Kniha byla zakoupena na serveru alza.cz.

Kupující:

Adresa:

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.
Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.
Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

LitRPG v nakladatelství                       

VASILIJ MAHANĚNKO

CESTA ŠAMANA

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta

Válka klanů

MICHAEL ATAMANOV

OBRÁNCE PERIMETRŮ

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva

Hra bez pravidel *

* Připravujeme

Originally published in English under the title Clans War by Magic Dome Books, 2018sdot

Copyright © V. Mahanenko 2018

Cover Art © V. Manyukhin 2018

English Translation © Boris Smirnov 2018

Czech Translation © Martin Kapalka

Copyright © FANTOM Print, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

ISBN 978-80-7594-300-2 ePub

ISBN 978-80-7594-301-9 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

1. KAPITOLA

NÁVRAT DO BARLIONY

„Vítejte v Barlioně. Zatímco probíhá proces nastavování kapsle, vyslechněte si prosím nejnovější aktualizace…“                       

Uklidňující ženský hlas začal s předčítáním seznamu nových herních mechanik a jejich zvláštností. Já jsem si však už všechny prošel v realitě. Stacey mi shrnula hlavní změny: level císařských NPC byl zvýšen z 500 na 1000. Díky tomu by císařům nemělo ublížit ani dvanáct Armagedonů odpálených najednou. Levely rádců a heroldů byly zvýšeny na 900, respektive 800. Kromě toho vývojáři na hráče připravili jednu podlou změnu, protože odstranili maximální úroveň statistik. Ti nejtvrdohlavější z nás nyní mohou zvyšovat své schopnosti donekonečna. Navíc byl snížen zisk bodů schopností z každého nově dosaženého levelu. Herní fóra se okamžitě rozbouřila vztekem hráčů na vysokých úrovních, kteří již dávno dosáhli maximálních úrovní schopností a z dalších levelů jim nepřibyly žádné bonusy. Korporace si však stála za svým a nikomu dodatečně nepřidala nic navíc. Hlavním ústupkem bylo to, že hráči stále měli možnost investovat nastřádané volné body schopností a nyní aspoň všichni přesně věděli, jak se věci mají. Lepší než nic.

Další globální změny herních mechanik se neobjevily a přibylo jen pár nových tříd postav, ras a jejich nová území. Došlo ke zvětšení rozlohy kontinentu z důvodu jakéhosi zemětřesení vyvolaného nárazem ostrova do pevniny. Podle mě šlo o ostrov, na kterém se objevovali noví hráči, ale aktualizace jsem poslouchal jen tak na půl ucha. Místo toho jsem se zadíval na trojrozměrný obrázek mé postavy zahalené do přepychového šamanského vybavení. Takhle jsem ale předtím, než jsem vyhodil Geraniku do vzduchu, rozhodně nevypadal. Fialová záře vycházející z legendárních předmětů mi dávala najevo, že se po připojení do hry a zkontrolování statistik stanu velmi šťastným šamanem.

Přeci jen veškeré mé předchozí vybavení od Triciniánů ztrácelo po 300. levelu svou efektivitu.

Korporace se rozhodla oživit Geraniku i s celou jeho armádou. Ukázalo se, že mých pět svitků Armagedonu nezabilo jen Pána stínů a jeho nejbližší následovníky, ale i Stínového draka, do kterého vývojáři vkládali mnoho nadějí. Tentokrát se James a jeho tým nezdržovali snahou znovuobjevit kolo a jednoduše pana Johnsona požádali, aby Barlionu vrátil do stavu, ve kterém se nacházela hodinu před celosvětovým odpojením. Sepsali hory vysvětlujících dopisů a vypočítali kompenzace hráčům za ztrátu jedné hodiny hraní a tím ušlé zisky. Sám pan Johnson osobně stiskl velké tlačítko reset. Geranika a jeho Stínový drak obživli, hráči obdrželi náležitou kompenzaci, ale jako by se Korporace neodvážila sáhnout na mou postavu. Mahanovi zůstaly veškeré získané zkušenosti. Navíc mého šamana Korporace oblékla do takového vybavení, že pokaždé, když jsem se setkal se zástupcem Korporace, docházelo na tajemné úsměvy a připomenutí, abych se co nejdřív vrátil do hry a na vlastní oči spatřil jejich štědrost.

Co jsem opustil kapsli, stala se z mého života jedna velká pohádka. Tři dny v rehabilitačním centru a už jsem zase stál pevně na nohou. Následoval týden strávený u soudu, kde jsem seděl na místě očitého svědka a nikoli na lavici obžalovaných. Pak přišla na řadu dohoda s Korporací ohledně mé postavy, následně návštěva Anastarie u mě doma a náš rozhovor. Po jeho konci jsme se ponořili do půlhodinového naprostého ticha a hleděli si vzájemně do očí, aniž bychom chtěli z úst vypustit jediné slovo. Bouřlivé a vášnivé milování, které následovalo… bláhová slova omluv a vyznání lásky… A pak odpojení od reality. Slzy. Štěstí. Láska.

Nebýt Staceyina otce trvajícího na tom, abychom se vrátili do Barliony, naše pohádka by možná ani neskončila. Ale všechno dobré má jednou konec, a proto…

VSTUP!

Aktualizován seznam úkolů. Zkontrolujte ho, prosím.

První věc, která se mi objevila před očima, když Barliona vystřídala realitu, bylo oznámení o aktualizaci úkolů. Obří poznámku nebylo možno odsunout stranou. Naznačovala mi, že dokud neotevřu seznam úkolů a neprojdu si změny, nezmizí. Ujistil jsem se, že stojím na bezpečném místě – objevil jsem se v hlavním sále Altamedy – usadil jsem se na svůj oblíbený houpací trůn a začal si pročítat seznam. Něco mi říkalo, že se z Altamedy nedostanu, dokud se neseznámím se všemi změnami, kterými můj šaman prošel.

Výrobce Světla. Popis: Promluvte si s poustevníkem žijícím na úpatí pohoří Elma. Pomůže vám navést vaši profesi správným směrem.

Bratrstvo Pirátů, část 3.: Na Armard! Popis: zaútočte s piráty na hlavní město Stínového císařství. Zničte Srdce chaosu (15 dnů do vypršení) nebo vypleňte město. Pro splnění tohoto úkolu se do Armardu musíte doplavit na palubě vlastní lodě.

Trénink, část 2. Popis: dokončete průchod tréninkovým cvičištěm Patriarchy upírů. Trvání tréninku: šest týdnů. Odměna: + 60 bodů ke všem schopnostem, + 5 levelů.

Audience u císaře. Popis: získal jste u císaře a Malabarského císařství reputaci úrovně Velebený. Císař se s vámi chce setkat, aby vám mohl předat odměnu.

Audience u Temného lorda. Popis: získal jste u Temného lorda a Kartosského císařství reputaci úrovně Velebený. Temný lord se s vámi chce setkat, aby vám mohl předat odměnu.

Císařova odměna. Popis: získal jste První zabití a obdržel dvě vstupenky na audienci s císařem. Císařská audience proběhne za pět měsíců.

Stvořitelova hrobka. Popis: obdržel jste originální klíč ke Stvořitelově hrobce. Jakékoli předměty získané v hrobce budou jedinečné a vyšší úrovně. Nejnižší level stvůr v jeskyni bude roven nejvyššímu levelu hráče na vašem kontinentu. Tuto informaci obdržely všechny klany Barliony.

Úzce svázaná rodina, část 1. Popis: během tří kalendářních měsíců se setkejte nejméně třicetkrát, stravte spolu hodinu plněním úkolů či rozhovorem. Typ úkolu: jedinečný, rodinný. Odměna: +2000 bodů reputace u kněžek Eluny, +1000 reputace u bohyně Eluny a následující úkol.

Dobrá… Pročítal jsem seznam a dovídal se samé novinky. Především došlo ke změnám u všech popisů úkolů, jelikož například u Patriarchova tréninku se dřív nezmiňoval zisk pěti levelů. Reputace u Malabaru a Kartossu dosáhla své nejvyšší úrovně. Pocítil jsem píchnutí zvědavosti a otevřel seznam získaných úspěchů, ale nenašel jsem nic o tom, že bych byl první, kdo získal reputaci úrovně velebený s oběma císařstvími najednou. Asi se to někomu podařilo ještě dřív. Škoda. Ze seznamu naopak zmizelo několik socializačních úkolů, které jsem posbíral v dobách dávno minulých a k nimž jsem se kvůli nedostatku času nikdy nedostal nebo je neměl chuť plnit. Zaměstnanci Korporace je nejspíš pokládali za naprosto nedůležité a smazali je.

Aktualizována postava. Seznamte se prosím se změnami.

Další krok k obeznámení se s novinkami týkajícími se mé postavy zahrnoval vybavení a statistiky. To jsem vlastně chtěl udělat ze všeho nejdřív, ale jako první na mě vykoukl seznam úkolů. Otevřel jsem seznam vybavení a hned u první části jsem si nechal zobrazit její vlastnosti. Koukneme se, co za legendární předměty mi vývojáři darovali.

Edkův hrudní pancíř LXXII

Popis: jeden ze zakladatelů šamanismu, starodávny troll Edka, byl znám svou vybíravostí ve vybavení. Edku bylo složité potěšit, protože se mu buď nelíbil popis, nebo předmět nenabízel dostatečné množství bonusů, či nevypadal dostatečně přesvědčivě. Pak se jednoho dne Edkovi dostal do rukou hrudní pancíř LXXII a z jeho dokonalosti troll utrpěl nervový šok.

Bonusy: +2500 Výdrž, +3200 Inteligence, +600 Síla, +900 Hbitost, +40 Energie. +3400 bodů odolnosti proti všem typům zranění.

Bonus při nasazených dvou částech sady: +5000 Inteligence.

Bonus při nasazených šesti částech sady: +5000 Výdrž a +10000 Inteligence.

Bonus při nasazené celé sadě: +30 % u všech statistik.

Třída předmětu: legendární sada. Omezení: pro šamany, nejméně 300 levelů.

Těžce jsem polknul a kouknul na hrabivého křečka a chamtivou žábu. Oba leželi na zádech a kopali nožičkama. Dar této velikosti jsem ani v nejmenším nečekal. Devět legendárních předmětů. Celá Edkova sada. Vývojáři laskavě uložili mé předchozí vybavení od Triciniánů do batohu a po srovnání s novou výstrojí tam i zůstalo. Na 300. levelu byla nová sada téměř dvojnásobně silnější než ta stará. Jediným předmětem, který se mohl svému novému protějšku jakž takž rovnat, byly boty od císaře a nebýt bonusu při nasazení celé sady, pravděpodobně bych je nosil dál.

Zbytek vybavení zůstal beze změny. Například na krku se mi stále houpal měděný náhrdelník přidávající mi pouhých 12 bodů Inteligence a sloužící jako připomínka, že je čas dát se do práce. Zavřel jsem tabulku s vybavením a chtěl jsem se přesunout k poště, když se mi před očima objevilo další upozornění:

Rozdělte prosím své volné body schopností.

Nebyla jiná možnost. Ač jsem se sebevíc snažil zavřít okno, které vyskočilo za upozorněním, systém trval na tom, abych body rozdělil. Dokonce nepomohlo ani odhlášení se do reality. Jakmile jsem se vrátil do hry, objevila se tabulka statistik zakrývající celý můj výhled a nutící mě k rozdělení 1500 bodů. Nebylo úniku…

„Pane!“ Jakmile jsem zavřel tabulku, objevil se můj majordomus Viltrius. Systém se rozhodl, že mě již dostatečně seznámil se všemi změnami týkajícími se nové aktualizace Barliony, a dovolil mi odhodit všechen zbytek otravných oken a zaměřit se přímo na hru. „Máte nějaké rozkazy?“                       

„Pověz mi, co se s hradem poslední dobou dělo.“

Viltrius si s vážným výrazem upravil klopu saka, jako by si třídil myšlenky, pak zvedl svůj zelený obličej a začal klidně a vyrovnaně hovořit. Jen stěží jsem zadržoval smích, protože goblinovi chybělo snad jen malé podium. Tím by dokreslil obrázek hošíka nuceného odříkat básničku u štědrovečerní večeře, aby si za odměnu mohl otevřít dárek.

Hrad neprošel prakticky žádnými změnami či událostmi. Protože se Altameda nacházela na docela odlehlé pozici od míst, kde žila NPC, a protože bylo místní území připraveno pro hráče na 180. úrovni, dovolil si Viltrius vypustit Šedou smrt a její smečku ven z hradu, aby se proběhli po okolí. Není mi úplně jasné, jak dokázal s vlky komunikovat, ale goblinovi se podařilo přidat k jejich procházce několik podmínek – například že 30 % všech získaných zkušeností ze zabití ostatních stvůr se přenese do zvýšení úrovně hradu a veškerá kořist bude umístěna do trezorů. Šedá smrt s podmínkami souhlasila a za pár dní okolo hradu nezbyla jediná stvůra. Nepřeháním. Nepřežily dokonce ani žáby či cvrčci, nemluvě o medvědech, losech a další fauně.

Kromě toho několik vlčic porodilo vlčata. Průměrný level smečky se zvýšil na 240 a z Šedé smrti samotné se stala statná vlčice na 280. levelu. V tuto chvíli mě trklo, že jsem vlastně získal početnou a dost silnou armádu NPC, která oproti strážným nebyla svázána s hradem. Elánius, můj velitel stráže, a jeho vojáci měli za úkol obranu hradu, a proto by mě jejich využití jako žoldáků nebo v jeskyních přišlo velice draho.

Viltrius mě také překvapil informací, že v mém hradu již třetím týdnem přebývá Gnum Zlomyslný. Gnóm se objevil ještě před kataklyzmatem a nyní již vytáčel správce trezoru k nepříčetnosti. Kataklyzma byl termín, kterým Korporace označovala dobu, kdy byla Barliona vypnutá. Aktualizovaná historie vysvětlovala, že těsně okolo našeho světa proletěl divný meteor a na dva týdny zastavil veškerý život, události a všechny další jevy. Nejsem si jistý, proč něco takového vymýšleli, jelikož vlastně hru mohli spustit od chvíle, kdy spadly servery, ale meteor byl pro ně možná důležitý z jiného důvodu.

Gnum Zlomyslný splnil, co slíbil. Opravil brány mého hradu a využil k tomu prakticky všechny naše zásoby císařského dubu. Pak se zamknul v dílně a dva týdny z ní nevyšel. Občas z dílny zněl tlumený smích, výbuchy, nadávky, znovu smích a čas od času se odtamtud vynořil démon, aby Viltriovi předal seznam surovin, které gnóm potřeboval. Vždy šlo o suroviny drahé a potřebné k velmi vysokým úrovním profesí. Kvůli mému přímému rozkazu, aby Gnumovi předal vše, o co si řekne, nemohl můj majordomus gnómovi nic odepřít, ale jen z výrazu jeho obličeje jsem pochopil, že mu náš nový nájemník není po chuti.

Elániova družina splnila svůj úkol na jedničku. Během tří týdnů od mé poslední návštěvy hradu se nic závažného nepřihodilo. Pan Kristowski se v hradu zastavil na prohlídku trezorů s nějakými neznámými lidmi, po čemž následovalo podepsání nových dohod. Nyní byly naše trezory naplněny ze 70 % své kapacity a majetek našeho klanu zabíral jen 30 %. Vše ostatní patřilo jiným klanům, které své předměty svěřily pod ochranu Legend Barliony. Viltrius dokončil své hlášení, ale nepospíchal pryč. Podle toho, jak si dál hrál s klopou saka, ode mě čekal něco dalšího.

„Měli bychom už najmout hobgobliny!“ vyhrkl najednou. Problém s hobgobliny mu nedopřával spánku. „Bez hobgoblinů je hrad prázdný. Není v něm živá duše. Navíc se nemůžeme bránit proti příchodům mocných našeho světa. Pane, nepodařilo se vám dohodnout se s lady Anastarií, aby odstranila své alganidy?“

Goblin se na mě podíval s tak prosebným výrazem, že jsem nad jeho žádostí nedokázal mávnout rukou a ihned jsem zavolal Stacey. Do hry jsme vstoupili najednou, měla by se tedy potulovat někde po Barlioně.

Lásko, mohla bys prosím odstranit z Altamedy alganidy?

Jako by se stalo. Jsi právě teď v hradu?

Jo, přivolám tě.

Počkej chvíli, mluvím se svým otcem. Uděláme to jinak – formálně ti uděluji přístup do mé komnaty a do mé osobní truhly. Vyhoď je sám. Jo a dej mi vědět, až dokončíš práci v hradu, a já tě přivolám k nám. Musíme něco prodiskutovat.

Stalo se něco?

Ano. Našemu kontinentu byla vyhlášena válka. Nedíval ses do pošty?

Válka? Kdo? Ne, zatím jsem se k poště nedostal. Co tam na mě čeká?

Pokud tomu dobře rozumím, mělo by tě v poště čekat několik nabídek. Dane, otevřeli jsme Pandořinu skříňku. Všichni se chtějí dostat do Stvořitelovy hrobky. A všichni chtějí tebe, majitele originálního klíče. Dostali jsme ultimátum… Nechci tě zatěžovat množstvím informací. Dokonči, co potřebuješ vykonat, a pak skoč za námi. Pošlu ti poštou souřadnice, táta ti dal přístup do našeho hradu.

„Viltrie, dávám ti přístup do Anastariiny komnaty a její osobní truhly. Zařiď, aby alganidy zmizely z našeho hradu,“ vyslovil jsem automaticky, protože jsem byl stále v šoku z novinek. Byla Stvořitelova hrobka skutečně tak životně důležitým objektem hry, že se na nás rozhodl zaútočit zbytek Barliony? Neměli snad dost vlastních jeskyní? Nebeské císařství bylo bezesporu plné skvělých hráčů, průměrný level členů jejich nejlepšího klanu se pohyboval okolo 380 a hrál tam i hráč s nejvyšším levelem celé Barliony – válečník na 433. levelu s obtížně vyslovitelným jménem. Když vezmu v potaz, že dva z našich hráčů s postavami nad 300. levelem skončili v dolech – mám na mysli Hellfira a Donotpunnika – není naše pozice právě záviděníhodná. Pokoušet se postavit takovým bestiím se v podstatě rovnalo vědomému zahození legendárních předmětů. Bojovat s nimi za použití jiných předmětů bylo naprosto zbytečné – zničili by nás, aniž by se zajímali, co za hráče proti nim stojí.

Mohl nám pomoci jediný faktor. Lidé z Nebeského císařství se v naprosté většině nezajímali o boj hráče proti hráči. Pokud si správně vzpomínám na Plintova slova, je u nich pokládáno za zbytečné vše, z čeho jim neplynou body zkušeností. Hráči zvyklí na boj se stvůrami mohou mít dost problémů v boji s reálnými hráči zocelenými v bitvách proti ostatním zkušeným hráčům. Přesto však ani za mák nezáleží na tom, v čem se hráč specializuje, pokud je mezi bojovníky rozdíl 100 levelů! Prostě nás během několika minut zničí a vydají se zpět domů! Proč vlastně hrobka přilákala jejich pozornost? Vědí snad něco, co my ne? Nebeské císařství by něco vědět mohlo…

„Pane! Pane!“ Viltrius se přede mnou objevil v rozradostněné náladě a vytrhl mě z tíživých myšlenek. Radost z goblina vyzařovala natolik, až se i mně na tváři rozlil veselý úsměv. „Můžeme najmout hobgobliny! Čtyři! Ačkoli ne, najměme jich raději pět! Pane, alganidy jsem už z hradu vyhodil! Nic nám nebrání najmout obranu vhodnou pro hrad na 25. úrovni!“

Pochopil jsem, že pokud okamžitě do hradu nepřijmu nové zaměstnance, goblin utrpí smrtelný šok. Vstal jsem z houpajícího křesla a posadil se na svůj oficiální (a nepohodlný) trůn. Skoro jsem si ještě nenasadil korunu majitele a už se mi před očima objevila tabulka s možnostmi nastavení. Nejprve můj pohled přilákal zelený stav mého hradu a poznámka mi oznamovala, že odolnost hradu je zpět na 100 %.

Ihned jsem se přesunul do záložky pro osazenstvo, potichu zaklel nad cenou za Elánia a jeho družinu a pak jsem se hluboce zamyslel. Je pravda, že jsem musel najmout hobgobliny, to už nešlo déle odkládat. Ano, měl jsem nyní personál o počtu sedmi NPC, portálového démona se svým vlastním portálem, náladového majordoma připraveného splnit každé mé přání, ale přesto hradu cosi chybělo. Nějaký malý detail, jakási maličkost, která by toto již tak dost příjemné místo změnila v naprostou dokonalost. Procházel jsem další záložky, ale nenašel jsem pro Altamedu nic neobyčejného. Všechno již bylo postaveno a nakoupil se dostatek věcí. Další vývoj hradu závisel na vylepšování podmínek k bydlení a dekoracích, ty jsem však přes tabulky koupit nemohl. Hráči si s těmito záležitostmi museli poradit sami. Proto nápad vylepšovat hrad vypadal pro tuto chvíli nesplnitelně. Gnum toho sám příliš mnoho nezvládne a na přilákání dalších výrobců vysoké úrovně je potřeba reklama. A to hodně propracovaná reklama… To je nápad!

„Viltrie,“ převedl jsem okamžitě svou myšlenku na slova a přitom odsouhlasil platbu za pět hobgoblinů, „pověz mi, v čem by hradu a jeho majiteli mohlo pomoci uspořádání večírku?“

„P-pane, řekl jste v-v-večírek?“ zeptal se goblin koktavě.

„Večírek. Ples. Pařba. Říkej si tomu, jak chceš, ale základní myšlenka zůstává stejná – reklama pro hrad a pro klan. Pozveme císaře, Temného lorda a možná se zastaví i Pán stínů, pokud mu dokážeme garantovat bezpečnost. Přivedeme elitu našeho kontinentu na jedno místo a uspořádáme turnaj!“

„Pane!“ zakvičel goblin a zatvářil se, jako by na něj padalo mnohatunové břímě. „Dokážete si představit, kolik peněz bychom museli vydat na něco takového?“

„Ne, kolik by nás to stálo?“ zajímal jsem se a vyhrnul si rukávy. Korporace mi vrátila mých sto milionů, tak proč si nepřipravit malý dárek? Doufám, že mě pan Kristowski nezabije příliš bolestivě, až utratím několik desítek milionů.

„Pozvání hostů takovéto úrovně musí být připraveno předem. Je nutné patřičně zvýšit bezpečnost. Přítomni musí být vysocí hodnostáři všech císařství. Pokud si přejete uspořádat turnaj, musí být předem vyhlášen a přihlásit se do něj může kdokoli. Pokud si dobře vzpomínám, dosud na našem kontinentu nebyla uspořádána událost takové velikosti, protože je něco takového prostě moc drahé. Nedokážu odhadnout přesný rozpočet, ale rozhodně by nebyl nižší než dvě sta milionů zlatých.“

„COŽE?“ Z celkové sumy mi vystřelilo obočí až pod strop.

„Pozvání císaře a Temného lorda by naši pokladnici stálo padesát milionů za každého. Myslím, že ani Pán stínů by takovou sumu neodmítl. Kromě toho bychom museli vylepšit hrad, postavit turnajové hřiště, připravit pokrmy, vymyslet zábavu a kromě toho ještě zajistit bezpečnost, protože se svobodní občané mohou začít mezi sebou rvát. Mohlo by se jim zachtít napadnout některá NPC… Kdo ví, na co by přišli. V každém případě bychom museli najmout spoustu strážných. Je to všechno velice drahé a já nemám představu, kde začít, abych vám dodal přesnější rozpočet.“

„Nemusíš dodávat vůbec nic,“ začal jsem ihned couvat. Přišla snad Korporace o rozum, že si žádá takové částky za pozvání NPC na úrovni císaře? To určitě! „Uklidni se. Byl to jen takový vtípek. Dej se do práce s hobgobliny – potřebují rozkazy a dohled.“

Viltrius poraženecky zmizel a já jsem následující minuty strávil přemýšlením, co dál. Projít si poštu, nebo zkontrolovat Gnuma Zlomyslného? Tabulka informací o hradu říkala, že se stále nachází v dílně, proto by bylo nejlepší se za ním zastavit a zjistit, co tam kutí. Lenost však zvítězila. Neměl jsem náladu někam odcházet a s kýmkoli se bavit. Zatím jsem se nevzpamatoval ze setkání s majordomem a z novinky, že bych musel na uspořádání turnaje vynaložit dvě stě milionů zlatých. Otevřel jsem poštovní schránku a hořce jsem si povzdechl nad neskutečným množstvím příchozí pošty, se kterou jsem si musel zase poradit.

Mějte se, následující hodiny mého života… Ne, takhle by to nešlo. Musím to nějak změnit! Hádám, že jednou z možností je najmout si sekretářku.

Nazdar, Mahane, ty starý skrblíku!

Není vůbec vtipné nabízet za jedinečnou mapu deset tisíc. To je jednoduše hloupé! Chápu tvůj pohled, můj dopis vyzněl trochu naivně. Je potřeba bavit se v reálnějších sumách… Vzhledem k nedávným událostem zahrnujícím hrobku se cena mapy vyšplhala na jeden milion zlatých a 10 % veškeré kořisti z jeskyně, ke které mapa vede. Já půjdu na výpravu s tebou a přibudou mi nějaké z těch zkušeností, které cestou získáš. Co se týká místa, ke kterému mapa ukazuje cestu, mělo by jít o malou jeskyni ve Volných pláních ukrytou kouzlem před zraky náhodných kolemjdoucích. Abych trochu popíchl tvůj zájem – právě v této jeskyni Karmadont získal svou moc. Jeskyně je obydlena fantomy s levely 350+, proto ji nemohu projít sám, ale něco mi říká, že právě ty bys mohl mít zájem o objevení místa, které vede ke Karmadontovi. Vždyť jsi přece výrobcem šachovnice!

Se vší úctou a doufaje, že se domluvíme,

lovec Sabantul Šťastlivý

Vzrušením mi poskočilo srdce. Vyskočil jsem z trůnu a začal po svém trůnním sále pochodovat tam a zpět. Ergreis! Krystal, jejž Lait přinesl z jiného světa a který by se měl nyní nacházet ve Stvořitelově hrobce. Fantomové zmínění Sabantulem mohou být mocní kouzelníci minulosti zabití při aktivaci krystalu. Jsem si jistý, že bych od nich mohl zjistit, co byl Ergreis zač a jak bych ho dokázal přemoci. Odkud Sabantul získal mapu? Kde ji vyhrabal? Počkat! Vždyť už na nalezení té jeskyně pracuje Hadojed!

„Poslouchám,“ zavrčel kobold do amuletu.

„Hadojede, tady Mahan… Prosím tě, řekni mi, jak pokračuje tvůj hon za krastilem?“

„He? Vždyť už jsem ti poslal dopis. Nepřišel ti?“

„Ještě jsem se poštou neprohrabal. Právě jsem se po opětovném spuštění připojil do hry.“

„Nenašel jsem jeskyni, o které jsi mi pověděl. Prohledal jsem celé úpatí pohoří Elmy, ale prostě vůbec nic. Mahane, slíbil jsi mi přívěsek bez ohledu na výsledek mého pátrání.“

„Vzpomínám si. Zítra ti ho vyrobím. Potřebuji tvé oficiální svolení k použití jména tvé polovičky, abych k ní mohl předmět připojit. Nejlépe písemně a poštou.“

„Budeš ho mít. A co se bude dít s krastily?“

„Nic. Teď už je vlastně ani nepotřebuji. Ale díky za pomoc. Pošli mi ten dopis a zítra ti vyrobím přívěsky. Budeš je mít vyrobené přednostně.“

Vložil jsem amulet zpátky do batohu a pokračoval v průchodu místností. Hadojed neuspěl, což znamená, že bez mapy opravdu není možné jeskyni najít. Touha rovnou zaplatit Sabantulovi celý milion byla tak silná, že jsem se musel uklidnit, otevřít poštu a začít se jí probírat. Zrovna tato činnost jistě umlčí mou touhu utrácet. Nejdřív si musím porovnat klady a zápory, zjistit nějaké informace o lovci Sabantulovi Šťastlivém a teprve pak se rozhodnout. Celou záležitost s Donotpunnikem jsem měl stále ještě v živé paměti!

Stacey, potřebuju pomoc. Musím zjistit všechny dostupné informace o hráči jménem Sabantul Šťastlivý. Kdo to je, čím se živí, kde přebývá, kdy a jak se připojuje do hry… Zajímají mě úplně všechny informace o jeho reálné osobě. Nabízí mi na prodej jedinečný předmět a nabídka nemohla přijít v lepší chvíli. Paranoia mě pobízí, abych provedl náležitý průzkum.

Zařídím to. Co je to za předmět?

Mapa se souřadnicemi k jeskyni, kde se našly krastily s Ergreisem. Vzpomínáš si, co říkal nejvyšší kouzelník? Sabantul mi napsal dopis s nabídkou mapy za milion zlatých a 10 % kořisti. Zatím jsem na něj neodpověděl. Musím zjistit, jak se hráči, o kterém jsem nikdy neslyšel, podařilo získat takový předmět. Třeba je to podvrh nebo nějaká past.

To je můj kluk! odpověděla Anastaria. Poprosím tátu, aby zjistil o Sabantulovi všechno možné. Bude ti to trvat ještě dlouho?

Právě procházím poštu a pak zamířím k vám.

Přenesl jsem břímě shánění informací o lovci na Staceyina útlá ramena a s nově nabytým klidem vytvořil novou složku, do které umístím všechny příchozí žádosti o vyrobení přívěsku. K mému obrovskému překvapení nepřicházely žádosti jen od hráčů našeho kontinentu, napsalo mi i několik dalších desítek tisíc hráčů odjinud! Jak se o přívěsku dozvěděli? Nepamatuji si, že by natočili třetí film o Legendách Barliony a jejich příbězích… Že by pan Kristowski inzeroval tento předmět v takové šíři, že i hráči z jiných kontinentů toužili strávit celý týden prací pro můj klan? V tom případě je celá situace výborná, ale na druhou stranu mě jímala hrůza z pomyšlení na osmdesát sedm tisíc žádostí. Při čtyřech minutách potřebných na výrobu jednoho přívěsku bych na pokrytí všech žádostí potřeboval 348 tisíc minut. Což se rovnalo 241 dnům, během kterých bych musel pracovat celých 24 hodin! Vždyť bych padl únavou!

Vládci Legend Barliony, šamanu Mahanovi!

Zdravím tě, Výrobce! Rádi bychom vyjádřili úctu tvému umění a touze přinést do našeho světa nové barvy, pocity, hloubku a bezkonkurenční krásu. Víme, že jsi tomuto světu přinesl Karmadontovu šachovnici, otevřel jsi Stvořitelovu hrobku a obdržel originální klíč k jejímu dokončení. Máme zájem na tom, aby právě naši bojovníci vstoupili do hrobky jako první, a proto ti posíláme následující nabídku: pokud s námi projdeš hrobkou, obdržíš miliardu zlatých. Kromě toho získáš zkušenosti, První zabití a titul jednoho z nejbohatších hráčů vašeho kontinentu. Zvaž to. Do týdne čekáme Tvou odpověď. Nikdo kromě našich bojovníků nesmí jeskyní projít. Staň se jedinečným hráčem svého kontinentu – spoj se s námi!

Bihan První, vládce klanu Éra draků, Nebeské císařství

Několik minut jsem hleděl jen tak do prázdna. O co tu vlastně jde? Jakmile jsem hrobku sebral Fénixu, přichází třetí frakce a snaží se mi ji zase vzít. No, k tomu rozhodně nedojde! Pokud si Bihan naivně představuje, že se mu vrhnu do náruče jen kvůli číslu s devíti nulami, je na velkém omylu. Nad tím vším se měl zamyslet daleko dřív…

„A tak se věci mají,“ dopověděl jsem Anastarii a Ehkillerovi celý příběh. „Od zástupců jiných kontinentů jsem obdržel podobné dopisy, i když s různými nabídkami. Pět dopisů, pět miliard a všichni chtějí hrobku a originální klíč. Abych řekl pravdu, trochu mě to stresuje.“

„Naše situace není o moc lepší,“ pronesl Ehkiller zamyšleně a zahleděl se do kouzelného ohně doutnajícího v krbu. „V posledním klání mezi klany jsme se umístili až na úplně posledním místě, a proto na hráče Kalragonu není pohlíženo jako na rovné ostatním. V komunitě hráčů platíme za slabý článek, který lze bez jakýchkoli ohledů terorizovat. Fénix již obdržel tři ultimáta – pokud se s nimi nepodělíme o souřadnice hrobky a nezajistíme k ní bezpečný průchod, začnou nás lovit a půjdou po našich zdrojích. A to vše na našem území.“

„Souřadnice? Ony ještě neunikly?“ nedokázal jsem se překvapeně nezeptat.

„Ne, ale tato situace je jen dočasná. Příliš mnoho lidí zná souřadnice hrobky a je složité všechny hráče kontrolovat. Někomu se jistě zalíbí možnost získat pěknou sumičku za vyzrazení několika čísel. Z Nebeského císařství a Astrumu nepřišlo nic. Hádám, že ti už souřadnice znají. Navrhuji, abychom pokračovali v tom smyslu, že umístění hrobky je již veřejné.“

„V tom případě máme pět výprav s vysokými levely a se stovkou hráčů v každé z nich,“ začala Anastaria propočítávat naše síly. „Portál mezi kontinenty byl během kataklyzmatu uzavřen a dosud se neotevřel. Na přípravu máme týden, maximálně dva.“

„Nemyslím si, že projdou portálem. Proč by měli riskovat své jednotky?“ usmál se Ehkiller temně. „Co kdybychom je přepadli a invazi odrazili.“

„Mám dojem, že jsem úplně mimo,“ přiznal jsem se. „Co by měli riskovat? Vždyť je maximálně zabijeme. A co? Objeví se na hřbitově a vydají se k hrobce.“

„Hráči z cizího kontinentu se po smrti neobjeví v Kalragonu,“ vysvětlila po krátké pauze Anastaria. „Pokud zemřou při procházení jeskyně, hra je přesune na nejbližší hřbitov. V případě, že zemřou kdekoli jinde, vrátí se na svůj kontinent, který je svázaný s jejich postavami. Chtějí-li bojovat na jiném kontinentu proti normálním hráčům, musí se objevit zpátky na svém kontinentu a přitom ztratí celý level.“

„Počkat! Celý level? Vždyť to je proti pravidlům!“

„Nebýt riskování ztráty levelů, Astrum nebo Nebeské císařství by už dávno obsadily všechny zbylé kontinenty. Hráči s nejvyššími levely pocházejí právě odtamtud. Kromě scénářů je boj proti ostatním hráčům to jediné, co může snížit hráčův level. Riziko nehrozí jen tehdy, pokud se svážou i s naším kontinentem. Svázání může proběhnout jen dvěma způsoby – buď zde postaví hrad, nebo přinesou obelisk. Kontrolovala jsem to a Malabar ani Kartoss neobdržel žádost o vybudování hradu. Geranika hrady nerozdává, a proto je v tomto ohledu mimo hru. Jedinou možností zůstává právě obelisk.“

„Čím víc času trávím s vámi dvěma, tím častěji si uvědomuju, jak málo toho vím o Barlioně,“ smutně jsem se usmál. „Co má být vlastně zač ten obelisk?“

„Má více jmen: symbol klanu, přenosný hřbitov, bod spojení. Synonyma stranou, jde o velikou desetimetrovou hrozně těžkou sochu, kterou je těžké kamkoli přenášet. Získá ji každý klan, když dosáhne 25. úrovně. Obelisk nelze pronést portálem. Jde o velice křehkou věc, která je však naprosto imunní vůči kouzlům. Cena obelisku se pohybuje mezi 30 a 40 miliony zlatých a klan může v jednu chvíli vlastnit pouze jeden. Pokud se ho sem vážně rozhodnou přinést, netuším, co dělat. Proč by ho sem měli brát? Fakt by se k něčemu takovému odhodlali jen kvůli hrobce?“

„Nejen kvůli hrobce, ačkoli ta zafungovala jako spouštěcí mechanismus,“ povzdechl si Ehkiller. „Zatímco jste vy dva odpočívali, nepřátelé levelovali. Oddělení Korporace odpovědná za rozvoj těch dvou kontinentů nechystají příchod třetího císařství, nejsou mezi nimi zrádci a navíc nevytvořili nepřítele, jakým je Geranika. Takže hráči věnovali čas tomu, aby zrealizovali svůj sen a podmanili si barlionské oceány. Mahanovi se podařilo navštívit jedno z těch míst, když lovil Delfínoliheň – hlubinu oceánu. Nyní se oceán přetváří na obrovskou herní lokaci se stvůrami, jeskyněmi, ostrovy, scénáři a událostmi. Korporace se rozhodla, že by bylo hloupé nevyužít nabízející se prostor. Proč si myslíte, že se na našem kontinentu objevili piráti? Během pětileté snahy jsme nedokázali získat jakýkoli úkol spojený s piráty, ale pak se najednou z tebe a z Mahana stali kapitáni. Piráti vlastně zastávají úkol obránců našeho kontinentu proti invazi vedené po moři. Vyhledal jsem si o nich informace. V této chvíli ve vašich šlépějích pokračuje dalších čtyřicet dva hráčů a to je jen začátek. Neleží před námi jen bitva o hrobku, ale i o dominanci na moři. Pokud dojde ke zrušení hranic mezi kontinenty, cizí hráči na vysokém levelu nás smažou z povrchu barlionského.“

„Moře,“ pronesla Anastaria potichu. „Obelisk připluje na lodi, postaví ho po vylodění na pláži a pak se vydají k hrobce. Jak si však mohou být jistí, že hrobka zůstane nedotčena?“

Na chvíli nás obklopilo ticho a já si překvapeně uvědomil, že Anastaria i Ehkiller čekají na mou odpověď.

