rozhovor s Anastarií, abych zahořel touhou po pomstě proti Fénixu. Od té chvíle nemuseli připravovat žádné další ulice. Stravovala mě touha pomstít se a přestal jsem vnímat jemné rozdíly okolo sebe.

Už je mi naprosto jasné, odkud mé smyslové vjemy pocházejí. Jsem zavřený ve stejné kapsli, jaké se používají pro vězně. V mé vězeňské kapsli jsou totiž smyslové filtry vypnuté! Pro administrátory by můj signál upravený Provem vypadal naprosto v pořádku. Ale po návratu z vězení jsem v Barlioně prožíval muka.

Setkání se staříkem. Donotpunnik tvrdil, že stařík je najatý herec, ale já jsem si právě uvědomil, že to byl prostě jen imitátor. Není možné, aby se v dobře osvětleném a bezpečném parku neprocházeli další lidé. Zvlášť za tak teplé letní noci. Dokonce i okolo půlnoci tudy procházejí páry, hipsteři a další.

Počkat!

Proč by něco takového Donotpunnik a Hellfire dělali?

Hellfire popsal svou motivaci naprosto jasně. Už ho nebavilo nedělat na našem kontinentu vůbec nic. To mu věřím, i když je to možná divné. Pro Donotpunnika, který strávil pět let vymýšlením plánu a utratil za něj několik miliard kreditů, bylo cílem první místo v žebříčku…

Rádi bychom vás upozornili, že brzo budeme z vašeho účtu odebírat platbu za naše služby.

Proč jsem jim dal předem povolení vybírat peníze z mého klanového a osobního účtu? Co jsem to za vola? Pokud mě Donotpunnik využívá, má přístup i k mým účtům, na které za několik dní přistane 29 miliard kreditů. Za takové peníze můžete klidně obětovat jeden, dva nebo tři lidské životy. Sakra, vždyť za to už je možné srovnat se zemí polovinu města! A já jsem k tomu dal Donotpunnikovým lidem zelenou…

Sakra! Co teď? Potřebuju urychleně něčí pomoc! Ale čí?

Každý můj krok v Barlioně je sledován. To je prostě fakt. Pokud jsem skutečně v nějakém módu Barliony, mé skutečné tělo může ležet kdesi hluboko v kobce. Jelikož jsem ani na chvíli neopustil kapsli, koho můžu požádat o pomoc? Policii? Ta pro mě neexistuje. Heroldy? Provo a jeho lidé je mohou upravovat. Už mi předvedli, čeho všeho jsou schopni. Stížnost administrátorům? I kdyby prošla až k nim, co do ní napsat? Že se obávám, že jsem byl unesen a uvězněn? Že se nacházím uvnitř barlionské modifikace? Šílenství…

Ale nejlepší na tom všem je ta praktičnost! Jakmile přestanu být užitečný, prostě mě odpojí od Barliony a to bude všechno. Šaman Mahan přestane existovat! Na co mě vlastně Donotpunnik potřebuje? Jsem jen další svědek. A stejně tak i Hellfire, mimochodem. Válečník se do celé aféry dostal kvůli změně klanů. Jeho úkolem bylo předvést Slzu svým spoluhráčům, a jelikož jsem to udělal sám, Hellfire již nebyl potřeba.

Spása!

Zachránit mě mohla jedině Spása! Mohl jsem ji použít jako pojistku, aby mě vrátili nezraněného do reality. Mohl jsem jim slíbit podepsání dohody o nevyzrazení informací…

Ale proč by vlastně Donotpunnik potřeboval Spásu? Vždyť už obdržel peníze, případně je velmi brzy obdrží. Spása mu maximálně vydělá ještě nějaké peníze navrch k té kopě, kterou už získal. Obávám se, že by mě však za cenu několika miliard stejně nenechali naživu. Bylo by daleko jednodušší odstranit Stvořitelovo omezení a projít jeskyní jen se členy Azurových draků. Mohli by získat i První zabití…

Mohl mi pomoci Fénix? Ne, to si nemyslím. Anastaria by byla jedině ráda, kdybych navždy zmizel. Poté, co udělala mému klanu…

Vtom jsem se zarazil a promluvil sám na sebe ve třetí osobě: „Mahane, řekni si, co vlastně Anastaria tvému klanu provedla? Proč jsi na ni tak naštvaný?“ Vypadá to jako jednoduchá otázka, ale právě na ni jsem za žádnou cenu nechtěl odpovědět. Stacey mi pomohla klan vybudovat, pomohla mi získat velké bonusy, dodala mi inteligentní hráče jako Barsinu a Magdeyho a pomohla Leitemu rozjet klanové finance. Mám na ni být naštvaný? Nebo bych měl zuřit, že mi z batohu sebrala předměty? Po tom, co se přihodilo při odemykání Stvořitelovy hrobky, neexistovala žádná garance, že bych šamana nesmazal. Mohl jsem to jednoduše udělat! A abych řekl pravdu, po mém návratu – tedy po mém návratu do hry – mi Stacey vrátila šachovnici, jelikož ta mi patřila. Ponechala si však pro každý případ krastily, protože ty jsem potřeboval.

Sakra!

Po těle se mi opět vyrosily krůpěje studeného potu. Sakra, sakra, sakra!

Anastaria mě znala! Věděla, že budu spolupracovat s nepřáteli jejího domovského klanu. Právě proto to byl Hellfire, kdo mě do Fénixu pozval! Anastaria mě na začátku ani nepokládala za člověka! Velice dobře si vzpomínám na náš první polibek poblíž Beatwicku! Odpor na její tváři mi řekl víc než tisíc slov. Ale přesto jsme začali komunikovat, protože šlo všechno podle plánu. Tušila, že jsem pod neustálým dohledem třetí strany – že s nimi nejsem nijak spojený a o dohledu nemám nejmenší tušení – je mi naprosto jasné, proč mi nikdy nesdělila své plány… Aby se o nich nedozvěděl Donotpunnik! Pokud bych zjistil příliš brzy, že jsem pod dohledem, mohli mě odpojit a přejít na dalšího kandidáta. Neřekli mi náhodou, že kromě mě získali ještě devět lidí? Ale ne! Anastaria mě nezradila! Teď už je mi jasné, proč Stacey na všechna má přivolání okamžitě odpověděla. Záleží jí na mně!

Následuje scéna před hrobkou. Šlo o pokus vystrnadit mě ze hry? Buď do dolů, kdybych se přestal ovládat, nebo do reality s dostatečným množstvím peněz do zásoby. Hráči, odkoupení surovin… Fénix investoval více než sto milionů, aby si koupil mé propuštění a tím navíc překazil Donotpunnikovy plány. Ale nezafungovalo to!

Proč mě tedy celou dobu Stacey popichovala? Kvůli čemu ty rozhovory, proč ty hloupé požadavky, proč využívat naše setkání jen k tomu, aby mě štvala?

Ahoj, logiko! Chyběla jsi mi. Emoce! Snažila se, abych začal vnímat své emoce! Díky tomu bych se mohl odpojit do reality a převést své emoce do něčeho produktivního, do nějakého předmětu. Vždyť jsem byl přece výrobce! Stacey chtěla, abych si uvědomil, že jsem ve své vlastní virtuální realitě. Dávala na mě pozor!

Dobrá. To však znamenalo, že je i ji zbytečné žádat o pomoc. Jak dlouho přežiju v odpojené kapsli? Hodinu? Možná dvě. Pokud mi u kapsle pro dlouhodobé hraní odstřihnou přívod kyslíku, čekají mě maximálně dvě minuty života. Pak už snad jedině posmrtný život, pokud vůbec existuje. Musím najít cestu ven.

James!

Probleskla mi hlavou záchranná myšlenka a já jsem se jí chytil jako tonoucí stébla. Několikrát, když jsem v Barlioně provedl něco nemyslitelného, bylo mé vědomí přeneseno do speciálního místa, kde jsem se setkal s vedoucím oddělení pro přidávání nového obsahu do hry. Pokud si dobře vzpomínám, James zmínil, že se nacházím v uzavřeném prostředí, které není součást hry. Takže tam nemůžu být sledován normálními prostředky… Nemůžou mě odposlouchávat.

To je šance!

Pokud právě teď udělám něco, co nikdo neočekává, James si se mnou bude chtít promluvit. Přenesli by mě k němu a mohl bych ho poprosit o pomoc. Zradím Prova, Miridu, Hellfira a Donotpunnika. Jinou cestu k přežití nevidím. Mohl jsem věřit Jamesovi, nebo byl i on na jejich výplatní pásce? Dobrá otázka, ale zatím na ni neznám odpověď. Musím to risknout, protože v opačném případě mě čekají maximálně dva dny života.

Pokud jsem situaci odhadl správně a skutečně se nacházím ve virtuální modifikaci, chovají se mí únosci vlastně naprosto správně. Neopustila mě touha něco dělat a nebýt prstenu, nikdy by mě nenapadlo, co se ve skutečnosti děje. Cítím se, jako by mě napustili nějakými amfetaminy, protože se mi chce pohybovat a nepřemýšlet.

To určitě!

Pokud si někdo naivně myslí, že vyhrál, je na velkém omylu. Vymyslím něco, co mi dozajista zařídí setkání s Jamesem. Vždyť sám Donotpunnik prohlásil, že „tak silná exploze by mohla zabít i samotného císaře“! Nezbývá mi než najít vhodný cíl…

Geranika!

Vývojáři upírají veškeré své snahy k novému císařství, proto se jich zabití Geraniky velmi dotkne. James si se mnou v tom případě rozhodně bude chtít promluvit! Takže… Musím se teleportovat do paláce a mám svitky, ale jak získám minutu boje? Svitky mohu použít až minutu po začátku bitvy, proto potřebuji vymyslet, jak aspoň minutu přežít. Jediný hráč, který by mi zvládl pomoci, stojí jako socha někde v Barlioně a proklíná mě. Clutzer! Vždyť tomu lupiči se podařilo přežít v Geranikově paláci daleko déle než minutu… Mohl by zopakovat svůj čin? Proč by ne?

Dobrá, Clutzer začne bojovat, čímž získáme stav „v boji“. Já minutu počkám a zaktivuji svitky. Ne, to by nefungovalo. Musím přežít explozi! Potřebuji se s Jamesem setkat a vše mu říct! Paladinská bublina! Jedině s její pomocí dokážu to, co mám na mysli!

Má touha jednat konečně převýšila všechno ostatní a já jsem vyskočil z křesla a přiběhl ke kapsli. Donotpunnik pokládal sám sebe za prohnaného? Je na čase vytřít mu zrak!

VSTUP!

„Clutzere, co nejdřív potřebuji tebe a tři kouzelníky,“ nařídil jsem lupiči, jakmile jsem se ocitl v Barlioně. „Společně znovu změníme historii.“

„Dej mi pět minut. Chceš ještě někoho dalšího?“

„Ne, zbytek zvládnu sám.“

Na chvíli jsem zaváhal, ale nakonec jsem se rozhodl.

Stacey, potřebuji tvou pomoc. Co nejdřív.

Ačkoli se neozvala žádná odpověď, spustil jsem přivolání své druhé polovičky. Potřeboval jsem paladina. Pokud jsou má podezření podložená, Stacey byla zároveň s Fénixem stále na mé straně. Nezbývalo než to dokázat všem okolo a hlavně sám sobě.

„Ano?“ Znovu se Anastaria neptala, na co jsem ji potřeboval, a prostě se objevila vedle mě. Jako by se naše poslední rozloučení ani nekonalo.

„Situace se má následovně. Udělal jsem to, k čemu jsi mě dlouhou dobu tlačila, a s výsledkem jsem nebyl ani trochu spokojený. Ve skutečnosti mě velmi šokoval.“

„A co ses rozhodl udělat?“ Anastaria zapnula mód ledové královny a povýšeně mě pozorovala. Věž mého podezření se začala nahýbat, ale já jsem ji podepřel a odpověděl: „Mám k dispozici portál do Geranikova paláce a jeho povolení ke krátké prohlídce. Naplánoval jsem takový malý výlet. Chtěla bys jít se mnou?“

„Přivolal jsi mě, abychom si vyšli do Armardu?“ přimhouřila Anastaria podezřívavě oči.

„Samozřejmě,“ usmál jsem se. „Co by mohlo být lepšího než krásný výlet? Mám na tebe ještě jednu prosbu. Vzpomínáš si na bitvu o Altamedu? Když jsem bojoval proti Fénixu a ostatním vašim klanům? Fénix mi dodal hráče a já jsem je byl nucen o něco požádat. Prostě bych chtěl, abys udělala to samé.“

„Jsi si jistý?“ zeptala se mě Stacey po chvíli přemýšlení.

„Ano, naprosto. Podle mě je to jediná možná cesta ven.“

„V tom případě se mnou počítej.“ Ledová královna Anastaria se rozpustila a místo ní vedle mě stála Anastaria – bohyně války. „Kdy vyrážíme?“

„Právě teď. Čekáme ještě na Clutzera a můžeme jít. Řekl bych, že po nás Geranika už teskní.“

„Mahane, mám déjà vu? Vážně se vracíme do Armardu?“ usmál se Clutzer, ale v jeho hlase zněl nervózní podtón. Za použití teleportu Altamedy jsem nás všechny přesunul do neobydlené oblasti, vytáhl dýku a poprosil kouzelníky, aby do ní vlili manu. Anastaria tento rituál zatím neviděla, ale Clutzer už dobře věděl, co přijde.

„No jasně! Armard je místo přesně pro nás! Jakmile ho jednou navštívíš, už nikdy nechceš odejít. Jednou se ti to přece jen podařilo a to zaváhání bych velice rád napravil. Kromě toho jsme s Geranikou domluveni, že mu každý den dodám na krmení nějaké hráče.“

„Pokud je to tak, nemůžu se dočkat. Na co nás potřebuješ?“

„Potřebuju minutu boje.“

„Cožeee?“

„Jak jsem řekl. Potřebuju minutu stavu ‚v boji‘ a ty jsi člověk, co mi ji zařídí.“

„Hm… Neuniká mi tu něco? Minutu boje potřebuješ jen na –“

„Až nadejde správný čas, pochopíš to,“ přerušil jsem Clutzera a nedovolil mu dokončit zbytek věty.

„Není problém! Chceš minutu, budeš mít minutu. Na co je tu Anastaria? Bublina?“

„Jo, jo,“ zahučel jsem a přistoupil k otevřenému portálu. „Posvěcená bublina.“

Zavřel jsem oči a modlil se, aby mí odposlouchávači nepřišli na to, co se chystám udělat. Vskočil jsem do portálu. Už mě nebaví balancovat na hraně ostří…

„Koukněte na to, vymalovali tu,“ oznámil Clutzer věcně, když vystoupil z portálu za mnou. „Palác se začíná hezky vyjímat. Možná tu příště objevíme i koberce.“

„Žádné další příště už nebude, lupiči,“ zazněl Geranikův hlas. Portál se s hlasitým puknutím zavřel, čímž nám odstřihl únikovou cestu, ale Anastarii se naštěstí podařilo včas projít. Zdi se začaly houpat jako rozpouštějící se vosk a za chvíli zmizely. Byli jsme přeneseni přímo před Geraniku a jeho alabastrový trůn.

„Slíbil jste mi nedotknutelnost,“ podařilo se mi vyhrknout, než se před námi objevil pár Hadjeiů.

„Tobě ano, ale nikomu jinému ne,“ odvětil Geranika. Mávl rukou a okolo Clutzera se obtočilo dvanáct chapadel. Lupičovo zdraví začalo klesat a stav naší skupiny se změnil. Jsme v boji. „Já neodpouštím.“

„Potřebuješ minutu?“ zasyčel Clutzer, který se ke mně otočil. „Máš ji mít!“

„Anastario, jak se ti líbila naše aréna?“ zeptal se Geranika Anastarie a lupiče si nadále nevšímal. Při jeho slovech se Stacey viditelně otřásla a překvapivě mě sama od sebe chytila za ruku, jako by hledala podporu.

„Nepřišlo mi, že by sis ji příliš užívala. Vzdala ses! Samá velká Anastaria se vzdala!“

Geranika si vychutnával každou uplynulou chvíli, každé své slovo, každou sekundu Clutzerova utrpení a Anastariina strachu. Jako by ho snad neovládal imitátor, ale skutečná osoba. Krutá osoba. Došlo snad ke změně jeho algoritmů z důvodu nedávné ztráty? Zvýšila se mu stonásobně úroveň agrese? Nebo to byla má přítomnost, kvůli které se choval tak podivně?

Ještě čtyřicet sekund.