„Nedívejte se tak na mě!“ protestoval jsem. „Nikomu jsem nic neprodal a… Do prdele!“ vykřikl jsem, když se mi v mysli objevil aktualizovaný seznam úkolů. Stacey přimhouřila oči a já byl nucen vysvětlit, proč jsem zničehonic zaklel: „Hráč s nejvyšším levelem jich má 433, že?“

Bylo mi to potvrzeno pokýváním hlavy a já jsem pokračoval:

„Můj úkol k hrobce se aktualizoval. Od této chvíle je úroveň jeskyně v hrobce rovna hráči s nejvyšším levelem na kontinentu. Pokud hádáte správně a Nebeské císařství vážně postaví na Kalragonu svůj obelisk, úroveň hrobky vyletí do oblak.“

„V tom případě by poslední boss měl level 483,“ pronesla potichu Stacey, protože si uvědomila vážnost nové informace. „Neměli bychom nikoho, kdo by mohl takového bosse porazit. Musíme zastavit transportní lodě. Obelisk se dá obnovit jen jednou za měsíc. Pokud loď zničíme, získáme šanci projít hrobkou jako první.“

„Je to naše jediná možnost,“ ušklíbl se Ehkiller kysele. „Ale jak to dokázat? Kde je napadneme? Na kterém místě se budou chtít vylodit? Jak velká flotila je potřeba na zničení jediné lodi? A je to vážně jen jedna loď? Jedině v Nebeském císařství se hráči spojili v jedinou unii. Ostatní kontinenty mohou vyslat několik klanů s vlastními obelisky. Jak se nám je podaří všechny odrazit? Můžeme vůbec monitorovat všechna možná místa vhodná pro vylodění flotily? Na tyto otázky momentálně nemám odpověď. Nezapomínejte navíc, že pro nás je oceán nové bitevní pole, ale pro hráče ostatních kontinentů jde o známé až téměř přirozené bojiště.“

„Budeme potřebovat flotilu,“ začala přemýšlet nahlas Anastaria. „Sever je dobře chráněný, protože tamní hráči se mořeplavectví věnují už léta. Jih ubrání piráti, pokud se s nimi tedy dohodneme. S Danielem máme u pirátů úkol. Zbývá jen východ a západ.“

„Na západě je Geranika se svými stíny. Mnoho tam nezmůžeme. Vetřelci budou muset proplout okolo uzavřených míst jako je třeba Skyfoal, jelikož jim Korporace neumožní vylodit se. Jinak řečeno, sever je pro ně nepraktický. Náš kontinent je navržený tak, aby byl nejzranitelnější z východu a z jihu. Stacey, potřebujeme flotilu ze severu. Je třeba setkat se s jejich kapitány a zařídit ochranu našich břehů. Začni přemýšlet nad tím, co jim můžeme nabídnout, aby bojovali pod našimi vlajkami.“

„V nejlepším případě nebude bitva nutná,“ promluvil jsem. „Pokud se nám podaří zničit přepravní loď s obeliskem, zbytek jejich flotily tím na měsíc vyřadíme ze hry. Mohou pak jen neškodně proplouvat okolo břehů…“

„Přepravní loď jistě popluje ve středu celé armády. Nedovolí nám se k ní jen tak přiblížit. Mohli bychom se k nim nepozorovaně dostat jedině pod vodou, ale v Barlioně nejsou žádné ponorky. Lépe řečeno zde už nejsou, protože jsem byl přinucen nařídit Stacey, aby zničila tvou delfínoliheň.“

„Takže to byl tvůj nápad?“ ozval jsem se překvapeně. „Proč?“

„Protože zvyšování úrovně bere čas, který jsi tehdy neměl,“ vysvětlil Ehkiller. „Pokud bys neotevřel hrobku, Donotpunnik by byl nucen tě ukončit. Proto jsem dospěl k tomuto rozhodnutí a nařídil Stacey, aby tvou delfínoliheň zničila. Je pravda, že by se teď hodila, ale v té chvíli šlo o správný krok. No, nebudeme plakat nad rozlitým mlékem – delfínoliheň se nevrátí.“

„No…“ spustil jsem a zvažoval, zda je správné, abych nyní zmínil své embryo obří delfínolihně. Na jednu stranu jsem nyní s Fénixem takříkajíc na jedné lodi, ale na druhou stranu jsou ve mně jeho slova a činy stále ještě příliš čerstvé.

„Dane?“ předklonila se Stacey a zvědavě se na mě podívala. „Neříkej mi, že máš další menší delfínoliheň.“

„Bohužel ne,“ zavrtěl jsem hlavou a s vážným výrazem sledoval, jak se okamžitě zasmušila. Opřela se zpět do křesla a pohroužila se do myšlenek. Nevšímala si, jak vytahuji poštovní schránku, hledám ten konkrétní dopis, vytahuji jeho přílohu a pokládám ji na velký stůl, za který by se nemusel stydět ani císař. Fénixu se podle všeho velice daří. „Nemám menší delfínoliheň, vlastním embryo obří delfínolihně…“

Anastariin hurónský smích naplnil hlavní síň fénixáckého hradu.

„Tohle mělo být to slíbené překvapení?“ zeptala se Stacey, když konečně popadla dech. „To, o kterém jsi mi povídal před otevřením hrobky?“

„Vlastně… ano.“

„Dane, ty jsi úžasný,“ pokračovala Anastaria vesele – ale přesto by i kolemjdoucí, který ji neznal, v jejím hlase zaslechl podtón čehosi nevysloveného. A to nemluvím o člověku, který jí téměř dokáže číst myšlenky.

„Je v tom nějaké ale, že?“

„Pokud delfínoliheň leveluje podobně jako například gryf,“ vysvětloval Ehkiller, „můžeme ji v boji využít nejdřív za šest měsíců. A to ještě za využití nejintenzivnějšího levelovacího programu. Vzpomeň si na svou loď. Na prvním levelu byla potopená v řádu sekund. Aby tohle embryo mělo proti invazní armádě šanci, musíme ho dostat na 10. až 12. level. Což zabere půl roku.“

„V tom případě si nejsem jistý, proč jsi litoval zničení menší delfínolihně.“

„Pokud by zůstala na živu, mohla v této chvíli mít už šest levelů. A v tom případě bychom ji mohli použít jako lákadlo. To samé bychom mohli udělat i teď, ale výsledek by byl pořád stejný, protože by delfínoliheň padla. Jak víš, v Barlioně se lodě nevracejí. Vraťme se tedy k původnímu plánu – potřebujeme flotilu ze severu. Stacey, chci, aby ses na to zaměřila. Já si půjdu promluvit s piráty a požádat je –“

„Říkal jsi, že kouzla na obelisk nefungují,“ přerušil jsem bez okolků Ehkillera, „ale co hrubá síla? Pokud se na transportní lodi objeví hráč na vysokém levelu, kolik času potřebuje na zničení obelisku?“

„Asi tři minuty,“ odpověděla Stacey, aniž by se podívala na svého otce, který zmlkl a probodával mě pohledem. Někomu se očividně nelíbilo, kdy jsem otevřel pusu.

„V tom případě je možnost použít gryfy…“

„Zaútočit pomocí náletu, můj mladý příteli,“ spustil Ehkiller a nenechal si ujít příležitost přerušit mě, „je z několika důvodů nemožné. Nepřítel připluje se zkušenými hráči a byla by hloupost předpokládat, že si nezajistí po celém perimetru rušičky letu. Můžeš si to představit jako obrovskou flotilu, okolo které je neustále zóna se zákazem letu… takže mi zopakuj, jak že jsi do ní chtěl vletět?“

„Tati!“

„V klidu, Stacey,“ řekl jsem. Poprvé, během několika měsíců, co Ehkillera znám, se přede mnou ukazoval jako tvrdý vládce klanu místo obvyklé příjemné a štědré otcovské postavy. To mě zaujalo. Jeho oči, tón, pohrdlivý výraz tváře – nevím, co přesně mi vadilo, ale chtěl jsem si stát za svým pohledem na věc, ačkoli šlo o špatný pohled. Byl to přeci jen můj názor a ten si musím bránit. Cítil jsem se, jako by mě něco kouslo. Takže nápad letět přes moře byl hloupý? Dobrá, přistoupím k problému z jiného úhlu:

„V dračí podobě můžu letět i do zakázaných zón. Na zádech unesu dva hráče – třeba tanka a bojovníka. Práci léčitele zastanu sám. Myslím, že by tank dokázal bojovníkovi poskytnout tři minuty potřebné na zničení obelisku.“

„Aha, chápu, Danieli,“ změnil Ehkiller svůj tón na méně formální. „Zkus vyletět ke stropu.“

„Tati!“ vložila se do naší diskuze Anastaria, ale Ehkillerem nepohnula.

„Vydrž, Stacey. No tak, Mahane! Změň se v draka a dotkni se stropu. Pokud se ti to podaří, na místě ti předám korunu majitele hradu! Skutečně to udělám hned teď, přísahám na císaře!“

Bílý a zářící mrak na chvíli obklopil Ehkillera, čímž potvrdil jeho slova. Mně nezbývalo než se změnit v draka a vyletět vzhůru. Nebo spíš se pokusit vyletět, protože jsem se nedokázal odlepit od země.

„Zakázali létat v budovách nebo co?“ vyšlo ze mě, když jsem se změnil zpět na člověka.

„Řekněme jen, že pokud by si někdo konkrétní pročetl poslední změny, zjistil by, že v místech se zákazem létání nyní nemůže létat vůbec nikdo. A to ani postavy, které samy dokážou létat. Takže tento konkrétní člověk již nebude moci létat nad městy, hrady a podobně. Ještě jednou řeknu, že si to může pročíst v seznamu aktualizací.“

„Rušičky letu budou aktivované jen na vnějším okraji jejich perimetru.“ Z Ehkillerova demonstrativního zničení mého nápadu jsem jen sklopil oči, ale v poslední chvíli se mi v hlavě objevila rozpustilá myšlenka. „Uprostřed armády bude jistě létání povoleno. Vždyť tu mluvíme o hráčích!“

„Souhlasím, mezi loděmi jistě rušičky nebudou,“ přispěchala mi na pomoc Stacey. „Hráči by byli naštvaní. Uprostřed armády může poletovat kdokoli, ale jak nám to pomůže? Jistě si budou udržovat na okraji perimetru několik set metrů se zákazem letu. Nedokážeš vyvinout takovou rychlost, abys tu vzdálenost přeplachtil. Nezapomínej na to, že v bezletové zóně systém hráče zpomaluje a snaží se tě co nejrychleji přinutit k volnému pádu. Je vlastně jedno, jakou rychlostí k rušičkám přiletíš, nebudeš mít šanci doletět až k lodím.“

„Na jednu stranu máš pravdu,“ pokračoval jsem v rozvíjení své myšlenky, kterou Stacey částečně podpořila, ale na druhou stranu i zničila. „Nebudu mít dostatečnou rychlost nebo výšku, abych překlenul vzdálenost až k lodím. Proto budu potřebovat tvoji pomoc. Nevlastníš náhodou rychlou loď, Stacey?“

„Tak rychlá zase není,“ přimhouřila Anastaria oči a nebyla si jistá, kam svými slovy mířím. Miluji tento její pohled, když ví, že něčemu nerozumí, a to ji hrozně rozčiluje. „Pokud bychom ji opravdu potřebovali, můžeme si nějakou půjčit od pirátů. Ale na co?“

„První možnost se sice ukázala jako neuskutečnitelná, ale dostal jsem další nápad – seženeme rychlou loď. Jen jednu. Posadíme na ni katapult. Opět jen jeden. Připlujeme co nejblíž k nepřátelské armádě, třeba za pomoci neviditelnosti, ale ta vlastně není tak důležitá. Dokážeme to i bez ní. Až budeme blízko jejich lodím, ale přesto v dostatečné vzdálenosti, abychom zůstali v bezpečí, nabijeme katapult tankem, bojovníkem a mnou… Mám pokračovat, nebo vám představivost doplní mezery?“

„Hmm,“ vyšlo z Ehkillera, který zamyšleně naklonil hlavu a konečně mě přestal probodávat pohledem.

Ty jsi skutečný zázrak, víš to? Dlužím ti dnešní večeři a pak ještě zákusek! ozvala se mi v hlavě Anastariina radostná myšlenka. Pohodlně se v křesle opřela a po tváři se jí rozlil spokojený výraz připomínající výraz kočky dosyta najedené smetany.

„Naším tankem se stane Tamerlán Zázračný*. Nikdo jiný to nezvládne jako on,“ promluvil po krátké pauze Ehkiller spíš pro sebe než pro nás. „A bojovníkem bude muset být Plinto… nebo… ne, žádnou jinou možnost nevidím. Jedině Plinto dokáže obelisk zničit v daném čase. Je rozhodnuto!“ Ehkiller pokýval hlavou, protože dospěl k rozhodnutí, a téměř okamžitě se změnil na příjemného a štědrého strýčka. Stačí lusknout prsty a najednou proti mně sedí úplně jiná osoba. Rozhodně bych se nechtěl ocitnout na místě Ehkillerova nepřítele.

„Zítra obdržím informace o pohybu našich nepřátel a zjistím, jakým směrem vyplují. Stacey, ty nám dlužíš loď. Mahane, proveď několik testovacích skoků. Budeš se muset za letu změnit do dračí podoby a chytit oba hráče. Natrénuj si to pořádně. Co dalšího? Myslím, že je to vše. Dejte se do práce!“

„Stále je tu jedna otázka, na kterou jsem nedostal odpověď.“ Ačkoli již Ehkiller i Stacey vstali ze svých křesel s úmyslem uvést právě dohodnutý plán do pohybu, já jsem zůstal sedět. „Proč vlastně sami neprojdeme jeskyní během následujících dvou týdnů? Nikdo nás nebude rušit a úroveň jeskyně je například pro Plinta zvládnutelná. Jistě ji během dvou týdnů dokážeme pokořit. Bude to hračka!“

„Ergreis,“ pronesla jen Anastaria. „To je celý problém.“

„Nerozumím,“ zavrtěl jsem hlavou. „Jakou v tom má roli krystal z jiného světa?“

„To je právě to. Bylo by velkou chybu do hrobky vkročit, než zjistím správnou odpověď na tvou otázku. Dokážeš si představit, co by se stalo, kdyby měl krystal podobný účinek jako Harrashessovy slzy? Vždyť nikdo neví, jaký scénář je s krystalem spojen a proč pokaždé, kdy je zmíněn krystal, někdo neopomene dodat, že nepochází z našeho světa. Raději bych to neriskovala. Nejdříve musíme sehnat informace a následně potřebujeme čas, abychom ho objevili. A právě času by se nám nedostávalo, pokud bychom se do hrobky vydali rovnou.“

„Pokud náš plán s katapultem selže,“ promluvil jsem – vypadalo to, že dnešek byl mým dnem, protože se ze mě nápady lily jako z bezedné láhve – „hráči z jiných kontinentů nebudou čekat další měsíc na nový obelisk. Proč taky? Bude pro ně rychlejší obsadit nějaký blízký hrad. Něco mi říká, abychom císaře a Temného lorda přiměli k odmítání nabídek.“

„Řekněme, že získáme audienci,“ posadil se Ehkiller zpět do křesla, ale uchoval si blahosklonný výraz. „Nepřijde mi, že by císař rád slyšel, že se ho snažíme přemluvit, aby neprodával hrad. Vždyť nemůžeme ostatním hráčům zabránit v tom, aby na našem kontinentu neutráceli peníze.“

„Proč ne? Samozřejmě že můžeme.“ Z bezedné láhve se vylil další nápad. „Vše záleží na tom, jak celý problém představíme, když o něm budeme hovořit s císařem. Ať se na to podíváme z kteréhokoli úhlu, blíží se soutěž mezi klany. Vypukne za dva nebo tři měsíce, pokud si dobře vzpomínám. Na tom vlastně nesejde. Pokud si opravdu přejeme zabezpečit, aby si naši nepřátelé nekupovali hrady, musíme uspořádat turnaj pro kalragonské klany. Je potřeba sestavit tým hráčů s nejvyššími levely. Proč se vlastně Fénix těchto turnajů pokaždé účastní? Prostě potřebujeme snový tým složený ze zástupců všech klanů. Když uspořádáme turnaj takových proporcí, císař ani Temný lord nebudou mít důvod zamítnout naši nepatrnou žádost – tedy aby po dobu několika měsíců neprodávali hrady hráčům z cizích kontinentů. Vždyť se přece spojíme. Staneme se jedním celkem. Korporace přece miluje spojení všech hráčů, že? Právě to jim dodáme a na oplátku požádáme o malou laskavost – šanci jako první projít hrobkou. Pokud během tří měsíců ničeho nedosáhneme, musíme se hrobky vzdát – byla by nad naše síly.“

„Turnaj…“ zamumlal Ehkiller. „Musíme uspořádat turnaj.“

„A zajistit účast Kartossu i Stínového císařství,“ kývl jsem souhlasně.

„Na co tam potřebujeme stíny?“

„Především kvůli symbolice spojení celého kontinentu. Můžou třeba dodávat stvůry k zabití. To je jedna z možností.“

„Shadrane!“ pronesl potichu Ehkiller a několik kroků ode mě se zhmotnil fantom. Majordomem hlavního hradu Fénixu byl fantom orka. „Potřebuji analýzu nákladů pro uspořádání turnaje, kterého se zúčastní tři císaři. Připrav turnajového pavouka, který bude podobný loňské kontinentální soutěži. Omez počet účastníků na deset milionů.“

„Mám započítat i cenu vybudování míst konání?“ zajímal se ihned fantom. Oproti mému Viltriovi tento majordomus vykonával rozkazy profesionálně a bez zbytečného diskutování. Možná bych si měl pohrát s nastavením goblina. Ačkoli mně se vlastně jeho osobnost líbí a měnit ji nebudu. „Místo konání turnaje hraje důležitou roli. Pokud plánujete pozvat všechny tři císaře, musíme najít hrad ležící ve Volných pláních. Není možné takovýto turnaj pořádat na území kteréhokoli z císařství.“

„Na Volných pláních je Altameda,“ nabídl jsem se. „Poskytnu teleport všem zájemcům.“

„Přijímám,“ ozval se Ehkiller. „Jak to vypadá s náklady?“

„Podle zadaných hodnot se cena za uspořádání turnaje pohybuje mezi 300 a 420 miliony zlatými. Ceny a odměny vítězům nejsou zahrnuty do analýzy nákladů.“

„Co musíme splňovat, abychom mohli podat žádost o pořádání turnaje takového rozsahu?“ Klidný hlas velitele Fénixu nenaznačoval, že by se v nejmenším pozastavil nad představou, že se rozloučí s astronomickou sumou peněz.

„Žádost jsem připravil. Potvrďte ji, prosím.“

„A co teď?“ Ehkiller provedl několik mávnutí rukou a potom se podíval nejprve na mne a pak na Anastarii, která se pohodlněji uvelebila ve svém křesle a se zájmem sledovala utrácení obrovské částky. Stacey stihla jen pokrčit rameny, než se vedle nás objevil zářící portál. Dokonce ani hobgoblini nedokázali zabránit heroldovi ve vykonávání jeho práce.

„Chce se s vámi setkat císař!“

2. KAPITOLA

NEPŘEDPOKLÁDANÉ TĚŽKOSTI

Obyvatelé Kalragonu! Za tři týdny uspořádají klany Fénix a Legendy Barliony turnaj, který všem předvede nejlepší hráče našeho kontinentu. Vítězové tohoto turnaje budou hájit čest Kalragonu na celosvětovém turnaji klanů. Během příprav turnaje a až do jeho ukončení nemají svobodní občané dovoleno zabíjet jiné svobodné občany! Turnaj se odehraje ve Volných pláních. Teleportaci zdarma zajistí hostitelské klany: Fénix a Legendy Barliony. Staňte se nejlepšími ze všech! Přihlaste se do turnaje a všem předveďte, co ve vás je! Informace o nejrůznějších kategoriích turnaje se za čtyři dny objeví na oficiální webové stránce Barliony. Nezapomeňte ji sledovat!                       

Dlouhá systémová zpráva zakryla celý výhled a zmizel za ní i Ehkillerův zamyšlený výraz.

„Předpokládám, že je již příliš pozdě z toho všeho vycouvat, co?“ zeptal se císaře, který na nás majestátně shlížel ze svého trůnu. Jednou za uherský rok se audience odehrávala v trůnním sále místo obvyklého místa u kulatého stolu v císařově pracovně. Ani nevím, zda to lze pokládat za projev úcty. Jakmile jsme se objevili před císařem, zeptal se, zda jsme si svým rozhodnutím jisti. Oba jsme souhlasili a císař poslal celému kontinentu zprávu. O zablokování boje mezi hráči však předem nic neříkal, a proto byla tato podmínka nepříjemným překvapením.

„‚Vycouvat‘ lze vždy,“ odpověděl Naahti. „I přesto, že obyvatelé našeho kontinentu již obdrželi zprávu o blížícím se turnaji. Podle vašich šokovaných výrazů vidím, že máte jisté pochyby. Jaképak?“

„Stvořitelova hrobka,“ pronesla Anastaria obezřetně a opatrně volila slova. „Plují k nám hráči z ostatních kontinentů. Jejich cíl je jasný – chtějí nám odebrat právo na první průchod hrobkou a vyřešit záhadu Ergreisu. S vámi nastavenou podmínkou jsme prakticky přišli o možnost bránit Stvořitelovu hrobku před ostatními svobodnými občany. Právě proto se Ehkiller zajímal o možnost odvolání turnaje. Na tohle jsme nebyli připraveni.“

„Promluvil jsem a svá slova nezměním,“ pronesl hlubokým hlasem neústupně císař. „Veškeré boje mezi svobodnými občany jsou až do konce turnaje zablokovány. Dříve nebo později se záhada okolo Ergreisu vyřeší a nezáleží na tom, zda přijdete na řešení vy, nebo nově příchozí. Síla Ergreisu je tak mocná, že si nemůžeme dovolit vyslat do boje s ní své oblíbence či nehodné osoby. Jen skutečně silní svobodní občané si dokážou s tajemstvím krystalu poradit, kohokoliv jiného by to zničilo spolu s celou Barlionou a všemi jejími kontinenty. Turnaj stále ještě mohu zrušit, stačí o to požádat. Přejete si to?“

Pohledy Ehkillera a Naahtiho se střetly a neuhnuly. Vzduch mezi vládcem Fénixu a císařem se zdál být tak nabitý napětím, že pokud by mezi ně vstoupil hráč či NPC, skončili by okamžitě mrtví. Tvrdé pohledy dvou sebejistých vládců by za okamžik zničily téměř kohokoli.

„Velice rádi turnaj uspořádáme!“ vzdal se Ehkiller po čase, který mi připadal nekonečný, i když ve skutečnosti uplynula jen chvilička. Ledový výraz z císařových očí zmizel a vládce Malabaru dodal:

„Věděl jsem, že se na vás mohu spolehnout. Co se týká hrobky, zamyslete se nad tím, jak ji dokážete bránit bez použití síly. Nejsem v pozici, abych vám připomínal, že jakýkoli problém lze vyřešit mnoha způsoby a hrubá síla není vždy tím nejlepším řešením složité situace. Blokování bojů mezi svobodnými občany bude platit pro všechny stejně bez rozdílu původu. Dosti už o hrobce. Dohodli jsme se, že se turnaj odehraje, a rád bych prodiskutoval protislužby, které klan Fénix za uspořádání tak velké služby pro císařství očekává.“

„Ne jen Fénix,“ opravil Ehkiller císaře. „Turnaj organizují dva klany…“

Po třiceti minutách jednání jsem pochopil, že už nerozumím vůbec ničemu. Ehkiller smlouval s císařem jako s trhovcem a Naahti ze své pozice ani o píď neustoupil, mnul si ruce a stěžoval si, že se Fénix snaží jeho císařství přivést k bankrotu. Vždyť ještě před pár minutami chtěli jeden druhého uškvařit pohledem a hráli roli dvou rozmazlených princezen, které blahosklonně shlížely na ubohý svět v podzámčí, ale jakmile se objevila možnost získat pár zlaťáků navíc, jako by se z Ehkillera s Naahtim stali dva cizinci.

„Mám nápad,“ promluvil najednou Ehkiller a ušklíbl se směrem k mé znuděné tváři. Co jiného asi tak můžu dělat? Neměl jsem nejmenší zájem zjišťovat, jakými zdroji nám nejrůznější provincie pomohou, jak velký objem surovin poskytnou a kdo zajistí přepravu. Přibylo dokonce handrkování o bonusy od Kartossu. Jaké vesnice či dokonce města přejdou pod naši vládu, kolik procent z prodeje skončí v našich trezorech… Prostě to nebyla moje parketa! „Abychom diskuzi vedli v produktivnějším tónu, navrhuji přizvat Serarta – pokladníka Legend Barliony – a někoho z Kartossu. Jsem si jistý, že zástupci Temného lorda nebo možná i on sám si rádi pohovoří o organizaci turnaje. Co se týká Mahana a Anastarie… navrhuji nechat je odejít. Vyjednávání není v jejich povaze.“

„Souhlasím,“ pronesl císař a za moment se v doprovodu heroldů v sále objevil pan Kristowski. Kartosský magistr sám vystoupil triumfálně ze svého portálu. Příprava turnaje nabrala ještě vyšší otáčky.

„Co uděláme s hrobkou?“ zajímala se zamyšleně Anastaria, jakmile nás herold přenesl zpět do hradu Fénixu. „Jistě na její obranu nepoužijeme NPC. Nějaké návrhy?“

„No,“ zamumlal jsem, „nenapadá mě vůbec nic kromě toho nejočividnějšího a nejjednoduššího řešení.“

„A to je?“

„Protože je boj mezi hráči zablokovaný, nikdo se nedokáže prodrat skulinami v bariéře z jiných hráčů. Je to jedna z těch situací, kdy dav nováčků dokáže zastavit dav hráčů na 400. levelu. Nejdůležitější je udržet linii a zablokovat létání. Vchod do hrobky je docela malý, takže můžeme najmout spoustu začátečníků, postavit je do několika řad a střídat je ve směnách. Kromě toho potřebujeme nějaké zařízení na blokování letu… A to můžou zničit, takže musíme vymyslet –“

„Danieli, ty jsi génius!“ přerušila mě Anastaria, vyskočila z křesla a s očividnou nedočkavostí začala přecházet sem a tam. „Zpracuji detaily a vybereme správné lidi z našeho klanu nebo z tátova. Ještě dnes si promluvím se Serartem. Sakra! Tohle je vážně ta nejjednodušší a navíc nejočividnější možnost! Dokonce i císař ji svými slovy naznačoval! To se stává, když se člověk naučí hrát na vyšších úrovních – zapomene na jednoduchá řešení. Dobrá, s tímhle problémem si poradíme. Ještě dnes domluvím hlídače. Pošli mi pozvánku do Legend, není dobré, když jsou manželé členy různých klanů.“

Hráčka Anastaria se připojila k Legendám Barliony. Aktuální hodnost: zástupce velitele.

„Gratuluji k návratu,“ napsal okamžitě Plinto do klanového kanálu. „Pobudeš si u nás déle, nebo sis jenom přišla zašpásovat?“

„Lásko, chci navštívit trenéry a učitele a pak musím zajít za Nashlazar,“ pokračovala Anastaria a nechala lupičův vtípek bez odpovědi. Stacey si upravila již tak perfektně naaranžované vlasy, objala mne, položila mi hlavu na hruď, zavřela spokojeně oči a přinutila mě vrátit jí objetí.

„Co myslíš, mohou učitelé ještě půl hodiny počkat?“ zeptal jsem se tiše. Nehledě na to, jak dlouhou dobu jsme spolu ve hře i v realitě strávili, když se ke mně Stacey přitiskla, dech se mi zrádně zatajil, začalo mi hučet v hlavě a po hrudi se mi rozlilo teplo postupně vyplňující celé mé tělo.

Splněn úkol: Úzce svázaná rodina, část 1.

Pro získání odměny si promluvte s Nejvyšší kněžkou Eluny a získáte i další úkol v pořadí.

„A co to odložit až na večer, Dane?“ Stacey se na mě prohnaně podívala a hravě vyklouzla z mého objetí. „Přesně jsem věděla, že není potřeba čekat celých třicet dnů! Stačí dokázat, že jsme zase spolu. Zajdeme si večer za Elzou?“

„Takže to bylo jen divadlo pro splnění úkolu?“ skoro jsem se zakuckal rozhořčením, ale Anastaria se ke mně opět přitiskla a její oříškové oči triumfálně zazářily dalším vítězstvím.

„Taky tě miluju, drahý,“ zavrněla mi do ucha a jemně mě do něj kousla. „Přeneseš mě na tréninkové cvičiště paladinů? Slibuji, že se večer přihlásím o zasloužený trest!“

Se zabručením jsem splnil Staceyinu žádost, ale protože ve mně ještě pořád hlodal její trik, chtěl jsem se zabavit prací. Když mi přibylo tolik levelů, stálo by za to zjistit, nakolik jsem zesílil. Přišel čas stát se opravdovým šamanem.

Ahoj, Fleito! Co právě teď kutíš? promluvil jsem na svou učednici, abych zjistil, jak pokročila. Něco mi napovídalo, že pokud se před Kornikem nebo Pronthem objevím bez tohoto úkolu, dost si toho od nich vyslechnu.

Nemůžete se svou učednicí telepaticky komunikovat, dokud nezaložíte soukromé spojení.

COŽE? Znovu jsem na Fleitu promluvil, ale objevila se ta samá zpráva. A pak znovu a znovu. Naše telepatie byla zablokovaná. Systém mi neřekl, že by Fleita nebyla ve hře, pověděl mi jen, že s ní nemůžu hovořit bez použití amuletu. Jak je to možné? Pochopil jsem marnost dalších pokusů kontaktovat šamanku a rozhodl se zeptat Kornika, co se to děje…

Nemůžete se svým učitelem telepaticky komunikovat, dokud nezaložíte soukromé spojení.

Ještěže jsem stál poblíž zdi, protože ve chvíli silného šoku naštěstí podepřela mé klesající tělo. Jsem si jistý, že pohled na šamana Zvěstovatele padajícího k zemi s užaslým výrazem na obličeji by se na barlionských fórech přehrával pořád dokola. Zablokovali mi telepatii!

Stacey? zpanikařil jsem a oslovil myšlenkou Anastarii.

Co se stalo? přišla okamžitá Staceyina odpověď a já jsem se trochu uvolnil. Až nyní jsem si všiml, že jsem se v očekávání odpovědi napjal jako pružina. Korporace totiž jednoduše mohla učinit přítrž našim rozhovorům i přesto, že ráno ještě vše fungovalo bez nejmenších problémů.

Hmm… už nic, myslel jsem si, že Korporace zablokovala mé šamanské schopnosti.

Všechny ne. Mám dojem, že udělali přítrž všem nezdokumentovaným možnostem, které jsme před aktualizací využívali. Například si nemůžu promluvit s Elunou, pokud nejdřív nepožádám o svolení od kněžek. Můžu je i poprosit, aby si s ní promluvily místo mě. Ani ve svém postavení nemám jako bohynina bojovnice dovoleno si s ní promluvit přímo. Tak tu jen sedím a snažím se přijít na to, jak se věci mají. A co ty?

Zatím jsem zjistil, že si nemůžu promluvit s vlastní učednicí ani učitelem. Začnu testovat všechno ostatní.

Večer mi povíš, na co jsi přišel, odpověděla mi Anastaria a odpojila se. Dokonce i když se odpojovala, cítil jsem, že všechno je nyní daleko víc kontrolované, a z té nepříjemné představy jsem zaťal zuby. Před aktualizací se mi Anastariiny myšlenky jednoduše zhmotnily v hlavě a opustily ji stejně tak neočekávaně. Teď jsem ale měl pocit, že veškerá komunikace podléhá přísnému protokolu: „Přejete si promluvit s vaší druhou polovičkou?“ „Vaše druhá polovička ukončila váš hovor. Ohodnoťte prosím telepatické spojení…“ Čeho se Korporace snaží touhle aktualizací dosáhnout?

Dopravil jsem se na cvičiště šamanů a otevřel tabulku pro vyvolávání duchů. Srdce mi vynechalo. Tabulka zela prázdnotou. Naprostou prázdnotou. Všech osm míst vypadalo, jako bych je dosud nepoužil! Kniha kouzel nápadně blikala a přilákala tím mou pozornost. Dostal jsem neblahou předtuchu.

Otevřel jsem knihu a znovu zanadával. Aktuálně jsem dokázal vyvolat jen dva nejnižší duchy – léčení a blesku. A to bylo všechno! Ačkoli jsem při hraní nacházel spousty nejrůznějších duchů, z knihy kouzel na mě hleděli jen dva základní.

„Můj upadající učedník se rozhodl poctít náš příbytek svou přítomností?“ zazněl vedle mě Kornikův ironický hlas a přinutil mě vzhlédnout od knihy. „Co po nás Jeho Zvěstovatelstvo požaduje?“

„Učiteli,“ sklonil jsem uctivě hlavu a nasadil si masku učedníka. „Vysvětli mi, prosím, co se stalo s mými schopnostmi.“

„Co s nimi?“ zeptal se goblin s hraným překvapením. Bylo mi jasné, že dobře ví, o čem mluvím.

„Nedokážu se spojit s učednicí, nemůžu se spojit ani s tebou, nemám žádné –“ Trpělivě a metodicky jsem vypočítal všechny „chyby“, kterých jsem si dosud všiml. Možná by se jim pod správným světlem mělo říkat spíš „změny“.

„To je jasné, že se s námi nemůžeš spojit,“ ušklíbl se Kornik. „Zařídil sis snad se mnou či se svou učednicí soukromé spojení? Ne. Vložil jsi duchy, které ses naučil, do knihy kouzel? Ne. Dělal jsi snad někdy něco jako zbytek normálních šamanů? Dám ti jednu šanci uhodnout správnou odpověď. Vůbec by mě nepřekvapovalo, kdybys neměl nejmenší tušení, čemu se tvá učednice právě teď věnuje. ‚Ó, běda mi! Nedokážu se s ní telepaticky spojit!‘ To tě nenapadlo zavolat jí na amulet? A to si říkáš učitel…

Buď rád, že můžeš aspoň skákat po celém Kalragonu jako nějaká interdimenzionální blecha. Být to rozhodnutí na mně, odebral bych ti i to. Jak můžeš vyvolávat duchy, když si ani nevzpomeneš na svého elementála? Nejvyšší vodní elementál si už ani nevybavuje, jak vypadáš! Ne, takhle to dál nejde. Ty, můj již brzy napravený učedníku, se budeš muset naučit být pravým šamanem místo toho divného tvora, kterým jsi byl před kataklyzmatem. Nehodí se, abys na první úrovni neustále vyvolával duchy padesáté úrovně.“

„Pokud bych dělal vše jako normální šaman, nikdy bych se nestal Zvěstovatelem.“ Nestál jsem o to, aby mě tohle NPC hubovalo a neodpovědělo na mou otázku. „Podle tebe se nechovám jako normální šaman. No a co? Každý šaman má svou cestu a já po té své došel až k jejímu konci. Nejvyšší vodní elementál na mě zapomněl? Mají snad šamani nějaká pravidla, kterých se musí při praktikování šamanismu neustále držet? Nebo snad existuje nějaký ideál šamana, se kterým se mám při každém rozhodnutí srovnávat? Šaman, kterým jsem byl před kataklyzmatem, byl velice reálný! Pokud ho chce někdo nějakým způsobem zničit, rád bych slyšel celou pravdu, tak mi konečně přestaň vykládat takové blbosti. Už jsem se jich za posledních několik měsíců naposlouchal až nad hlavu.“

„Ach, ty mě ale děsíš!“ pokračoval Kornik v posměchu. „On nemá rád blbosti, blbosti ho nezajímají – ne, tomuhle pánovi neříkejte žádné blbosti! Jsi můj učedník! Když řeknu, že se musíš něco znovu naučit, skutečně to musíš udělat. Nemá smysl chovat se, jak se ti zlíbí, a teprve později pročesávat Volné pláně při hledání problému, který jsi měl vyřešit před měsíci. Musíš být jako všichni ostatní a dodržovat pravidla!“

„Geranika nabídl dohodu,“ zazněl za mými zády Pronthův hlas. Otočil jsem se a uctivě jsem se před hlavou Rady šamanů uklonil. Dnes je hádám nějaký svátek, protože se nestává každý den, aby se hlava Rady procházela mimo svou kancelář. „Souhlasil se zničením Srdce chaosu, pokud Eluna s Tartarem upraví schopnosti všech svobodných občanů tak, aby odpovídaly standardům jejich vybrané třídy postav. Tím se myslí sjednocení podle zadaného vzorce. Bitva o Armard Geranikovi ukázala, jak nepředvídatelní umí být svobodní občané. Proto se rozhodl předložit svou nabídku.“

„A bohové s tím souhlasili?“ zeptal jsem se překvapeně. Pokud si vzpomínám, Renox se měl obětovat pro zničení Srdce chaosu. Korporace tento scénář změnila? Co se jim nelíbí na nestandardních hráčích? Celá hra byla postavena na našich ramenou! Nejzajímavější součástí Barliony byla možnost improvizovat a vymýšlet nečekaná řešení. Že by Korporaci už unavovalo neustále upravovat scénáře podle toho, s čím novým jsme zase přišli?

„Nechápeš ty důsledky?“ zvedl Prontho tázavě obočí a tím dal najevo nespokojenost s mou naprosto zbytečnou otázkou.

„Ale proč?“ povzdechl jsem a snažil se ignorovat orkovu reakci. „Proč bohové chtějí, aby všichni svobodní občané byli… průměrní?“

Prontho se nenamáhal s odpovědí. Hlava Rady šamanů se majestátně otočila, ztratila o mne zájem a vydala se směrem k jediné budově stojící na šamanském cvičišti. Audience skončila.

„Korniku?“ Uvědomil jsem si, že se od orka nic dalšího nedozvím, a proto jsem se otočil ke goblinovi.

„Jaké zas Korniku? Pokaždé, když se něco stane, slyším: Korniku, Korniku, Korniku,“ pitvořil se můj učitel. „Naučil ses vše, co ses naučit mohl! A vlastně daleko víc než ostatní! Řeknu to ještě jednou – musíš se zařadit do řady a přestat se snažit všechno změnit. Pochybuji, že by Eluna nebo Tartarus zanechali pro své oblíbence nějakou skulinu. Proč by něco takového dělali? Zítra tě budu očekávat. Musíme tě znovu naučit, jak vyvolávat duchy… No teda! Teď už jsem skutečně zažil úplně všechno. Zvěstovatel, který nemá nejmenší ponětí, jak být šamanem! To je snad noční můra!“

Kornik si ještě chvíli mumlal pod vousy, poodešel o několik kroků, naposledy se na mě podíval, ušklíbl se a zmizel. Vzduch okolo mě zahučel hlukem dalších šamanů, z nichž mnozí ještě neviděli Prontha na vlastní oči. Já jsem se chtěl od všeho oprostit. Kornik mi vlastně řekl, že bylo možné pokračovat ve vyvolávání duchů tím způsobem, na který jsem si zvykl. Proto se teď musím nad celou záležitostí pořádně zamyslet. Vůbec se mi nelíbí možnost, že skončím jako průměrný šaman.

„Mahane, už je to tak dlouho!“ Favaz, můj učitel klenotnictví, který se stal prvním mezi anhurskými mistry, mě přivítal s nehranou radostí. Dílnu, zničenou tornádem při rozkvětu Ying-Yangu, již dávno přestavěl. Gnóm přidal několik pater a nyní se po celé budově rozléhal hluk výrobců pracujících někde nad námi. Během posledních šesti měsíců zažilo klenotnictví svou renesanci. Popularita této profese se nyní rovnala kovářství či koželužství a z toho důvodu doznaly změnu ceny výrobků a potřebných surovin. Ještě před kataklyzmatem si pan Kristowski zoufal, kde jsou ty dny, kdy jednoduchý zlatý prsten s bonusem +5 bodů k jedné vlastnosti stál pouhých sto zlatých. Nyní se však cena prstenu dostala níže než cena surovin potřebných k jeho vyrobení. Tím se stalo zvyšování úrovně v mé profesi neúnosně drahou záležitostí. Na druhou stranu si ruce mnuli sběrači a kopáči. Hráči kupovali hromádky surovin po tisících, protože se chtěli stát dalšími skvělými klenotníky a oslepit Barlionu svým umem.

„Učiteli,“ sklonil jsem ze zvyku hlavu a pozdravil svého nadřízeného. Barlionská NPC se vyžívala v dodržování hierarchie, a proto nikdy neuškodilo se uklonit či předvést jedno pukrle navíc. „S potěšením vidím, že vaše dílna prosperuje.“

„To všechno jen díky tobě!“ V záchvatu vděčnosti mi gnóm položil ruku na ramena a přilil olej do ohně mé ješitnosti. Tedy pokud vůbec nějakou ješitnost mám. „Je velkou ctí říkat, že jsem učil klenotníka, který přiměl Ying-Yang k rozkvětu! Každý svobodný občan, který za mnou přijde, se nejprve ptá, zda zde studoval i šaman Mahan. Ačkoli ses u mě nenaučil základy našeho řemesla, upravení a vyhlazení tvých klenotnických schopností pochází ode mě!“

Gnóm přivolal jednoho ze svých asistentů, stroze mu něco přikázal a pak mi pokynul k dalšímu pokoji. Šlo o přijímací pokoj.

„Viděl jsem tvůj recept,“ pokračoval Favaz a nabídl mi čaj. „Velmi zajímavé řešení – dát šanci zamilovaným telepaticky promlouvat. Už jsi to vyrobil?“

„Jen jednu sadu,“ odpověděl jsem. Usrkával jsem čaj a všímal si dočasného zvýšení úrovně klenotnické profese. Ačkoli mi přidával jen deset bodů po dobu šedesáti minut, důležité bylo zjištění, že v Barlioně nyní nápoje dokázaly zvyšovat úrovně profesí. Vítaný přídavek pro hráče, kteří se rozhodli profesi zasvětit svůj život. „Musím vyrobit několik tisíc přívěsků, ale nemám nejmenší představu, kdy si mám na práci vyhradit čas. Tři až čtyři minuty na vyrobení jednoho je příliš dlouho. Skutečně moc dlouho. A proto jsem přišel. Doufal jsem, že byste mi mohl nějak poradit.“

„Co bych ti tak asi mohl poradit…“ rozhodil gnóm rukama. „Nezbývá ti než si sednout a dát se do práce. Recept nemůžeš na nikoho převést. Nemůžeš na něm nepracovat. Čeká tě jen práce, práce a pak další práce. Musíš pracovat i během odpočinku. Žádnou jinou radu ti nemůžu nabídnout.“

Najednou se seshora ozval zvuk rozbitého skla.

„Budižkničemu s oběma rukama levýma!“ zakřičel rozčileně Favaz. Gnóm se na mě omluvně podíval, vzhlédl ke stropu, zpátky na mě a nuceně klidným hlasem dodal: „Mahane, počkej tu prosím na mě. Přečti si nějakou knihu nebo si dolij čaj. Za chvíli jsem zpátky. Jednomu paznehtovi jsem nakázal, aby umyl okna, a co myslíš? Ten trouba je rozbije! Jak je možné, že někteří svobodní občané dokážou vyrábět neuvěřitelná mistrovská díla a jiným se podaří rozbít i litinovou kouli? Holýma rukama! Jak je možné, že jsi tak… tak… jiný než ostatní?“

I přes svůj mladý věk klenotník těžce vstal a došoupal se ke schodům, aby nešťastného hráče potrestal. Byl jsem zvědavý, kdo byl tím provinilcem, ale gnóm mě požádal, abych zůstal v přijímacím pokoji, a měl bych ho poslechnout. Je těžké uvěřit, že by Favaz neměl informace o výrobě přívěsků, a proto by nebylo vhodné právě teď riskovat atraktivitu, které se u něj těším.

Shora jsem zaslechl zvuky hádky doprovázené dívčím vzlykotem. Takže ten trouba je ženského pohlaví. Má touha jít se podívat najednou zesílila, až jsem dokonce vstal od stolu a přešel až ke schodům. V poslední chvíli a jen silou vůle jsem se přinutil změnit směr a zastavit před malou knihovničkou. Jelikož mi Favaz udělil povolení přečíst si knihy na polici, neočekával jsem mezi nimi nic hodnotného či použitelného, ale přesto jeden nikdy neví. Vytáhl jsem z police první knihu, která mi přišla pod ruku, a začal ji pročítat, abych přemohl touhu vyjít nahoru a zasmát se s ostatními hráči nebohé dívce. Klenotnické mýty a legendy. Aktualizace nijak nezměnila herní mechaniku čtení knih v Barlioně. Dokud nepřečtete knihu celou, neustále se bude otvírat na první nepřečtené stránce a otočit ji můžete až ve chvíli, kdy dočtete celý text. Imitátoři dělali vše proto, aby bylo tohle pravidlo pečlivě dodržováno.

K mému značnému překvapení se mi kniha líbila. Buď si Favaz do své skromné sbírky vybíral knihy velmi pečlivě, nebo zrovna tohle dílo jednoduše souznělo s mým stavem… Bylo prostě velice zajímavé číst si o starých klenotnických mistrech, z jejichž umu a šikovnosti vycházela skutečná mistrovská díla. V průběhu času se vyrobila a ztratila hromada uměleckých předmětů! Zázraky jako Borgiin prsten, který utlačovaní gnómové nabídli vládci orků a díky němu si vysloužili svobodu. Nebo Řetěz tužeb vyrobený elfy a darovaný králi trpaslíků. Stručně řečeno, Řetěz tužeb splnil tužby akorát elfům a nebozí trpaslíci museli několik let posluhovat tvorům s dlouhýma ušima. Dnes trpaslíci tenhle historický fakt popírají, ale legenda by jistě nelhala.

Zalapal jsem po dechu, když jsem spatřil ilustraci hravého prstenu se zeleným kamenem. Turmellorn – prsten z turmalínu, do nějž byly zasazeny úlomky mellornu. Prsten vyrobil Karmadont pro lorda elfů, který nikdy nepřijal převahu lidstva. Dnes leží království světlých a temných elfů pouze na severu našeho kontinentu. V dobách dávno minulých žili elfové po celém Kalragonu a lidstvo převyšovali populací i rafinovaností. Karmadont neměl v úmyslu si elfy podmanit silou, proto stvořil Turmellorn. Doufal, že elfům předloží důkaz toho, že lidé dokážou nejen bojovat, ale i vyrábět krásné předměty, které svou krásou předčí i elfské výrobky. Elfové však prsten nikdy neobdrželi. Karavana převážející prsten byla přepadena a Turmellorn se ztratil. Navždy z Barliony zmizel a stal se jen další trochu živější legendou.

Ani nevím, kdy mě obklopil designový mód. Prostě jsem si najednou uvědomil, že jsem se ocitl ve velkém, dobře osvětleném pokoji naplněném policemi, ponky, nejrůznějšími klenotnickými nástroji, dvěma pecemi, kopiemi mnou dříve vyrobených předmětů a spoustou dalších věcí, které měly za úkol zpříjemnit a zefektivnit proces výroby.

Vypadá to, že s aktualizovanou postavou mi Korporace představila i oficiální designový mód. Vždyť já jsem nikdy nesplnil postupný úkol na jeho otevření…

To určitě!

Náhlá touha vyrobit Turmellorn stejně náhle zmizela. Nevím proč, ale zvykl jsem si na práci ve svém starém a pochmurném designovém módu a v tomto světlém pokoji jsem se necítil ani trochu příjemně. Připadal jsem si, jako bych stál nahý na pódiu před davem lidí. Jistě se najdou tací, co nemají problém předvést své tělo, zvláště pokud mají co ukazovat, ale já nejsem ten případ. Ostře osvětlená dílna nabízela všechno možné, aby mi mou práci usnadnila, nechybělo dokonce ani rýsovací prkno pro návrhy výrobku. Já jsem ale vážně nic z toho nepotřeboval. Otevřel jsem poštovní schránku (aniž bych odešel z designového módu) a začal sepisovat dopis. Jen ať si se mnou poradí! Chci svůj starý designový mód zpět!

Drazí administrátoři,

rád bych vaši pozornost přitáhl ke skutečnosti, že jsem narazil na poněkud trapný designový mód, který má moje postava momentálně aktivní. Naprosto chápu, že by mělo být příjemné vyrábět v takovém prostředí, ale já bych s povděkem uvítal návrat mého starého, tmavého designového módu. Představa, že jsem přišel o šanci dokončit postupný úkol pro výrobce, je velice nepříjemná. Děkuji!

Několikrát jsem si svůj dopis přečetl a s úšklebkem poslal jsem ho administrátorům hry. Teď má kdokoli, kdo je za mě zodpovědný, jen jednu možnost – vrátit vše do původního stavu. Korporace nemůže můj dopis ignorovat – právě oni jsou důvodem, proč jsem se stal tím šamanem Mahanem. Kdybych začal nahlas vyjadřovat svou nevoli, mohou začít padat hlavy. A líbilo by se to snad někomu? Ne. Navíc nemohli můj designový mód zrušit a přinutit mě splnit postupný úkol bez něj. Kdo ví, kdy se k jeho dokončení dostanu? Možná za rok, třeba za dva. Až přijde jeho čas. Přesto jsem jako jediný klenotník Barliony vlastnil recept na výrobu přívěsků pro telepatickou komunikaci zamilovaných. Korporace by buď musela zničit recept a všechny hráče o svém činu uvědomit, nebo souhlasit s mými požadavky. Vlastně mi vyhovovaly obě možnosti. Ať se na to podívám z kteréhokoli úhlu, Korporace neměla příliš na výběr. Jistě mi tedy můj původní designový mód vrátí. Jsem kvůli němu ochoten bojovat až do poslední kapky krve!

„To je dobrá kniha,“ ozval se Favazův hlas a vrátil mě myšlenkami zpět do hry. Rozhlédl jsem se překvapeně okolo sebe a uvědomil si, že jsem během svých úvah opustil designový mód a stál jsem vedle knihovny s knihou pojednávající o klenotnických mýtech. „Je velká škoda, že předměty zmíněné v ní jsou pouhými legendami. Velice rád bych si o několika artefaktech nastudoval víc informací a pokusil se objevit jejich recept.“

„Učiteli, kniha mluví o jistém Turmellornu. Mohl bych se o tom prstenu dočíst ještě jinde?“

„Turmellorn?“ zeptal se gnóm překvapeně. „Na co ho potřebuješ? Tento prsten je pro lidi – och, promiň mi to – pro draky nepoužitelný. Navíc jde jen o legendu. Je to plné pohádek o starých klenotnických mistrech.“

„Zkušenost ukazuje, že legendy spjaté s Karmadontem bývají často pravdivé. Ten muž mě velmi zajímá, a to jako reálná osoba, jako lovec, který se stal císařem, a neméně i jako mistr, který vyrobil šachovnici, Altairského sokola, Turmellorn a Tři císaře. Jaké další zázraky pocházejí z Karmadontových rukou?“

„Altairský sokol?“ Favaz svraštil obočí, jako by se snažil na něco si vzpomenout, ale pak jen pokrčil rameny a zamumlal: „O něčem takovém jsem jaktěživ neslyšel… Mahane, chápu tvou touhu, ale musím tě zklamat – nemám úkol, který hledáš. Možná ti na tvé otázky dokáže odpovědět poustevník. Jeden z našich mistrů ti o něm pověděl, že ano? Už jsi ho navštívil?“

To je ono! Jak jsem mohl na tento úkol zapomenout? Podle mých představ by poustevníkem mohl být sám Karmadont, jelikož nikdo vlastně nevěděl, kde se nachází císařův hrob… nebo jestli vůbec nějaký hrob existuje! Odložme však hypotetické otázky ohledně poustevníka i Karmadonta na později a zkusme z Favaze získat co nejvíce informací.

„Bohužel se mi ho nepodařilo vypátrat před kataklyzmatem ani po něm, ale děkuji za připomenutí. Učiteli, rád bych se vrátil ke své původní otázce – existuje nějaký způsob zrychlení výroby přívěsků? Mohu si pořídit třeba jisté elixíry podobné vašemu čaji, které zvyšují nejen úroveň klenotnictví, ale i rychlost výroby?“

„Elixíry?“ Gnóm si zamyšleně zamnul bradu a hleděl ke stropu. „Existuje jeden elixír… ale ne, ten by něco takového přece… vždyť je to jen nesmysl, pohádka pro děti… Ne, nemyslím, že by ti v tom něco mohlo pomoci.“

„Omluvte mou neomalenost, ale co máte na mysli za pohádku?“

„Prostě normální pohádku. Alchymisté strávili několik posledních tisíc let snahou obnovit Merlinův elixír… bohužel bez úspěchu. Podle těch legend, které máš tak rád, má elixír na výrobce až zázračný účinek. Není přesně známo, co dodává, ale jediný zdokumentovaný případ požití Merlinova elixíru vedl k postavení císařského paláce. Jedním mužem. Během jednoho dne. Nikdo si nepamatuje jméno toho stavitele, ale všichni vědí, že se napil Merlinova elixíru. Ten mu dal sám Karmadont.“

„Zase Karmadont?“ podivil jsem se.

„Hmm, asi jo… no ano. Opět on,“ odpověděl gnóm zamyšleně. „Ten muž byl stavitel, a proto si ho alchymisté moc nevšímali, ale… Víš, je to vlastně hodně zajímavé. Od té chvíle se Merlinův elixír nikde neobjevil. Zajímalo by mě, jak ho první císař získal…“

Gnóm zmlkl a jeho mysl se ponořila do jakési nirvány. Snažil jsem se v konverzaci pokračovat, ale Favaz mi odpovídal jen jednoslabičně, čímž mi naznačoval, že je čas odejít.

Přestal jsem se snažit gnóma popichovat, pozvedl k očím knihu o legendárních klenotech a zalistoval zpět na stránku s Turmellornem. Prsten mi připadal skvělý. V hrudi mi opět zaplápolala touha vstoupit do designového módu a pokusit se prsten vyrobit. Touhu jsem však udusil, protože jsem neměl chuť pracovat v nyní jasném světle nového módu. Se zklamaným povzdechem jsem vrátil knihu zpět na její místo a otočil se k odchodu. Jak jsem však procházel dílnou, něco mě zarazilo a zastavilo… Hráči okolo mě pilně vyráběli prsteny a nevšímali si svého okolí. Téměř u každého ponku stál nějaký hráč – ale jen téměř. Zastavil jsem se u jednoho z prázdných ponků, který na mě pomrkával jako osamělá nymfomanka.

Uvědomoval jsem si, že se musím setkat s poustevníkem a zjistit, co se to vlastně děje, ale přesto jsem váhavě přistoupil ke stolu, posadil se na dřevěnou židli a položil dlaně na dost poškrábanou pracovní plochu. Turmellorn? Ne, teď ještě ne.

Designový mód téměř pohltil mou mysl a změnil mé okolí ve světlou dílnu, ale snažil jsem se soustředit. Barliona je velmi zajímavá hra. Pokud je hráčům umožněno vstoupit do prastarého designového módu, je jasné, že ho mohou použít, kdykoli se jim zachce. I přes nově odemknutou dílnu připravenou jen pro mě si prostě musím představovat, že mě obklopuje temnota. Jistě ji jen tak nezahodili!

Po nějaké době se mi před očima místo tmavého designového módu objevil přívěsek milenců. Pokud jsem tomu dobře rozuměl, podvědomí se cítilo vinno a tímto způsobem mi připomnělo dopis od pana Kristowského obsahující padesát dvojic, které jako první obdrží své přívěsky. Již se s nimi dohodl, jakou práci budou pro náš klan vykonávat. Nyní všichni jen čekali na slíbený předmět. V poště mě čekal jediný diamant. Serart nabídl, že zbytek přesune do klanového trezoru. Vlastně mi můj manažer několikrát ve zprávě připomínal, že je potřeba objednávku vyřídit co nejdříve. Velice se mi líbilo, že mi nevolal na amulet. Serart dobře rozuměl tomu, že pokud se mi v tu chvíli nechtělo něčemu věnovat čas, nemělo smysl mě nutit, a zacházel se mnou velmi jemně. Měl ke mně dost ohleduplný přístup.

Využil jsem výhody nového designového módu, otevřel poštovní schránku a vytáhl dopis se jmény padesáti párů. První skupina. Dvojice hráčů rozhodnutých se sblížit, a to při práci pro můj klan. Padesát párů – to je přibližně 150 minut práce. To je moc. Sakra, to je vážně moc!

Znovu jsem otevřel poštovní schránku, pohrál jsem si s jejím nastavením a před očima mi prosvištělo 87 tisíc řádků (které hned zmizely) – celkový seznam všech, kteří si napsali o přívěsek. Obludnost situace, ve které jsem se ocitl, mě ochromila. První skupina lidí byla v porovnání se zbytkem jen kapkou v oceánu. Musím s tím něco udělat. Ale co?

Vyrobení přívěsku se odehrálo standardně. Prostě jsem aktivoval recept, vytvořil projekci diamantu, systém sám opracoval kámen, rozdělil ho na dvě poloviny, očistil ho a otevřel přede mnou dvě tabulky čekající na jména zamilovaných. Jakmile jsem je vložil, přívěsky se spojily s danými hráči. Pak se virtuální projekce propojila se skutečným diamantem a přívěsky byly hotové. Není v tom žádný háček či námaha – prostě jen rutina. Proces vytvoření přívěsku trval tři minuty. A po celou dobu není sám klenotník ničím víc než jen divákem – systém vše zpracoval úplně sám. Jen mu to trvalo hrozně dlouho!

Povzdechl jsem si a snažil se uklidnit. Rozhodl jsem se zamyslet nad nejrůznějšími možnostmi, jak tento problém vyřešit. Nejjednodušším řešením by bylo proces výroby urychlit. Na něco takového potřebuji Merlinův elixír, ale netuším, jak ho získat. Co jiného bych mohl zkusit? Například začít s jedním přívěskem a nějak spustit rovnou výrobu dalšího, aby výroba probíhala paralelně. Jak toho však docílit? A je to vůbec možné? Musím se zeptat Favaze. To je asi vše. Nenapadá mě už nic jiného – postup výroby přívěsků je příliš striktní a… Počkat!

Striktní postup!

Vzrušením mi poskočilo srdce. Odhodil jsem všechny ostatní projekce, co mi dlely před očima, a snažil jsem se co nejrychleji svůj nápad zrealizovat. Kdo řekl, že nejdřív musím opracovat diamant a teprve pak k němu přidat jména? Proč to nezkusit obráceně? Mohl bych například připravit dlouhý seznam jmen a k nim pak připojit projekci diamantu. Netuším, zda něco takového funguje, ale nápad se mi zalíbil. Chci ho hned vyzkoušet!

Od první chvíle se vyrojily nejrůznější komplikace. První otázka, na kterou jsem neznal odpověď, zněla: jak mám připravit projekce jmen? Jde o jednoduché jméno bez jakýchkoli vlastností jako pohlaví, třída postavy, vzhled nebo rasa – jméno je spojeno s hráčem jen tím, že neustále visí nad hlavou jeho postavy. Jak mohu systém přimět, aby pochopil, že tohoto hráče váže láska k jinému hráči, o kterém jsem kromě jména nevěděl vůbec nic? Jméno je sice v Barlioně jedinečné, ale vlastně nevím, jestli je svázané jen s naším kontinentem, nebo s celou Barlionou. To je dobrá otázka. Musím se nad tím pořádně zamyslet. Ale v tuto chvíli bylo důležité ještě něco dalšího – jak?

Hmm… Možná je ta otázka špatná. Možná bych se měl místo jak ptát proč. Proč se lidé rozhodli být spolu? Proč touží strávit celý týden svého herního času prací jen proto, aby mohli s druhou osobou důvěrněji komunikovat? Láska? To je hezká odpověď – možná dokonce i správná – ale k předmětu se nijak nevázala. Pro někoho je láskou být tomu druhému neustále nablízku. Pro jiné je to společně strávená minuta jednou týdně nebo letmý pohled dvou kolemjdoucích, kteří spolu vlastně nikdy nepromluví. Může to být i společná aktivita, podobné myšlenky, stejné zájmy… Jedinci žádající přívěsky jsou neskutečně rozdílní a je nemožné vymyslet celosvětově přijímaný koncept lásky.

V tom případě je třeba se vrátit k původní otázce – je zde láska skutečně tím nejvhodnějším? Chtějí hráči telepaticky komunikovat jen kvůli lásce? Třeba je to možnost být tomu druhému nablízku. Možnost použít komunikační kanál, do kterého nemá nikdo jiný přístup? Třeba kvůli touze sdělovat tomu druhému nejen slova, ale i pocity?

Projel mnou třas i přesto, že jsem se nacházel v Barlioně a obklopoval mě designový mód. Fyziologicky řečeno – herní postava nemohla cítit třes, ale nervový systém hráči přece nikdo neodebral. Najednou jsem si uvědomil, co spojuje hráče žádající o přívěsek. Má první myšlenka byla přece jen správná – skutečně šlo o lásku – ale ta byla jen špičkou ledovce. Nemít Anastarii, asi bych k tomuto závěru nikdy nedospěl.

První část padesáti objednávek skončila v koši. Světlo nového designového módu mě již nezajímalo. Jednoduše jsem mu nevěnoval pozornost. Pokud se mám dát do práce, vyrobím najednou přívěsky pro celý seznam hráčů. Jinak to nepůjde. Jaký je rozdíl mezi tím, zda přívěsek potřebuje jeden pár nebo osmdesát sedm tisíc párů? V aktuální podobě nehrál počet šperků nejmenší roli.

Důležité bylo úplně něco jiného – jednota!

Jako axiom budeme brát to, že se oba lidé milují. Co to znamená? Projevy lásky, jak už jsem pochopil, mohou nabrat nejrůznějších podob. Ačkoli mě Stacey milovala, prováděla mi před kataklyzmatem hrozné věci. Přesto však šlo o lásku, ať to zní jakkoli podivně. Proč něco takového dělala? Vyžívá se snad v sadismu? No to určitě!

Jednala tak, protože mě chtěla uchránit před hrozbou. A chovala se nejlíp, jak to dokázala. Následuje otázka proč? Ale na to už vlastně znám odpověď: zamilovaná osoba se bez své druhé polovičky necítí celistvá. Právě to sousloví – druhá polovička – říká, že jen ve dvou jsou ti lidé jedním celkem. Lze použít i jiná slova jako například „pár“, „rodina“, „partneři“… ale hlavní myšlenka se nemění. V jisté chvíli se dva lidé, kteří se vzájemně milují, cítí jako jeden celek. Proč v jisté chvíli? Protože nemůžu ignorovat možnost, že se jeden z dvojice zamiluje ještě do někoho jiného. To je samozřejmě možné, ale na tvůrčí činnost to nemá žádný vliv.

Měl bych diamant rozdělit na dvě části, očistit je a spojit je se jmény… Takový postup by samozřejmě fungoval, ale není to ta správná cesta. Potřebuji se naučit, jak pracovat se jmény. Musím vzít jakákoli dvě jména (před očima se mi objevila dvě jména, jako by mi systém četl myšlenky) a vytvořit z nich jeden celek. Provázat je takovým způsobem, že by je dokázala rozmotat jen nejvyšší kněžka a tím by zpřetrhala pouto mezi hráči. Chtějí být spolu? Ať jsou tedy skutečně spolu!

Aniž bych vlastně chápal, jak jsem to provedl, přiřadil jsem Rosgarda Otravného k mé pravé ruce a Cyree Obránkyni k levé. Přitáhl jsem obě dlaně k sobě a propletl prsty tak silně, až se v sobě zaklínily. Od této chvíle navždy vás prohlašuji za pár! Dvě jména se přímo před mýma očima srazila, spojila, vytvořila nepopsatelnou směs písmen a barev a změnila se v zářící kouli. Přívěsek prvního páru byl hotov.

Vzhlédl jsem k seznamu před sebou a hned jsem věděl, co dělat. Přiřadit k pravačce, druhé jméno k levačce, spojit ruce, směs, zářivá koule a …

„MAHANE!“ Skrz designový mód ke mně dolehl Favazův hysterický výkřik. „KOLIK TOHO JEŠTĚ MUSÍME VYTRPĚT?“

Hádám, že jsem udělal něco hrozného, ale nemohl jsem se podívat co, protože záporný bonus „Paralýza“ mi to na příštích 48 hodin znemožnil. V tu chvíli jsem si uvědomil, že ležím na něčem hrozně studeném a příšerně nerovném, jako by někdo na podlahu nasypal horu kamenů a shodil mě na ně.

„Šamane Mahane! Zatýkám vás za zničení klenotníkovy dílny a usmrcení dvaapadesáti svobodných občanů!“ Gnómův pronikavý křik doprovodilo zavrčení strážného anhurské hlídky.

Stacey, potřebuju pomoc! podařilo se mi poslat myšlenkovou zprávu, když se mi s klapnutím sevřel okolo krku chladný železný obojek. Povedou mě do cely v řetězech. Chytili mě strážní, vedou mě pryč…

Barlionské vězení je legrační místo. Na jednu stranu jsem kromě temnoty vůbec nic neviděl kvůli paralýze. Na druhou stranu jsem však tohle místo navštívil během hry za lovce, a proto jsem si své okolí dokázal živě představit. Kamenné zdi nejenže blokovaly veškerou komunikaci a přivolání od kouzelníků, ale dokonce i mé telepatické spojení s Anastarií. Světlo sem přicházelo malým okénkem s prorezivělou mříží, která však dokáže odolat nárazům beranidla. Od okolního světa hráče oddělovaly dřevěné dveře. Všechno prostě připomínalo klasický žalář a já jsem byl nakonec vlastně vděčný, že mi záporný bonus nedovolil tohle místo znovu spatřit.

Snažil jsem se sebevíc, ale designový mód ve vězení prostě nefungoval. Mohl jsem tam jen sedět a čekat na Stacey. Pokud za mě do půl hodiny zaplatí kauci, odejdu z vězení, odpojím se ze hry a vrhnu se na fóra, abych zjistil, co se to sakra stalo.

„Pojď ven, Mahane!“ O dvacet minut později se dveře cely otevřely. Strážný si mě zamračeně změřil od hlavy k patě a s neskrývaným opovržením ke mně promluvil: „Tentokrát ses dostal ven, vrahu! Můžeš děkovat shovívavým zákonům našeho císařství!“

Dva body atraktivity, které jsem u tohoto chlapíka měl, mi oznamovaly, že se strážný jen tak tak drží, aby mě nezabil. Co jsem mu provedl? Zabil jsem snad při nehodě nějaké NPC? To jistě ne. V takovém případě by mě jen tak snadno nepropustili. Kdokoli, kdo ve městě zabil nějaké NPC, byl potrestán v plném rozsahu práva. Na tomto principu byla postavena celá Barliona. Ačkoli… Jaké zabití? Vždyť to pravidla zakazují!

„Zločinec!“ zavrčel strážný, když mě přivedl ke správci věznice. Právě v tu chvíli se mi vrátil zrak. Systém mě informoval, že mě Anastaria zbavila záporného bonusu. Objevil jsem se v malé pracovně se stolem, za kterým sedělo prošedivělé NPC. Jeho černý knír vypadal oproti bílému pozadí jako střed terče. Stacey stála trochu bokem a pozorovala mě jízlivým pohledem. Tenhle úšklebek jsem znal. Nevzejde z něj pro mě nic dobrého. Vypadá to, jako by se mi podařilo vzbudit nějaké pozdvižení.

„Kolikrát vám mám, seržante, opakovat,“ promluvil unaveně správce, „že zločinci se nacházejí jen v celách. Jakmile je osoba propuštěna, přestává být zločincem. Vraťte se!“

„Šamane Mahane,“ promluvil ke mně starý muž, jakmile strážný odešel z místnosti, „jménem císařství se vám omlouvám za zadržení. Neměli jsme právo vás uvěznit. Herold a Anastaria nám vše již vysvětlili. Můžete jít.“

„Já tomu vůbec nerozumím,“ zamumlal jsem překvapeně. „Proč jste mě vlastně zadrželi?“

„Tobě se totiž, můj drahý, podařilo zničit dílnu. Znovu,“ vysvětlila Stacey.

„Zničil jsem ji i minule a žádný trest mě nečekal!“

„Minule jsi přitom nezabil 52 svobodných občanů.“

„Vždyť je zabití ostatní hráčů zablokované! Nemohl jsem jim nijak ublížit! Barliona měla jakémukoli ublížení na zdraví zamezit!“

„Ty jsi to přesto dokázal. Máš na sobě známku zabijáka. Teda měl jsi ji, když jsi vešel do pracovny. Ale za tyhle vraždy tě nečeká žádný trest. Myslím, že sám císař nechápe, jak se ti to podařilo. Chtěli tě uvěznit kvůli něčemu jinému.“

„Za zabití dvou jednotek anhurských strážných,“ promluvil správce a vložil se do naší konverzace. „Svou rukou jste do Šedých plání odeslal dvanáct silných bojovníků a jen polovina z nich na sobě nesla známku smrti. Šest nových rekrutů si své známky zatím nevysloužilo a již nikdy nevyslouží. Za to jsme vás chtěli potrestat.“

„Dvě jednotky?“ zašeptal jsem překvapeně. „Ale jak?“

„Jeden z rekrutů byl bratrem mého seržanta,“ pokračoval správce a ignoroval mou otázku. „Vyrostli bez otce a jejich matka požádala staršího z bratrů, aby na toho mladšího dohlížel. Naverbovali ho do anhurské městské hlídky, což je jedna z nejbezpečnějších služebních stanic, ale šaman Mahan přesto objevil způsob, jak dokázat opak. Můžete být hrdý, vaše jméno vstoupilo do historických zápisů města Anhurs.“

Stacey, co se děje? Proč mě tak smaží?

Myslím, že jsou všichni prostě v šoku. Žádnému hráči se zatím nepovedlo zabít strážného. Obyčejně padnou na zem s jedním bodem zdraví, ale ve tvém případě, jak už to tak chodí, byl obvyklý postup zatlačený do kouta. Pošli mi herní protokoly, chci vidět, co jsi dělal.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptal jsem se opatrně správce věznice a poslal jsem Stacey protokol o výrobě přívěsků. Až příště začnu spojovat jména s drahokamy, měl bych si najít místo v dostatečné vzdálenosti od lidských příbytků.

„A s čím? Jeho matka dostane kompenzaci ve zlatě. Nebude do konce života muset pracovat, ale to jí nevrátí jejího syna. Vy svobodní občané umíte jen jediné – zabíjet. Lidé, co na sobě nesou známku smrti, nikdy nedokážou pochopit žal matky, která ztratila svého syna.“

Stacey, mám na tebe jednu otázku, která mě zaráží svou novotou – je v Barlioně peklo nebo ráj? Místo, kam se odebírají zemřelá NPC? Šedé pláně jsou jen pro hráče, nebo ne?

No… Každý z bohů má své prostory. Tento strážný pravděpodobně věřil v Elunu a po své smrti by měl vstoupit do Erebu. Je to místo pro mrtvé, kde se duše smíchají, rozpustí se jedna v druhou a přestanou být osobnostmi.

Je ten přesun okamžitý? Rozpustí se duše hned, nebo celý proces trvá delší dobu?

Prosím tě, neříkej mi, že se chceš vydat za strážnými, Dane. Není to možné.

Jedna skvělá žena mi kdysi řekla: „Neexistuje nic nemožného. To ti jen pouta tvého vědomí nedovolují dělat to, co si přeješ.“

Já jsem něco takového nikdy neřekla!

A kdo mluvil o tobě? Citoval jsem svou matku… Kdy začínáme s hrobkou?

Zítra.

Takže mám celý den. Skvělé!

Zhluboka jsem si povzdechl, posbíral zbytky sil a promluvil jsem:

„Smrt mladšího bratra vašeho seržanta padá na mou hlavu. Nebudu žádat o odpuštění a nebudu se chovat, jako by se nic nestalo. Nechci slibovat nesplnitelné, ale povím vám jedno – udělám vše, co budu moci, abych přivedl jeho i zbytek padlých strážných z Erebu zpět. Dávám vám své slovo šamana!“

Stacey zavrtěla hlavou, jako by se rozhodovala, který z blázinců by mi vyhovoval nejlépe, ale zároveň se přede mnou objevila následující zpráva:

Dostupný úkol: Kdo stráží strážné?

Popis: Přiveďte anhurské strážné zpět z Erebu. Časový limit pro splnění úkolu: 24 hodin. Typ úkolu: „Já věděl, že si vybereš tuhle možnost!“ – James. Odměna/trest: proměnná.