„Slíbil jste mi ochranu,“ připomněl jsem mu znovu. „Ale nyní porušujete svou přísahu!“

„Neporušuji vůbec nic, šamane! Tento svět bude můj! Pořád ses mi pletl pod nohama, ale když mám teď v hrsti tvé přátele, udělám všechno, abych je donutil nepředstavitelně trpět. Aréna, ze které se Anastarii podařilo uprchnout, bude idylickou dovolenou v porovnání s tím, co vás čeká.“

Anastaria stiskla mou dlaň ještě silněji. Začala se strachy třást, ale paladinka v ní si vysloužila můj respekt. I přes obrovskou touhu odhlásit se do reality zůstala nehybně stát a dál čekala na můj rozkaz. Nevím, k čemu došlo v aréně, ale Stacey tam musela hodně trpět.

„Geraniko, ještě než zničíš mé přátele,“ hrál jsem o čas, „pověz mi, proč tohle všechno chceš? Proč se chceš stát pánem našeho světa?“

Ještě deset sekund.

„Protože patří mně! Protože tento svět je slabý a musí mu velet silný vůdce! Protože nikdo v Barlioně není silnější než já! Jen Stvořitelova přísaha mi zabraňuje zmocnit se vlády, ale přijde čas, kdy mé armády –“

„Stacey, bublinu!“ zakřičel jsem a aktivoval pět svitků Armagedonu najednou. „Sbohem, temný šamane!“

Získán level!

Získán level!

Získán level!

Zablesklo se a v následujícím oslepení jsem rozeznal jen neustále se opakující řádek:

Získán level!

Snažil jsem se levely spočítat, ale u první stovky jsem to vzdal. K řádkům s levely se následně přidala nejrůznější povýšení a mně nezbývalo než je odhazovat stranou, abych viděl před sebe:

Zabil jste Hadjeie. Odměna: +1 000 reputace u všech frakcí Malabaru a Kartossu.

Zabil jste Hadjeie. Odměna: +1 000 reputace u všech frakcí Malabaru a Kartossu.

Nová oznámení o zabitých Hadjeiích se dvacetkrát zopakovala. Geranika své nohsledy už nikdy nespatří. Dokonce mi ho bylo trochu líto.

„Nemůžeš mě porazit!“ Skrz ostré světlo před očima ke mně dolehl Geranikův křik. On přežil! Pět svitků Armagedonu nestačilo na zabití Pána stínů! Co za monstrum to vývojáři vytvořili?

„To ještě uvidíme!“ James se stále neobjevoval, proto jsem zacílil na Geranikův hlas a vyvolal ducha. Nemohl jsem se zaměřit na Pána stínů samotného, a proto jsem se rozhodl pro tu nejjednodušší možnost – vyvolal jsem ducha masového ničení. „Ještě uvidíme…“

Získán level!

Zabil jste Geraniku, Pána stínů. Odměna: ???.

Vrátil se mi zrak, a když jsem si uvědomil, kde se nacházím, klesl jsem na kolena. Po Armardském paláci nebylo ani památky. Vlastně v okruhu dvou set metrů nestálo vůbec nic kromě alabastrového trůnu Pána stínů. U jeho nohou leželo Geranikovo mrtvé tělo. Paže a nohy chyběly. Oblečení shořelo zároveň s kůží. Několik trámů projelo jeho hrudí a přišpendlilo ho k zemi, ale Geranika přesto hrozný výbuch přežil… Přežil, jen aby ho dorazil jeden z nejslabších duchů, které jsem mohl vyvolat.

„Dobře, dokázal jsi to,“ zazněl klidný hlas zpoza mých zad. „Ale proč?“

Otočil jsem se a hleděl do Clutzerových očí. Byl naživu a nezraněn. Stále měl nasazené stejné vybavení.

„Kdo vlastně jsi?“ zeptal jsem se ohromeně.

„Zástupce vedoucího vnitřní bezpečnostní služby Korporace. Generálmajor Alex Hermann. Zopakuji svou otázku, proč jsi zabil Geraniku?“

„Potřebuji pomoc. Zachraňte mě…“ podařilo se mi vyhrknout, když se okolní svět začal točit, zavlnil se a pak z něj zbyl jen bod světla. Nakonec zmizel i ten. Před ztrátou vědomí jsem spatřil jen blikající červené světlo a několik centimetrů nad mým obličejem zavřený kryt kapsle. Hruď se mi napjala ostrou bolestí a jediné, po čem jsem toužil, byl doušek vzduchu…

Odpojili mě od Barliony.

…

„Jak mu je?“

„Jeho stav se postupně stabilizuje a životní funkce se vrací k normálu. Bojím se ale o jeho mozek. Daniel víc než devět měsíců nespal.“

„Zkus ho z toho dostat. Potřebujeme ho.“

„Děláme, co můžeme. Mario, proč se hýbe? Zapomněla jsi mu píchnout injekci?“

…

Čtyřicet dva vývojářů, třináct administrátorů, jedenáct moderátorů fór, šest zaměstnanců bezpečnosti (včetně mého bývalého učitele), dva designéři scénářů, třicet dva freelancerů… Rozsah operace připravené Donotpunnikem působil neuvěřitelně hrozivě. Hellfire, Exodus, sedm „unsů“ z Azurových draků včetně samotného Donotpunnika – ti všichni skončili na lavici obžalovaných. Všichni účastníci kromě dvou lidí – mě a Miridy prozíravé.

„Bohužel jsme se k ní nedostali včas,“ vysvětlil mi Alex Hermann v nemocnici. „Jakmile jste aktivoval krystaly, nebyla už Donotpunnikovi k ničemu a zbavil se jí jako nepotřebné. Co se týká vás, nemá proti vám Korporace vůbec nic. Jednal jste podle herních pravidel. Pokud bychom vás chtěli stíhat, rozhodně bychom něco objevili. Nicméně to neuděláme.“

„Jak se jim podařilo uvěznit mě ve virtuální realitě?“ položil jsem hned pro začátek nejtěžší otázku. Celý můj plán byl založen na jednom předpokladu – nějaký hacker dokázal nemožné. Ale čím déle jsem se nad tím zamýšlel, tím menší mi to dávalo smysl. Tak obří průlom bezpečnosti jednoduše není možný!

„Tehdy v Dolmě jste vstoupil do technického portálu a přesunul se do reality, pamatujete? Konstantina, jednoho z techniků pracujících na kapsli, podplatil Donotpunnik a místo klasické vězeňské kapsle vás zavřeli do jiné, kterou modifikovalo množství hackerů. Díky tomu vás mohli sledovat, ovládat a dokonce vás odpojit, pokud by bylo potřeba. Když začalo být jasné, že odejdete do reality, odpojili vás, připravili modifikovanou verzi Barliony a v té jste se probudil. Donotpunnik nepředpokládal, že by k tomu mohlo dojít, proto byla modifikace vytvořená ve spěchu a měla v sobě chyby. Pokud tomu dobře rozumím, právě díky jedné z nich jste si uvědomil, co se děje.“

„Proč jste byl v Dolmě?“

„Já jsem v Dolmě nebyl. Jakmile jste prošel portálem, obdrželi jsme zprávu, že někdo upravuje kód hry. V rychlém sledu byl upraven kód hry ve vaší blízkosti – portál a následná teleportace do Beatwicku. Proto jsme zapátrali a rozhodli se nahradit Clutzera. Původního vězně jsme doporučili k propuštění. Jestli vás to zajímá, před půl rokem znovu skončil v Barlioně a opět za krádež. Aktuálně někde sbírá kytičky. Mezitím jsme monitorovali vaši kapsli, a jakmile jste byl odpojen, vytáhli jsme vás.“

„Dusil jsem se!“

„Zahrnovalo to jistá rizika, v tom se s vámi nebudu přít. Ale my jsme nejenom identifikovali všechny komplice, dokonce jsme získali neprůstřelný důkaz toho, že plánovali vraždu. Marinu jsme už po jejím odpojení neobjevili. Její tělo spálili, a proto jsme čekali dost dlouho, než bude Donotpunnik chtít zabít vás. Velmi úzce spolupracujeme s policií, a proto jsme museli sesbírat dostatečné množství potřebných důkazů.“

„Využili jste mě,“ pronesl jsem temně.