3. KAPITOLA

EREBUS

„Mahane a Anastario!“ promluvila Elizabeth překvapivě ledovým hlasem, když jsme k ní přišli. Splněný úkol nám umožnil přeskočit dlouhou čekací dobu a do kanceláře nejvyšší kněžky nás uvedli hned. „Čemu vděčím za tu čest spatřit Zvěstovatele a generálku paladinů?“sdot

Získána odměna: +2000 reputace u kněžek Eluny, +1000 reputace u bohyně Eluny.

„Eminence,“ pronesli jsme najednou se Stacey, když se před našima očima objevila odměna. Najednou jsme se i uklonili, jako bychom si to hodně dlouho nacvičovali. Pak jsme se na sebe překvapeně podívali a začali se smát.

„Vidím, že vám společně strávený čas prospěl,“ poznamenala Elza stejně ledovým hlasem a ignorovala naši radost. Nejvíce udivující na tom bylo, že jsem tak chladný přístup od Elizabeth dosud nezažil. Skutečně jsem se snažil zastavit smích, ale nic nepomáhalo. Stres z předešlého uvěznění se teď odbourával pomocí záchvatu smíchu.

„Nejvyšší kněžko, navštívili jsme tě kvůli jedné záležitosti.“ Anastaria jako první dostala smích pod kontrolu, sebrala se, několikrát se zhluboka nadechla a promluvila klidným hlasem. „Splnili jsme první část úkolu a dokázali, že je naše rodina silná.“

„Tak silná, že jsi přerušila studium s mými kněžkami a odběhla vytáhnout Mahana z vězení?“ zvedla Elizabeth výmluvně obočí. „Pár hodin bylo pro tebe natolik kritických, že jsi kvůli nim pohrdla mými dary?“

Dane, musíme odsud co nejdřív vypadnout! Moje atraktivita u ní spadla na 50 bodů. Něco s ní není v pořádku, proletěla mou myslí Anastariina telepatická zpráva.

„Elizabeth, je mou chybou, že –“ spustil jsem, ale nejvyšší kněžka mě přerušila.

„Samozřejmě, že je to tvoje chyba, o to se snad nikdo nepře,“ otočila se ke mně Elizabeth. S překvapením jsem sledoval, jak mých 100 bodů atraktivity u ní (na které jsem byl jaksepatří pyšný) najednou kleslo na 70. Pro průměrného hráče to byl stále dostatečný počet, ale pro mě byla změna nepřijatelná. Smích mě okamžitě přešel. Co se stalo? „Nejvíc mě mrzí ta tvá nestabilita. Jakmile se objeví nějaké problémy, existuje velká šance, že je přímo v jejich středu šaman Mahan.“

„Nejvyšší kněžko,“ pokračoval jsem tvrdohlavě i přes Anastariinu snahu odtáhnout mě z kanceláře. „Prožili jsme spolu mnoho dobrého i zlého. Hlídali jsme jeden druhému záda a opětovně se vzájemně zachraňovali. Vysvětli mi tedy, co způsobilo tvou nevoli…“

„Vysvětlit?“ Na tváři NPC se najednou objevil výraz hraného překvapení. „Proč tě najednou zajímají vysvětlení? A to především vysvětlení jiných lidí a ne to tvé? Není náhodou tvým mottem ‚Vpřed a jen vpřed! Dozadu nehledět!‘?“

„Přijde mi, že sis mě s někým spletla,“ bránil jsem se. Anastarii se nepodařilo postrčit mě směrem ke dveřím, a proto jen cosi zamumlala a zůstala stát vedle mě. „Během naší známosti jsem nikdy neprovedl nic bez dobrého úmyslu. Z něčeho takového mě nikdo nemůže vinit.“

„Skutečně? Doslova před dvěma hodinami šaman poslal šest budoucích strážných na věčný odpočinek. Byli mladí, nezkušení, nevytrénovaní! Samozřejmě k tomu došlo naprosto vědomě a s očekáváním beztrestnosti. Dobrá práce, Mahane! Vlastně sis jich ani nevšiml! A teď se mi tu snažíš naznačit, že můžeš své činy vždy ospravedlnit?“

„Právě proto jsem tady,“ začal jsem vysvětlovat, ale Elza mě znovu přerušila:

„Sázíš na mou laskavost a pochopení? Snažíš se uniknout zaslouženému trestu? K tomu nikdy nedoj–“

„NEZAJÍMÁ MĚ MŮJ TREST ANI JEHO VYKONAVATEL!“ Nikdy jsem neměl představu, jak hlasitě dokážu křičet. Tedy větší část mě samotného tu představu neměla. Elza překvapeně zmlkla a umožnila mi pokračovat: „Jsem připraven okamžitě přijmout jakýkoli trest! Ale než dospěješ k nějakému rozhodnutí, pověz mi, jak mohu vstoupit do Erebu!“

Elizabeth padla do svého křesla, jako by jí nohy vypověděly službu, a celou kancelář pohltilo ticho.

„Nemůžeš přivést mrtvé zpět, šamane.“ Elunin melancholický hlas mi dal najevo, že se v kněžčině kanceláři objevil další host. „Dokonce ani žalem ztrápená matka, jako tady Elizabeth, nemůže něco takového dopustit.“

„COŽE?“ vykřikli jsme se Stacey najednou a otočili hlavy od Eluny k Elizabeth a zpět v ochromeném úžasu. Elizabeth byla matkou, která ztratila syna? Rváčovi se něco stalo?

„Avtondil dosud nezískal známku smrti,“ pokračovala Eluna a Elizabeth jen temně hleděla na prázdný papír ležící na jejím stole. „Byl tak dychtivý sloužit císařství, že se přihlásil jako pomocník stráže. Exploze, kterou jsi náhodou zapříčinil, se udála právě ve chvíli, kdy Avtondilova jednotka procházela okolo dílny. Šest mrtvých. Šest mladých a nezkušených občanů císařství. A mezi nimi syn mé nejvyšší kněžky. Nemohu nic dělat, Mahane. Stejně jako ty.“

„Já mám dvacet čtyři hodin na to, abych je přivedl zpět,“ pronesl jsem tvrdohlavě. Elunina autorita v těchto záležitostech na mě dopadla stejně silně jako kamenná deska a nutila mě odmítnout tento riskantní podnik, přemístit se někam do vzdálené části Barliony, smazat svého šamana a vlastně zapomenout, jak kapsle pro virtuální realitu vypadá. Pokud mi bohyně říká, že je nemožné kohokoli přivést zpět k životu, nemá smysl se do toho vůbec pouštět. Avšak úkol v mém seznamu mě nutil vzepřít se nejmocnější osobě Barliony a se zaťatými pěstmi si stát za svým názorem. Rváč musí být přiveden zpět do světa živých a úkol mi naznačoval, že to je proveditelné.

„Erebus není přístupný živým,“ pokračovala Eluna.

„V tom případě se tam vydám jako mrtvola,“ odmítl jsem se podvolit. „Čím déle mě budete zdržovat, tím méně času mám k dispozici.“

„Mahane, prostě to není možné,“ odvrátila Elizabeth zrak od prázdného papíru a podívala se na mě s očima zalitýma slzami. Já bych ty vývojáře nejradši zabil! Při pohledu do očí matky, která mou vinou přišla o syna, zmizelo vnímání virtuální reality. Dosud jsem nezažil, aby mi celým tělem prostupovalo takové zhnusení. Chtěl jsem jediné – pomoci této ženě získat zpět svého syna. Barliona se pro mě stala realitou a NPC s kódovým označením nejvyšší kněžka Eluny se změnilo na matku oplakávající svého mrtvého syna. Už to pro mě není jen kus softwarového kódu.

„Elzo, v tomhle světě existuje cosi, čemu říkáme naděje. Dokud žije naděje, žije i Rváč a dalších pět strážných. Eluno, co musím podstoupit, aby mě pustili do Erebu?“

„Musíš zemřít,“ pronesla po krátké odmlce věcně bohyně. „Musíš zemřít a odejít z Šedých plání. Buď na pozoru, Mahane, z této cesty se taky nemusíš vrátit.“

„V tom případě na mě vzpomínejte,“ podařilo se mi vyslovit těsně před tím, než se mi hlava rozletěla na milion malých kousků. Zabila mě sama Eluna.

Nahrávání…

Potvrďte, prosím, že si přejete vstoupit do lokace Erebus.

Přečtěte si pravidla, prosím.

Byl jsem přinucen přečíst dlouhý odstavec, ze kterého by mi v normálním případě sjížděl mráz po zádech. Ukázalo se, že Erebus je jednou z uzavřených herních lokací, a pokud nesplním daný úkol, můj šaman tu může zůstat až do konce světa. Samozřejmě ne až do konce světa, ale minimálně do chvíle, než Korporace umožní jeho ztracenému duchovi návrat do hry. Usmál jsem se a stiskl tlačítko „přijímám“, které se objevilo po přečtení celého textu. Mé okolí se najednou dalo do pohybu.

Okolo mne se obtočila mlha a postupně se několik metrů ode mě měnila v temnotu. Cítil jsem se, jako bych byl lampou snažící se odehnat temnotu tohoto světa, ale chyběl mi k tomu dostatečný výkon. Světlo vycházející ze mne jiskřilo a blýskalo, ale nepůsobilo přesvědčivě. Nicméně jsem vyzařoval dostatek světla na to, abych mohl sledovat kamenitou dlažbu táhnoucí se přede mnou do mlhy a strmý svah na obou stranách cesty padající do téže mlhy. Rozklepala se mi kolena a musel jsem si kleknout. Kdo ví, jak je ten sráz hluboký? Můžou to být jen dva metry, ale stejně dobře se může táhnout donekonečna. Chodník přede mnou byl asi jen padesát centimetrů široký, a proto by stačil jen závan vzduchu, abych se na něm neudržel a spadl do prázdna.

Přinutil jsem se vstát a ukázalo se, že první krok bude dost složitý. Mysl chápala, že se nacházím ve hře, ale divoký strach z neznámého a z výšek spoutal mé svaly, změnil mi nohy v chomáče bavlny a přinutil mě lehnout si, abych z chodníku nemohl spadnout. Několik minut jsem bojoval sám se sebou, a dokonce jsem se několikrát odpojil do reality, abych svému podvědomí dokázal, že svět okolo je vlastně jen takový obrázek. Naštěstí to pomohlo a já jsem se pomalu šoural vpřed.

Podle očekávání došlo k přerušení mého spojení s okolním světem. Neměl jsem přístup do kanálu klanu, k poštovní schránce, k amuletům a ani k telepatickému spojení s Anastarií. Byl jsem sám. Jediná dobrá zpráva bylo, že se odpočet časového limitu na splnění úkolu zastavil vždy, když jsem se odpojil do reality. Úkol musím splnit během čtyřiadvaceti herních hodin, ne reálných. To mě potěšilo, protože si budu moci večer promluvit s Anastarií, až mě vytáhne z kapsle, abych jí povyprávěl vše, co jsem zde viděl. A když už mluvíme o tom, co tu vidím… Sakra! Nemůžu tu zapnout ani nahrávání videa!

„CIZINČE!“ protrhl temnotu zničehonic táhlý a zlověstný šepot. Znělo to, jako by obrovský had zapomněl na syčení a naučil se mluvit lidskou řečí, aby mohl strašit okolojdoucí šamany. „CO POHLEDÁVÁŠ V ZEMI MRTVÝCH?“

„Zdravím!“ zakřičel jsem pro každý případ a všiml si záporných bonusů, které na mě mrkly a zmizely, přičemž s sebou vzaly 10 % mého zdraví. Hlas mě nejenom vystrašil, ale dokonce mě i zranil! „Jmenuji se Mahan a přicházím v míru!“

„NEODPOVĚDĚL JSI NA OTÁZKU,“ zašeptala neznámá stvůra, načež jsem přestal ovládat svou postavu. Ruce a nohy se mi zkroutily, klouby vrzaly námahou a energie se předháněla se zdravím o to, kdo dřív dosáhne na nulu. Přesto jsem chaotickou situaci, ve které se můj šaman ocitl, sledoval jakoby z pohledu diváka a najednou jsem si uvědomil, že necítím žádnou bolest. Filtry smyslového vnímání byly nastaveny na maximum! Kdybych do Erebu přišel o několik týdnů dřív, svíjel bych se nyní bolestí, cítil trhání svalů a vypalování nervů, a to bez kapky vědomí. Vždyť si ještě stále dobře pamatuji na to „příjemné“ praskání kloubů. Ale teď…

„Přišel jsem pro šest zesnulých anhurských strážných, kteří zemřeli před několika hodinami! Do Erebu zatím nepatří!“

V souladu s tím, co se dělo s tělem, má postava věty vyjekla a v hlase byl cítit náznak paniky a šoku. Podařilo se mi však splnit hlavní cíl – křeče přestaly.

„SMRT MRTVÝM A ŽIVOT ŽIVÝM!“ zašeptal hlas asi jako kuchař stoik, který na sebe právě převrhl hrnec plný vařící vody, a zanechal mě ležícího na úzkém chodníku s 5 % zdraví.

Šaman má tři ruce…

Automaticky jsem vyvolal ducha celkového léčení a úplně zapomněl, že mí nenaučení duchové byli zablokováni. Nicméně mě příliš nepřekvapilo, když se místo kýženého ducha objevilo jen oznámení. Mou pozornost však zaujalo to, že ačkoli vypadalo oznámení úplně normálně, vyznělo nelogicky:

V Erebu nemůžete vyvolávat duchy.

Pokud mám zakázáno vyvolávat duchy, které jsem se nenaučil, systém by si přece měl nejdřív zkontrolovat, co za ducha vyvolávám, a teprve následně zjistit, v jakém místě se ho snažím vyvolat. Vždyť jsem mohl klidně jen zazpívat píseň o zmutovaném šamanu, aniž bych usiloval o vyvolání. Proč plýtvat systémovými zdroji, sledovat každé slovo a rozhodovat, zda jde o vyvolávání? To je hloupé a neprofesionální. Od podobných postupů se odrazuje již v prvních hodinách programovacích kurzů.

Závěr je nad slunce jasný – omezení proti vyvolávání nenaučených duchů je vyšší programovou vrstvou a v hlavním herním světě by přece jen mohlo být možné duchy vyvolat, ačkoli to může být dost složité. Nejdůležitějším úkolem je zjistit, jak vyvolání docílit.

Naštěstí elixíry obnovující zdraví fungovaly stejně dobře v Erebu jako kdekoli jinde. Vylokal jsem čtyři lahvičky a udělal si poznámku, abych si doplnil zásoby (vypočítané pro hráče na 160. levelu) a opatrně jsem se kradl po cestičce dopředu, zatímco se odpočet časového limitu neúprosně snižoval.

Chodník mi připadal nekonečný. Srázy po stranách jsem přestal vnímat a kráčel dosti rychlou chůzí vpřed, když tu se najednou cesty rozdělily. Lépe řečeno se k mé cestičce pod ostrým úhlem připojila druhá, po které vcelku nemotorně kráčel napůl průhledný ork s kyselým výrazem. Ork byl oblečený do pytloviny, pohyboval se pomalu a neochotně, jako by ho něco postrkovalo vpřed. Cesty se táhly jedna vedle druhé, a proto jsem si mohl orka prohlédnout. Z tváře jsem mu nevyčetl jedinou emoci a on sám se na mě ani nepodíval. Výraz kráčejícího tvora vyzařoval naprostý nezájem smíšený s únavou a podřízením se svému osudu. Podle jeho svalů jsem orka pokládal za válečníka, možná i docela dobrého, ale stejně ho jeho um neochránil před Erebem. Hádám, že potkal někoho silnějšího. Nemohl jsem si pomoci a dotknul se ramene kráčejícího tvora. Tedy, měl jsem v úmyslu se ho dotknout, ale prst prošel orkem, jako by to byla jen jeho projekce. Duch. Na mou troufalost však duch nijak nereagoval a pomalu kráčel k místu, kde se naše cesty spojovaly. V jeho světě jsem neexistoval.

To určitě!

Systém mě znovu informoval, že Erebus není místem pro vyvolávání duchů. Procházel jsem duchem podobně, jako by supermodelka procházela davem geeků – bez nejmenšího odporu. Ork nezareagoval ani na jedno z mých gest, dokonce nevnímal, když jsem mu před očima mával rukama, křičel a volal na něj. Imitátora nezajímalo, že jsem se v jeho duchovi točil jako káča a snažil se ho rozmetat do stran. Prostě jen kráčel k vytyčenému cíli někde tam daleko vpředu a všechny mé snahy ignoroval.

To určitě na druhou!

Designový mód mě přivítal svým světlem a veselým očekáváním, že v něm budu pracovat. Našel jsem mezi recepty posvěcený Elunin medailon a zkombinoval ho s ingotem císařské oceli, protože jsem v batohu neměl ani jeden kus mramoru. Můj nápad byl jednoduchý jako barlionský měďák. Vyrobím medailon novicky a připnu ho duchovi na krk. Nevymyslel jsem žádnou jinou možnost, jak si s duchem orka promluvit.

Nedostatek surovin pro výrobu Posvěceného Elunina medailonu. Ujistěte se, že máte v batohu 1 kus mramoru.

V tu chvíli jsem se vážně naštval… Nemám suroviny? Jak mám něco vyrobit, když Korporace blokuje veškerou mou snahu improvizovat? Mám snad objevovat recepty úplně na vše?

To určitě na n-tou!

Nemůžu vyrobit medailon, protože nemám ani kousek mramoru, a když se na to tak dívám, chybí mi ingoty mědi. Nemůžu vyrobit ani nový medailon z císařské oceli, protože na vymyšlení receptu nemám dost času. Něco ale udělat musím!

Dostihl jsem ducha, který mi poodešel, vstoupil jsem znovu do designového módu a se zlověstným úsměvem si nechal zobrazit orkovu projekci. Pokud mě chtějí přinutit, abych hrál podle pravidel, ať je po jejich. Pravidla však určím já!

Použil jsem schopnost Změna esence a vložil Elunin medailon orkovi do hrudi. Pak jsem se ještě zamyslel, otevřel recepty pro odlévání a podíval se na ten nejjednodušší meč. Jeho projekci jsem přidal do orkových rukou (protože pro válečníka není správné, aby umřel bez své zbraně). Zavřel jsem oči a představil si, jak by celá situace vypadala v reálu. Pokud bych se nacházel v herním světě, vyrobil bych jednoduchou sošku – křehkou, která by se za chvíli rozpadla, protože by se její výroby neúčastnil sochař. Erebus by se však měl řídit svými vlastními zákony…

„Neee!“ Divoký křik roztrhal ticho okolo nás na cáry. Otevřel jsem oči a podíval se na orka, který klečel na kolenou a ryčel jako stádo slonů. Z jeho hrudi vytrysklo ostré světlo podobné supernově, ale neoslepilo mne. Proto jsem mohl sledovat, jak je mlha vytlačována pryč. Uvnitř jsem ucítil nevýslovný chlad. Ležely zde stovky, ne, tisíce vzájemně se křížících chodníků a všechny mířily k obrovskému útesu, který se rýsoval na horizontu. Po chodnících kráčela zvířata, stvůry, podivní dvounozí tvorové, dokonce po něm poskakovaly i ryby… Jako nekonečná armáda pochodovali ti, jejichž čas v Barlioně se naplnil, směrem ke svému poslednímu zastavení – k věčnému odpočinku.

Světlo zmizelo a okolí znovu vyplnila mlha. Ork najednou přestal řvát. Na kamenech zařinčel padající meč, ale ork ho rychle chytil, postavil se na nohy a otočil se mým směrem.

„Svobodný pse!“ vyplivl s neskrývanou nenávistí a jeho hnědé oči se začaly plnit krví. „Bohové se nade mnou slitovali a dali mi možnost pomstít se!“

Než jsem mohl cokoli vyslovit, vrhl se na mě s mečem nad hlavou, aby mě jednou ranou rozpůlil na dva menší symetrické šamany. Na jednu stranu měl jen 120 levelů a neměl jsem se ho tedy proč bát, ale na druhou stranu mi strach naháněla jeho divokost.

„K čertu, jsi duch!“ vyplivl slova ork, když meč prošel paží, kterou jsem reflexivně nastavil proti jeho útoku. Ork mnou prostrčil ruku a pak mě ještě kopnul, asi aby se ujistil, zda ho nešálí zrak, ale výsledek byl stále stejný. Nacházeli jsme se ve dvou rozdílných realitách. Ale mohli jsme aspoň hovořit!

„Kdo vlastně jsi?“ položil jsem mu tu nejočekávanější otázku, která však vyústila v neočekávané následky.

„Mluvící duch!“ Orkův hrozivý obličej vystřídal celý seznam pocitů začínající šokem a končící strachem. Poté vyskočil vysoko do vzduchu, dokonce se na chvíli ztratil v mlze, dopadl ztěžka na chodník a začal se ode mě plazit pryč. Během toho odhazoval rukama kameny a každým centimetrem se přibližoval ke srázu.

„Přestaň se plazit!“ zařval jsem hrozným hlasem a vsadil na předpoklad, že je ork jako voják zvyklý poslouchat rozkazy. „Póóózor! Čelééém vzad! Pohov! Chci okamžitě slyšet hlášení: kdo, co, kde a proč?“

Objevila se systémová zpráva říkající, že mi přibylo několik bodů charisma, nepřinesla mi ale téměř žádnou radost.

„COŽE?“ zařval ork a vyskočil na nohy. „Žádný svobodňák mi nebude rozkazovat!“

„Uklidni se, vojáku.“ Zvedl jsem prosebně dlaně a vypnul důstojnický tón. „Nikdo ti nebude rozkazovat. Kdo vlastně jsi?“

„Lži svobodňáka nedolehnou k mé duši!“ Ork si mě nevšímal a znovu se mě pokusil probodnout mečem, což opět potvrdilo, že jsme pro sebe navzájem duchy.

„Dobrá, dělej, jak uznáš za vhodné.“ Když jsem si uvědomil, že se s ním nedomluvím, mávnul jsem rukou a pokračoval dál po své cestě. Potřebuju najít strážné.

„Počkat!“ Odešel jsem jen o pár metrů, když se za mnou ozval těžký dopad orkových nohou následovaný během. Pak mnou ork proběhl, několik kroků přede mnou zastavil a otočil se, abychom si promluvili tváří v tvář. „Kde to jsem? A co je to za stvůru?“

„Vlastně jsem se tě chtěl zeptat na to samé,“ odpověděl jsem překvapeně válečníkovi, který ukazoval na nějakého kulatého tvora pokrytého vředy plazícího se po chodníku vedle nás. Domníval jsem se, že by mi oživlý válečník mohl pomoci zjistit, jak to v Erebu funguje a jaká jsou jeho pravidla, ale vypadá to, že ork toho neví o moc víc než já. „Pověz mi, jakou poslední situaci si pamatuješ?“

„Oheň,“ zasyčel ork. Válečníkova tvář se naplnila vnitřním bojem mezi nenávistí vůči všem „svobodným psům“ a touze po komunikaci s podivným duchem. Ale touha byla silnější než nenávist a uhasila oheň strachu z neznámého. „Ohnivý kouzelník, svobodňák, upálil mě a mé muže. Bránili jsme jednu vesnici. Pak ses objevil ty, mlha a tahle cesta. Kde to jsem?“

Aha! Tohle není jen obyčejný válečník, ale přímo velitel? V tom případě musí být jeho imitátor nadprůměrný a jistě se bude snažit bojovat o přežití. Pokud je něco takového místní umělé inteligenci dovoleno.

„Jsme v Erebu.“ Jakmile ork zaslechl má slova, jeho tvář se ihned naplnila rezignací a beznadějí. Musím vymyslet něco, čím ho pozvednu na duchu. „Přišel jsem pro šest mrtvých duší, abych je vrátil do Barliony. Pokud chceš, můžu tě vzít s sebou. Dokážeš přemoci své pohrdání svobodnými občany?“

Nejsem si jistý, proč se s ním vlastně dávám do řeči. Je to ork, nemá rád hráče, má jen 120 levelů… V každé vesnici bych mohl najít několik orků stejných jako on a najmout si je za pár zlaťáků. Dokonce by mi i vrátili drobné! Jenže já jsem stál před tímhle konkrétním orkem a čekal na jeho odpověď. Jak kdysi napsal jeden starodávný spisovatel: „Stáváš se navždy zodpovědným za vše, co jsi k sobě připoutal.“** V mém případě… vytvořil nebo ztělesnil? Na tom nesejde.

„Ty mi nepřipadáš jako ostatní svobodňáci,“ poznamenal ork po chvíli zamyšlení. „Jsi jiný.“

„Mám to brát jako souhlas?“ zeptal jsem se. Ork neodpověděl, ale jeho oči se znovu zbarvily do hněda a tím mi naznačily, že se již rozhodl. Vypadá to, že si někdo chce hýčkat svou pýchu.

Abych si zajistil v budoucnu bezpečnost, vybral jsem postavu orka a pozval ho do své skupiny. Co kdybychom třeba museli bojovat? Ork se může rozzuřit, ničit nepřátele všude okolo a náhodou by mohl zabít i mě. V tuto chvíli jsme jeden pro druhého duchem, ale kdo ví, co nás čeká dál?

„Drak?“ pronikl Erebem orkův překvapený hlas a já jsem se jen ušklíbl. Jo, jsem drak. Třeste se přede mnou a tak dále. Poprvé, aspoň co jsem si pamatoval, jsem opravdu litoval, že tu nešlo točit video. Živý výraz překvapení na tmavě zelené tváři stál za natočení. Orkovy obličejové svaly tancovaly tak rychle, až jsem se začínal bát, že si vykloubí čelist.

„Tohle všechno jsou stvoření, která kdysi žila a nyní jsou mrtvá,“ mávl jsem rukou směrem k vedlejší cestě, po které se kulatá stvůra plazila kdoví kam. Ork by měl pochopit, co mám na mysli, ačkoli se stvůra již odplazila do mlhy. „Pokračují po své cestě k nebytí stejně, jako jsi ještě před chvílí kráčel ty. Před námi je obrovský útes, který ani nemusí být útesem, ale třeba obřím magnetem táhnoucím k sobě všechny duše. Tam se musíme vydat.“

„Mohli bychom se v tom případě vrátit do Barliony, pokud bychom vyšli opačným směrem?“ zeptal se ork a potvrdil tím mé podezření, že je jeho imitátor opravdu vylepšený. Chtěl přežít.

„Je to možné, ale nemohu to teď zjišťovat. Nejdřív musíme hledat. Až objevíme všechny osoby, které hledám, můžeme vyřešit, jak se odsud dostaneme pryč. Jdeš se mnou? Nebo se vracíš zpět?“

„Gerdom Ocelová sekera nezradí své spojence, ať jsou jacíkoli!“ Ork pyšně nadmul hruď a svůj pohled napřel směrem k mlhou zakrytému útesu. Pokud jsem dobře pochopil jeho slova, nejspíš půjdeme spolu.

Naši cestu k útesu si budu ještě dlouho pamatovat. Ne snad kvůli ošklivým stvořením procházejícím okolo, jako spíš kvůli výrazům jejich tváří. Duchové klopýtali mrzutě vpřed ke svému neznámému cíli, a čím víc jsme se blížili útesu, tím víc jsem se o Gerdoma bál. Co když ho útes nasaje do sebe? V tom případě by jeho vzkříšení přišlo vniveč. Jako jeho stvořitel nechci, aby byl můj výtvor zničen.

„Mahane?“ vyhrkl překvapeně známý hlas a ork okamžitě zaujal bojové postavení. Automaticky jsem se pokusil položit ruku na Gerdomovo rameno, abych ho uklidnil, ale dlaň jím prošla jako vzduchem. Stále jsme zůstávali duchy.

„Slate?“ zeptal jsem se opatrně a nevěřil vlastním uším. O chvíli později se v mlze objevil stín, který se pomalu změnil v obrysy medvěda.

„Myslel jsem, že ses stal člověkem?“ zablekotal jsem, když jsem si uvědomil, že medvěd a princ Malabaru jsou jednou a tou samou osobou. Navíc osobou o několik hlav vyšších než ork s napřaženým mečem.

„To máš pravdu,“ potvrdil medvěd a proměnil se do své lidské podoby. Srst se mu na kůži začala stahovat ke hrudi, až postupně odhalila nahého a vrásčitého medvěda. Následně se začalo měnit i jeho tělo, stahovalo se samo do sebe a nutilo klouby, aby se ohýbaly v nepřirozených úhlech. Nebyl na něj moc hezký pohled. Především, když na tu přeměnu nebyl člověk připravený. Právě proto mě ani neudivilo, když ze sebe Gerdom vydal bojový pokřik a na medvědodlaka se vrhl s mečem. Při nárazu meče do kamene odletěly jiskry, ork setrvačností klopýtnul a tak tak se udržel na kraji chodníku zpola v princově těle. I ti dva byli každý v jiné realitě.

„Tvůj přítel je trochu přecitlivělý,“ poznamenal Slate a dokončil proměnu. Nevšímal si Gerdomova meče, který propichoval jeho tělo, a natáhl ke mně ruku v gestu pozdravu. Působilo to tak přirozeně, že jsem mu automaticky rukou potřásl.

„Ty do Erebu nepatříš,“ pronesl Tishin manžel a smál se mému šokovanému výrazu. Slate byl pro mě reálný!

„Co to sakra –“ vyhrkl jsem rychle to, co mi nejdříve přišlo na mysl.

„Ani mrtví nezůstávají v Šedých pláních napořád,“ pochopil dlak hlavní myšlenku mých slov a začal vysvětlovat. „Každý se známkou smrti po měsíci přejde do Erebu. Zbytek času do návratu strávíme tady ve stejné podobě, v jaké jsme sem přišli. Až se vrátím do Barliony, budu člověkem. Brzo se už dočkám. Jak se daří Tishe?“

„Myslím, že dobře,“ zamumlal jsem, ale pořád jsem byl trochu mimo. Celá situace byla pro mě naprosto neočekávaná. „Geranika vrátil její matku, a proto se jí teď Tisha věnuje a snaží se dohnat ztracený čas. Zvyká si na stav, kdy má opět oba rodiče.“

„Její matka žije?“ zeptal se překvapeně Slate a přiměl mě sdělit mu, co se poslední dobou událo ve světě živých.

„Vidím, že ani v nejmenším nezahálíš,“ usmál se princ, když jsem dokončil své povídání. „V tom případě se dejme do práce. Byl jsem vyslán, abych s tebou jednal.“

„Jednal?“ zopakoval jsem opět překvapeně. „Kým?“

„Šéfem tohohle kurníku,“ pokynul Slate rukou k mlze okolo. „Tím, kdo pojídá duše všech mrtvých tvorů. Kdo si přeje ukousnout si kus svého zaslouženého žvance. Syn nejvyšší kněžky Eluny je velice chutnou delikatesou. Zdráhám se zeptat, jak se ti podařilo přimotat se do té situace. Poslal mě za tebou sám Sluha chaosu.“

Jelikož Slate nedokázal udržet smích za zuby, když se mi díval do tváře, můj výraz byl jistě dost vypovídající. Až Anastarii povím slovo od slova vše, co tu probíhalo, sežere mě zaživa! Proč nefunguje ta zpropadená kamera?

„Jak víš, Barliona není jedinečná. Je jen jedním z mnoha světů točících se v nekonečnu. Každý ze světů má svého vlastního Stvořitele a mnoho z těchto světů se dělí o jediného, ale nezamyslel ses třeba nad otázkou, kdo stvořil Stvořitele? Kdo byl základním kamenem vlastně všeho, co je? Teď už znáš odpověď… Byl to chaos. Soběstačný, celistvý, vše do sebe přijímající, nekonečný chaos, který se rozhodl zahrát si takovou hru, vybudovat její část ze sebe sama a vytvořené součásti spoutat jistými zákony. Tento tvor s absolutní mocí vdechl život Stvořitelům a ti dostali do vínku schopnost vytvářet světy. Chaos trpělivě čekal na chvíli, kdy se tyto světy vrátí k němu. Každý zemřelý tvor, který na sobě nemá známku smrti, přichází zpět k chaosu a přináší radost a potěšení z opětovného shledání.“

„Jak to všechno víš?“ zeptal jsem se překvapeně. Nikdy jsem neměl důvod, abych se ponořil tak hluboko do barlionské historie, a má mysl nasávala nové informace jako houba.

„Několik kilometrů odsud stojí přijímací portál. Do něj vstupují duše mrtvých neboli části chaosu. Portál přijme všechny tvory kromě těch, které na sobě nesou známku smrti. My, co na sobě máme známku, můžeme jen chodit po okolí, hovořit s ostatními a sdílet informace. Za pět měsíců naplněných nicneděláním by ses zbláznil, kdybys nemluvil s ostatními. Jsou tu ale šťastlivci, kteří nemusí čekat tak dlouho. Jednoho z nich jsem nedávno potkal – obří kudlanka, boss jeskyně. Chodí sem pravidelně jednou týdně. Pověděl mi, že po návratu mezi živé si z Erebu nepamatujeme vůbec nic. Smrt, temnota a nový život. To jediné si uchová naše paměť. Až se však vrátíme zpět sem, na vše si vzpomeneme. Takový je koloběh informací.“

„Co ode mě Sluha žádá? A proč se snaží vyjednávat, když by mohl jednoduše vyžadovat? A proč ty? Možná je to hloupá otázka, ale to za tebou ta bytost přišla a nařídila ti, abys našel jednoho šamana a promluvil s ním?“

„Já… ne, všechno bylo…“ Slate zaváhal, zamrkal a nejspíš se snažil pochopit, proč stojí přímo přede mnou. Dokonce udělal pár kroků vzad, jako bych na něj měl zaútočit.

„SE MNOU NEVYDRŽÍŠ MLUVIT PŘÍLIŠ DLOUHO!“ ozvala se odpověď, která mě přinutila padnout na kolena. Všechny mé statistiky se rychle snižovaly a zastavily se až na 10 %. Nejspíš poprvé jsem v duchu popřál hodně zdraví a štěstí neznámému technikovi, který nastavil smyslové filtry mé kapsle na maximum.

„Rozumím,“ zakrákal jsem a nalil do sebe další elixíry zdraví z mých rychle se tenčících zásob.

„Sluha chaosu ví, co tu hledáš. Šest duchů se pomalu, ale jistě pohybuje směrem ke svému poslednímu odpočinku. Nezbývá téměř žádný čas. Nabízí ti dohodu – splníš dva úkoly a duchové mohou odejít s tebou.“

„… ?“

„Mahane, snaž se to pochopit. Nezáleží to na mně. Navíc si po návratu do Barliony nebudu pamatovat ani slovo. Musíš se rozhodnout sám za sebe. Nejdřív se od tebe očekává, že obětuješ tohoto tvora.“ Slate ukázal na Gerdoma, který se při jeho slovech napjal. „Jednoduše ho shoď z chodníku. Vrátí se do stejného místa, ze kterého jsi jej vytrhl. Můžeš se ho dotknout, pokud se proměníš do dračí podoby.“

„Chápu,“ promluvil jsem táhle. „Jak zní druhý úkol?“

Slate si zhluboka povzdechl, jako by v sobě budoval kuráž, a pak pronesl:

„Musíš chaosu vykompenzovat každou odvedenou duši. Je potřeba, abys přinesl oběť. Tisíc úmrtí za každou duši, kterou odsud odvedeš.“

„Cože?“

„Abys mohl tento úkol splnit co nejjednodušeji,“ pokračoval Slate, zavřel oči, sevřel pěsti a slova téměř nedobrovolně vyplivoval z úst, „předá ti Sluha souřadnice k Ničiteli. Musíš ho nastavit tak, aby zničil požadovaný počet měst. Kouzelníci nepředpokládají, že by k dalšímu útoku došlo dřív než za dva roky, a proto bys neměl mít žádné problémy.“

Ničitel… kouzelníci… dva roky… města… Všechno se mi v hlavě objevilo v jasných barvách, jako by někdo na své místo vložil poslední dílek puzzle. Ničitel byl jistě název nějakého přístroje, který každých padesát let vypustil černý mrak, o němž mluvil nejvyšší kouzelník Anhursu. Přístroj k ničení měst. Zní to vtipně. Dostal jsem možnost, aby se na mě vzpomínalo jako na ničitele Barliony.

„Co na to říkáš?“ zeptal se Slate a otevřel oči. „Je to férová cena za záchranu šesti osob ze země mrtvých?“

„Má protinabídka zní: deset za jednoho,“ ušklíbl jsem se. Dobře jsem věděl, že nebudu moci do Erebu poslat ani jednu duši. Jinak bych mohl rovnou na tomto místě smazat svého šamana. Eluna, císař ani Temný lord by mi něco takového nikdy neodpustili. Možná by to přivítal jen Geranika. Hmm… Geranika.

„TISÍC!“ zaburácel bombastický hlas, který si myslel, že mluvím vážně. Možná bych si měl vyrobit malou tabulku, na kterou napíšu /s*** a v pravých chvílích ji budu zvedat nad hlavu.

„Mahane!“ vyhrkl Slate naštvaně, ale já už jsem byl ve svém živlu:

„Padesát! Vždyť vás nežádám o samotného Karmadonta! A jedině ten by byl roven kulaté tisícovce duší. Všichni ostatní mají hodnotu pár drobných. Vždyť tu mluvíme o městských strážných! Každého z nich trefili šípem do kolena!**** Padesát je maximum, co za ně nabídnu.“

„PĚT SET!“ po chvíli zamyšlení se Sluha chaosu vrátil k handrkování. Slate a Gerdom mě pozorovali s opovržením, jako bych byl tou nejzavilejší stvůrou na světě. Já už jsem však měl v hlavě vymyšlený plán a rozhodně jsem ho nechtěl měnit.

„Sto, ale to jen kvůli úctě k zástupci stvořitele života, vesmíru a vůbec. Sto duší za jednoho strážného!“

Odmlka.

„DVĚ STĚ!“

„Dohodnuto! Mám ale dvě podmínky,“ zakřičel jsem a snažil se skrýt svou radost. „Za prvé chci vidět strážné, abych se ujistil, že je zboží v pořádku. A za druhé si s sebou navíc odvedu zde pana Ocelovou sekeru.“

„COŽE?“ byl jsem znovu přitlačen k zemi. „TEN BUDE ZNIČEN!“

Pryč s úsměvem! Jdeme zase handrkovat!

„Nechápu, proč jste za mnou poslal Slata, když stejně mluvíte většinu času sám,“ zavrčel jsem a vylokal poslední elixíry. „Pokud mě váš křik zabije, nezbude nikdo, s kým byste se mohl dohodnout. Gerdom půjde se mnou. Dvanáct set duší je naprosto rozumnou cenou za sedm odvedených. Teď se pojďme podívat na zboží. Tedy na strážné.“

„Změnil ses,“ vyplivl Slate, zatímco pán Erebu dospěl ke svému rozhodnutí. „Mahan, kterého jsem znal, by s něčím takovým nesouhlasil.“

„A proto je dobře, že si nebudeš nic pamatovat. Jak se používá ten Ničitel?“

„Dvě stě dalších duší za Gerdoma,“ ignoroval mou otázku Slate. Lákavě se přede mnou rozblikala ikonka a zvala mě, abych si prohlédnul aktualizovanou mapu. Ta má ještě čas.

„Jistě,“ souhlasil jsem. „Takže jsme se dohodli na jednom tisíci a čtyřech stech duší. Kde jsou strážní?“

„Podívej se sám.“ V mlze se vytvořil průchod vedoucí do nekonečna. Spatřil jsem před námi několik siluet. Byli od nás tak daleko, že mi přišlo, jako by se ani nehýbaly. „Spokojený?“

„Co to jako má být?“ zeptal jsem se překvapeně, když průchod zase zmizel. „Kde to bylo? Ukázali jste mi jen nějaké divné siluety, ze kterých jsem nic nepoznal. Jsou to vůbec oni? Snažíte se mě podrazit, nebo co?“

„Zkus se zamyslet nad tím, s kým mluvíš!“ vyhrkl Slate. „Jednáš tu se Sluhou chaosu, který stvořil úplně vše!“

„Což zahrnuje i lži a podvody,“ bránil jsem se. „Nestvořil snad i to?“

„Co chceš?“ zeptal se Sluha skrz Slata.

„Chci je mít na dosah ruky, abych si mohl být jistý, že hledám právě je. Pak můžeme jednat dál.“

„JSI DRZÝ, ŠAMANE!“ neudržel se pán Erebu.

„Já si jen hlídám své zájmy.“

Zvýšení vlastnosti:

+2 Obchodování. Dohromady: 21.

+2 Charisma. Dohromady: 82.

„DÁVEJ POZOR!“ Erebus se okolo mě zavlnil, Slate s Gerdomem zmizeli a jakmile se vše uklidnilo, spatřil jsem na dosah ruky šest pochodujících strážných. Mezi nimi šel i Rváč.

„Tisíc čtyři sta duší, Mahane. Máš osmnáct hodin,“ pronesl Slate, když se objevil vedle mě. Gerdom mu byl v patách a znovu se mě pokusil probodnout mečem, který jsem mu dal. Co to s těmi orky je? Proč pořád chtějí někoho bodat?

„Jak se odtud dostaneme?“ zeptal jsem se a držel úzkost na uzdě. James mě dobře zná a jistě by pro mě nevymyslel takovýhle úkol. Musím přemýšlet!

„Pokud půjdete směrem od portálu,“ vysvětloval Slate a snažil se na mě nedívat, „opustíte za deset sekund Erebus.“

„A Gerdom?“

„Liší se snad nějak od vás?“ Slate znovu svou otázku jako by vyplivl. „Deset sekund opačným směrem a Sluha chaosu nad ním nebude mít moc. Na co ho vůbec chceš, vrahu?“

„Bude mi nosit papuče!“ zavtipkoval jsem. To se mi ta hloupá NPC snaží říkat, jak mám žít svůj život?

Slate ztichl a podle všeho si promýšlel svá další slova. Já jsem se obrátil k orkovi:

„Jsi připraven plnit mé rozkazy?“

Ork jen zvedl hlavu a já si hned všiml jeho rozšířeného chřípí. Podle všeho se snažil ukočírovat hněv. Zaburácel:

„Gerdom Ocelová sekera nikdy nebude za nikým nosit papuče! Rád se připojím k chaosu s neposkvrněným srdcem! Raději mě nějak zabte!“

„BUDEŠ! POSLOUCHAT! MÉ! ROZKAZY!“ Vlastně jsem ani tak nezakřičel, spíš jsem zavrčel a cedil slova přes zaťaté zuby. Odhodil jsem novou zprávu o dalších dvou bodech charisma a jedním skokem jsem vletěl mezi strážné, kteří během našeho rozhovoru poodešli o kus dál. Už za letu jsem otevřel designový mód a nechal si zobrazit projekci šesti strážných. Vlastně jsem ani nevěděl, jak vypadají. Abych zmařil Sluhovy plány, potřeboval jsem je všechny vidět včetně Rváče, který od našeho posledního setkání dost povyrostl. Musel jsem jednat rychle, dokud imitátor odpovědný za Sluhu nezjistí, co mám v plánu.

Potřeboval jsem někde získat deset sekund.

„Neeeee!“ zakřičelo najednou šest hrdel, když světlo rozehnalo mlhu Erebu. Není času nazbyt! Roztáhl jsem křídla a až teď si uvědomil, že jsem v dračí podobě. K čertu s tím! Vyskočil jsem do vzduchu a doplachtil ke strážným, které jsem popadl do náruče. Gerdom stál asi o deset metrů dál. Máchl jsem křídly, chytil orka zuby za nohu a skousl až ke kosti a možná i skrz ni. Pak jsem vyrazil zpět.

První sekunda!

„Mahane!“ zakřičel za mnou Slate. K čertu s ním!

Třetí sekunda!

„COŽE?“ Sluha chaosu se probral o něco dřív, než jsem čekal, a s překvapením sledoval můj let.

Šestá!

„ŠAMANE, TY PORUŠUJEŠ NAŠI DOHODU!“ zdraví strážných a orka spadlo už na polovinu. Cestující byli pouhé hadrové panenky a já jsem je táhl pryč od středu Erebu. V dračí podobě na mě slova místního pána neměla žádný účinek. Aspoň něco!

Devátá sekunda!

„NAŠE DOHODA PADÁ! BUDEŠ POTREST–“

Desátá!

Opustil jste Erebus proti vůli jeho pána. Od této chvíle je vám do této lokace zapovězen vstup.

Když jsem přistál v Elunině chrámu, rozhodil jsem lavice, svíčky, hráče a další haraburdí do všech stran. Strážní, kteří stále neměli tušení, co se to vlastně děje, vypadli z mých pařátů a váleli se na podlaze. Vyplivl jsem Gerdoma a zakabonil se. Orkovo zdraví bylo téměř na nule.

Stacey, potřebuju pomoc! zavolal jsem telepaticky a přivolal ji. Nutně musím přivést léčitele.

„Co mám dělat?“ Stacey se ihned objevila vedle mě ve své formě sirény. Hráči okolo nás zalapali po dechu, protože poprvé viděli draka a sirénu vedle sebe. Ukázal jsem na Gerdoma, kterému se jaksi záhadně dařilo vyhýbat se návratu do Erebu. Ork zuby nehty bojoval o možnost zůstat v Barlioně.

„Kdo to je, Mahane?“ vyhrkla překvapeně Anastaria. Její léčení nebylo k ničemu – ork stále sípal na podlaze, zdraví mu spadlo na 3 % a dál klesalo. Nejrůznější aury a záblesky mu nepomáhaly. Právě naopak ork ještě víc řval. „Co to má být? Vždyť je to zombie!“

COŽE?

„Co se tu děje?“ Elizabethin zvonivý hlas přiměl chrám zmlknout. Hloupě jsem hleděl na Gerdomovy vlastnosti a nevěděl, co si počít: Temný zombie válečník. Level 120 a s každou další vteřinou víc a víc trpěl pod účinkem Elunina chrámu. Anastariino léčení dělalo pravý opak toho, o co jsem stál.

„Už ses vrátil, Mahane?“ zeptala se Elizabeth. „Tak rychle? Nepodařilo se ti – “

„Mami!“ ozval se Rváčův téměř neslyšitelný hlas.

„Synku!“ Nejvyšší kněžka se okamžitě změnila v matku a přiběhla k jednomu ze strážných. Padla na kolena a přitiskla ho k sobě… a hned ho zase odstrčila.

„NE! Jen to ne!“ zašeptala zoufale Elza. Vzhlédl jsem od skučícího Gerdoma a pozorněji se podíval na Rváče. Vyšlo ze mě jen: „No sakra!“

Vlastnosti syna nejvyšší kněžky dávaly najevo víc než jakékoli sprosté slovo: Rváč (Level 250). Zombie kněz.

4. KAPITOLA

ZVĚSTOVATEL

„Dane, co jsi to udělal?“ zeptala se potichu Anastaria a dívala se z šokované Elizabeth na mě a zpět.                       

„Přivedl jsem je zpět z Erebu,“ zavrčel jsem a zkontroloval, zda se zombie staly ze všech strážných. „Z mého pohledu je to lepší než nic.“

„Dobrá, později vymyslíme, co s nimi. A co je zač ten ork?“

Podívali jsme se na Gerdoma, který se stále svíjel v křečích na zemi. Jeho zdraví kleslo již na 2 %, z úst mu vycházela pěna a oči se otočily v sloup, ale ork se nehodlal pustit nově nabytého života.

„Vezmu ho pryč. Vyřiď to s Elizabeth. Později ti všechno řeknu.“ Popadl jsem Gerdoma za nohy a za Anastariina zmateného pohledu jsem se s použitím skoku přemístil přímo doprostřed Bezejmenného města. Jestli ork trpí pod Eluniným světlem, může se cítit líp v Tartarově temnotě.

Objevili jsme se na kameny dlážděné ulici hlavního města Kartossu. Líbilo se mi, že orkovo zdraví přestalo klesat a zmizela i pěna u jeho úst. Tím však dobré zprávy končily a otěže převzaly špatné zprávy. Orkův zelený obličej zesinal a na jeho kůži se objevily léze.

„Nepřítel prolomil brány!“ Poblíž nás vyšla zpoza rohu družina městských strážných Bezejmenného města a píkami zamířili na šednoucího orka. Co to má sakra znamenat? Pokud tihle minotauří strážní neberou Gerdoma za jednoho ze svých, nepomohou mu asi ani Tartarovi kněží.

„Zastavte!“ zakřičel jsem a ochránil orka vlastním tělem. „Potřebuji pomoc!“

„Nepomáháme nohsledům stínů, ani jejich posluhovačům!“ zaburácel kapitán strážných. Aspoň se však píky přestaly přibližovat k orkovi.

Dane, kde jsi? Elizabeth se zamkla v kanceláři a nepouští nikoho dovnitř. Kněží jsou v šoku.

Musíš nám získat nějaký čas, Stacey. Jsem v Bezejmenném městě. Sežeň Fleitu, ona je zombie a třeba bude vědět, co dělat.

„Já přece nejsem nohsled stínů a už vůbec ne jejich přisluhovač!“ zakřičel jsem na strážného.

„Nemluvíme o tobě, šamane! Ty jsi však přivedl tuto stvůru do našeho města.“ Strážný minotaur ukázal na Gerdoma. „Musí být zničena! Bezejmenné město není místem pro Geranikovy nohsledy.“

Nahlas jsem zaklel. Dnešek tedy rozhodně nebyl můj den. Nejenže jsem změnil strážné v zombie, ale ještě se ukázalo, že Gerdom patří ke stínům. Není se co divit, že na něj Eluna měla nepříznivý účinek. Jsem překvapen, že se orkovi vůbec podařilo přežít těch několik chvil v chrámu bohyně!

Pochopil jsem, že v Bezejmenném městě nemůžu čekat na zázrak, a přeskočil jsem k Altamedě. Zbývala jediná věc, kterou jsem mohl k záchraně Gerdoma použít. Malabarští ani kartosští léčitelé mi nepomůžou. Nemají k tomu důvod. Nejraději by mého orka přivázali a upálili na hranici. Zůstala jediná možnost, která se mi však moc nelíbila. Hrozilo totiž, že mě čeká trest od Eluny i Tartara najednou a neslibovala nic víc než další problémy. Podařilo se mi však orka vyrvat čelistem smrti a má pýcha mi nedovolovala, abych jim ho zase vrátil. Navíc jen pár minut potom, co jsem ho zachránil.

Pane, přišel s vámi nepřítel! proletěly mi hlavou myšlenky Šedé smrti a okamžitě nás obklopila smečka vlků. Mých vlků. Oni se mnou dokážou mluvit! Musím přijít na kloub tomu, jak je to možné.

„Chraňte ho a neútočte!“ přikázal jsem a znovu Gerdoma ochránil. Toužebným pohledem jsem kouknul na Altamedu, pro jistotu od Gerdoma o krok ustoupil a několikrát vydechl, abych si pročistil plíce (ačkoli jsem jen oddaloval nevyhnutelné). Konečně jsem vykřikl:

„Přivolávám tě, Geraniko! Požaduji tvou pomoc.“

Nestalo se vůbec nic zvláštního. Z oblohy nepršely hořící šípy, země se nerozštěpila vedví, lesy se nepřestaly zelenat a obloha zůstala modrá. Jen vlci stáhli své ohony mezi nohy a odběhli jako štěňata, na která někdo neopatrně šlápnul. Zůstala jen Šedá smrt, jejíž srst se naježila, ale pýcha jí nedovolila opustit svého pána. Předpokládám, že si to někteří z její smečky dost odskáčou.

„NEPŘÍTEL!“ zařval kdesi v doslechu místní ochránce, načež se ozvaly zvuky vzdalujících se těžkých kroků. Vládce tohoto místa byl chytrý a zkušený. Kdo by ochotně vyrazil do bitvy proti jasně silnějšímu nepříteli? Strategicky správným rozhodnutím je ustoupit do dostatečné vzdálenosti a obeznámit se s novou situací. A to přesně místní ochránce dělal, seč mu nohy stačily. Pokud tedy má nějaké nohy…

„Přivolal jsi mne, můj neúspěšný učedníku?“ zeptal se Geranika neutrálním tónem hodícím se spíš pro rozhovor mezi kolegy nebo známými. Rozhodně by takhle mezi sebou nemluvili zapřisáhlí nepřátelé, kterými jsme před kataklyzmatem byli. Geranika přišel oblečený do svého nejlepšího oděvu – černý sametový oblek, vyleštěné boty, červená vázanka, hůlka a bezchybně tvarovaná kápě. Jeho vzhled vzbuzoval sympatie, nikoli strach. Pokud bych někomu řekl, že je považován za jednu z nejobávanějších postav Barliony, vysmál by se mi.

„Podařilo se mi z Erebu zachránit vašeho válečníka,“ ukázal jsem na Gerdoma. „Mí známí ho nedokážou vyléčit. Nikdo neví, jak pracovat se stíny. Potřebuji vaši pomoc.“

„To je zajímavé,“ Geranika kroužil okolo Gerdoma a vrčení Šedé smrti si nevšímal. „Na co potřebuješ jednoho z mých padlých vojáků?“

„Když jsem ho zachraňoval, neměl jsem nejmenší tušení, že je jedním z vás. V Erebu jsou všechny barvy šedé.“

„Chápu. A tobě se příčí zničit tvora, kterého jsi sám stvořil.“ hádal Geranika. „Nebudu ti lhát. Já ho léčit nehodlám. Nepotřebuji ho. Nějaká zombie na 120. levelu… Není pro mě ničím. Ale můžeme se dohodnout.“

„Na čem?“ zamračil jsem se.

„Můžeš ho vyléčit sám,“ usmál se Geranika. „Naučím tě jak!“

„Nestanu se služebníkem stínů!“ přerušil jsem ho ostře.

„Tss… stíny, světlo, temnota,“ Geranika si rozhořčeně odfrkl. „Jsou to všechno jen názvy. Různé názvy jedné a té samé věci. Byl jsi v Erebu, takže víš, jak všichni skončíme. Chaos nám daroval život a do chaosu se všichni vrátíme.“

„Nestanu se služebníkem stínů,“ pronesl jsem znovu, ačkoli můj hlas zněl tentokrát trochu tíživě.

„Na co bych tě asi tak potřeboval? Předvedu ti, jak léčit mé služebníky, a na zbytek jistě přijdeš sám. Můj dar můžeš použít, nebo na něj zapomenout. Jestli chceš tuto zombii zachránit, začni ji léčit. Pokud ne – nech ji zemřít. Jsi jako nafrněná princezna – tohle chci, ale ne takhle a tamto chci taky, ale bez onoho… Už si vyber, šamane! Chceš pokračovat až do konce, nebo se teď zastavíš?“

Získána nová schopnost: Přivolání menšího stína léčení.

Dočasně se vzdáváte duchů předků a přivoláváte stíny, přičemž trháte realitu na kousky.

Cena vyvolání… Cena léčení… Může být použito na kterémkoli místě kromě císařských paláců.

- 50 bodů reputace u všech kalragonských frakcí za každé vyvolání stínu. Jakmile u nějaké z frakcí dosáhnete na úroveň nenáviděný, bude za vámi vyslána družina lovců hlav.

Odemčena nová frakce: Pán stínů.

Aktuální úroveň reputace: nenáviděný.

První vyvolání bojového a léčícího stína je jen testovací a nemá vliv na reputace.

„Sám už jistě zjistíš, kdy a proč můj dar použít,“ usmál se Geranika a užíval si pohledu na můj smutný obličej. Kromě stína léčení jsem obdržel i menšího bojového stína a nevěděl jsem, co mám dělat. K čemu něco takového využiju? Vždyť jsem o to nežádal! Po několika sekundách Geranika zvedl obočí a zeptal se:

„No tak, zkusíš vyléčit mého válečníka, nebo tu budeme dál jen tak stát jako dva mladí a nezkušení milenci na první schůzce?“

Před očima se mi objevila kniha kouzel, jejíž stránku rozdělila na dvě poloviny tlustá červená čára. Vrchní polovina obsahovala živé a třpytivé duchy a spodní polovina zamračené a tmavé stíny. Jde o klasickou herní mechaniku. I zbylé prázdné strany knihy kouzel se rozdělily na dvě poloviny. Přišel mi z toho na mysl ponurý závěr, že Korporace dala hráčům možnost hrát za stíny. To znamená, že se v Barlioně brzy objeví obrovská armáda stínů poskládaná ze svobodných občanů. A tím dojde k vypuknutí bojů hráče proti hráči. Lidé začnou masakrovat jeden druhého. Tohle byli přeci stínové, které je možno použít kdekoli… dokonce i ve městě.

Zaslechl jsem Gerdoma zavrčet, když jeho zdraví kleslo na 1 %. Přede mnou se objevil odpočet: 60… 59… 58…

Na rozhodnutí mám minutu.

Bylo bolestně jednoduché prostě použít stína – stačilo natáhnout ruku směrem k umírajícímu, vykouzlit přivolání a užívat si výsledek. Žádné tancování s tamburínou nebo požadavky na inteligenci. Prostě jen ruka a vyvolání…

34… 33… 32…

Geranika znuděně pozoroval můj hrad a předváděl naprostý nezájem o to, jak se nakonec rozhodnu. Neobjevila se žádná znamení či výstrahy od mocných postav našeho světa, mlčela i předtucha, jako by se tu nemělo odehrát nic zásadního. Zaklel jsem pod vousy, natáhl ruku ke Gerdomovi a stiskl tlačítko léčivého stína. První vyvolání je bezpečné…

Svět zmizel. Před očima mi začaly prolétat obrazy střídající se strašnou rychlostí. Jakmile jsem spatřil jeden, hned byl nahrazen jiným. Alabastrový trůn, zamračená zelená stvůra, padající meteor, exploze, zakrvácená a popálená stvůra stojící na dvou nohou a opírající se o jakousi hůlku, mlha, jeskyně, krystal.

Tajfun vnitřních obrazů ustal. Objevil se přede mnou obrovský, průhledný, červený krystal. Visel ve vzduchu a vyzařoval tajemné světlo. Pokud by tento zázrak spatřil některý člen frakce amorků, kteří se v Barlioně objevovali vždy na svatého Valentýna, jistě by všichni okamžitě zešíleli touhou krystal získat. Měl totiž tvar srdce, jaké kreslívají zamilované dívky. Co by mohlo být sladšího?

Přízrak odešel stejně náhle, jako se prve objevil. Překvapeně jsem hleděl na svou dlaň, ze které se směrem ke Gerdomovi táhl stín jako tlustý had. Jakmile se dotknul orka, svět okolo mne probodl ostrý výkřik. Stíny dolehly k orkovi i v jeho bezvědomí. Výkřik zněl tak pronikavě, tak přetékal emocemi a žádostí o pomoc, že jsem málem trhl rukou pryč a přerušil vyvolání. Stín pomalu obkroužil orka, jako by si užíval jeho trýzně. Konečně dosáhl až k jeho hlavě a křik se rázem změnil v kašel a prskání. Ork se ve stínu topil a měnil se v nehezký kokon.

„Šaman se rozhodl vyvolat stína,“ pronesl Geranika užasle a přišel ke Gerdomovi. Vyvolání skončilo, ale ork ani nepomyslel na to, že by se pohnul. Zdálo se, že vlastně vůbec nemyslel. Kokon vyletěl asi metr nad zem a začal se ohýbat do všech směrů, jako by stvoření uvnitř zmítalo v agónii. Teprve teď jsem si všiml, že vedle nás stále stojí Šedá smrt a mračí se na Geraniku.

„Podívejme se, koho jsi vytáhl z tenat Erebu,“ promluvil Geranika tónem prostým jakékoli emoce a dotkl se kokonu. Následovalo ostré plesknutí a na zem tvrdě dopadlo orkovo tělo.

Vaše reputace u Pána stínů se změnila. Aktuální úroveň: je to složité.

„Mahane, ani nevím, jak ti za tento dar poděkovat,“ pronesl potěšeně Geranika a pozoroval apatické tělo. Přistoupil jsem blíž. Stvoření ležící na zemi bylo přibližně dvakrát mohutnější než bývalý ork. Jeho zdraví bylo plné, vlastnosti skryté a já jsem proto neměl tušení, co jsem to stvořil. Musím se podívat zblízka.

Pán se připojuje ke stínům? Telepatická otázka Šedé smrti byla tak nečekaná, že jsem ztuhl na místě.

„Ne,“ vyslovil jsem nahlas po několika pokusech promluvit k ní telepaticky. Bylo mi nad slunce jasné, že vlčice přemýšlí.

Pán oživil válečníka stínů.

„Já vím. To ze mě ještě nedělá jejich posluhovače.“

„Víš, Mahane, že mluvit sám k sobě je známkou několika duševních chorob?“ Geranika si nenechal ujít ránu pod pás a vložil se do naší konverzace. „Mám takovou jednu bílou košili s dlouhými rukávy, kterou bych ti bez okolků půjčil, kdybys měl zájem.“

„Velice vtipné. Vem si svého orka a vypadněte,“ odsekl jsem.

„Jak bych mohl jen tak odejít, aniž bych ti nejdřív poděkoval za nového generála? Vždyť jsi mé armádě právě předal vrchního velitele! Je řada na mě, abych oplatil tvou laskavost.“

Jakmile Geranika pronesla tato slova, zobrazily se mi Gerdomovy vlastnosti a já jsem jen stěží ovládl své pocity. Nutily mě totiž nadávat na celý svět a nejbarvitější výrazy bych namířil na Jamese a ostatní vývojáře. Hráči mě zabijí.

Gerdom Ocelová sekera (stínový ork, level 750). Generál stínové armády. Stvořitel: Mahan.

„Vím, že nemá smysl nabízet ti předměty, nepřijal bys je,“ pokračoval Geranika. „Tituly, pozemky, hodnosti… To je všechno úplné nic. Já vím!“

„Jsem připraven sloužit, můj pane!“ zaduněl orkův hlas a přerušil Geranikův monolog. Gerdom se zvedl na nohy, zapotácel se a opřel se o dlouhou obouruční šavli, v kterou se změnil základní mečík. Ten jsem mu daroval já. Znovu se zapotácel, konečně našel rovnováhu a zhluboka dýchal. Ork neměl dostatek sil ani na jediný krok.

„Samozřejmě, že budeš sloužit, o to se vůbec neboj.“ Geranika provedl několik gest rukou a Gerdom zmizel v portálu. „Dobrá, jeden je vyřešen. Teď je řada na tobě.“

„Já od tebe nic nepotřebuju!“

„Ani informace?“

„Chceš mi snad říct, jak nejlépe obsadit Armard?“ neodpustil jsem si popíchnutí.

„Ne, šamane! Na co vlastně potřebuješ Armard, když máš Altamedu? Všechno je tu daleko zajímavější než u nás. Přivedl jsi šest zombií, že ano?“

„Jak jsi to…? Ano,“ zkrotil jsem své emoce a pokusil se slova Pána stínů vnímat jako situaci ze starého filmu, který jsem nejméně stokrát viděl. Protože jsem věděl, že přijde něco skutečně zlého.

„V Kartossu žije stvoření jménem Uchokloub. Kdysi dávno byl trollím mnichem, šíleným asketou a jedním z nejradikálnějších patriotů Kartossu. Osud si s ním nehezky pohrál a změnil ho v zombii. Uchokloub se s tím však nesmířil a dokázal se proměnit zpět v trolla. A pak zpět v zombii. A znovu v trolla. Pak ho ty změny přestaly bavit a stal se znovu zombií. Nyní učí mnichy novice. Pokud najdeš způsob, jak se s ním setkat, třeba objevíš možnost změnit šest nových zombií na žijící bytosti. To by měla být dostatečná odměna za mého generála.“

Aktualizace úkolu Kdo stráží strážné?

„A to je asi tak vše,“ domluvil Geranika a potřetí mě zanechal v úžasu. Všechno tohle naplánoval předem James? Tušil, že přivolám Geraniku a přijmu jeho podmínky? „Za pár týdnů se setkáme na turnaji. Gerdom všem předvede, čeho je schopný. Na shledanou, můj budoucí spojenče!“

Dane, Elizabeth vyšla ze své kanceláře. Odmítá uznat svého syna, objevila se mi v hlavě Anastariina myšlenka. Říká, že její syn zemřel a stvůra, kterou jsi přivedl zpět, není její Rváč.

Přivolej mě, Stacey! Došlo k novému vývoji.

„… a vyhostěte je! Mé rozhodnutí vstupuje v platnost okamžitě… A! Mahane! I ty budeš –“ Elizabeth shlížela na okolní svět a jako ledová královna si ničeho ve svém okolí nevšímala nebo si všímat nechtěla. Rváč seděl na podlaze, vřískal a zakrýval si tvář dlaněmi. Pět strážných, které jsem odvedl z Erebu, stálo v klubku u vzdálené zdi a zpod obočí vrhali na nejvyšší kněžku nevraživé pohledy. V hlavním sále se shromáždilo asi padesát hráčů, kteří si nechtěli nechat ujít takovou událost. Oddělovala nás od nich neviditelná hranice, kterou hráči nemohli překročit. Buď jim to hra nedovolila, nebo pro jistotu, aby na sebe nepřitáhli hněv nejvyšší kněžky. Výsledný prostor připomínal soud, kterému jako by předsedala Elizabeth. Vynášela rozsudek nad šesti nehodnými strážnými a jedním drzým šamanem. Jediný problém tkvěl v tom, že ten konkrétní šaman rozhodně nepřijme zlobu nějakého NPC v tichosti. Na dnešní večer mám jiné plány.

„Vím, jak je přivést zpátky k životu,“ zakřičel jsem a přerušil Elzu. „Rváč bude opět člověkem!“

Sneslo se ticho. Elza se zasekla s rukama v bok a vnímala má slova. Strážní se otočili směrem ke mně a dokonce i Rváč přestal brečet a stáhl dlaně z obličeje, čímž odhalil slzami pokrytou tvář. Tohle že je nějaký strážný? Vždyť je to ještě dítě!

„Jak to máš v plánu provést?“ zeptala se po chvíli Anastaria. Dost dlouho nikdo nepřerušil nastalé ticho a Elizabeth ani strážní se podle všeho nechystali promluvit. Stacey proto zachránila situaci.

„V Kartossu žije učitel mnichů jménem Uchokloub…“ přednesl jsem příběh o trollovi a záměrně vynechal zdroj těchto informací. „Ti, které jsem přivedl z Erebu, se vrátí mezi živé!“

Ticho pokračovalo.

„Rváči, musíme jít. Nemáme moc času,“ přišel jsem k chlapci a podal mu ruku, abych mu pomohl vstát. Před očima mi visel odpočet a časový limit na splnění úkolu se nadále neúprosně snižoval. Musím si pospíšit, zbývalo už jen 20 hodin.

„Je to vážně možné, Mahane?“ zeptal se posmrkávající Rváč a utřel si nos.

„Co to je za otázku? V Barlioně je možné všechno. Vy chlapi vyžadujete osobní pozvání?“ otočil jsem se na zakaboněně strážné. „Kumpanie, pozor!“

Reflexy zabudované do imitátorů poslechly okamžitě a bezchybně. Všech šest strážných včetně Rváče se seřadilo do dvojstupu. Strážní se viditelně rozveselili. Jejich tváře vyzařovaly naději, záda se narovnala a ruce se přestaly třást. Nebýt jejich jako křída bílých obličejů odrážejících se od zlacených kyrysů, těžko by někdo poznal, že jsou to zombie. Samozřejmě jen ve chvíli, kdy by si nemohl přečíst jejich popis.

„Nejvyšší kněžko,“ promluvil jsem statečně k Elze, protože mi reakce strážných přilila krve do žil. „Dovol nám opustit sál bez dalších poznámek.“

„Povolení uděleno. Ach!“ vyhrkla Elizabeth a zarděla se.

„Kumpanie, vpravóóó hleď! Pochodéééém vchod!“

Dav hráčů blokujících východ z chrámu zmizel, jako když mávne kouzelnou hůlkou, ale já jsem to ani nepotřeboval. Proč chodit po vlastních, když si platím portálového démona? Vytáhl jsem amulet a rozkázal: „Viltrie, pošli mi portál. Jdou k nám hosti…“

Objevili jsme se v mém hradě a já jsem objednal donášku ze Zlaté podkovy. Na nic víc jsem se nezmohl. Ztěžka jsem dosedl do houpajícího se trůnu, zavřel jsem oči a zhluboka si povzdechl. Viltrius se postaral o zombie a provedl je hradem. Oči strážných zářily vzrušením. Altamedu nenavštíví jen tak někdo! Možná bych si je mohl nechat. Elánius by jim určitě vymyslel nějakou práci. Rozhodně by se sem hodili… Ne, to budu řešit až později. Teď si potřebuju chvíli odpočinout. Je šílené si pomyslet, že jsem se do Barliony vrátil jen před deseti hodinami. Průměrný hráč by na podobné úspěchy potřeboval celý měsíc! Právě teď bych si měl promluvit s panem Kristowskim, abychom rozhodli, jakým směrem se bude klan ubírat po kataklyzmatu. Ten však ještě v paláci dojednával detaily týkající se turnaje. Proč jsem vůbec přišel s tím nápadem?

„Dane, začínáme pracovat na hrobce,“ vytrhl mě ze sladkého snění Anastariin hlas. Nejspíš jsem usnul.

„Kdo, my?“ zeptal jsem se zmateně, smutně a ještě napůl ospale. Odpověděl jsem si však sám – Fénix! „Jak to jde? Myslel jsem si, že chceš začít až večer. Proč jsi změnila plán?“

Musím ke hře přistupovat klidněji. Já sám nemám dostatek prostředků na vyřešení záhady obklopující hrobku. Jen Fénix má k dispozici schopné bojovníky, a proto není divu, že začínají co nejdřív.

„Je to jen taková zkouška. Nemáme v plánu nic zabít. Jen se chceme podívat, co se skrývá uvnitř.“

„Podle toho, jak se tváříš, jste tam narazili na něco neobyčejného. No tak, nenechávej mě napnutého. Vyklop to.“

„V hrobce nemůžeme použít klasické metody osvětlení. Nefungují v ní pochodně, kouzelné lucerny ani fosforeskující mech. Nikdo nevidí ani na krok. Podlaha je vyrobená z kamene, ale ani jeden z nás nenarazil na zeď. Jako bychom se pohybovali v otevřeném prostoru. Jeden z našich lupičů se vydal vpřed, ale spadla na něj kamenná deska a okamžitě ho zabila. Druhého lupiče jsme ztratili o něco později, když do něj narazilo kyvadlo a srazilo ho někam dolů. Přijde mi, že první úroveň je kamenné bludiště. Oba lupiči při smrti ztratili level.“

„Cože?“

„Jakmile vstoupíš do hrobky, objeví se informace, že jde o jiný typ jeskyně. Každá smrt stojí hráče jeden level. Ale platí to jen uvnitř, jakmile vyjdeš z hrobky ven, levely se ti vrátí do původního stavu.“

„Ale když se vrátíš do hrobky, sníží se ti levely podle toho, s kolika jsi z hrobky odešel?“ hádal jsem.

„Proto jsem byla v podobě sirény, když jsi mě zavolal. V hrobce je spousta kyvadel. Neustále ti hrozí, že tě některé z nich shodí. Moje výprava se držela za mnou, když jsem se opatrně a pomalu kradla vpřed, abych prozkoumávala cestu.

To ale není to hlavní. Po čase se nám podařilo nakreslit mapu jeskyně – vzali jsme s sebou pár začátečníků, kterým na několika ztracených levelech nezáleželo. Slíbili jsme jim, že jim za to v Barlioně pomůžeme s levelováním. Nejdůležitějším zjištěním je to, že se podlaha hrobky neustále mění. Posunuje se. Dokonce i padající desky a kyvadla mění místa. Řeknu ti, je to hrozné bludiště. Nemám nejmenší představu, jak jím projít. Musíme se pořádně zamyslet nad tím, co uděláme.“

„Takže tam není ani trocha světla?“ ujišťoval jsem se.

„Vůbec žádné. Zkoušela jsem všechno, co mě napadlo. Dokonce jsem se snažila zapálit oheň. Nic nepomohlo.“

„Možná tam nebylo světlo kvůli tomu, že jste šli do hrobky beze mě?“ navrhl jsem.

„To by nemělo mít žádný vliv,“ odsekla Stacey otráveně. „Originální statut se vztahuje jen na kořist. Věř mi – nejsi první ‚originál‘, se kterým jsem ve hře pracovala. Ve skutečnosti jsi třetí. S prvním jsme se dohodli, ale s druhým se to nepodařilo. I přesto jsme prošli oběma zmíněnými jeskyněmi. Tebou to vážně není. Něco mi uniká. Něco důležitého… Dnes večer už nikam nepůjdeme. Nemá smysl vstupovat do jeskyně, dokud nevymyslíme způsob, jak projít první částí.“

Stacey se svalila na trůn, vrtěla hlavou a něco si pro sebe mumlala. Já jsem byl v rozpacích. Uvědomil jsem si, že přede mnou není nějaká železná lady nebo výkonná síť neuronů, která by během minuty dokázala promyslet stovky možných řešení, ale normální holka, co si neví rady. Změna byla tak překvapující, že jsem nevědomky vstal z křesla, přešel ke Stacey a chytl její ruce do svých, abych je zahřál. Ohromen krásou Barliony jsem jaksi zapomněl, že Stacey je především člověk, a proto i ona může občas prohrát. Ačkoli se něco takového nestává často.

„Všechno se vyřeší,“ začal jsem ji automaticky uklidňovat hloupými frázemi. Pak jsem ji objal a najednou jsme se ocitli v reálném světě. Kokon sjel bokem, kabely se odpojily, vyskočili jsme z kapslí a… Je hezké, že se odpočet úkolu zastaví při odchodu do reálného světa.

Moc dlouho jsme v něm nezůstali…

„Máš moc hezký hrad,“ promluvil Rváč vzrušeně. Smutek, hořkost a rezignace již opustily jeho mysl, podobně jako nepoužitelné informace opouští mysl studenta, který prošel zkouškou. Rváč mi znovu připomínal mého parťáka z Beatwicku.