„Kromě jiného. Ale ano, využili jsme vás.“

„A co bude dál?“

„Nic. Barliona je již týden vypnutá. Korporace utrpěla vysoké ztráty, ale pan Johnson jasně řekl, že před zapnutím hry musíme identifikovat všechny zapojené osoby. Nikdo ještě neinfiltroval naši Korporaci tak hluboko. Útočníci naprosto prošpikovali útvar vnitřní bezpečnosti.“

„Proč mi to říkáte? Není to náhodou tajné?“

„Danieli, jako člověka vás mám rád. Máte v sobě něco, co většině lidem v dnešní době chybí – důvěru v lidi. Nejdřív věříte v konkrétního člověka, pak ve všechno dobré v tom člověku a pak jste zklamaný, když vás podrazí. U dospělého muže jde o dost vzácnou vlastnost. Vlastně je daleko bližší dětem. A co se týká tajností… Jedna další vás určitě nezabije, že ne? Teď se připravte, zastavíme se na policii a necháme přezkoumat váš případ. V Marinině bytě jsme objevili nevyvratitelné důkazy, že na vás byla připravena léčka. Od policie zamíříme přímo k soudu. Dnes budete sedět na židli pro korunního svědka.“

Soud potřeboval na přečtení rozsudku den a půl. Donotpunnik obdržel doživotní odnětí svobody v dolech bez možnosti předběžného propuštění. Můj bývalý učitel dostal dvacet let s možností propuštění po deseti letech. Hellfire a Exodus dostali deset let. Zbytku konspirátorů, jejichž jména jsem neznal, soud udělil mezi dvěma až osmi lety. Můj případ byl znovu projednán. Uznali mou nevinu a vrátili mi všechny peníze, které jsem utratil za své propuštění. Vyplatili mi sto milionů, ale Korporace trvala na tom, abych zrušil svou dohodu s Ehkillerem. Vůbec mi to nevadilo. Sto milionů na bezstarostný život úplně stačí.

Avšak platby Korporace tím nekončily. Na řadě byl ještě Ehkiller. Ukázalo se, že velitel Fénixu musel vydražit většinu svého herního majetku za zlomek jeho ceny, aby získal dostatek financí na zajištění půjčky od banky. Navíc hráči zasažení Slzou nemohli dostát svým dohodám a kvůli tomu nasbírali hodně pokut a ztrát, které odcházely z klanové pokladnice. Korporace musela všechny tyto ztráty nahradit a doplatit Fénixu všechnu škodu. Největší bolestné ale vyplatili Anastarii. Pokud jsem tomu dobře rozuměl, na konci bitvy v dračím doupěti ji přenesli do uzavřené zóny a zablokovali komunikaci s okolním světem. Dokonce i se mnou. Vypnuli její smyslové filtry a neustále ji jistým velmi brutálním způsobem zabíjeli. Stacey se z toho nemohla sama dostat ven, aréna totiž nedovolovala hráči opustit virtuální kapsli. Nedokážu si představit, kolik peněz musel pan Johnson Ehkillerovi zaplatit, ale celková suma jistě neměla méně než deset nul.

„Danieli!“ zavolal na mě Viktor Zavala, když jsem scházel ze schodů budovy soudu. A je to! Případ je uzavřen, barlionská data jsou resetována, scénáře přepsány a především se do Barliony vrátil Geranika. Bez třetího císařství Korporaci nenapadal jediný způsob, jak postrčit vývoj našeho kontinentu vpřed. Slíbili mi fantastické sumy za úpravu dat mé postavy, ale uvidím je až ve chvíli, kdy se Barliona znovu spustí. „Věnuj mi chvilku.“

„Poslouchám!“ Anastariin otec byl v reálu naprosto normální chlap. V davu byste jednoho z nejbohatších (a s ohledem na poslední události vlastně toho nejbohatšího) hráčů Barliony najít nezvládli.

„Projděme se.“ Viktor – nebo Ehkiller, jak jsem byl zvyklý ho oslovovat – kývnul směrem na chodník u soudního domu. „Musím tě poprosit o prominutí. Až do poslední chvíle jsem věřil, že jsi do toho všeho zapletený. Nebýt Anastariiny důvěry v tebe, ani nevím, jak by to mohlo celé dopadnout.“

Ehkillerova ochranka kráčela několik kroků za námi, ale já jsem jim nevěnoval nejmenší pozornost.

„Víš,“ začal Ehkiller vysvětlovat, když pochopil, že já nehodlám nic říct. „Můj klan již mnohokrát čelil útokům. Věděl jsem, že nás Exodus špehuje, ale nevěřil jsem, že hniloba prošla až tak hluboko. Dokonce i Hellfire… Byl jsem šťastný, když ses objevil ty se šachovnicí. Konečně budeme mít šanci vstoupit do Stvořitelovy hrobky, myslel jsem si. Ale přesto se brzo ukázalo, že hrobka je past. Obsahovala něco, co by radikálně snížilo statistiky našich postav.

V tu chvíli mi bylo jasné, že jsi buď nevědomým Donotpunnikovým nástrojem (ačkoli jsem tou dobou nevěděl, že bojuji proti němu), nebo jsi nepřítelem ty sám. Vymysleli jsme plán, podle kterého měla Anastaria infiltrovat tvůj klan, ale pak se stalo neočekávané: zamilovala se do tebe. No jen na mě tak nezírej! Znám svou dceru!

Tvoje činy ukazovaly, že jsi jen nástroj, a proto jsme tě museli opatrně směrovat. Stacey vymyslela nový plán – tomu jsme dali zelenou při otvírání hrobky. Museli jsme to narafičit tak, abys odešel ze hry, vrátil se do reality a zničil plány svého pána, který tahal za nitky. Ale pak se stala ta nejneočekávanější věc. Neobjevil ses v rehabilitačním centru! Všechna naše data naznačovala, že budeš v nejvyšší úrovni závislosti, ale nikde jsme tě nemohli najít. A to myslím ve fyzickém slova smyslu, protože dokumentace jasně tvrdila, že jsi dokončil svou rehabilitaci a vrátil se domů. Nemusím snad říkat, že ses neobjevil doma, a právě tehdy jsme se dovtípili, že tě unesli a únosci nadále plánují tě využívat.

Oproti vlastnímu přesvědčení se tě Stacey snažila popichovat, aby sis všímal svých emocí a vyrobil něco ve virtuálním světě, který jsi pokládal za realitu. Nakonec se jí to podařilo. Díky svým emocím jsi vyrobil prsten a zachránil ses. Nebudu ti povídat, proč jsme tě nevarovali před nebezpečím, ve kterém se nacházíš, nebo proč jsme se vyhýbali otázkám o realitě. Na tom teď vůbec nesejde. Chci tě požádat jen o jedno: dej Stacey ještě jednu šanci. Ačkoli pracovala na zničení vašeho vztahu, stále tě miluje. Věř starému muži kráčejícímu vedle tebe. Nemůžu tě donutit, abys pochopil mě nebo ji. Jen tě žádám. Dej jí ještě šanci…“

Ehkiller si zhluboka povzdechl, otočil se a pomalu, jako by se na něm najednou projevila jeho léta, došel k autu, které se loudalo za námi. Otec udělal pro svou dceru vše, co mohl. Teď bylo na dětech, aby zjistily, co vlastně chtějí.

Hodina bolesti

„Ahoj, Barsino!“ zvolala jsem do amuletu, jakmile Mahan vstoupil do své kreativní zóny. „Mám pro tebe nabídku za sto milionů. Máš zájem?“                       

Tak zněla naše šifrovaná zpráva, kterou jsem si s matkou smluvila na samotném začátku našeho epického spiknutí proti šamanovi, a právě ta jí měla dát najevo, že si s ní chci promluvit v soukromí. Ještě jednou jsem se podívala na nehybného šamana a hořce jsem si povzdechla. To, k čemu se právě chystám, zničí náš vztah. Ale nemůžu to neudělat. Je v sázce má rodina… Celá situace mě tak hrozně štve!