„Je na něm ještě hodně práce,“ rozcuchal jsem jeho neposedné vlasy a Rváč začal hladit a drbat Šedou smrt. Vlčice zavřela blahem oči a téměř začala vrnět jako kočka. Dosud se jí nedostalo tak přátelské pozornosti.

„Mahane, pověz mi, proč jsem se stal knězem?“ Rváč se jen těžce odtrhl od vlčice a zvědavě se na mě podíval. „Matka říkala, že na mně nic božského není a že mě bohyně neslyší. Dokonce jsem přemýšlel nad tím, že bych se stal válečníkem… Ale teď se přihodí tohle…“

„Co se přihodí?“ zeptal jsem se opatrně.

„No… Já vlastně ani nevím, jak to vysvětlit. V Anhursu jsem necítil vůbec nic, ale tady, když jsem se setkal s Viltriem, jako bych objevil schovaný kousek pravdy. Viděl jsem Viltria jako na dlani. Cítil jsem jeho touhy, trápení, hlubokou úctu, kterou cítí ke svému pánovi. A taky jsem si uvědomil, že má dost špatnou reputaci u svého boha. Nevím, jestli to vidíš i ty, ale nad hlavou tvého majordoma visí znak záporné reputace. Dává všem najevo, že jde o tvora, kterého jeho bůh nemiluje. Nebo o tvora, který nemiluje svého boha. Nejsem si přesně jistý, která možnost platí v jeho případě. A netuším, proč takový znak vidím jenom nad ním. Tobě ani ostatním strážným podobný znak nad hlavou nevisí.“

„Znak? Jak vypadá?“ zeptal jsem se zmateně. Pokud NPC dokáže vidět úroveň reputace nebo počet bodů zdraví, muselo se někde něco rozbít. Měl bych o tom informovat vývojáře.

„No… Znak je jen jméno, které jsem dal tomu obrázku, protože nevím, o co ve skutečnosti jde,“ couval trochu Rváč a rozptýlil mé obavy. Kdysi na úsvitu her s plným zapojením hráčova těla mezi sebou bojovali učenci a vzájemně si rvali vousy, jak se snažili přednést své pohledy na věc. Někteří říkali, že lidé zajdou až za hranici a celé své vědomí přesunou do hry. Jiní tvrdili, že k ničemu takovému nedojde a jejich kolegové by prý měli vyhledat kvalifikovanou pomoc. Pořádaly se demonstrace, shromáždění i protestní hlídky. Já jsem byl tehdy ještě mladý, celou situaci jsem ignoroval a nechápal, proč bychom si jednoduše nemohli užívat hory fantastické literatury, která se objevila s příchodem nového technologického pokroku. Dmitrij Rus, Ruslan Michailov, Andrej Vasiljev – práce těchto mužů se hluboce zapsala do mého vědomí a vyvolala velkou lásku k počítačovým hrám. Je jedině dobře, že nedošlo na budoucnost, kterou předpovídali.

„Já prostě nevím, jak to správně popsat. Viltriův znak je jako… prostě… samé propletené kruhy a spirály ozdobené hrozivými obrazci, lebkami a zuby. Je dost těžké se pořádné soustředit a dívat se na znak déle. Neustále se pohybuje a mění jako fata morgána. Jistý si jsem jedinou věcí, má ji jen Viltrius.“

„Není u Elánia něco podobného?“ zajímal jsem se. Viltrius je goblin. V Malabaru je jejich rasa dost vzácná, zatímco v Kartossu na ně narazíte na každém kroku. Co když se změnou v zombii stal Rváč knězem nikoli Eluny, ale Tartara?

„Kdo to je?“ Rváč se roztomile zamračil, protože se snažil působit dospěleji.

„Kapitán mé stráže. Obrovský a hrozivý tauren.“

„Ty máš v hradě taurena?“ vyskočil Rváč vzrušeně, podíval se několikrát na dveře, jako by si přál co nejdříve zmizet, ale třásl se nedočkavostí: „Kde je? Dovolí mi, abych se ho dotknul? Připomíná vzhledem krávu? Má skutečné rohy? A co kopyta?“

„Viltrie, přivolej k nám Elánia,“ požádal jsem goblina a přerušil Rváče v jeho zdánlivě nekonečných otázkách. Přiznám se, že jsem byl při prvním pohledu na kapitána docela v šoku – taureni byli pokládáni za vyhynulé. Naštěstí jsem hráčem vždy připraveným přijmout zvrácenou fantazii vývojářů. Rváč je však normální NPC a vše v Altamedě je pro něj zázrakem.

„No teda!“ Rváč vykulil oči a dlaní si přikryl ústa, aby zastavil výkřik. Hrdě a nebojácně prošel Elánius dveřmi. V ocelovém brnění připomínal tanka a v myslích nepřátel vzbuzoval strach a třas, jak se očekává od jakéhokoli NPC na vysokém levelu.

„Pane!“ zahřměl Elánius a s úctou sklonil hlavu. Teprve nyní jsem pochopil, že se Elánius předvádí před návštěvníky. V přítomnosti Rváče a strážných – všiml jsem si pěti zombií ve dveřích – se kapitán mé stráže objevil ve své plné kráse a dával na odiv, kdo odpovídá za pořádek v Altamedě. Jediný pohled na takového strážného vymýtí jakékoli nedobré plány z vaší hlavy. Možná snad jen kromě touhy dostat se z dohledu tohoto monstra.

Podíval jsem se na Rváče a jen stěží skryl potěšený úsměv. Kluk vypadal naprosto šokovaně a dlaň na ústech to jen potvrzovala. Jako by spatřil ducha. Je hezké vlastnit unikátní a strach nahánějící věci. Ačkoli nahání strach jen ostatním NPC a navíc pouze ve virtuální hře.

„Ale on je nemocný!“ Rváč konečně přišel k sobě a podíval se na mě. Jeho slova mě zarazila – v očích nezbyla ani kapka překvapení. Bolest, zděšení, soucit… Rváč se na mě díval jako na osobu, která týrá zvířata. „Proč mu nepomůžeš?“

Nečekal na odpověď a přešel k taurenovi. Elánius nevěděl, jak se má zachovat, a proto zůstal stát na místě a několikrát se na mě tázavě podíval. Tauren z kluka necítil hrozbu a na Rváčovi bylo vidět, že se působivého válečníka nebojí. Ostatní strážní se přitlačili ke zdi a snažili se zmizet taurenovi z očí, ale Rváč sebevědomě mířil přímo k veliteli mé stráže. Jen on sám věděl, co se chystá udělat.

„Ty chudáčku.“ Mladý kněz zavrtěl hlavou a položil ruku na taurenovo rameno. „Neboj se. Něco vymyslíme.“

Dostupný povinný úkol: Bolest kapitána stráže.

Popis: Elánius, kapitán strážných v Altamedě, skvěle plní své povinnosti, ale před světem ukrývá bolest pramenící ze své ztráty. Elániova láska byla unesena synem náčelníka jeho klanu. Elánius se nemohl protivit rozhodnutí klanu, a proto jej opustil a rozhodl se vykonávat práci strážného. Má v úmyslu zemřít v boji. Vyřešte jeho problém.

Typ úkolu: povinný, spojený s hradem. Odměna/trest: proměnná.

V jednu chvíli se mi před očima objevily dva nepředstavitelné pohledy. Tím prvním byl povinný úkol, jakých je v Barlioně jako šafránu. Dají se spočítat na prstech jedné ruky. A druhým byl pohled na Elánia klesajícího na kolena a skrývajícího svůj vzlykot do dlaní jako malé dítě. Rváč začal taurena utěšovat, hladil ho po hlavě a pak došlo k třetí nepředstavitelné události. Elánius padl na podlahu. Nejdříve jsem si myslel, že se mému veliteli stráže něco přihodilo, a dokonce jsem vyběhl jeho směrem, ale Rváč mě zastavil. Elánius prostě jen usnul.

„Věděl jsi, že už tři roky nespal?“ podíval se na mě Rváč. Už mi nepřipomínal veselého parťáka, podobal se spíš starému muži se spoustou životních zkušeností, který právě vyřešil další složitý problém a nyní plísní mladého studenta. V tomto případě mě. „Nebo tě tyhle záležitosti nezajímají?“

„Jak to všechno víš?“ zeptal jsem se.

„Já nevím. Prostě to vidím. Ono to snad ani nejde nevidět. Je to podobné hořícímu ohni. Naděje zahnaná do kouta. Touha zemřít. Matka mi povídala, že kněží mohou nahlédnout do nitra ostatních tvorů, ale dosud mi tato schopnost nebyla dopřána. Byl jsem válečník. Teď jsem ale kněz, a proto… Nenuť mě vysvětlovat ti to, čemu sám nerozumím ani za mák, Mahane. Nech Elánia prospat a pak mu pomoz. Je vcelku jedno jak, ale pomoz mu. Elánius tě respektuje a netroufne si neuposlechnout přímý rozkaz. Slibuješ?“

„Elániovi pomůžu,“ potvrdil jsem a objevil nový smysl věty „vyřešte jeho problém“. Úkol mě nijak nenabádal, abych okamžitě vyrazil zachránit zmíněnou dívku, ačkoli je to dívka s dvěma rohy a kopyty. Kdo ví, možná je šťastná a její návrat k Elániovi by ve skutečnosti nic nevyřešil. Musím tenhle problém rozlousknout, jak se sluší a patří na majitele hradu. Sakra! Mám dojem, že tu na mě někde čeká past!

„Musíme odcestovat do Kartossu,“ pokračoval Rváč smutně. „V tuto chvíli tu nic víc nezmůžeme.“

Portálový démon nám otevřel průchod na hlavní náměstí Bezejmenného města a naše skupina sedmi osob vyrazila za truchlivého ticha na cestu. Tak to občas chodí. Cítíte se, jako by bylo všechno skvělé, a jste šťastný, ale pak si promluvíte s nějakým NPC a vše se změní. Nálada klesne na bod mrazu a nic nenasvědčuje tomu, že by se někdy vrátila. Kdo se mě vlastně prosil, abych Rváče přivedl do svého hradu?

Instruktora mnichů jsme nalezli na hřbitově poblíž Bezejmenného města ve stínu rozložitého stromu. Uchokloub byl zaměstnán jednou z nejdůležitějších mnišských schopností. Spal. Téměř se nám zavalitého muže čpícího vínem nepodařilo probudit. Možná mi uniká něco zásadního, ale v žádném případě bych tohoto tvora nepokládal za učitele. Nemám tušení, co vývojáři hulili, když vymysleli někoho takového… ačkoli to mi zas až tak nemožné nepřipadá. Daleko větší záhadou je to, jak kontrola kvality mohla schválit ochlastu. Vždyť je to socializační hra!

Když se na jeho opilém obličeji objevil jakýs takýs výraz, začal jsem mu vysvětlovat náš problém. Uchokloub se poškrábal na břiše a táhlým hlasem pronesl:

„Tak se věci mají? Nooooo… To zní jako práce… Cho-cho-cho-chrooooo.“

Když mi svitlo, že chrooooo není smysluplné pokračování odpovědi, ale staré dobré chrápání, vybuchl jsem. Hádám, že to nebyl Uchokloubův den, protože začal Elizabethinou nepředpokládanou zlostí a končil plačícím Elániem na podlaze. Mohl se k tomu připojit i Mars procházející souhvězdím býka. Nemyslel jsem si, že někdy ucítím takovou zlost vůči NPC, ale Uchokloub mi šlápl na kuří oko! Dokázal něco, co se nepodařilo ani Pronthovi. Přivedl mě ke vzteku.

Šaman má tři ruce…

Pokoušíte se vyvolat ducha vyššího, než je vaše úroveň. Vyvoláváte ducha, kterého neznáte. Takové vyvolání není možné.

… a na zádech křídlo…

Pokoušíte se vyvolat ducha vyššího, než je vaše úroveň. Vyvoláváte ducha, kterého neznáte.

… a svým horkým dechem…

Pokoušíte se vyvolat ducha vyššího, než je vaše úroveň.

… zapaluje svíce.

Na okamžik kolem mě zaplálo světlo svíce jasné jako slunce, ale v momentě zhaslo a dalo prostor chladu a něžnosti vody. Realita mi unikala a já jsem se ocitl v kapalném prostředí. Byl jsem naplňován pocity, které jsem dřív necítil. Jak lze popsat, jak se cítí ryba, co může v trojrozměrném světě každou chvíli změnit směr? Svoboda? Nezávislost? Možnost vybrat si a být za svou volbu zodpovědný? Kdo ví? Ryby jsou dost podivné potvůrky, když se nad nimi zamyslíte. Jak se dokážou udržet zticha, když jsou obklopeny takovou krásou, nádherou a mocí?

„Nezapomínej, bratře, že voda je zrádná. Nedovol jí, aby tě utopila,“ zaslechl jsem mlhavě známý hlas, nutící mou mysl k jiným myšlenkám. Někdo se snaží obvinit mou drahou a milovanou vodu z nepřípustných činů. Ten dotyčný si vážně koleduje! Voda je zdroj života! Jak by mohla být zrádná?

„Šamane, tohle nejsou duchové a tanečky s tamburínou. Zde nejde o prosby a naléhání na předky a jejich moudrost. Šaman je průvodcem mezi dvěma světy, nikoli mostem. Jakmile se šaman stane cestou mezi pozůstalými a těmi, kteří si přejí zůstat mezi živými, ztratí sám sebe. Šaman může někoho vést, ale nemůže cestu vystavět až k nohám. Nadešel čas, aby ses rozhodl, kdo jsi – průvodce, nebo cesta? Nenech vodu, aby tě svedla, Zvěstovateli. Ciť.“

Těžký hlas s každým slovem ještě zesiloval svou tíhu. Nelibostí jsem se zamračil. Nejenže tenhle vůl obviňuje mou milovanou vodu, ale navíc mě k něčemu nutí. Abych se nad něčím zamyslel! Já – Zvěstoval Malabaru!

Touha zjistit, kdo se pokládá za nesmrtelného, ve mně vzrostla a já jsem se snažil odhodit potěšení obklopující mě ze všech stran. Klíčové slovo je „snažil“, protože se mi to nedařilo. Voda zůstávala ve mně a kolem mě, já sám jsem byl vodou a nemohl jsem tento stav opustit.

„Mocný a krutý element… Vyžádal si životy již více než tisíce bláznů, kteří sami sebe pokládali za mocnější. Proti elementu nemůžeš bojovat. Musíš s ním souhlasit. Musíš ho uklidnit. Ciť.“

Otravný hlas na mně dále mluvil jako na malé dítě, kterému se do rukou dostalo elektrické zařízení a nyní se snaží s pomocí kladiva zjistit, jak funguje. Zloba a podrážděnost vyvolané neznámým tvorem ve mně vířily daleko živěji než touha se rozpustit a zmizet v něžných dlaních vody. Už dlouho jsem nemusel učinit tak zásadní rozhodnutí jako dnes. Musel jsem si vybrat typ potěšení, které ucítím. Buď získám potěšení z vody, nebo z toho, jak někomu rozmáznu ksicht po dlažbě. Kornik by se samolibě šklebil, kdyby se to dozvěděl…

Kornik! Šaman! Barliona!

Proletěl mnou elektrický šok. Vzpomněl jsem si, kdo jsem! Hráč Daniel Mahan, který se ocitl v podivném rozporu s vodou a z nějakého důvodu zapomněl, ačkoli jen dočasně, kým vlastně je. Co jsou tyhle podivné experimenty Korporace zač? Na sekundu se přede mnou objevilo tlačítko Odchod a nabídlo mi návrat do reality, kde bych si mohl vyhledat experimenty prováděné na lidech, ale já jsem se udržel. Mysl chápala, že by následoval nějaký nelegální čin, protože mé pocity byly velmi rozjitřené, ale přesto cosi ve mně vyžadovalo, abych pokračoval. Nešlo o flirtování s vodou, ale o touhu a možnost dostat se z téhle situace a pochopit, proč se tohle všechno děje.

Vrať se.

Jakmile zmizelo tlačítko Odchod, projela mnou další vlna rozkoše se svým příjemným a téměř neslyšným šepotem. Voda byla neukojitelná. Stoupal jsem jakoby bez tíže a sledoval jsem hru světel. Krásní tvorové se objevovali a hned zase mizeli v tmavé dáli. Nálada se zlepšovala a objektivita mě opouštěla spolu se zbytky vědomí. Zavřel jsem oči a snažil se soustředit. Pokud jí dovolím pohltit mě, stane se možná něco špatného, něco, co by mohlo ovlivnit mou budoucnost v Barlioně. V případě, že jí to nedovolím, stane se přesný opak a já získám nějaké bonusy. Zbývalo jen rozmyslet se, co si vyberu…

Na co ti jsou všechny ty starosti, šamane? Zbav se pochyb a smutků a vrať se ke mně.

Když vyšlo najevo, že dokážu odolat svodům a něžnostem vody, přivedla do boje větší kalibr. Hlas. Tak něžný, svůdný a hypnotický, že jsem na chvíli zapomenul na vše ostatní. V mysli mi zůstal jen ten hlas a jeho volání. Nechat všechno za sebou? Není problém. Zapomenout na vše? Klidně hned! Přijít k hlasu? Samozřejmě! Jen musím vymyslet, co řeknu Anastarii, protože…

Anastaria! Barliona! Sakra…

Halucinace zmizela, jako by tu ani nebyla. Objevilo se přede mnou opět tlačítko Odchod a jen silou vůle jsem se udržel ve hře. Dosud mi předtuchy jen potichu říkaly, že se nesmím ze hry odpojit, ale nyní řvaly a mávaly červenou vlajkou. Přicházelo něco mocného, něco, co se mi bude velice líbit, ale přesto jsem si to musel nejdříve zasloužit. Musím vydržet. Musím tu zůstat.

Najednou zmizela něžnost a příjemnost vody spolu s hypnotickým šepotem. Jejich místo zabral chlad a náhlé proudy, které smazaly všechny dosud příjemné vjemy. Nečekaná změna prostředí mě přiměla otevřít oči a sledovat vodu okolo. Pohybovala se. Několik metrů přede mnou a vlastně i všude okolo začínala voda na sebe nabírat tvar průhledných vodních elementálů. Uběhlo asi třicet sekund a já jsem se ocitl uprostřed těsného kruhu utvořeného devíti elementály s levelem 300. Jejich oči plály ostrou červenou barvou podobnou odstínu čerstvé krve. Nad hlavami stvůr se objevil ukazatel a postupně se naplňoval ke 100 %. Pokud jsem správně pochopil transformaci elementálů, ukazatel naznačuje čas zbývající do konečné přeměny stvůr. V tuto chvíli se na ukazateli objevilo 82 % a s každou uplynulou chvílí se zkracovala vzdálenost mezi mnou a Šedou plání. Bojovat najednou s devíti stvůrami by mohlo být moc i na mě.

To určitě!

Šaman má tři ruce…

Tentokrát jsem se nezdržoval se zpíváním nahlas. Voda okolo mi nebránila v dýchání, ale jakmile jsem otevřel ústa, snažila se dostat dovnitř. Musel jsem se uchýlit k tichému vyvolávání, jak mě to učil Kornik. Systém mě znovu informoval, že mi není dovoleno vyvolávat elementály na vyšší úrovni, než je ta moje, ale já jsem přesto zahodil všechna oznámení a zprávy ignoroval. Jsem šaman! Jediné omezení, které jsem ochoten připustit, je má vlastní nechuť něco udělat. Vše ostatní muselo být odstraněno a vyrváno i s kořeny. Jelikož nemůžu přímo pracovat s duchy, budu muset improvizovat. A jakým způsobem může improvizovat šaman klenotník? No jasně – v designovém módu.

Ani na chvíli jsem se nezamyslel nad tím, jak hloupé jsou mé snahy, a vnímal jsem jen pocit, který mi naznačoval, že dělám vše tak, jak je to správné. Vstoupil jsem do designového módu. Objevil jsem se uprostřed dobře osvětleného pokoje a ve své mysli jsem jednou rukou uchopil jednu boční zeď pokoje a druhou rukou protilehlou zeď. Pak jsem oběma rukama trhl k sobě. Něco podobného jsem použil při výrobě přívěsků, proto tento krok má mysl nepovažovala za novotu a nebránila se mu. Jelikož existoval jeden velmi podobný precedens – kvůli kterému jsem se vlastně objevil v této situaci – nebylo se nad čím zamýšlet. Musel jsem jednat.

Pokoj se zakymácel, stáhl se a zhroutil se do podoby beztvarého kola, podobně jako ubrus stažený ze stolu a zmuchlaný v rukou. Já jsem se přesunul do staré známé temnoty, po které jsem tak toužil, a v níž nechyběly ani police s mými předešlými výrobky. Můj klasický designový mód. S nechutí jsem od sebe odkopl osvětlenou verzi a ta se odkutálela po neviditelné podlaze a se zablesknutím zmizela. Nechal jsem si zobrazit vodního elementála. Kalatea mi kdysi pověděla, že vyvolávání duchů a Dovednost nemají nic společného. Že prý tyhle věci nejsou propojené. No… Koukneme se, kdo z nás má pravdu – drzý šaman, který se nechává ve všech situacích vést svou předtuchou, nebo zkušená tvůrkyně naší třídy. Já prostě trvám na tom, že budu s duchy pracovat s pomocí své dovednosti.

Zranění…

Zranění…

Zranění…

Před očima mi proběhla celá litanie zpráv, které mi sdělovaly, že jsem byl zraněn, a snažily se mě vyrušit. Znovu jsem poděkoval neznámému technikovi za plnou funkčnost mých smyslových filtrů a dokončil jsem elementála. Prohlédl jsem si ho kritickým okem. Připomínal normální elementály, ale přitom se od nich dost lišil. Můj výtvor měl například končetiny. Šest končetin ve spodní polovině těla, které zastávaly práci nohou, se různě objevovalo a opět mizelo v jeho těle připomínajícím velký barel. Kvůli svému pokřivenému výrazu se elementál spíš podobal nějaké stvůře než duchovi, ale pro mé netrénované oko byl výsledek skvělý. Duch by měl svým nepřátelům nahánět strach. Přinejmenším aspoň svým zjevem, když už ne svými činy.

Zbývalo vyřešit poslední věc. Potřebuji ducha přinutit, aby poslouchal mé příkazy. Jednoduše řečeno mě má ochránit před běsnícími elementály, kterým se přes mou neskutečnou zbroj a spousty odolností proti magii podařilo snížit mé zdraví až na 60 %. Pokud bych měl oblečené své staré vybavení, kryt kapsle by se již dávno odsunul stranou a mně by nezbylo nic jiného, než se na dvanáct hodin zabavit jinak. Vlastně bych si měl zaplatit zkrácení doby posmrtného návratu zpět do hry. Milion zlatých není tolik a investice by se mi mohla díky bonusovým šesti hodinám při každé smrti vrátit docela rychle.

Ztělesnění ducha nefungovalo. Kdykoli se zdálo, že už nabral dostatek objemu a hustoty, všiml jsem si, že jsem vyrobil jen jednoduchou sochu, která se brzy rozpadne. Nejsem stavitel ani sochař. Ať jsem se snažil sebevíc, z designového módu vycházely jen neživé předměty. Nic jiného jsem vlastně ani neuměl. To mě však vůbec netěšilo. Potřebuji nějaké výsledky…

Připojil jste se k Jednotě.

Nenapadlo mě nic lepšího než přestat poslouchat mozek a jednat jen podle instinktů. Nemůžu ducha ztělesnit? Nevadí! Stanu se duchem já sám!

Zdravím, bratře! V uších mi ihned zazněl zvonivý hlas. Nejdřív mě to zarazilo, ale pak jsem pochopil, s kým to mluvím: já-duch. Mluvil jsem s těmi, které jsem přivolal! Nemůžu aktivovat tvůj výtvor. Ukaž mi způsob, jak do něj vstoupit!

On je slabý, vem si raději mě! zakřičel další já-duch pocházející z jiné části univerza. Jen já dokážu ovládat elementála!

Já! Jen já! Ostatní jsou příliš slabí! Tucty, stovky, tisíce já-duchů mi nabízely své služby. Mohl jsem jen natáhnout ruku, dotknout se vybrané bytosti a dovolit jí propojit se s duchem vytvořeným z mé esence. Vlastně jsem sloužil jen jako most mezi světy duchů a světem živých bytostí… Ale ne! To já nechci! Nechci být cestou! Jsem šaman!

Už jsem chtěl jednotu ukončit, protože jsem v ní neviděl nic užitečného, když v tu se mi v hlavě objevila otázka, na kterou jsem nedokázal odpovědět.

Kdo jsi? zeptal jsem se, protože jsem chtěl využít nabízené příležitosti. Proč tě mohou šamani vyvolat? Jak to, že jsi nebyl zničen v Erebu? Proč se nevrátíš k chaosu?

Náhle utichl hluk i lomoz. Když jsem si začínal myslet, že duchy zarazila má drzost, promluvily najednou tisíce hrdel:

„MY JSME TI, KTERÉ SI PAMATUJÍ PŘEDCI! TI, KTEŘÍ EXISTUJÍ DÍKY JINÝM! MY JSME POŽÍRAČI ESENCÍ!“

S každým slovem odpovědi duchů jsem se propadal stále hlouběji do šoku. Celá logika barlionského posmrtného života, ve který jsem věřil, se rozletěla jako domeček z karet. Naprosto a nenapravitelně.

Duchové jsou vlastně jistým typem upírů. Stejně jako ostatní smrtelní tvorové i oni kdysi umřeli a jejich duše se spojily s chaosem. Avšak některé esence (přesně jsem nerozuměl, které) v Barlioně zůstaly. Pokaždé, když někdo vyvolal zesnulé stvoření, věnoval mu část své životní síly. Jinak řečeno, pokud by se nějaká entita rozhodla žít jen v minulosti, velmi rychle by zemřela. V tomhle ohledu byla Barliona velice přísná.

Navíc čím bylo zesnulé stvoření známější, tím více životní síly při vyvolání do sebe pojalo. A to až do chvíle, kdy se mu po čase vrátí vědomí. Ano, do Barliony se již tvor nemohl vrátit, protože jeho duch dávno zemřel, ale silnější esence získaly schopnost obsadit mrtvé tělo a změnit ho v zombii. Některé se staly duchy pro šamany a díky tomu získaly jistou moc. Jiné se staly fantomy, astrálními démony nebo velkými hrdiny minulosti, kteří se dočasně mohli vrátit mezi živé. Vlastně měla esence mnoho možností, čím se mohla stát. Hlavní problém tkvěl v tom, aby na ni bylo pamatováno a díky tomu získávala životní sílu… A to i v případě, že by kvůli tomu musela zabít živé bytosti. Hlavní cíl je žít na úkor živých. Odtud požírači esencí, a proto… upíři.

Nemohl jsem si pomoci a připodobnil jsem tu situaci k reálnému světu. I my si pamatujeme naše předky… Dokonce i dnes ještě lidé věří v duchy, slýchávají divné hlasy nebo zvláštní vytí. Ale to by stačilo! Kvůli tomu tady nejsem!

Jinými slovy nemůžete ožít, protože vaše duše už přijal chaos? napadlo mě. Co kdyby se někomu podařilo ukrást duši z Erebu? Jak by ta duše mohla znovu ožít?

„TO JE NEMOŽNÉ! V CELÉ HISTORII BARLIONY SE Z EREBU PODAŘILO UNIKNOUT JEN DVĚMA DUŠÍM.“

Jestli se to podařilo dvěma, může se to podařit i ostatním, nemínil jsem se vzdát.

„NE! PŘÍMÝ POTOMEK HARRASHESSE – A SYN TARTARA A ELUNE, KTERÝ SE ROZHODL STÁT SMRTELNÍKEM – JSOU DVĚMA VELICE UNIKÁTNÍMI BYTOSTMI.“

Jak kdysi zvolala Alenka: „Podivnější a podivnější!“ Ta Barliona je vskutku obrovský a propracovaný svět! Pokud věnujete jen malou chvíli jejímu prozkoumávání, neexistuje žádná hranice toho, co byste mohli objevit…

Od hlavy k patě mnou projel blesk prozření. Já už to chápu! Šaman nemůže být mostem nebo cestou mezi dvěma světy. Pokud se o něco takového snaží, musí se podvolit a po čase přestane být šamanem. NPC zemře, hráč ztratí své schopnosti… Šaman musí zastat roli průvodce, aby dovedl ducha na správné místo a obětoval jiná stvoření.

Než se šaman stane Zvěstovatelem, platí za vyvolání svou vlastní životní silou. Vždy mě překvapovala cena, kterou musí šamani za každého vyvolaného ducha zaplatit, a teprve teď jsem si uvědomil, jak se věci mají. Jakmile se šaman stane Zvěstovatelem, dostane možnost rozhodnout se a zvolit, co je pro něj nejdůležitější – zda zůstane masochistou a nadále za vyvolání zaplatí vlastní životní silou, nebo se stane průvodcem a umožní duchům pozřít jiná stvoření. Válečníky, děti, zvířata… vlastně kohokoli, jen aby neubírali životní sílu samotnému šamanovi. To mi ale byla vybrána zajímavá třída postav!

Podíval jsem se na ducha stvořeného v designovém módu a pochopil, že jsem do jednoty nevstoupil zbytečně.

Bylo mi řečeno, že je voda zrádná a lstivá; nebezpečná a nespolehlivá; nemilosrdná a nesmyslná. Naivní a hloupí tvorové! Voda je zdrojem života! Nikdo bez ní nemůže existovat. Jak ji kdokoli může nazývat hroznou? Ne. Takhle to prostě je. Všepohlcující, mnohotvará, objímající a něžná. Je hloupé tomu odolávat. Voda může být omezena jen jinou věcí, člověkem nebo třeba plavidlem. Například i duchem, kterého jsem stvořil…

Podmanil jste si Nejvyššího vodního elementála. Doba podmanění: 31 (Dovednost) sekund.

Oči elementála čekajícího v designovém módu se najednou naplnily jasnou září a přitom se jednota i designový mód ztratily kdovíkam. Znovu mě obklopovala neuvěřitelná masa vody – devět elementálů snažících se ze všech sil zabít mou postavu – ale objevil se i nový vyzyvatel: ztělesněný duch.

„Dej se do nich!“

Systém se ještě jednou zakuckal a oznámil mi, že musím jednat podle pravidel, ale já už jsem si ho ani v nejmenším nevšímal. Vypukla bitva…

„Q. E. D.“ Kornikův posměšný hlas roztrhal mé okolí na cáry a já jsem se najednou ocitl pod velikým stromem. Elementálové i můj duch zmizeli, jako by byli jen součástí divného snu. Vedle mě postávalo šest zombie strážných obezřetně pozorujících hroby okolo. A přímo přede mnou seděl v pozici lotosového květu Uchokloub a potěšeně se usmíval. Za zády mnicha se seřadila některá z nejlepších NPC Barliony: Kornik, Prontho, Nashlazar a přibližně další tucet šamanů, se kterými jsem se dosud nesetkal. Co to má znamenat?

„Nebudu ztrácet čas řečičkami,“ pokračoval Kornik. „Budu stručný – dobrá práce a tak. S lítostí musím oznámit, že už tě nemohu nazývat svým učedníkem a ty mě již nemůžeš nazývat svým učitelem. Vítej v Barlioně, Zvěstovateli!“

Potvrzena třída Zvěstovatele.

Omezení úrovně vodních duchů zrušeno, jelikož je již irelevantní.

5. KAPITOLA

POUSTEVNÍK

„Zdravím tě, nepříteli! Přijmi prosím můj dar, Zvěstovateli!“ Nashlazar na svém velikém ocasu přiklouzala jako had až ke mně a podala mi malou větvičku. Předmět byl hustě obsypán bílými bobulemi velkými jako pořádné perly. Přes bobule nebylo vidět zelené listy ani zelený stonek. Automaticky jsem dar přijal a kouknul se na jeho vlastnosti. Tohle by měl být moc hezký dar! Očekávání ještě více umocnilo mé zklamání, když jsem ve vlastnostech našel asi ten nejnudnější popis, jaký jsem kdy v Barlioně spatřil:sdot

Větvička bílého jmelí.

Popis: dar od Nashlazar. Odolnost: 20. Třída předmětu: obyčejný.

V popisu nebyl ani náznak jakékoli funkčnosti, skrytých bonusů, možných úkolů či malých zajímavostí, které mám tak rád. Prostě kousek normální větve, která má dokonce i omezenou odolnost. Bezpochyby se za pár dní rozpadne. Co to má být za dárek?

„Zdravím tě, draku! Přijmi prosím můj dar, Zvěstovateli!“ Po Nashlazar ke mně přistoupil jakýsi elf, kterého jsem viděl poprvé v životě, a podal mi kapradinu. Opět žádné bonusy či úkoly. Jen jediná větvička kapradiny.

Jeden po druhém za mnou přistupovali další šamani a do náruče mi vkládali své rostliny. Kornik mi dal borovici, Prontho dub. To je od nich skutečně velmi symbolické. Jeden je pichlavý jako ježek a druhý neprostupný jako dub. Mělo by mi to naznačit, že Nashlazar je ve skutečnosti bílou a nadýchanou sirénou? To určitě!

„Co se to děje?“ vyhrkl jsem, když se šamani znovu seřadili do řady, naposledy na mne kývli a zmizeli. Zůstal jsem stát u stromu a před očima mi zbyl jen samolibě se tvářící Uchokloub. Korniku! Co to má sakra znamenat?

No tedy, ta neskutečná nevychovanost! ozval se mi v hlavě hlas elfa Zvěstovatele. Zněl tak zhnuseně a naštvaně, že jsem jen zamrkal. Nejzvláštnější je, že jsem si elfy nikdy nepředstavoval jako šamany. Měl jsem je zafixované jako druidy, lovce, kouzelníky, ale rozhodně ne jako šamany. Ale nejen to! Mezi elfy nejsou jen normální šamani, ale dokonce i jeden Zvěstovatel!

Klející šaman, co by mohlo být horšího? Korniku, ty jsi mu neřekl o kanálu Zvěstovatelů? promluvil po elfovi Zvěstovatel trpaslík.

Co čekáte od zelenáče, který se stal Zvěstovatelem po pouhém roce? pokračoval elf. Vždyť nemá ani zkušenosti, ani postavení, ani špetku úcty ke svým starším a zkušenějším kolegům. Prostě drak z masa a kostí!

Tímto Mahanovi odebírám možnost na jeden den komunikovat s ostatními Zvěstovateli. Nechme ho zamyslet se nad svým chováním, oznámila všem Nashlazar a ostatní hlasy utichly. Objevilo se oznámení, že mé telepatické spojení s ostatními Zvěstovateli bylo zablokováno. Nezbývalo mi než zvednout překvapeně obočí a zeptat se sám sebe, co to má být. Proč mě vyhodili ven jako toulavou kočku? Co bych jim asi tak mohl provést? Ne, všichni šamani jsou prostě divní. Jejich komunikace s duchy si vážně žádá jistou cenu – ztrácejí při ní část příčetnosti. A to navždy.

„Už sis dohrál se svými šamany?“ zajímal se posměšně hlas, který mě přinutil odhlédnout od horizontu, kde jsem hledal dávno ztracenou spravedlnost. Uchokloub. Mnich stále seděl v pozici lotosového květu a mezi zuby se mu rychle točilo párátko. Jakmile se ujistil, že mu věnuji svou pozornost, kývl tlusťoch na strážné. „Proč jsi sem přivedl tyhle chlápky?“

„Chci je změnit zpátky na živé lidi. Slyšel jsem, že víte, jak toho docílit,“ odpověděl jsem popravdě, protože jsem nechtěl dlouho chodit okolo horké kaše.

„Ty to chceš?“ opičil se mnich. „Zeptal ses i jich? I oni chtějí být lidmi?“

„Samozřejmě!“ promluvilo najednou všech šest strážných, jako by to měli secvičené. Jeden z nich ještě dodal: „Máme rodiny, ke kterým se musíme vrátit!“

„Dobrá, dobrá! Nemusíte křičet,“ zamračil se Uchokloub. „Předpokládejme tedy, že opravdu věříte v návrat mezi živé a mezi své kamarády ve zbroji. Na celou tuto aféru máte v plánu zapomenout jako na noční můru. Mám pravdu?“

Šest strážných pokývalo hlavami jako loutky a mnich se jen ušklíbl. O co mu jde? NPC přece téměř nikdy neužívají sarkasmu jen tak pro nic za nic, takže v tom musí být nějaký háček. Ale neměl jsem ani tu nejmenší představu, co by to mohlo být.

„Dobrá… Udělejme to jinak. Pověz mi, chlapče,“ otočil se tlouštík na Rváče, „jak se ti líbilo vidět spřízněnost ostatních osob? Vyhovovalo ti vnímat jejich strach a skryté touhy? Chápat, co je rmoutí a znervózňuje? Jaké to je být knězem?“

Rváče tato otázka zarazila a nechápavě se na mnicha podíval. To se na to podívejme! Další člen do mého klanu ohromených lidí. Konečně se svým častým ohromením necítím sám!

„Dokud zůstaneš zombií, zůstaneš i knězem. Nemám nejmenší představu, jak se to přihodilo, ale vrátíš-li se ke svému předešlému životu, staneš se opět válečníkem. Jsi s tím srozuměn?“

Rváč vykulil oči, klopýtal od mnicha dál, vrtěl hlavou a zakopl o jeden kořen čouhající ze země. Svalil se na zem, ale výraz mu naplňoval takový strach a šok z hrozící ztráty nově nabytých schopností, že svůj pád ani nevnímal. Snažil se jen odplazit od nebezpečí sedícího před ním.

„Přesně o tom mluvím,“ poznamenal Uchokloub filozoficky a s úsměvem sledoval, jak se Rváč schovává za strom. „Jak se tedy rozhodneme? Šest zombií se vrátilo z Erebu, tudíž náš svět obývá šest duší. Abychom z nich mohli udělat živoucí bytostí, potřebujeme šest těl – a navíc to vypadá, že si to minimálně jeden rozmyslel.“

Rváč vyhlédl zpoza stromu. Strážní hloupě civěli na zem a začínalo to vypadat, jako by se návrat mezi živé začal vzdalovat rychlostí šinkansenu.

„Říkáte, že pokud nebudu souhlasit, nikdo z nás se nemůže vrátit k našim bývalým životům? Nevrátil by se vůbec nikdo?“ zeptal se kluk tak smutným hlasem, že jsem ucítil píchnutí lítosti. Bylo kněžství opravdu tak přitažlivé, že byl kvůli němu ochoten se navždy odtrhnout od své matky?

„Šest duchů, šest zombií,“ odpověděl tvrdě Uchokloub. „Musíte se rozhodnout hned. Čím déle vám to potrvá, tím více vaši duchové slábnou.“

„Mahane, co si počnu?“ podíval se na mě Rváč. „Já nechci být válečník.“

Aktualizace úkolu Kdo stráží strážné?

Zbývající čas: 60 minut.

„Co to do tebe vjelo?“ zeptal se kluk, když jsem přestal nadávat. Ať už si vyberu jakoukoli možnost, zaplatím za ni svou atraktivitou a reputací. Když jim nařídím, aby se změnili zpět v lidi, přijdu o Rváče, který začne sebe i mne vinit z toho, že už není kněz, a kvůli němu bude naštvaná i Elza. Pokud mu umožním zůstat zombií, utrpí ostatních pět strážných a odpovědnost za jejich utrpení bude padat na mou hlavu, díky čemuž se na mě a na můj klan naštve hodně velká část anhurských NPC. Ke každému rozhodnutí se vážou problémy a já se navíc musím rozhodnout velmi rychle.

„Tak jo. Chlapi, co si vyberete?“ zeptal jsem se pro začátek pěti strážných. Jako odpověď se ozvalo monotónní mumlání (strážní preferovali své staré životy v Anhursu, ale přijmou jakékoli rozhodnutí vydané panem hrabětem). Zamračil jsem se. Aktuální situace začala hrozit i tím, že by mohla ovlivnit můj společenský statut. Rváč mě jen požádal, abych mu pomohl zůstat knězem, pokud je to možné, ale neodvážil se protivit přání svých kolegů, protože něco takového pokládal téměř za zradu.

„Co na to říkáš?“ zeptal se mě po chvíli Uchokloub popohánějící mě k rozhodnutí. „Změníme je, nebo ne? Šest duchů – šest zombií. Žádná jiná cesta neexistuje.“

Ignoroval jsem mnichův dotaz a málem jsem zavolal o pomoc Stacey. Vtom mi v hlavě zabzučel šílený nápad a vyhnul se všem pokusům připlácnout ho ke zdi. Jakmile nápad přestalo bavit bzučení, usadil se na mém mozku jako na kostce cukru, začal do něj hryzat a vyžadoval okamžitou činnost. V představivosti se mi objevil zázračný obrázek – křeček a žába stáli v šoku na zadních s vykulenýma očima, zatímco moucha oblečená jako světoznámý rapper (nechyběly ani o několik čísel větší sluneční brýle) seděla na gauči, žrala kusy mého mozku jako popcorn a vyžadovala, aby show pokračovala. Myšlenka prostě přibzučela, aby viděla show, a já jsem musel pokračovat.

Jako kouzlem se mi v ruce objevil amulet.

„Mluvte!“ ozvala se odpověď a já jsem si úlevou oddychl. Není nikde zaručeno, že je má učednice připojená do hry.

„Fleito, tady Mahan. Mám tady –“

„MAHANE!“ vypískl amulet v mé ruce a utopil v sobě všechny ostatní zvuky. „KDE JSI?“

„Nekřič tolik,“ zavrčel jsem. „Právě teď stojím u zombie učitele mnichů v Kartossu a –“

„Ani se nehni! Budu u tebe vcukuletu! Dej mi pět minut! Nikam nechoď! Budu tam fakt rychle!“ zařičelo malé stvoření a zavěsilo. Hloupě jsem se zahleděl na ztichlý amulet. Co to mělo být?

„Tak co to bude?“ zeptal se znovu Uchokloub a přinutil mě vrátit se myšlenkami do současnosti, když z mého časového limitu utekla další minuta.

„Pokud to musí být, stanu se znovu člověkem, Mahane.“ I Rváč mě svými slovy popostrkoval, abych se nějak rozhodl. Dokonce i strážní mi dali na srozuměnou, že by kvůli svému mladému kolegovi zůstali navždy zombiemi.

To určitě!

„Mahane!“ Uběhly pouhé tři minuty, když mě obklopilo šílené tornádo a málem mě srazilo na zem. Jakmile se usadil prach, změnilo se tornádo na Fleitu, která mě s nadšeným výrazem objímala. „Ty ses vrátil! Sledovala jsem ten hrozný soud a myslela jsem si, že se už nikdy do hry nevrátíš! Jak ti něco takového mohli udělat? Mahane! Všichni říkali, že je s tebou ámen, že už se rozhodně nepotkáme, ale já jsem pořád věřila! Opravdu jsem věřila! Nepřišla jsem ale na způsob, jak se s tebou spojit! A Kornik mě odmítá učit. Říká, že zombie mají nyní své učitele přicházející z jiných kontinentů a ať si prý poradí i se šamany! Mahane, kam jsi zmizel? A navíc někdo –“

Z Fleitiných úst se vyřinula řeka slov. Dívka se mě odmítala pustit. Její ruce zůstávaly zaklesnuté okolo mého krku a mlela kadencí tisíce slov za minutu. Nemohly samozřejmě chybět ani teoretické kbelíky slz. Na jednu stranu hráči nemohou v Barlioně plakat, pokud to není součást scénáře, ale suchý pláč je možná ještě horší než ten normální.

„… a císař mi nic neřekl, protože proběhla aktualizace a už není jasné, jestli se můžu k tvému klanu připojit. Sally z vedlejšího kontinentu mi řekla, že –“

„Přestaň!“ křikl jsem a položil Fleitu zpátky na zem. Ve všem tom Fleitině švitoření jsem nezaslechl informaci, po které jsem pátral. „Co jsi to říkala o klanu?“

„Nechtějí mě přenést do Malabaru!“ Fleita se mi znovu pokusila pověsit na krk, ale zastavil jsem ji.

„Co přesně říkali?“

„Nic! Vůbec nic! Vývojářům jsem už napsala dvě zprávy. Nic mi neřekli! Nebo spíš odpověděli, že se celá záležitost projednává a že zjistí přesná data a další záležitosti podle toho, jak se celá situace vyvine,“ poslední slova Fleita vyslovila napůl oficiálním a pohrdavým tónem, jako by si dělala srandu ze zástupců Korporace. „Nikdo nechce, abych se připojila k tvému klanu!“

„Já jo,“ ujistil jsem ji, „ale aby k tomu mohlo dojít, musíš si nejdřív poupravit svou postavu. Jsi na to připravena?“

„Upravit postavu?“ Fleitina obočí se přitáhla k sobě. „Jak? A proč? A kde? Pozveš mě pak do svého klanu? Jaká bude má hodnost? A jak –“

„Zadrž!“ přerušil jsem znovu dívku a v několika slovech jí vysvětlil složitou situaci, ve které se ocitli Rváč se strážnými. Pomalounku polehounku jsem mířil k hlavnímu důvodu, proč jsem své učednici zavolal právě teď.

„Já tomu nerozumím,“ zamumlala překvapeně. „Potřebuješ šest zombií. Ty tu už stojí. Potřebuješ šest duchů. Ti se jistě potulují někde poblíž. Kromě toho máte rozdílný názor na to, zda stojí za to vracet se mezi živé, nebo ne. Na co potřebuješ mě?“

Nepromluvil jsem ani slovo a jen pozoroval Fleitu stejným způsobem, který Kornik často používal na mě…

„TO SNAD NE!“ Fleitě se nějak podařilo zakřičet šepotem tak hlasitě, že ji jistě slyšeli až v Malabaru. „Ty chceš, abych se stala náhradní zombií!“

„Uchokloube, mám tu šest zombií, které potřebuji změnit v lidské bytosti,“ promluvil jsem k mnichovi, když jsem uklidnil Fleitu, že všechno bude v pořádku a že ji pak pozvu do svého klanu. Potom jsem se otočil ke Rváčovi a dodal: „Můj drahý Rváči, co tu ještě děláš? Neměl by ses jít seznámit se svým učitelem kněží?“

„Mahane, já…“ spustil Rváč, ale skočil jsem mu do řeči.

„Napiš dopis své matce, prosím. Vysvětli jí všechno, ale svými vlastními slovy, nesnaž se to vylepšovat. Na,“ nabídl jsem klukovi pero a udělil mu povolení koupit si na mé náklady papír. „Hodně štěstí, knězi!“

Vybral jste si.

Úkol Kdo stráží strážné? splněn.

Odměna: reputace na úrovni přátelská u Tartara.

„Přijímám tvou oběť, dcero,“ zaduněl bohatý a mocný hlas, ze kterého mi po celém těle naskočila husí kůže (i když ta v Barlioně neexistuje). Otočil jsem se a pohlédl do tváře jednomu z nejmocnějších tvorů herního světa – Tartarovi. Bohovi Kartossu. Člověku podobné stvoření stojící na dvou nohou, nechyběly ani dvě paže a hlava připomínající tmavou kouli, ve které se něco otáčelo, ale nemohl jsem na to zaostřit pohled. Tartarus působil opravdu hrozivě.

„Přijímám tvé rozhodnutí a beru tě pod svá křídla,“ objevila se vedle Tartara i Eluna. Náhlá koncentrace božských tvorů na jednom místě začala kroutit realitu. Už tu chyběli jen…

Mé okolí ztmavlo a změnilo se ve dva protilehlé světy, protože mě do sebe vzala astrální rovina.

„JSME POTĚŠENI TVOU UČEDNICÍ!“ zavrčel elementál nižšího světa. „PŘIJÍMÁME JEJÍ ROZHODNUTÍ!“

„BUDE NAŠÍ RUKOU A BUDE KONAT DLE NAŠÍ VŮLE!“ dodal elementál vyššího světa. „ZASLOUŽÍŠ ODMĚNU, ŠAMANE!“

„OD TÉTO CHVÍLE JI POUŽIJEME PODLE NAŠICH PŘEDSTAV!“ dodal bílý elementál. „MŮŽEŠ SDĚLIT KORNIKOVI, ŽE JE JEHO DLUH SPLACEN!“

Dočasně vám byla zablokována kontrola nad vaší postavou. V tuto chvíli je vaše postava ovládána nejvyššími elementály vyšších a nižších světů.

Říct, že jsem byl překvapený, by byl pořádný eufemismus. Nezatěžoval jsem se s odhozením zprávy bokem, četl jsem ji znovu a znovu a snažil se přijít na její tajemný základ. Navíc byl ten základ i hrozivý, protože právě v tuto chvíli ovládá mého šamana nějaký hodně pokročilý imitátor. Co to má sakra znamenat?

Okamžitě jsem napsal výtku a odeslal ji administrátorům. Snažil jsem se použít správný právnický žargon a čistými nadávkami jsem se zajímal, na co k čertu mysleli, když mi odebrali kontrolu nad šamanem. Jak mám k sakru vědět, zda zrovna teď někdo neposílá všechny mé finance neznámým lidem nebo zda si nestahuje mé osobní informace?

+1000 reputace u nejvyšších elementálů vyšších a nižších světů.

Aktuální úroveň: velebený.

„Mahane, to není možné!“ zašeptala blaženě Fleita, když jsem se vrátil do herního světa. Rozhlédl jsem se a zhodnotil situaci. Ještě nikdy jsem z výrazu tváře své učednice nevyčetl takové překvapení. Kdysi dávno jsem zhlédl video, ve kterém se člověku po operačním zákroku vrátil zrak, o který v dětství přišel. Dosud jsem neviděl ryzejší a upřímnější výraz euforie a šoku najednou. Myslel jsem si, že už ho ani nikdy neuvidím. Něco podobného se děje jen vzácně a můžete se pokládat za šťastlivce, pokud se vám naskytne tento pohled aspoň jednou v životě. Mýlil jsem se – měl jsem spoustu štěstí, a proto jsem ho spatřil i podruhé. Tentokrát osobně. V duchu jsem Anastarii poděkoval za radu, abych měl ve hře neustále zapnutou kameru, a podíval jsem se na její vlastnosti. Ztěžka jsem však polkl. Nic mě nepřipravilo na tohle:

Draco Prosincový. Vyšší šaman. Drak Světla.

„Změnila sis jméno,“ řekl jsem překvapeně a odmítal věřit vlastním očím. „A svou rasu…“

Fleita, či vlastně Draco, neřekla vůbec nic. Sakra! Jak ji mám teď odlišit od svého Totemu? Najednou byl v Barlioně Draco až moc často.

„Tak jo, děti, už byste mohli přestat zírat jeden na druhého, aniž byste věděli co, jak, kdy a kde,“ narušil Uchokloub dlouhotrvající ticho. „Děvče, nemáš náhodou co nejdřív začít s úkoly nejvyšších elementálů?“

„Já… Ano, bude to jen chvilka,“ zamumlala Fleita-Draco a stále v šoku hleděla na text, který se zobrazoval jen jí samotné.

„Počkat!“ vyhrkl jsem, než má učednice vešla do portálu, který se vedle nás najednou otevřel. Nepoužila žádný svitek, což znamená jediné – dívka se stala součástí nějakého zajímavého scénáře. Pokud je to tak, musím z této možnosti vytěžit co nejvíce. Nový Draco se na mě podíval svýma obrovskýma zlatavýma očima a zářil jako vyleštěné zlato na slunci. Zamumlal jsem si pro sebe něco o změnách k lepšímu, otevřel nastavení klanu a pozval ji do Legend Barliony. Rozhodně nenechám draka (jehož síla a schopnosti jsou mi neznámé) jen tak poletovat Barlionou.

„Díky!“ na tváři mé učednice se objevil hezký úsměv. „Mahane, splním všechny úkoly a pak ti povím, co se tu stalo. Díky! A… díky.“

Fleita-Draco se otočila, začervenala se a pak se na mě znovu podívala. Přišla až ke mně a já jsem neměl čas ani mrknout, když se její rty přitiskly k mým. Polibek byl nejdřív těžkopádný a nucený, ale přesto i neočekávaný a neodbytný, že jsem se přiměl vyjít jí vstříc, sklonit se a polibek jí oplatit.

„Vždyť já to chápu, ale nemohla jsem si pomoct,“ promluvila dívka, když skončila sladká chvíle trvající zdánlivě tisíce let. Rozzářila se jako vánoční stromeček, vstoupila do portálu a zanechala mě ve stavu naprostého šoku. Ačkoli se stalo něco, co jsem vůbec nečekal, nemůžu říct, že by se mi to nelíbilo. Sakra. Líbilo se mi to. Fleita je hezká holka a bylo by hloupé předstírat, že jsem ji nechtěl poznat lépe. A tak k tomu došlo. Nemůžu říct, že by se mi nezamlouvalo to, co jsem zjistil. Něco mi říká, že bych měl trochu upravit video o dění v Kartossu, než ho ukážu Anastarii…

„Dobrá, vás pět nemá příznivce na tak vysoké úrovni,“ dolehl ke mně mlhou Uchokloubův hlas a připomněl mi, že tu nestojím sám. Soustředil jsem se, abych se přestal tvářit zamilovaně, a sledoval jsem, jak mnich mluví k pěti strážným, kteří byli dosud zombiemi. U nohou mi ležel vzkaz, který nejspíš pocházel od Rváče. Po klukovi samotném už nebylo ani památky. „Posbírejte si své saky paky a následujte tyhle učedníky. Vrátit se mezi živé bytosti je zdlouhavý a složitý podnik. Budete muset tvrdě pracovat.“

A jaksi nepostřehnutelně jsem zůstal stát sám uprostřed zapomenutého kartosského hřbitova. Strážné vyprovodili ven mniši a společně už jistě pro hráče připravovali novou sadu vzrušujících úkolů od „přineste 100 až 500 krabích knírů z krabů zabitých během druhého měsíce sklizně“ až po „zazpívejte píseň těch, kteří padli v boji s kouzelníky Malabaru“. Prostě posbírejte rozličné věci, aby se zombie mohly vrátit mezi živé lidi. Jediným problémem je to, že mně ty úkoly nenabídnou. Účastnit se mohou jen Kartossané.

Z toho důvodu jsem trochu posmutněl, ale pak jsem si vzpomněl, že mě v příštích několik hodinách čeká můj vlastní zajímavý úkol. Poustevník! Stacey byla zaneprázdněná, Fleita se šla někam projít a pan Kristowski stále ještě v císařském paláci jednal o budoucím turnaji. Proto mám jedinečnou příležitost zjistit, co je ten poustevník zač. Proč se k setkání s ním vázalo tolik nedokončených situací? A navíc to byl výrobce, který věděl o titánské zbroji…

Najednou jsem si něco uvědomil. Vždyť já jsem Kreelovi slíbil, že mu dovolím zabít draka. Sakra! Nejenže jsem pokazil ten úkol, ale nesplnil jsem své slovo. Umlčel jsem touhu vytáhnout amulet a domluvit si setkání s Kreelem. Raději bych si měl zapsat za uši, abych své sliby nebral na lehkou váhu. Otevřel jsem mapu a souřadnice poustevníkova příbytku jsem vepsal do kouzla Skok. I slon se dá sníst po částech.

Objevená nová lokace: Silvánská pláň.

Dostupný úkol: Výrobce. Část 1. Příprava na setkání.

Přejete si spustit úkol?

Objevil jsem se u úpatí jedné z mnoha hor pohoří Elmy, které se jako hrozivá jizva táhlo od nejsevernějšího výběžku až na samý jih našeho kontinentu. Poustevníkův příbytek se sice nacházel v jižní části, ale okolí mi ani v nejmenším nepřipomínalo tropické letovisko. Mezi horami ledu a sněhu jsem sice rozeznával les, ale mé okolí mohlo být stejně dobře Antarktidou. Části dřeva a zmrzlých listů tu a tam vykukující ze sněhové přikrývky naznačovaly, že tu ještě nedávno stál listnatý les podobný tomu, který jsem viděl v dáli. Něco se tu však nenadále přihodilo a příroda se tu změnila. Nebo právě naopak. Došlo přesně k tomu, k čemu dojít mělo. Pokrčil jsem rameny a zanechal tajemství náhlé vzniklého ledovce uprostřed tropického jihu nevyřešené. Stiskl jsem tlačítko Ano. Přišel čas setkat se s poustevníkem…

Uběhlo deset minut, než jsem si uvědomil, že setkání musím na chvíli odložit. Má postava získala nepříjemný záporný bonus Zmrzlý, Chlad a Omrzliny. Rychlost pohybu se mi kvůli nim zpomalila o 90 % a byl jsem informován, že již nemohu přivolat létajícího mazlíčka, ačkoli se poustevník stále neobjevoval. Byl jsem s nechutí přinucen otevřít popis úkolu a přečíst si, co musím vykonat jako přípravu na setkání. Dalších deset minut tohohle chladu mě zabije. Otevřel jsem seznam úkolů a zachmuřeně pozoroval popis. Uvědomil jsem si, že mě čekají velice zábavné minuty, hodiny a možná i dny. Popis mi totiž nic jiného nesliboval:

Dokažte, že jste hoden se s mistrem setkat…

„A nejsou tam žádné jeskyně, portály, značky nebo ještě něco jiného?“ zeptala se Anastaria a nabídla mi šálek horké kávy. Ačkoli hra nebyla ničím jiným než jen hrou a mé smyslové vnímání bylo nulové, ochladl jsem vnitřně natolik, že jsem při opouštění kapsle skutečně cítil chlad. Náš byt byl teplý, příjemný a hezky osvětlený, ale já jsem se třásl, jako bych stál v ledovém lese. Během několika hodin prohledávání ledovce odshora dolů se mi nepodařilo nic jiného než zmrznout a mráz mou postavu zabil. Hezké… Nezabila mě žádná stvůra či boss jeskyně, ale hromada sněhu, která se objevila kdoví odkud.

„Ne,“ odpověděl jsem, zabalil se do deky a vdechoval příjemné aroma čerstvě uvařené kávy z Jambi. Pohledem jsem střelil po grilovaném kuřeti, které Stacey přinesla odněkud z fast foodu. Má žena se ze hry odpojila o hodinu dřív a připravila nám jídlo, pití a všeobecnou pohodu. „Vůbec nic tam není.“

„Jak asi víš, je zbytečné ptát se na fórech a já sama nemám tušení, jak to vyřešit. Skoč do knihovny, možná tam najdeš něco zajímavého o výrobcích.“ Stacey nejdříve poustevník hodně zajímal, ale to jen do chvíle, než si uvědomila, že je to NPC vytvořené jen pro výrobce a jí samotné není k ničemu. Dívka si zhluboka povzdechla, podívala se na malbu visící na protější zdi a oznámila mi: „Dane, mluvila jsem s tátou. Do Kalragonu připluje zítra večer Nebeské císařství.“

„Cože?“ Málem jsem se opařil kávou. „Neříkala jsi, že máme ještě týden?“

„Náš informátor se ukázal být dvojitým agentem,“ ušklíbla se Stacey smutně. „Vedli nás celou dobu jako jehňata na porážku a pomalu nám předávali informace, po kterých jsme prahli. Nebeské císařství se opravdu zítra vylodí a přivezou s sebou obelisk.“

„No to jsou novinky! Jak jste se rozhodli?“ Byl jsem si jistý, že Fénix si již zvolil plán, jak pokračovat.

„Jak jsme se ráno sešli s otcem… Měl v úmyslu zjistit, jak dobře chápeš situaci. Chtěl vidět, jestli pochopíš, že existují speciálně vytrénovaní lidé, jejichž úkolem je vyvinout strategii, nebo jestli začneš sypat jeden nápad za druhým. Dnes ráno jsi mého otce zklamal, ale naši analytici věří, že jedinou možností je zaútočit na loď převážející obelisk v dračí podobě podle tvého plánu. A ty jsi na ten nápad přišel během pár sekund… Nemáš náhodou chuť studovat statistiku a zpracování dat?“

„Díky, možná později. Takže jinými slovy musíme zítra zaútočit na Nebeskou flotilu? Vydáme se tam jen ve dvou, nebo se k nám přidá i Plinto?“

„Potřebujeme někoho, kdo dokáže zničit obelisk. Plinto je jediný, kdo to zvládne rychle a dobře. Dane, pověz mi, co měl znamenat ten polibek s tvou učednicí?“

Jak to sakra… Velmi dobře jsem věděl, že poker není moje parketa, protože jsem se hned začervenal od hlavy až k patě. Ještě nikdo mě nepřistihl takhle v nedbalkách.

„Spontánní přátelský polibek jako důkaz vděčnosti za pozvání do klanu a za pomoc se změnou v draka,“ vybrebtl jsem první věc, která mi přišla na mysl.

„Můžu se podívat na video? Určitě jsi nahrával, že jo?“

Všechno se ve mně sevřelo. Stacey pokládala otázky tak klidně, že jsem se vylekal. Lhaní je zbytečné stejně jako vytáčky. V hloubi srdce jsem cítil, že by to celou situaci jen zhoršilo. Zoufale jsem se snažil vzpomenout si, jak dlouho polibek trval a kde jsem měl ruce, ale dokázal jsem jen docela klidným hlasem odpovědět:

„Ano, samozřejmě. Pustím ho na obrazovku.“

Obě naše kapsle byly propojeny se systémem domácího kina. Prostě taková symbióza silného počítače, chytrého domova, multimediálního centra a bůh ví čeho ještě. Všechno bylo vymyšleno tak, aby ze zákazníka vytřískali co nejvíc peněz. Stacey systém nastavila tak, aby počítač automaticky nahrával vše, co v Barlioně prožijeme, a my to mohli později snáz analyzovat. Dnešní polibek tam byl taky.

„Neříkal jsem ti to? Vůbec o nic nešlo!“ pronesl jsem a ucítil, jak ze mě vyprchává všechen stres. Ani jsem si nevšiml, že jsem chvíli byl jak běžec, co přibíhá na cílovou rovinku. Každý sval ve mně se napjal víc, než bylo zdrávo. Polibek s Fleitou-Dracem trval jen osm sekund (počítal jsem to) a mé ruce zůstaly viset podél těla, zatímco šokovaný výraz tváře jasně naznačil, že jsem neměl nejmenší představu, co se to děje.

„Hmm…“ vyšlo z Anastarie. „Takže přátelský polibek, jo?“

„Samozřejmě!“ ujistil jsem ji a změnil jsem téma: „Proč mi radši nepovíš, co se ti podařilo zjistit o tom klukovi s mapou pokladu?“

„Prakticky vůbec nic. Lovec Sabantul Šťastlivý, level 85, hraje čistého času něco přes rok. Ničím nevyčnívá. Nepíše na fóra, trenér lovců si na něj nepamatuje a dokonce ani nevlastní vzácného mazlíčka. Prostě normální hráč. V Barlioně je hráčů jako on naprostá většina. Zatím ještě nevím, kde bydlí, ale mí lidé na tom pracují. To je všechno, co se mi dnes podařilo zjistit.“

„Divné,“ snažil jsem se vzdálit co nejdál od tématu polibku. „Jak by se takovému průměrnému hráči dostala mapa do rukou?“

„Divného je něco úplně jiného,“ opravila mě Stacey. „Mohl mapu prostě najít. Barliona je plná náhod. Otázka zní, jak si může být tak jistý, že budeš mít o jeho nabídku zájem? Odkud získal informace, že se zajímáš o Karmadonta a cokoli s ním spojeného? Napsal dva dopisy, ale z mého pohledu jsou velice rozdílné a myslím si, že je napsali dva různí lidé. Jiný je styl, přístup i hlavní myšlenka. Vlastně se liší úplně ve všem kromě odesilatelova jména.“

„No tak se s ním setkáme a uděláme si o něm přesnější obrázek.“ Stacey mě svými slovy zaujala. Má pravdu – jak se ta osoba dozvěděla všechny informace?

„Nejdřív musíme vyřešit problém s nebesáky. K Sabantulovi se vrátíme potom. Nikam neodejde, to je jasné. Teď ale přišel čas na to, můj drahý manželi, abychom vyřešili, jak reagovat a nereagovat, když tě někdo políbí… Chceš mi něco říct?“

Byl jsem přinucen využít celý svůj arzenál slov a vysvětlení, abych Stacey dokázal nad slunce jasnou věc, že je na celé planetě mojí jedinou láskou. Zatímco mi tiše vzlykala na rameni, objímal jsem ji a sliboval, že k žádnému dalšímu polibku nedojde. Na tohle vysvětlení jsem použil všechny své argumenty a příště bych už nemusel přežít…

Sklíčeně jsem se díval na ledovec a proklínal vývojáře, který přišel s tímhle nápadem. Stejně dobře to však mohl být výsledek činů některého z hráčů. Během dvanácti hodin mého nuceného odpočinku ledovec částečně odkryl stromy. Ne úplně, ustoupil jen o pár metrů, ale díky zurčícím potůčkům jsem pochopil, že se tato anomálie objevila nedávno a velice rychle zase zmizí. Tady nešlo o přírodní úkaz a mně už začínalo pomalu svítat, kdo ho způsobil. Titán Kreel má postavu schopnou ledových kouzel, a proto bych se vsadil, že za ledovcem umístěným na horkém a vlhkém jihu stojí ty jeho staré tlapy. Nikdo jiný by to nedokázal.

Stacey mi laskavě poskytla šest hodin na vyřešení situace s poustevníkem, a poté mě, jak oznámila, chytne za pačesy a donutí zachránit kontinent před invazí. Pouhých šest hodin a já tu už dvacet minut sedím na ledu a přemýšlím. Stále nechápu, co se ode mě očekává. Mám předvést, že jsem hoden setkat se s poustevníkem. Jako nejlogičtější možnost mi přišla ta, abych přímo zde vyrobil něco hezkého a pokud možno jedinečného. Abych jakože dokázal, jak skvělý jsem výrobce a tak dále. Ale jak mi něco takového pomůže vyřešit můj problém? To mi stále nebylo jasné. Navíc mi připadalo, že pouhé vyrobení dalšího artefaktu je příliš banální záležitostí, než aby mi vysloužilo setkání s poustevníkem. Takové hlouposti by si ani nevšiml. Potřebuji vykonat něco zásadního. Ale co?

Nejbližší kopec stínil ledovec před slunečními paprsky a zpomaloval jeho tání. Nejrůznější zvěř vycházela z lesa a s překvapením hleděla na překážku v jejich obvyklé trase. Imitátoři ihned vypočítali trasu novou, ale během té chvíle se zvířata zasekla v často nepřirozené pozici. Zasmál jsem se především jednomu vlku na 83. levelu, který svou novou trasu začal aktualizovat právě v okamžiku, kdy stál na jediné pacce. Myslím, že většina šaolinských mnichů by mu záviděla jeho techniku.

Jakmile vlk zmizel zpět v lese, otřásl jsem se. Možná je to tautologie, ale led byl prostě ledový a nutil mé myšlenky plynout stále pomaleji. Konečně mě napadlo zavolat Kreelovi a zeptat se ho. Přišlo mi to jako chytrý a vhodný nápad, ale k mému neskutečnému překvapení nebyl titán dostupný. Nemohl jsem volat hráči, který se nacházel v božských komnatách.

Podrážděně jsem kopl do hromady ledu vedle. Ulomil se z ní malý kousek a dokutálel se až na slunce, kde okamžitě zmizel. Dokonce po sobě nezanechal ani mokrou skvrnu. Na tváři se mi objevil lišácký úsměv. Takže oni použili Kreela, aby pro mě připravil ledovou zkoušku? Výborně! Poradím si s ní jako normální hráč!

A jak se chovají normální hráči, když je před ně postaven problém? Požádají o pomoc!

Poprvé za dlouhou dobu jsem otevřel tabulku managementu klanu. Jo, právě přišel čas na úžas. Počet členů klanu každých pár sekund vzrostl o jednoho až dva hráče. Klan nyní zastřešoval něco přes 30 000 členů, z nichž přibližně třetina byla právě online. Odtrhnout se od tabulky vyžadovalo dost silnou vůli, protože všechny ty nejrůznější informace o členech klanu a jejich rasách, třídách postav, hlavních a vedlejších profesích a jejich úrovních byly velice zajímavé. Bylo v ní tolik nejrůznějších informací, že jsem jen tak ze srandy zkusil vyhledat sloupec pro zadání reálného jména a bydliště. A ty sloupce tu vážně nechyběly! Bydliště nevyplnil nikdo, ale více než osm tisíc lidí vyplnilo své reálné jméno.

Klanový management se změnil z „nevyrazíme někam?“ na seriózní firmu vyžadující čas, energii a zdroje. Měl jsem manažera, který se staral o finanční záležitosti klanu. Měl jsem náboráře hledající budoucí členy klanu, ale chybělo mi vedení. Neměli jsme téměř žádné velitele výprav, pokladníky či důstojníky. Bylo u nás třicet tisíc lidí, kteří chtěli mít své mazlíčky. Podíval jsem se na dráčka, co kolem mě poletoval. Už jsem si na něj tak zvykl, že jsem ho přestal vnímat. V tu chvíli jsem si uvědomil hroznou skutečnost. Potřebuji dalšího zástupce. Chybí mi člověk, který by zastal práci velitele Legend Barliony. Někoho, kdo by rozhodoval, organizoval výpravy a na nejrůznějších událostech vystupoval jako zástupce klanu. Šaman Mahan musel ustoupit do ústraní a věnovat se tomu, co uměl nejlépe – vyrábět. Velení tolika lidem není můj šálkem čaje.

Když jsem konečně dospěl k rozhodnutí, jako by mi spadl kámen ze srdce. Poslal jsem své aktuální souřadnice Viltriovi, vrátil se do tabulky managementu klanu a objevil tam pole pro rozeslání hromadné zprávy všem v klanu:

Ahoj všichni!

Lidi, potřebuju vaši pomoc. Co možná nejdřív potřebuju hráče, kteří umí kouzlit ohnivá kouzla. Jakákoli ohnivá kouzla – láva, ohnivé koule, táboráky – a jestli má někdo zapalovač, pokud taková věcička v Barlioně vlastně existuje, beru ho taky. Potřebuji narychlo roztopit obrovskou horu ledu, ale musí to být organizovaná pomoc. Prostě skupiny hráčů. Tyto skupiny se následně stanou výpravami Legend Barliony. Hráče, kteří pomohou s organizováním skupin, jmenujeme do rolí velitelů výprav se všemi příslušnými privilegii. Potřebuju do hodiny co nejvíc lidí a je mi jedno, zda to budou naši členové, nebo cizí hráči. Skupiny se ke mně budou teleportovat pomocí portálu v Altamedě. Můj majordomus zná souřadnice. Máte chuť chytit příležitost za pačesy a stát se v našem klanu někým? Tak jen do toho! Dávám vám hodinu. Odpočet začíná právě teď.

Neměl jsem jinou možnost. Stacey mi dala dost přísný časový limit. Odhodil jsem oznámení o příchozí zprávě, kterou dostali i ostatní členové klanu, a pozorně sledoval klanový kanál. Minutu po odeslání dopisu se stále nic nedělo. Po chvíli však kanál explodoval zprávami. Každou sekundou přicházely desítky, ne-li stovky zpráv a lidé se nabízeli jako velitelé výprav či vojáci.

Proč? zeptala se mě mentálně Stacey. Poustevník?

Ne tak úplně, ale jsi blízko. Seznámil jsem ji se situací a s rozhodnutím, jak naložit s ledovcem. K mému překvapení nesouhlasila s mou náhlou iniciativou směrem ke členům klanu. Vysvětlila mi, že jelikož je online jen třetina hráčů, snižuje se tím šance, že jsou mezi nimi dobří velitelé. Jelikož jsem nedal žádné omezení v levelech, ani nezadal společné zdroje, šlo podle Stacey jen o mou touhu roztopit ledovec co nejrychleji. Ke statistikám klanu jsem měl přístup jen já, ona a pan Kristowski. Takhle se důležité záležitosti klanu prostě neřeší, protože tohle není dobrý způsob… Tedy aspoň v klanech, které se snaží působit seriózně.

„Co ode mě očekáváš?“ Ze zamyšlení mě vytrhl příjemný ženský hlas. Když o to opravdu stojí, Stacey dokáže mistrně uhodit hřebíček přímo na hlavičku a zanechat kohokoli, s kým mluví, přesvědčeného, že je bezvýznamný blbec. Podíval jsem se na čas. Od odeslání zprávy uplynulo pouhých pět minut a přede mnou už stálo padesát hráčů s elfkou v čele a čekali na mé rozkazy. Tabulka správy klanu zobrazila o té dlouhouché dívce všechny potřebné informace: Marla Regina, elfka, kněžka, level 155. Skutečné jméno: Stacey. Členství v klanu: 14 týdnů. To bylo vše.

„Potřebuji rozpustit tady to svinstvo,“ ukázal jsem na ledovec. „Změňte ho na lávové jezero.“

„Potřebuji si něco ujasnit. Máme rozpustit ten led, nebo chceš na lávové jezero přetvořit půdu a kameny? Ne to jsou potřeba různé zdroje.“

„Zkusme tu druhou možnost.“ Zajímalo mě, zda jde teraformovat Barlionu. Umožní hra tak drastické změny terénu? Dovolí to místní Ochránce? Chci to zjistit!

„Lucco, potřebuji spoustu ohnivých kouzelníků,“ zavolala někomu přes amulet a pak se otočila zpět ke mně: „Mahane, znáš nějaké geomanty? Nebo si musím i je sehnat sama?“

„To je divná profese, ale ten název mi něco říká…“ líbil se mi Marlin přístup k danému problému. Zajímaly ji jen jasné otázky k věci.