„Dej mi pět minut,“ odpověděla matka. „Zrovna jsem na schůzce s předákem. Spěchá to?“

„Mahan právě začal vyrábět šestou část figurek a měl by ji mít hotovou do týdne.“ Podle Barsinina tónu hlasu stála poblíž ní jen NPC, a proto jsem mohla mluvit otevřeně. Nikdo nás nemohl slyšet, a proto není nutné mít se na pozoru. „Myslím, že můžeme rozjet náš plán!“

„Skvěle!“ Barsinin hlas naplnila radost. „Konečně bude po všem a já se vrátím do Fénixu. Odpoj se do reality, musíme to oslavit!“

„Za pět minut,“ zamumlala jsem a zavěsila. To by bylo. Řekla jsem všechno, co bylo potřeba říct, a udělala to, co bylo potřeba udělat. V tuto chvíli už nic nezávisí na mně. Posadila jsem se proti němu a přinutila se změnit výraz obličeje na krutý úsměv vítěze. Málem mi vyhrkly slzy. Chtěla jsem křičet a výt, přiskočit ke svému milému, obejmout ho a nikdy ho už nepustit ze své náruče, ale nemohla jsem! Vím, že každý můj pohyb, emoce i slova jsou pečlivě monitorovány agenty Vecchi, ačkoli mě zástupci Korporace ujišťovali o opaku. Přišel čas, kdy všechny mé plány vydají své plody, a bylo by neskutečně hloupé vše zničit na poslední chvílí. Musíš si tím projít, Stacey, jsi silná. Jsi na řadě, Roxanno. Jsi na řadě, Alexandře…

„Takže šachové figurky vyrobí do týdne,“ pronesl otec a nalil mi sklenici vína. „Jak je na tom noha? Bolí to?“

„Ani ne,“ odpověděla jsem a s úsměvem přijala sklenici. „Doktoři mi slibují, že mi do týdne sundají ortézu. Prý za další týden budu schopná i tancovat.“

„Stacey… já…“ spustil táta, ale zmlknul. V duchu jsem se ušklíbla – milionáři, vládci nejlepšího klanu kontinentu a osobě přijímající kolosální rozhodnutí v otázkách života a smrti je trapné mluvit se svou dcerou o jejích pocitech. Otcové dokážou spoustu velkých věcí, ale promluvit si o osobních záležitostech… Pro mnohé je to nemožné.

„Dceruško,“ přispěchala tátovi na pomoc máma. „Po sté se tě zeptám – promyslela jsi to do nejmenších detailů? Chápeš, že Dan už nebude tvůj? Už nikdy!“

„Mami, chápu to velice dobře,“ hořce jsem se usmála a zavřela únavou oči. Povzdechla jsem si, usrkla jsem vína a znovu jsem si povzdechla. Sbírala jsem energii, abych mohla pokračovat v rozhovoru. Málokdo ví, že Anastaria je pořádný zbabělec. Vlastně to vědí jen mí rodiče, ale ti mě milují takovou, jaká jsem.

„Holčičko, musíš pochopit, že bychom si mohli vylepšit vyjednávací pozici! Rok není zas tak dlouhá doba a oni…“

„Mami, oni ho zabijou! Dobře víš, co Vecchi dokáže – podívej se na moji nohu! Jestli budou mít pocit, že o Mahanově situaci víme, okamžitě ho odpojí. Nechci, aby se mu něco stalo…“

„V tom případě nemáme jinou možnost, než se držet našeho plánu a doufat, že se Mahan bude chovat podle očekávání,“ mínil táta filozoficky. „Mám pro tebe překvapení. Našel jsem další dva lidi, co mají svitek s Armagedonem. Nezbývá nám, než je potají předat bratrovi.“

„Mahan dostane tři svitky?“ zeptala jsem se překvapeně, protože jsem o tom neměla ani ponětí. Podle plánu měl Mahan získat jen jeden svitek, protože jsme už žádné další neměli. Pak by začal běhat po Barlioně a terorizovat lidi. Se dvěma svitky navíc by mohl vyhodit do povětří některý z našich hradů a tím dát najevo svou nenávist vůči Fénixu, přesně jak jsem potřebovala.

„Správně. Právě hledám ještě čtvrtý. Víš, Stacey, tvoje víra v Dana mě ohromuje. Proč si myslíš, že udělá to, co předpokládáš?“

„Už jsem ti to řekla, tati. Je to šaman a to znamená, že po své cestě půjde až do konce.“

„Obdržela jsi zprávu o jeho úrovni závislosti?“

„Ano, přišla včera. Moje tušení se potvrdilo – je v černé úrovni. Mahan je zahrabaný moc hluboko do hry. Musíme použít nenávist, abychom mu z té hloubky pomohli. Jiná možnost neexistuje. Můžeme se bavit o něčem jiném? Mám týden, během kterého můžu být s ním, a chci ho celý využít.“

„Máš v plánu celý týden sedět po jeho boku?“ zeptala se máma překvapeně.

„Ano. Vymyslela jsem si i použitelnou výmluvu. Figurku krále vyrobil v řádu hodin, takže nikdo neví, jak dlouho mu mohou trvat ještěři. Mami, je mi jedno, co si o mně pomyslíš, ale prostě chci zůstat po jeho boku. Až se vrátí do hry, ani se mnou nepromluví…“

„Chápu tě, Stacey,“ utěšila mě máma. „Pošli mi text té výmluvy. Můžeme si ji nacvičit, aby pak zněla uvěřitelně. Vždyť máš prakticky volný týden.“

„Dane, tys to dokázal!“ vykřikla jsem o šest dní později, vyskočila na nohy a objala okolo krku milovaného muže. Konečně nadešla chvíle, kdy jsem nemusela skrývat své pocity – výmluvu pro mou lásku k šamanovi už jsme Vecchi podstrčili, a proto jsem mohla být sama sebou. Radostně jsem Dana políbila a dodala jsem: „Dokázal jsi to! Jsi první v celé Barlioně! Předběhl jsi dokonce i Nebeské císařství!“

Hluboké šedé oči mého šamana se na mě tázavě podívaly a z jeho dlaní zářilo světlo. Podle úsměvu, který se až teď objevil na jeho tváři, si Mahan právě uvědomil, že se mu podařilo vyrobit ještěry, aniž by znal jejich minulost. Dlaněmi provedl několik rychlých pohybů, čímž aktivoval vstup do hrobky. Hrozně moc jsem chtěla zakřičet „Nedělej to!“, ale musela jsem se udržet a ještě naposledy se k Danovi přitisknout.

Hrobka Stvořitele se právě teď odemyká.

Zbývající čas: 30 minut.

„Tys ji odemkl?“ zeptala jsem se a skryla smutek nuceným vzrušením. Jak jsem předpokládala, oznámení o otevírání hrobky přišlo všem, a proto jsem Mahana znovu políbila, odstoupila od něj a napsala do kanálu: „Hrobka se už odemyká a otvírá. Jsme na místě!“

Danův odchod z Barliony začíná.

„Konečně!“ Za moment se vedle nás objevila Barsina a začala dveře zkoumat tak pečlivě, jako by šlo o vstup do jejího domu. „Znovu jsi měla pravdu, má drahá…“

„Jako vždycky,“ zasmála jsem se a utlumila všechny emoce. Člověk přede mnou už nebyl muž, kterého jsem milovala, ale agent Vecchi snažící se zničit Fénix zevnitř, na kterého se spoléhali všichni naši protivníci. „Věřila bys, mami, že nemá nejmenší tušení, co se děje? Je tak strašně jednoduché jím manipulovat…“

Kdykoli Dan něčemu nerozuměl, zešedly mu oči. Právě tohle se mi na šamanovi vždycky líbilo. Tam někde v realitě leží uzamčená ve své kapsli má láska a jeho oči by měly být také šedé vzhledem k tomu, že hra věrně kopírovala Mahanův aktuální vzhled. To je docela vzácná barva.

„No, otevírání bude probíhat dalších třicet minut,“ promluvila máma držíc se svého scénáře a posadila se na jeden z kamenů. Vytáhla svůj amulet a zavolala tátovi a Magdeymu, načež se posadila na kámen a tím mi předala veškerou kontrolu nad situací. Jen já znám Dana jako své boty, a proto jen já vím, jak pokračovat způsobem, který ho nepřiměje na mě zaútočit, ale přitom ho duševně zničí. A jak to tak vypadá, později budu brečet, mlátit hlavou do zdi a nadávat si. V tuhle chvíli ale pro mě Dan nesmí existovat. Je to jen náš další nepřítel, nic víc.

„Stacey, když už tu musíme čekat, nechceš si střihnout roli klasického filmového záporáka?“ dokončila svou roli Barsina. Na planině se objevil Magdey a začal instalovat krystaly blokující teleportaci. Originální klíč od jeskyně může obdržet jen Mahan, a proto si nepřejeme příchod žádných nezvaných hostů. Kdo ví, co má Vecchi za lubem a kolik hráčů pro ně pracuje. Mohli by třeba Exodovi předat nějaké schopnosti a pak už se s ním nedomluvíme. Ne, všechno muselo proběhnout precizně a podle plánu.

„Chceš ho úplně dorazit? Jsi vážně dost krutá, mami! Někdy je daleko snesitelnější to, o čem nemáš žádné tušení.“

„Proto ti to nabízím! Ani netušíš, jak jsem ze své role znechucená.“

„Dámy, není už na čase, abyste mi pověděly, o co jde?“ Dan konečně posbíral dostatek sil a promluvil. Jeho oči mi naznačily, že pomalu začíná chápat, co se děje. Ze všech sil jsem se ho snažila co nejlíp připravit tím, že jsem se s ním nejdřív pohádala a pověděla mu o zaplacení jeho dluhu a o dětech. Přesto pořád nechce uvěřit myšlence, že se ze mě nakonec vyloupla neskutečná svině. Šaman zatím nepřijal to, co se musí stát, a to všechno zhoršilo. Je neskutečně těžké říct někomu, koho milujete, že je naprostá nula.

„Dobrá, když už sis o to sám řekl,“ odpověděla jsem. Neměla jsem sílu se dál ovládat, sedla jsem si vedle Dana a naposledy jsem mu položila hlavu na rameno. Jak jen mi bude chybět jeho úsměv. „Můj drahý, musím tě zklamat, ale jsi úplný idiot. Ten nejobyčejnější tupec od přírody. Ty… hmm… ani vlastně nevím, kde začít.“ Málem jsem se neubránila a rozesmála se na celé kolo, ale silou vůle jsem se udržela. „No, začnu na začátku… V Anhursu nedaleko od úřadu pro založení klanu stojí malá budova, které se říká síň slávy. V ní se nachází galerie s obrázky všech hráčů, kteří dosáhli Prvního zabití. A právě v tomhle místě se kdysi objevila informace o pěti nových hráčích, kteří První zabití získali. První, kdo oslovil Fénix s nabídkou, že se k nám přidá, byl Clutzer –“

„Clutzer přišel za Fénixem sám?“ Zeptal se Mahan nevěřícně. Jeho přimhouřené oči mi naznačily, že už si vůbec není jistý, že jde jen o nějaký vtípek. To je dobře. V tom případě míříme správným směrem.

„Clutzere, teleportuj se ke vchodu do hrobky, buď tak hodný.“ Pozvala jsem lupiče na planinu. Nedokážu říct, kolik problémů mi ten člověk způsobila. Zahanbeně uznávám, že dosud nevím, pro koho vlastně pracuje, ale je mi naprosto jasné, že není sám. Nejdivnější je na lupičovi to, že neexistuje snad jediný způsob, jak ho přimět k otevřené diskuzi. Začínám mít pocit, že prošel elitním psychologickým kurzem. Mí přátele v tajných službách na něj ale nic nevyhrabali. Než se objevil u nás, jako by neexistoval. Záhadný muž… Právě proto si v jeho přítomnosti musím dávat pozor.

„Jsi překvapený?“ Postupně jsem se začala vžívat do role záporáka. „To je divné. Nejen, že přišel za námi, ale dorazilo s ním i celé trio. Ach, tady je. Clutzere, tímto z tebe snímám všechny zákazy o zveřejnění informací. Dosáhli jsme vytyčeného cíle. Teď prosím vysvětli, jak se to celé seběhlo.“

„Mahane, Mahane… vždyť jsem ti naznačil, že jsem svobodný, a prosil jsem tě, aby ses zamyslel!“

„Cože? Nechceš to nějak vysvětlit?“ Neudržela jsem se a přerušila ho, protože něco zřejmě nešlo podle plánu. Clutzer se znovu snažil hrát svou hru, což se mi ani trochu nelíbilo. Už tak mě přiváděl k nepříčetnosti s naší dohodou a teď se ukázalo, že se mu podařilo Mahanovi něco naznačit.

„Zapomeň na to,“ ušklíbl se Clutzer v odpověď. „Koukni na imitátora, nepřekročil jsem žádné nařízení. Jak jsi mě sama naučila – vždycky musíš předvídat všechny možnosti, včetně těch nejméně pravděpodobných. Tak se uklidni. V očích zákona jsem čistý jak lilie. Brzy svůj dluh splatím. Z naší smlouvy jsem již splnil úplně vše, ó velká Anastario!“

Lupič začal vyprávět příběh o tom, jak se přidal k Fénixu, a dal mi tím příležitost si vše promyslet. Dohodu jsem připravila sama, a proto si můžu být jistá, že v ní nejsou žádné díry. Přesto stál Clutzer překvapivě pořád tady a ne na cestě zpět do dolu, proto se muselo přihodit něco, o čem nemám tušení. To se mi ani trochu nelíbilo. Jakémukoli plánu hrozí zhroucení, když dojde i třeba jen k malé náhodě. Jakmile Clutzer dospěl až ke Karachunovi, který se chtěl setkat s Mahanem a poděkovat mu, převzala jsem zpět otěže konverzace.

„Bohužel jsem neplánovala to, že se setkáš s Hadojedem,“ rozhodla jsem se změnit téma a nedovolit Clutzerovi se víc rozpovídat. „Nejprve šlo všechno podle plánu – klan, hra s tvými pocity, které jsem ani nemusela nijak předvídat. Kdykoli jsme se potkali, už z kilometru jsem viděla, jak slintáš. Ale pak se do našeho plánu vložila, jak se říká, vyšší moc a s nastalou situací jsme se museli co nejrychleji vypořádat. Proto jsme za tebou poslali Barsinu.“

Když jsem pronesla tu větu o slintání, Danovy oči se zaleskly. I přesto v sobě našel chuť promluvit a svou námitku ke mně jakoby plivnul: „Barsa se ke klanu přidala ještě dřív, než jsem svitek získal.“

Mahan se blížil do stavu, ve kterém jsem ho potřebovala udržet. Nemohla jsem v tuhle chvíli změnit taktiku, ať to bylo jakkoli bolestné. Pokud mě Dan nebude nenávidět celým srdcem, už se nemusí do Barliony nikdy vrátit. Všechno naznačovalo, že je jeho úroveň závislosti kritická, což by mu mohlo v rehabilitačním centru vynést až několik let. Člověku trvá dost dlouho, než se opět dokáže pohybovat v reálném světě. A to rozhodně nepotřebuju…

„Hadojed nám odmítl svitek předat a vyhrožoval, že ho vrátí císaři nebo ho předá výrobci figurek. Proto jsme nechtěli nic riskovat. Máma smazala svého předchozího kouzelníka a za několik dnů se jí podařilo dosáhnout levelu 147. Program našeho klanu pro zvyšování levelů dokáže zázraky. Když nám Clutzer sdělil, že hledáš dalšího hráče, bylo nám jasné, že se objevila naše příležitost. Původně měla Barsa dojít až na 250. level a teprve pak se ti představit, ale museli jsme jednat rychle s tím, co jsme měli. A tak se nám ji podařilo dostat k tobě.“

„Myslím, že první otázka, kterou bych na tvém místě položila, by zněla: jak je možné, že žoldnéřka, pro kterou je tahle hra živobytím, měla jen 147 levelů?“ Barsina k nám přistoupila a začala mluvit mimo scénář. Kdybych mohla, nejradši bych ji políbila – potřebovala jsem aspoň krátkou pauzu. Právě ona mě znala ze všech nejlépe a teď pochopila, že mi musí přijít na pomoc. Konec snění, Stacey, prober se!

„Zatímco ti mezi prsty utíkaly scénáře v Temném hvozdu, držela jsem jazyk za zuby, i když se mi chtělo řvát,“ začala jsem lhát a snažila se Dana přesvědčit, že jako hráč nestojí za zlámanou grešli. Samotná nenávist ke mně ho nepřinutí ze hry odejít. Potřebovala jsem ho zničit ve všech ohledech, a to hlavně pokud jde o úkoly, které se k němu díky velkorysé pomoci od Vecchi valily ze všech stran.

V tu chvíli se do hovoru vložil zase Clutzer a mluvil o plánu, který jsme vymysleli s Rickem a Hellfirem. Ten malý spratek! Plán byl připravený už hodně dlouho předem. Clutzerovi jsme jen povolili, aby ho uvedl do pohybu, protože jsme ho brali jako jednoho z nás. Nenechám nikoho, aby mě porazil v mé vlastní hře, a to ani přestože tohohle záhadného chlapa nedokážu ovlivnit.

„Přečetl sis svitek, přesně jak jsem předpokládala, a začal jsi mě podezírat z toho, že jsem s tebou jen kvůli figurkám. Vlastně jsi měl docela pravdu!“ pokračovala jsem, když lupič konečně zmlkl. V tu chvíli jsem už věřila, že všechna má slova jsou čistá pravda. Věřila jsem, že Mahana nemiluji a že mě ani za mák nezajímají jeho city. Dokonce jsem se zle a upřímně zasmála. Cítila jsem se vážně jako záporák z nějakého starého filmu. Uvědomila jsem si, že se nesmím poddat svým pocitům, a proto jsem se přinutila uklidnit a pokračovala v recitování připraveného scénáře. „Šaman Mahan už nám není k ničemu.“

„Po Temném hvozdu s námi Anastaria podepsala smlouvu a Fénix zaplatil naše dluhy, které jsme postupně spláceli,“ pronesl Clutzer a jistě si myslel, že kazí všechny mé plány odhalením, co jsem to za mrchu. Ve skutečnosti mi však zmíněním peněz dost pomohl. Je na čase Mahanovi vyprávět pohádku. Vždyť si ji teď nemůže nijak ověřit a ve svém stavu ji přijme jako svatou pravdu.

„Oni vaše dluhy splatili už po Temném hvozdu? Vždyť si Leite vzal půjčku, aby svůj dluh splatil…“ Mahan provedl hodně slabý pokus vyvrátit to, co právě slyšel. Překvapilo mě, že ještě pořád dokáže logicky uvažovat! Měla bych ho raději zasáhnout do jeho nejzranitelnějšího místa – zmínka o penězích nám moc nepomohla. Vlastně pro něj nikdy moc neznamenaly.

„Což opět potvrzuje fakt, že nejspíš neumíš vůbec číst a rozhodně se neobtěžuješ s manuály,“ spustila jsem, opatrně jsem volila slova a pozorně sledovala Danovy oči. Teď bylo nejdůležitější to nepřehnat, abych ho nepřiměla na mě zaútočit. Nemůžu mu dovolit vrátit se do dolů. Na samém začátku můj otec zmínil, jak nebezpečná bude tahle situace pro naši lest. „Pokud se Mahan nedokáže udržet na uzdě, vyhodíme z okna celoroční práci a přípravy,“ řekl tehdy. Musela jsem trvat na tom, že znám svého šamana a jsem si jistá svými schopnostmi. Hmm… sakra, už pomalu začínám mluvit jako on…

„Málem jsem ho zabila, když jsi mi smutným hlasem řekl, že Leite nebyl ve hře. Ale pak jsem vymyslela tu povídačku o půjčce. Kdyby se velmi uznávaný (v některých kruzích) šaman obtěžoval přečíst jen pár informací o vězních, zjistil by, že zákon vězňům zakazuje brát si půjčky. Ty jsi ale moc předvídatelný…

Jako příklad si můžeš vzít tu smlouvu na půjčku, o které jsem ti řekla. Prostě jsem už neměla chuť dál čekat, než poslední figurky vyrobíš, a proto jsem našla způsob, jak tě popohnat. Máti do tvé mysli zasela pochybnosti o mých úmyslech a jako základ použila mou sázku s Plintem. A pak jsem ti vše jednoduše podstrčila tím, že jsem ti na chvíli sňala Ochromení, když nás potopila nákladní loď. Díky tomu jsi mohl zaslechnout úryvek mé konverzace s tátou o byrokracii. Voilà! Šaman Mahan se jako telátko k vemenu rozběhl přesně tam, kde jsem ho chtěla mít. Naplnila jsem tě tak silnými emocemi, že jsi neměl na výběr a musel jsi je vložit do svého výtvoru. Abych si zajistila, že nevyrobíš něco abstraktního, přesunula jsem tě před hrobku. Neměl jsi jinou možnost než vyrobit potřebné figurky.

„Emoce? O čem to mluvíš?“ nedokázal v sobě šaman udržet otázku a potvrdil tím mou domněnku. Pro něj je všechno zlato světa ničím v porovnání s jeho Dovedností.

„Aha, no jistě! Ty si pořád myslíš, že jsi božský umělec… Nebude ti vadit, když tě stáhnu zpět na zem? Vzpomínáš si na tu chvíli, kdy jsme se setkali a já jsem ti řekla, že Rick má v Dovednosti jen 14. nebo 17. úroveň? Nechtěla jsem se chvástat tím, že je ve skutečnosti na úrovni 39, aby ses necítil podřadně. Nyní je Rick na 112. úrovni a ty mu myslím vůbec neděláš vrásky. Jsi špatný výrobce… Víš, co mi bude chybět? Naši mazlíčci! To je to jediné, co se ti podařilo získat a co já nemám. Všechno ostatní, co jsi obdržel, už mám nebo jsem to kdysi zahodila. Jako například tvou delfínoliheň. Nemohla jsem dovolit, aby sis ponechal tak mocnou loď, pro osamělého hráče je to příliš silná zbraň.“

„Osamělého?“ zopakoval šaman smutným hlasem. Začínalo to vypadat, že je můj pacient konečně připraven, a proto jsem dala signál ke spuštění druhé části plánu. Odchodu ze hry.

„Možná ne úplně samotného,“ ozval se Leitův hlas, který si všiml mého signálu. Přesně jak jsme to nacvičili. I když Leite je vážně špatný herec, což se mu ale dá odpustit, protože je génius ve finančních záležitostech. Přišel na způsob, jak dokázat, aby Danův klan přežil náš tvrdý zásah i bez pomoci třetí strany. To je pro nás velké plus. Rozhodně ho musím přivést k tátovi a udělat z něj třetího pokladníka Fénixu. Lidé jako on nerostou na stromech. I když zrovna Danovi se daří nacházet ty nejzajímavější hráče… „Z mé strany je vše připraveno, Stacey.“

„Skvěle! Víš, Mahane, ty jsi tak naprosto předvídatelný, že i teď, když tě táhneme blátem, se pořád chováš přesně podle svého psychologického profilu. Pokud ti to nebude vadit, vezmu si tyhle věci. U mě jim bude daleko líp, nebo ne, drahý?“

Oko Černé vdovy, krastily, maso delfínolihně, které získal na dně oceánu – z Danova batohu jsem si vzala ty nejcennější předměty. Především ty, které rozhodně nesmí zaniknout. Pořád jsem si ještě nebyla jistá, jestli Dan náhodou nesmaže svého šamana, a proto bylo třeba se připravit i na tuhle eventualitu. Jakmile se vrátí do hry, přijdu na způsob, jak mu všechno vrátit. Prozatím ale budou tyhle věci ve větším bezpečí u mne.

„Vezmu si asi i šachovnici,“ dodala jsem po krátkém zamyšlení. Splnila už svůj úkol a nebyla vlastně potřeba, ale vlastnosti figurek mi mohou být užitečné. A následně i Danovi, až mu je vrátím. Nezdržovala jsem se s vysvětlováním, že ačkoli je hrobka otevřena, figurky nezmizí. Jistě na to přijde sám. Tímhle ho můžu motivovat, aby vyrobil celou zbývající sadu. Teoreticky by výsledek měl být fenomenální. „Vždyť jsme přece manželé a měli bychom si naše majetky ve hře rozdělit!“

„A co s tím Ying-Yangem? Jak se ti povedlo ho nechat rozkvést?“ zeptal se Dan a zrušil mi přístup do svého batohu. Proč se mě ptá zrovna na tohle? Dokonce i teď, když si uvědomuje plný rozsah rány, kterou utrpěl, stále hledá berličky, pomocí kterých se chce udržet ve hře. Sakra! Budu mu muset znovu zalhat, a tentokrát v tématu, kterému jsem se chtěla vyhnout… Moje city k němu jsou velmi silné a můžou se vynořit v tu nejnevhodnější chvíli a pokazit celý plán.

„Jednoduše – v tu chvíli jsem se prostě přiměla uvěřit, že tě miluju. Víš, láska je jako bonus – chvíli tu a je a za chvíli je pryč. S tím kamenem to bylo vážně jednoduché.“

„Připravena?“ zeptal se Hellfire a ušetřil mě dalšího vysvětlování.

„Jdeme na to. Je čas se vrátit domů.“

Otevřela jsem tabulku se členstvím v klanu a než jsem stiskla tlačítko potvrzující odchod od Legend Barliony, naposledy jsem pohladila svou sirénu. Objevilo se oznámení a sdělilo mi nutnost zaplacení kompenzace, pokud si skutečně přeji odejít. Věděla jsem, co dělám. Potřebovala jsem do Mahanova klanu nalít sto milionů zlatých takovým způsobem, aby Vecchi, Exodus a nikdo z těch ostatních, co budou tohle video sledovat a analyzovat, nepochopil, že jde o můj záměr. Potřebovala jsem vyvést Dana ze hry a svého plánu se budu držet až do konce. Zbývalo jen několik posledních krůčků, abych ho přiměla se odpojit, ale zároveň mu nechala místo, kam se může vrátit.

„Chci ti poděkovat především za Leita,“ promluvila jsem a tím Mahanovi otevřeně dokázala, že ho chci zničit i z finančního hlediska. Clutzer překvapivě lpěl na kompenzacích za členy, a proto jsem nedokázala sehnat dostatečnou sumu. Nakonec jsem se uchýlila ke lsti s prodejem císařské oceli. Na tom ale téměř nezáleželo – později se nám bude hodit. Neodneseme si navíc úplně všechno, asi pětinu Danovi necháme, aby měl z čeho opravit hrad. Mělo by to stačit. „Otestovat kvality pokladníka v reálném klanu je k nezaplacení. Především proto, že tvůj pokladník měl plný přístup k trezorům…“

Když se objevilo oznámení o převedení ohromné sumy z klanových peněz – vrátila jsem se na pozici zástupkyně, a proto přišlo oznámení i mně – vysvětlila jsem Danovi, že jsme ho právě oloupili.

„Tu císařskou ocel nebudeš potřebovat, že ne, drahý? A nemůžeš nás obvinit, že bychom nejednali fér. Tvůj pokladník měl oprávnění prodat suroviny za 40 % jejich aukční ceny. Jeho dohodu jsi podepsal sám… Co že ti zbylo?“

„Ale proč teď?“ zachrčel Mahan a dal mi najevo, že se ještě drží. Nevím jak, ale pořád se snažil zůstat ve hře, ačkoli byl rozhodně už na samotné hraně. Ve scénáři mi zbývaly pouhé tři kroky – draci, hrad a šamani. Poslednímu bodu jsem se chtěla za každou cenu vyhnout, protože ten by rozhodně Mahana donutil smazat svou postavu. Nejdříve mu řeknu pohádku o dracích a uvidím, jak na ni zareaguje. Teď však ještě zalžu o scénářích, kterých si nevšiml…

„Protože teď už jsi k ničemu! Tvůj úkol byl jednoduchý – otevřít hrobku. Nic z toho, co teď bude následovat, se tě už netýká. Pokud si myslíš, že jsi úspěšný hráč, který vidí věci, o kterých ostatní nemají žádné tušení, je mi líto, ale musím tě vyvést z omylu. Během naší známosti jsi dokázal přijít o tři kontinentální scénáře. Tři! Například naposled s nejvyšší kněžkou a mlékařem. Jak musí být člověk blbý, aby si myslel, že jde jen o další výchozí bod kartosského scénáře? Ještě že jsem to rozpoznala a určila pár hráčů, aby se na postupný úkol zaměřili. Je to prostě tak, Mahane, teď už jsi zbytečný. Hrobka je normální jeskyně. Dokud jí neprojdeme, nikdo se k ní ani nepřiblíží. Nejvíc mě ale těší, že na mě bude Nashlazar velice pyšná.“

„Nashlazar?“

„No jistě! Tohle je nejlepší způsob, jak porazit nepřítele! Myslíš, že zapomněla na vaši minulost? Ha! Konečně jsem se dostala na 50. úroveň!“

„Rád bych byl u toho, až se po tomhle budeš muset podívat Eluně do tváře,“ pronesl Mahan. „Skutečná paladinka světla.“

Kývla jsem na mámu, čímž jsem jí dala znamení, že je čas pustit se do hradu, a odpověděla jsem:

„Ha! Podívám se jí do tváře docela klidně. Vždyť z herní perspektivy se nestalo nic vážného! Prostě jsem jen přešla z klanu do klanu. Nepodvedla jsem císaře ani své přesvědčení. Tohle není realita, Mahane. Zde platí jiná pravidla…“ odsekla jsem a kousla se do rtu. Nemohla jsem tušit, jak Eluna zareaguje, až se dozví, co jsem provedla. Jednoduše by mě mohla připravit o bonusy. Dan to ale nemusí vědět. „A tady je ten hovor, na který čekám! Mluvte!“ promluvila jsem do vibrujícího amuletu.

„Jsme na místě a připraveni k útoku.“

„Dejte se do toho,“ odpověděla jsem a otočila se zpět k šamanovi. „Není v mém zájmu, abych ti umožnila udržet si hrad na 24. úrovni. Srazíme ho na první úroveň a tím dosáhnu svého cíle – drak bude poražen.“

Danův amulet zavibroval a on hovor automaticky přijal.

„Pane! Útočí na nás!“ Viltriův kvikot proletěl celou plání. „Potřebujeme okamžitou pomoc!“

„Viltrie, přesuň hrad!“ zakřičel Mahan. Zamračila jsem se. On chtěl hrad přesunout? Kdo zachraňuje hrady tímhle způsobem, Dane? Kde je oprávnění zaplatit za přesun? Proč ničíš celý můj plán?

„Nemůžu,“ ozval se z amuletu goblinův hlas a potvrdil můj předpoklad. Je na čase vytáhnout meč a zabít ho, ale on se stále drží. Přehnala jsem to snad? „Do dalšího přesunu nám zbývá měsíc a cena nuceného přesunu je patnáct milionů zlatých. K takovým penězům nemám přístup.“

„Dávám ti pravomoc vybrat peníze z klanového účtu! Vyber místo ve Volných pláních a teleportuj tam hrad! Zruš přístup do hradu všem kromě mě! A neodpovídej na žádná volání!“

„Ano, pane,“ ozval se radostně goblin. Já jsem s úlevou přistoupila k Mahanovi a jednou ranou ho zabila. Konečně!

„Barso, přijmi pozvánku do skupiny a oživ ho,“ pronesla jsem unaveně a zasunula meč zpět do pochvy. Splnila jsem všechno, co jsem před šesti měsíci naplánovala, a můžeme jen čekat, co přinese zítřek. Porazila jsem agenty Vecchi a zabránila jsem Mahanovi v tom, aby se přidal k Fénixu. Je jen hrozná škoda, že ho miluju a on mě po návratu do hry bude skutečně nenávidět. Věděla jsem ale, do čeho se pouštím. Nejdůležitější je donutit Dana plánovat odplatu, aby mu Vecchi odhalilo své plány.

Ani pořádně nevím, proč jsem si tímhle mužem tak jistá, ale jednoduše věřím, že se mu to povede. Nic jiného mi vlastně nezbývá. Když jsem za tátou přišla se svým plánem, rozčílila jsem ho, ale po čase se s ním smířil. Ačkoli stále tvrdí, že Daniela zničí, pokud něco pokazí. Ale k čertu s tím! Můj milovaný šaman se zachová správně. Nejdůležitější je, aby se vrátil do hry. Zbývá jen pár úkolů, které samy o sobě mnoho neovlivní. Po oživení Mahan prostě musí odejít ze hry. Jinak bych ho snad vůbec neznala. Rozhodně se chci vyhnout zmínce o šamanech…

„Jemu se to stejně podařilo,“ ušklíbla jsem se, když byl Mahan oživen. „No nevadí. Dříve nebo později tvůj hrad objevíme. Teď tě ale nechci zabít. Chci vidět tvůj výraz, až se vchod do hrobky otevře a ty pochopíš, žes přišel o všechno, pro co jsi poslední půlrok pracoval. Jeden si musí vzpomínky na takovou událost užít…“

„Přivolávám herolda, žádám vaši pomoc…“ zašeptal Mahan a jeho postava zmizela. Sbohem, má lásko. Doufám, že mě nenávidíš dost na to, aby ses do mě znovu zamiloval. Jinak to nedokážu unést.

Epilog

O několik dnů později zazvonil v mém bytě zvonek. Barliona znovu ožila, ale já jsem neměl nejmenší touhu se do jejího kouzelného světa vrátit. Přišlo mi, jako by část mne samotného rozšlapali a zahodili. Sice malou část, ale velmi důležitou! Pomalu jsem přešel ke dveřím. Otevřel jsem je, aniž bych se podíval, kdo u nich čeká. Kdyby to byl nějaký blázen, klidně se tu může zabydlet.                       

Místo blázna před dveřmi stála Anastaria a nervózně si v dlaních pohrávala s malou kabelkou.

„Můžu dál?“ zeptala se Stacey. Oproti Barlioně zněl její hlas malinko tvrději, čímž se pro mě stala reálnější a o to víc žádoucí. Byla tou malou částí, která mi chyběla. Potřásl jsem hlavou, abych odehnal zbytečné myšlenky, ustoupil jsem stranou a řekl:

„Pojď dál. Dala by sis šálek čaje?“

Šamanova pomstasdot

V. Mahaněnko

1. vydání

Anglický originál Shaman´s Revenge

Překlad Martin Kapalka

Obálka V. Manyukhin

Jazyková redakce Alexandra Petáková a Helena Jelínková

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 532. publikaci

Ostrava 2019

Tisk Printo, s.r.o., Ostrava

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print