„Geomancie je teraformování půdy. Geomantova kouzla mu umožňují změnit půdu Barliony dle svého přání. Jezero lávy se nám nepodaří vytvořit, pokud nepoužijeme hráče, kteří něco takového dokážou. Já osobně neznám nikoho, kdo by to uměl, a proto se tě ptám, zda ty ano, nebo jestli je musím vyhledat sama.“

„Chápu. Dej mi vteřinku.“ Sáhl jsem po amuletu a zavolal Svardovi, jednomu z nezávislých hráčů Barliony věnujícímu se výrobě.

„Pokud to není donáška pizzy, nemám, co bych řekl,“ vyštěkl hlas z amuletu.

„Tohle je daleko lepší než pizza,“ odpověděl jsem stejným tónem. „Potřebuju specialistu, který dokáže zničit barlionský terén.“

„Jsi to ty, Mahane?“ Svardův tón se okamžitě změnil.

„Jo. Svarde, potřebuju geomanta na vysoké úrovni. A potřebuju ho okamžitě.“

„Jsem snad náborářská agentura?“ Odpověď přišla takovým tónem, že jsem i přes amulet poznal, že už v hlavě přebírá možná jména. „Musí to být někdo z Malabaru, nebo ti stačí i Kartossan?“

„Klidně může pocházet i od nebesáků, na tom nezáleží,“ zavtipkoval jsem. „Pošlu ti kontakt na mou novou velitelku výprav. Spojí se s tebou.“

„Takže je to pravda a se Stacey jste zase spolu?“

„Ano, ale tohle není Stacey. Teda, ona se v reálu jmenuje Stacey, ale není to ta Stacey, kterou máš na mysli. Ve hře je to Marla.“

„Hmm… zajímavé. Dej mi deset minut. Končím.“

„Slyšela jsi mě, tady je jeho amulet,“ otočil jsem se k Marle a poslal jí kopii Svardova amuletu.

„Velitelka výprav?“ Na dívčině tváři se poprvé za celou dobu objevila nějaká emoce. Snažila se jednat přesně a správně, jako by měla vojenskou minulost, ale nečekala, že ode mě jen tak obdrží třetí nejvyšší hodnost v klanu. Bez jakéhokoli testování. Aspoň jí to dá najevo, s jakým ansámblem se spojila.

„Vítej a tak dále,“ usmál jsem se a v nastavení klanu jsem učinil všechny nutné změny. „Ty jsi mi jako první přivedla skupinou připravenou k boji. Proto jsi hned velitelkou výprav. Nemá smysl ztrácet čas. Máš své rozkazy. Mimochodem, pokud se objeví další skupiny, přebíráš jejich velení. Potřebuji přesnou koordinaci všech výprav, velitelko!“

Poslední poznámka ze mě vyšla, když se otevřel portál a začali z něj vycházet hráči. Dostavila se výprava číslo dva. Skvěle! Trvalo jim to jen deset minut. Pokud jsem dobře viděl, Marle se podařilo sehnat do výpravy hráče z našeho klanu, aniž by vyjednávala s Clutzerem nebo Magdeym. Měla k dispozici hráče mezi 80. a 160. levelem, kteří jiné velitele výprav nezajímali. V tom přece není žádný problém! Je třeba počítat i s hráči na nízkém levelu. Nejdůležitější je to, že hráči mají touhu, dostanou příležitost a mohou předvést své schopnosti. Já se postarám o ten zbytek.

„Přišel čas. Všichni na svých místech. Jsme připraveni,“ pronesla Marla přesně hodinu poté, co jsem odeslal všem v klanu svou zprávu. Mezitím se okolo ledovce seřadil dav hráčů. Nakonec přišly tři plnohodnotné výpravy každá o padesáti lidech a dalších sto kouzelníků, nekromantů, druidů a dalších tříd postav, které dokázaly používat ohnivá kouzla. Kromě nich nechyběl ani Svard s trojicí mlčenlivých hráčů, Gnum Zlomyslný, který kvůli této události opustil dílnu Altamedy, Anastaria (ohromená vysokou účastí) a hlavní výpravy Fénixu. Byla tu vážně spousta lidí. Marlin amulet ani na sekundu neutichl, ale dívka si na nic nestěžovala. Její rychlé odpovědi, elán a jednání mi dávaly najevo, že si užívá odpovědnosti, která jí byla svěřena. Skvěle! Důležité je, že se nezhroutila pod tlakem situace. Musím jí později věnovat nějaký bonus jako kompenzaci a taky jako pobídku v pokračování stejným směrem.

„Začněme. Chci místo toho hnusného ledovce vidět lávové jezero!“

Vlastně jsem ani netušil, proč jsem zde na úpatí pohoří Elmy vyžadoval vytvoření nového detašovaného úřadu pekla. Ale abych řekl pravdu, zůstávalo tajemstvím, co mě přimělo pozvat všechny tyto hráče. A proč vlastně souhlasili, že přijdou. Bral jsem to tak, že existuje jen jedna cesta, jak se setkat s poustevníkem: vytvořit ohnivý artefakt. Přesto má tvrdohlavost, předtucha a touha provádět vše svým vlastním jedinečným způsobem vyžadovaly vlastní způsob. Způsob, který by šel přímo proti veškeré logice. Přesně tak se mi to líbilo.

Jakmile se led začal rozpouštět, proměnil jsem se v draka a vyletěl vysoko do oblak. Podívaná způsobená hráči byla velmi hypnotizující a já nechtěl přijít o jediný moment. Rudé potoky lávy kouzelníků, nazlátlí ohniví elementálové šamanů, fénixové druidů zářící všemi barvami duhy, temní a zamračení démoni nekromantů… Díky herní fyzice led tál bez páry, a proto jsem mohl poletovat přímo nad ním a užívat si show.

„Jsi na řadě, Svarde!“ rozkázala Marla, když nezbyl ani kousek ledu. Svard, Gnum a tři nemluvní hráči přivedení Svardem zarazili do země hůl. Špička hole připomínala zkroucené kořeny nějaké neznámé rostliny, ze kterých vykukovaly další podivné kořeny. Geomanti spojili ruce a začali okolo hole kroužit. Nejdříve jsem se usmíval, ale když z kořenů začala proudit zelená mlha podobná tenkému hádkovi a zamířila k hořící části země, úsměv zmizel. Pramínky zelené mlhy vypadaly krásně i hrozivě. Při své cestě k cíli pronikly několika stromy, jako by si jich ani nevšimly. Jen žhavé jiskry poletující za nimi vzduchem naznačovaly, že je mlha skutečná a zdaleka ne neškodná. Po deseti sekundách geomanti zpomalili, jejich tváře se stáhly bolestí, ale přesto nepřestávali obcházet hůl a pokračovali v rituálu, který chápali jen oni. Když se chomáče mlhy dostaly k místu, které bylo donedávna obsazeno ledovcem, začaly poletovat sem a tam, proplétaly se a vytvořily velice jemnou mřížku připomínající síť nataženou nad členitým terénem.

„Spalte to!“ zasyčel Svard, když byla mlžná mříž připravena. Padl na zem stejně jako zbytek členů rituálního kruhu. Přiběhli k nim léčitelé, ale už bylo pozdě. Všech pět geomantů zaplatilo za svou snahu životem.

„Oživte je a… SEŽEHNĚTE TO!“ Nikdy jsem nepředpokládal, že drobná žena dokáže tak hlasitě zařvat, ale hru nezajímaly mé představy. Rozkazy velitele výpravy musí slyšet úplně všichni, a proto musí zaznít tak hlasitě a mocně, aby je nikdo neměl šanci zpochybnit. Dokonce i já jsem se snažil plivat oheň, ale systém mi nápomocně oznámil, že se dračí dech odemkne až na 50. úrovni. Na své 16. úrovni jsem tu nemohl ničím pomoci. Vždyť to přece nebyl scénář.

Co dál? objevila se mi v hlavě Anastariina myšlenka a vrátila mě do situace. V jednu chvíli jsem dokonce zapomněl mávat křídly a jen jsem fascinovaně hleděl, jak země i s kameny vzplanula. Málem jsem kvůli tomu spadl do lávy. Ani nevím, jaké herní mechaniky hrály roli při teraformaci půdy, ale z lávového jezera vycházela neskutečná horkost a snižovala mé zdraví rychlostí blesku. Dokonce jsem vyletěl výš, aby mě to nespálilo. Nové lávové jezero bublalo, kypělo a hrozilo, že v sobě spálí jakoukoli živou bytost. Přesto byl na ně úžasný pohled.

Chystal jsem se Anastarii odpovědět, že nemám nejmenší tušení, ale vtom mé oči přilákal zajímavý fenomén. Přímo uprostřed jezera se utvořil vír. Nebyl nijak velký a ze břehu nešel vidět kvůli vření a neustálému bublání lávy. Očividně však propouštěl lávu kamsi do nitra Barliony. Působil oproti svému okolí nemístně a já jsem chvilku nevěděl, co mám dělat. Něco takového sem nepatřilo. Zčistajasna se mi v hlavě objevilo zjevení. Okamžitě jsem pochopil, co se ode mě očekává. Věřil jsem své předtuše a rychlosti Staceyiných reflexů. Rozletěl jsem se do středu jezera, složil křídla k tělu a těsně před pádem do hlubin jsem Anastarii poslal krátkou myšlenku:

Stacey, bublinu!

Hořící jezero mě přijalo do své náruče jako své dítě. V tu chvíli mi však odpověď naznačila, že jako se svým potomkem se mnou bude jednat jen velmi krátkou chvíli. Konkrétně deset sekund.

Uvnitř bylo jezero jen rudé. Vší silou jsem se nořil hlouběji a toužil během vytyčené doby doplavat až na konec tunelu, ale po pěti sekundách mi bylo jasné, že to nedokážu. Možná jsem jen šlapal lávu a hustota kapaliny mi nedovolovala potopit se hlouběji. Možná láva ani neměla dno. Ať jsem se podíval nahoru, dolů, doprava nebo doleva, viděl jsem všude okolo sebe jen tu jednolitou rudou směs. Počkat! Přede mnou je to o něco světlejší! Jako by tam byla nějaká průrva!

Zastavil jsem klesání, několika prudkými pohyby jsem se prodral vpřed a přímo v poslední ubíhající sekundě bubliny jsem prošel do jakéhosi pokoje. Rychlý pohled za sebe mi sdělil, že pokoj nemá žádnou stěnu, jen tekoucí lávu, která pomalu plnila jeho prostory. Zářící silové pole, kterého jsem si všiml v lávě, zpomalovalo její postup.

„Povězte mi, vážený Výrobce,“ ozval se naštvaný ženský hlas. Otočil jsem se a spatřil ženu s havraními vlasy, jak sedí na starodávné sesli, která připomínala trůn. Byla zahalena do bílého kouzelnického pláště a nedokázal jsem odhadnout její věk. Něco mezi 25 a 50. Make-up, především ten herní, je mocný čaroděj. „Proč jsi zničil můj už tak dost spartánský příbytek? Jsi vážně tak hloupý, že jsi nedokázal vymyslet lepší způsob, jak ke mně přijít? Proč jsi nevyrobil jen nějaký základní artefakt?“

Chystal jsem otevřít ústa a zeptat se ženy, kde se nachází poustevník, ale v tu chvíli mi oči automaticky sklouzly k popisu ženy a slova se mi vzpříčila v krku. Odpověď na mou otázku seděla na trůnu přímo přede mnou a propalovala mě vzteklým pohledem.

Poustevnice (level neplatný).

To není možné! Poustevnice nemá level! Vždyť něco takového v Barlioně prostě nejde!

6. KAPITOLA

PŘÁTELSKÁ NÁVŠTĚVA

„Má to být tvá nejvěrnější imitace telegrafního sloupu?“ zajímala se žena podrážděně a mávla rukou směrem k tekoucí lávové stěně. „Zničil jsi můj příbytek, vnikl jsi do mé svatyně, cestou jsi nadělal hrozný randál a teď tu jen tak stojíš? Jsi nehybný jako voda a skromnější než tráva – že už bys nebyl sám sebou?“                       

Poustevnice znovu mávla rukou, stěna lávy zmizela a změnila se zpět na obyčejnou zeď.

Dane, co se děje? zaslechl jsem v hlavě Anastariin šepot. Láva se přestala pohybovat, ale ty jsi stále naživu… Třeba bys mě mohl přivolat k sobě.

V žádném případě! vložila se poustevnice bezostyšně do naší konverzace a šokovala mě ještě víc. Nemáš tu co pohledávat!

Kdo to je, Dane?

Zlý sen létající na křídlech noci! Poustevnice mluvila, jako by to myslela vážně. Přestaň rušit svého manžela. Ještě jsem mu nevymyslela trest!

„Proč trest?“ pustil jsem se do útoku, když mě systém informoval, že telepatie v příbytku poustevnice nefunguje. Stacey byla zablokována. „Bylo mi řečeno, abych objevil poustevnici, a přesně to jsem učinil. K úkolu se nevztahovaly žádné požadavky na to, jak přesně toho mám docílit. Proto odmítám jakýkoli trest. A co se týká zničení tvého příbytku… Kde přesně je poničen?“ Rozpřáhl jsem ruce, jako bych si nebyl jistý, o čem ta žena mluví. „A proč je tu tolik prachu? Jsi žena, a přesto žiješ v takovém binci… Odkdy zastávají skuteční hráči roli NPC? Je to snad scénář?“

„Můžu tě poslat pryč,“ zamumlala naštvaně poustevnice a nedávno přestavěná zeď se změnila zpět v lávové jezero. Zajímalo mě, zda se to děje jen zde, nebo zda se láva pohnula i na povrchu. Vsadím se, že se Stacey a zbytek hráčů předhánějí v dohadech, co se tu asi tak může dít.

Nejvíce mě však ohromila skutečnost, že tu jednám s opravdovým NPC. Nikdy jsem to ještě na vlastní oči neviděl, ale mezi hráči kolovaly všechny možné zvěsti o tom, že zástupci Korporace občas zastávali v jistých scénářích roli NPC, když třeba nestíhali vývoj vylepšených imitátorů a neměli připravené vylepšení jejich chování a reakcí. Přesto však byli nuceni pravdivě odpovědět na přímou otázku, zda jde o hráče či NPC. NPC tuto otázku vyslechne, ale nebude jí přikládat žádnou důležitost. Ony vlastně nevědí nic o existenci reálného světa. Během osmnácti měsíců hry za šamana a tří let hry za lovce jsem potkal jediné NPC, které vědělo o událostech mimo Barlionu – Prontha, šéfa dolu Pryke. A i on o tyto znalosti přišel ve chvíli, kdy se vrátil do hlavního herního světa.

Počkat! Pryke! Vždyť jsem měl s Prykem velké plány! Sakas, vězni, touha najmout další lidi. Jak jsem na tohle všechno mohl zapomenout? Zkušenost z první ruky mě naučila, že hráče s červenou čelenkou nemají ostatní hráči v hlavním herním světě v oblibě. Musím se o tenhle problém postarat co nejdřív.

„Mám dojem, že tvé myšlenky poletují daleko od tohoto místa,“ pronesla poustevnice, do jejíchž slov už si našel cestu rozčilený tón. „Hrozí mu veliký trest, ale on si přemýšlí nad úplně jinými věcmi. Pověz mi, proč jsi nevytvořil artefakt jako všichni ostatní?“

„Bylo to příliš očividné řešení,“ doznal jsem popravdě a zavrtěl hlavou, když se zeď opětovně vrátila na své místo. Hra je hra, ale ještě nikdo nedokázal obejít standardní herní mechanismy – přeměny jako tato vyžadují obrovské zásoby many. Nebo jedině přímý zásah nějaké božské bytosti, které jsem si tu nevšiml. Nebo…?

„Očividné, říkáš…“ Poustevnice si mé odmlčení vyložila po svém. Na chvíli se zamyslela a pak rychle řekla: „Dobrá, budeme předpokládat, že jsi prošel testem a objevil ses přede mnou. Co chceš, šamane?“

„Já vlastně ani pořádně nevím, co tu dělám,“ zablekotal jsem. Abych řekl pravdu, byl jsem snad ještě víc překvapený než poustevnice. Chvíli její obočí stoupalo vzhůru, ale pak se sebrala, na tváři se jí objevil neúprosný výraz a dala mi možnost dokončit myšlenku. Kolikrát jsem si říkal, že musím nejdřív přemýšlet, než něco vypustím z pusy, ale pokaždé na to zapomenu… „Hádám, že tím správným postupem je tvrdit, že jsem skvělým výrobcem, nadějí tohoto světa a prostě ideálním učedníkem, ale mě to zní jen jako prázdná slova. Není v nich žádná podstata.“

„Vysvětli mi to,“ pronesla poustevnice, posadila se zpět na trůn a se zájmem mě pozorovala. „Z mého pohledu jsi dosáhl na vrchol výroby artefaktů. Prokleté figurky rovnováhy, prokletý pes, požehnaný medailon Eluny, změněná barva tvých artefaktů, Svatý Driallův prsten, Elunou posvěcený jednorožcův roh, Přívěsek milenců… Jde o velice zajímavou dráhu, a proto mi není jasné, co máš na mysli tvrzením, že by ta slova byla jen prázdná.“

Nahlas jsem se nadechl a vydechl. Neměl jsem co říct. Bylo to podivné. Ještě před chvílí, když jsem se vrhl do lávy, jsem přesně věděl, proč se chci s poustevnicí setkat, ale teď, když jsem se u ní objevil, ucítil jsem ve svém nitru pochybnosti. Skutečně se chci vydat na cestu výrobce?

„Jsi velmi přesvědčivý. Vsadím se, že tě nikdo nikdy neodmítl,“ poznamenalo NPC sarkasticky a přimělo mě znovu si prohlédnout jeho vlastnosti, abych se ujistil, že je mezi nimi i atraktivita. Pořád jsem mluvil s imitátorem a nikoli s hráčem. Byl to jen velmi podivný imitátor a jemu podobného jsem dosud nezažil. Dokonce ani Geranika nebyl tak tvrdý.

„Nemám co říct,“ pokrčil jsem rameny. Rozhlédl jsem se a všiml si malé stoličky. Nečekal jsem na pozvání a sedl si na ni. Pokud v mé přítomnosti poustevnice sedí, není důvod, abych stál. „Než jsem se objevil u tebe, pohrával jsem si s myšlenkou vydat se po cestě Výrobce. Potřebuji dokončit šachovnici.“

„Šachovnici?“ zamračila se poustevnice. „Jakou šachovnici? Chceš znovu vyrobit prokleté figurky?“

„Ale co s tím mají co dělat prokleté figurky?“ Teď byla řada na mě, abych promluvil překvapeně. „Já mluvím o tomhle.“

Se svými slovy jsem vytáhl z batohu trpaslíky a ukázal je poustevnici.

„Karmadontovu šachovnici…“

Poustevnice vykulila oči. A já jsem najednou zjistil, že jsem přišpendlený ke zdi. Ani jsem nestačil zaregistrovat, kdy k tomu došlo. V jednu chvíli jsem seděl kousek od poustevnice a ukazoval jí figurky a najednou jsem byl tajemnou silou přitlačen ke zdi tak mocně, že nešlo pohnout ani prstem. Mezi těmito dvěma momenty jako by nebyl jediný předěl.

„TY SE OPOVAŽUJEŠ SEM PŘINÉST TENTO KLÍČ?“ zahřměl ženin hlas tak hlasitě, že se celá jeskyně otřásla. Vždyť je nad našimi hlavami hora! „CHCEŠ MI PŘIPOMÍNAT MOU PORÁŽKU?“

Najednou se u mé postavy objevily stovky záporných bonusů a klesalo mi zdraví. Poustevnice mi nedala šanci odpovědět a dávala najevo, že její otázky jsou veskrze řečnické. Již dospěla k názoru, že musím být zničen.

TO URČITĚ!

Záporných bonusů sice bylo neuvěřitelné množství, ale ani jeden z nich mi nezakazoval změnit se v draka. A přesně k tomuto kroku jsem se odhodlal. Potřeboval jsem jen chvilinku, abych trpaslíky vložil zpět do batohu. Předtucha na mě už nekřičela, ale spíš jen tak sípala, že útok byl způsobený šachovými figurkami a poustevnice se uklidní až ve chvíli, kdy trpaslíci zmizí z mé ruky. Trpaslíky z nějakého důvodu nemá v lásce. Měl jsem jí raději ukázat orky…

„Drak!“ zašeptala poustevnice a přitlačila mě k zemi. Okamžitě mi přibyly další záporné bonusy bránící jakékoli přeměně, ale přesto se mi v krátké chvíli změny vzhledu podařilo to, co jsem si vytyčil. Figurky trpaslíků, které mi nějakou herní mechanikou držely v rukou, jako by byly přilepené, se opět změnily jen v normální figurky. Předmět doličný byl rychle schován do batohu a nyní jsem musel přijít na nějaký způsob komunikace s rozčilenou ženou, která podle všeho kdysi utrpěla hroznou porážku. „Jak jsem si toho mohla nevšimnout? Kdo jiný mohl vyrobit na začátku své cesty dva prokleté předměty? Kdo jiný má mysl tak pokřivenou a zvrácenou, že si nemohl představit nic svatého? Samozřejmě! Posluhovač Tarantulí! Byla chyba ukázat mi tento klíč, draku! Až do konce svých dnů neopustíš tuto jeskyni. A ani poté tě nepředám chaosu. Uvězním tě stejně, jako to tvůj pán provedl mému manželovi!“

Poustevnice byla tak hluboko ponořená do krutosti a opovržení, až jsem na chvíli zapomněl, že jsem ve hře a zpanikařil jsem. Mysl se poddala hrůze! Z paniky mi pomohlo jen herní rozhraní houpající se na okraji mého zorného pole a tlačítko Odchod, které, díky Eluně, nemohl nikdo zablokovat. Prostě můžu kdykoli odejít do reality, uvařit si hrnek kávy a k poustevnici se vrátit později.

To určitě! Jsem snad šaman, ne?

Korniku, potřebuji pomoc! zakřičel jsem telepaticky do okolí a přitom jsem dobře věděl, že Nashlazar tuto mou schopnost zablokovala. Navíc mi to připomněl i systém. To mě vůbec nezajímá! Můj učitel by mě měl slyšet! KORNIKU!!!

Ne, takhle to nebude fungovat. Potřebují vyšší hlasitost!

Šaman má tři ruce…

Kdysi dávno, když jsem se teprve osměloval na cestě šamana, podařilo se mi s Kornikem spojit, když byl v zajetí Geraniky, za použití ducha komunikace. Když jsem odemkl telepatii, zapomněl jsem na ducha a jeho schopnosti. Přišla však chvíle, kdy ho využiju znovu. O všechny duchy včetně tohohle jsem přišel a po návratu do hry jsem se je pořád ještě nenaučil vyvolat. Předtucha mi však říkala, že mířím správným směrem.

…a na zádech křídlo…

Neměl jsem jinou možnost, než si v duchu zpívat tenhle popěvek a neustále ignorovat systémové zprávy, které mě upozorňovaly, že nemůžu vyvolat ducha, který se nenacházel v mé knize kouzel. Věděl jsem však, co chci, věděl jsem, jak toho docílit, a nezbývalo než dál tlouct hlavou do systému.

…a svým horkým dechem…

Systém se odmítal nechat prorazit. Vývojáři velice dobře skryli šamanovu tajnou schopnost vyvolat jakéhokoli ducha, kterého si přál. Po aktualizaci se má třída postav změnila zpět ve zpívající a tancující nicku a nikdo za ni nechtěl dál hrát. Jak mám v Barlioně žít svůj poklidný život, když mě neustále omezují a nenechají mě trénovat představivost? Kdo má vlastně takové zacházení snášet?

Ať jdou všichni k čertu!

Designový mód!

Odhodil jsem dobře osvětlený pokoj, ve kterém jsem se objevil, jako nějaký starý a dávno překonaný zmetek. Potřebuji svou klasickou tmavou verzi designového módu a nechci slyšet, že mi s ní někdo bude zakazovat pracovat. Nemůžu vyvolat ducha – s tou skutečností se musím smířit. Nikdo mi však nezakázal nějakého vyrobit!

V designovém módu se duch komunikace objevil bez jakýchkoli vytáček, jako by na mě čekal hned za dveřmi, aby mohl proklouznout skrz nově vytvořená omezení. Z materiálů nalezených v batohu jsem vytvořil ten nejjednodušší prsten a přinutil jsem se do něj vložit jeden z diamantů připravených na přívěsky. Navíc jsem na prsten použil schopnost Vložit esenci, čímž jsem zkombinoval ducha komunikace s diamantem. Prohlédl jsem si výsledek. Podle pravidel výroby předmětů v Barlioně musel jakýkoli nový předmět projít adaptací na herní svět. Během několika dní je pro předmět připraven recept a jen následně jej lze fyzicky vyrobit. Teprve poté může hráč tvrdit, že předmět vynalezl.

Na tento postup teď nemám čas.

Mým cílem není vyrobit prsten. Chci si jen promluvit s Kornikem. Pokud vyrobím předmět v designovém módu a nikoli v realitě, mohl by…

… zapaluje svíce.

Vyrobil jste virtuální předmět. Můžete jej využívat po dobu 31 (Dovednost) sekund. Tento předmět neexistuje v hlavním herním světě.

Korniku! Potřebuju pomoc.

Mahane? Goblinovo překvapení bylo i v telepatickém spojení evidentní. Jak? Tentokrát je přece tvá telepatie rozhodně zablokovaná.

Vysvětlím později. Posílám souřadnice. Potřebuji tvou pomoc.

Ty jsi u poustevnice? Co sakra hledáš u té bláznivé ženské?

Zrovna teď to vypadá, že tu budu navždycky zotročený.

Dej mi dvacet sekund na přípravu. Rozhodně se tě nevzdá bez boje! Vydrž!

Čas vypršel. Prsten s duchem použitý ke spojení se s Kornikem se rozplynul přímo před mýma očima. Splnil svůj úkol a už ho nebylo potřeba. Dvacet sekund!

Kornik věděl, že se mě poustevnice nevzdá bez boje. Divné, ale tak to prostě je. To znamená, že mu musím pomoci. Co může dělat znehybněný hráč, který nemá možnost proměnit se do své lidské podoby? Ano! Tak je to! Jen odlákat pozornost něčím, co nikdo nečeká! Jak já vás obdivuji, pane Kristowski! První skupina hráčů žádající přívěsky mi již dodala diamanty a všechny potřebné ingredience. Vlastně zbývalo si vyhradit chvíli, abych připravil šablonu. A co se stane, když vyrobím šablonu? Ano – velká exploze! Jsem si jistý, že teď nebude o nic slabší. Poustevnice chce válku? Skvěle! Dostane ji! Chce, abych se zachoval jako všichni ostatní a vyrobil artefakt? Já ji utopím v artefaktech! Přivolávám vás, přívěsky! Až napočítám do tří!

Raz!

Dva!

Stačí podpis na tečkovaném řádku!

+1 reputace u Poustevnice. Aktuální stav: nepřátelství.

Počet bodů ke stavu nedůvěra: 11999.

„Ach, matko naší země!“ zasyčel Kornikův hlas přes světlo, které vyplnilo pokoj a zahalilo ho do oparu. „Žádám vás, abyste se nezlobila na mého učedníka a dovolila mu převyprávět jeho příběh.“

Cože? Tohle má být ta bitva?

„Neměj strach, Zvěstovateli, tvůj učedník mi právě všechno vysvětlil,“ odpověděla poustevnice spokojeným hlasem. Osvětlení místnosti se vrátilo k normálu a já jsem si všiml ožehnutých stěn, Kornika klečícího na kolenou a poustevnice dvakrát větší, než byla před chvílí. Ta seděla na trůnu a s požitkářsky zavřenýma očima si užívala situaci. S viditelnou dávkou námahy oči otevřela, shlédla na mne, na Kornika, znovu na mne a ztěžka si povzdechla.

„Přívrženec Karmadonta a jeho pánů by nemohl vyrobit předmět takové čistoty.“

„V tom případě vás dva nechám o samotě.“ Kornik vstal, otočil se ke mně, ušklíbl se a dodal: „Zítra na tebe budu čekat v Anhursu. Budeš muset zaplatit pokutu za zbytečné přivolání. Jen si to představte! Přivolává mě jako nějakého poskoka! Chudák goblin musí spolupracovat s takovými lidmi…“

Vypadalo to, že Kornika ani v nejmenším nezajímalo, že mezi šamany jsme měli stejnou hodnost a neměl právo mě trestat. Pro něj jsem zůstával neposlušným učedníkem, který pokazil vše, čeho se dotkl. A trest si podle něj zasloužím kdykoli…

„Dovol mi znovu se podívat na ten klíč, šamane,“ požádala poustevnice, když goblin zmizel. Vytáhl jsem trpaslíky z batohu a nabídl je zničehonic napjaté ženě. Zajímalo by mě, co v ní vzbuzuje takovou reakci.

„Ano, to je on…“ pronesla po chvíli majitelka jeskyně. „Pozoruhodné. Kráčíš v Karmadontových šlépějích, ale přesto vyrábíš svaté artefakty. Jak je to možné?“

„Ctěná poustevnice,“ snažil jsem se promluvit co nejuctivěji. Ženina otázka byla jasně řečnická a nečekala na odpověď. Proto jsem se rozhodl pokračovat vlastními slovy. „Vysvětlete mi prosím, o čem to mluvíte. Já vám bohužel asi nerozumím a –“

„To by stačilo!“ přerušila mě poustevnice s notnou dávkou zlosti v hlase. „Přijala jsem energii z tvého výrobku a nyní tě znám daleko lépe, než ty znáš sám sebe. Hluboko uvnitř nejsi ani trochu uctivý. Nesnaž se přede mnou vypadat hloupěji, než jaký ve skutečnosti jsi. Říkej mi Lineo.“

„Dobrá. V tom případě k tomu došlo takhle…“ Linein pohled na věc mi nebyl jasný, a proto jsem jí pověděl všechno, co mě spojovalo s Karmadontovou šachovnicí. Začal jsem mluvit o touze vyrobit orky, které jsem Linee rovnou ukázal, a příběh ukončil tím, jak jsem při výrobě bojových turmalínových ještěrů pochopil, že chci dokončit celou šachovnici. Chtěl jsem se dostat někam dál i v otázce Karmadonta, a proto jsem jí pověděl vše, co se mi o něm dosud podařilo zjistit – velký císař sjednocující lidstvo v jednom císařství, skvělý výrobce, z jehož rukou pochází jedinečné předměty, z nichž do dnešních dob přežil jen císařský trůn Malabaru. Lovec, kterému se podařilo přežít situaci, kde padli všichni ostatní. Linea mě nepřerušovala, pozorně poslouchala a místy se při vyjmenovávání Karmadontových úspěchů pousmála. Konečně jsem dovyprávěl celý příběh. Po krátké odmlce zamyšleně pronesla:

„Lidská paměť je podivná. Chce si pamatovat vše špatné a zlé, co se v historii událo, ale přesto se bojí zabrouzdat do temné minulosti. Právě proto si historii idealizuje, vylepšuje, dodává jí heroické kvality. Přitom je však pošpiněno vše dobré a svaté, co bojovalo proti temnotě. Obávám se, že tě musím zklamat, šamane. Karmadont nikdy nebyl laskavý ani velkorysý panovník. Právě naopak! Byl hlavním knězem Tarantulí. Skutečně sjednotil lidské kmeny ve svém císařství a během toho všechny ostatní druhy masakroval. Poznej pravou minulost tohoto muže a pak pochopíš mou reakci na šachové figurky, které jsi vyrobil.“

Karmadont skutečně byl velkým mužem; avšak stejně jako draci se nacházel na špatné straně. Linea nevěděla, jak získal prostý lovec hodnost císaře ani to, kdy se setkal s Tarantulemi, kterým přísahal poslušnost. Jedna věc však byla jistá – Karmadont se stal mocným, když se vrátil ze svého pátrání po Ergreisu.

Zamyšleně jsem se ušklíbl. Až příliš indicií ukazovalo k jeskyni, ke které mi jeden náhodný hráč chtěl prodat mapu. Předtucha mi připomínala, že se jeskyni stejně nevyhnu. Karmadont při svém návratu sešikoval armádu následovníků, uzurpoval moc v malém království a metodicky vyvražďoval své sousedy. Dušemi zajatých nepřátel krmil Tarantule. Přibližně v tu samou dobu začal vyrábět a celému světu předváděl perverznost svého nitra.

„Ale císařský trůn přece není nečistý předmět!“ vyhrkl jsem překvapeně.

„To je pravda. Tedy kromě toho, že císař, který na něj usedne, musí zemřít. Nemůže se vzdát vlády, protože bez trůnu nepřežije ani půl roku. Skutečně by se dal takový výrobek nazývat svatým? Nezapomínej, že Eluna pracovala na odstranění dalších aspektů trůnu a mnoho z nich se jí podařilo zrušit. Bohužel se jí však nepodařilo zničit jeho spojení s císařovým životem. I přes svou velkou moc zůstává císař otrokem svého trůnu. Ztratí svobodu přesně ve chvíli, kdy si na hlavu nasadí korunu.“

Karmadont byl v mých očích vážně zajímavým výrobcem. Například Altairský sokol – žezlo moci, po kterém toužil Geranika – se ukázal být jen banálním nástrojem pro ovládání cizí mysli. Nositel žezla mohl pokřivit vůli jakéhokoli tvora a přinutit ho jednat podle svých příkazů. Nebo Ničitel, ke kterému jsem obdržel souřadnice v Erebu. Karmadont tento předmět vytvořil, aby potěšil Tarantule. Tahle novinka mě dost překvapila, protože jsem si myslel, že Ničitele vytvořil sám chaos. Vše začínalo být daleko zajímavější a spletitější. Nebýt příběhu o dracích – kteří se v mé mysli z hodiny na hodinu změnili z ochránců Barliony na jedny z jejích nejhorších nočních můr – nikdy bych Linee neuvěřil. Ona však mluvila s tak melancholickým úsměvem, že jsem o jejích slovech ani na sekundu nemohl pochybovat. Musím si nastudovat historii.

„Když jsem tedy spatřila část klíče zničeného samotným Karmadontem, myslela jsem si, že se vrací na tento svět. Chceš, abych ti řekla něco, co budeš vědět jen ty? Když jsi vyráběl šachovnici, tvá úroveň Výrobce nerostla. Tohle totiž není artefakt. Je to jen klíč.“

„Hrobka je již otevřena,“ pronesl jsem opatrně a snažil se v Linee nevzbouřit prudké emoce. Zkušenost ukázala, že je poustevnice prchlivá a řadí se mezi lidi, kteří nejprve střílí a otázky kladou později.

„To si myslíš ty,“ zakroutila poustevnice smutně hlavou. „Otevřel jsi průchod, ale hrobku samotnou nikoli. Hlavním cílem šachovnice není něco odemknout, právě naopak. Karmadont ji vyrobil s úmyslem pochovat do ní samotného Stvořitele. I kdybys vyrobil všechny její části, nedostaneš se dovnitř. Vstup do hrobky neexistuje v Barlioně, dokonce ani v hrobce samotné. To jsem již zjistila dávno. Věř mi – hory pro mě nejsou žádnou překážkou.“

„Kam tedy vede ten otevřený průchod?“ zeptal jsem se šokovaně.

„To je mi jedno. Už dost o Karmadontovi. Z mého pohledu ještě nejsi připraven vydat se na cestu Výrobce, šamane. Než postoupíš vpřed, musíš splnit své povinnosti ke svobodným občanům. Vyrob přívěsky, předej je milencům a vrať se ke mně. Ukážu ti, co znamená být Výrobcem. A teď jdi, čeká tě spousta práce.“

Aktualizace úkolu Stvořitel světa.

Popis: vyrobte dostatek přívěsků, abyste vyřídil všechny objednávky přijaté k dnešnímu dni. Poté se vraťte k poustevnici pro další instrukce.

Měl jsem pro poustevnici snad stovku otázek, ale jakmile jsem otevřel ústa, okolí se zatřepotalo a mně se před očima zaskvělo pohoří Elmy, velké množství hráčů a již klidné lávové jezero. Linea mě ze své jeskyně vykopla jako toulavou kočku.

Kdo si vlastně myslí, že je?

Můj návrat byl doprovázen speciálními efekty. Jinak se nedá vysvětlit pozornost, kterou ke mně dav hráčů upíral. Jistě očekávali nějaká vysvětlení a odhalení. Především se ode mě chtěli dozvědět, proč jsem je sem přivedl. Proto jsem se zhluboka nadechl a okamžitě začal mluvit.

„Všem vám velice děkuji! Splnili jsme, pro co jsme sem přišli, a dostali jsme to, co jsme chtěli. Imitátor mezi všechny účastníky rozdělí odměny. Marla je tímto jmenována oficiální velitelkou výprav našeho klanu a své otázky můžete směřovat na ni. Díky za rychlou reakci a za vaše úsilí. Jsem si jistý, že se zase brzo setkáme. Mám mnoho plánů na budoucí společná dobrodružství! Jako další bonus jsem každému z vás po celý následující týden umožnil používat zdarma náš hradní teleport. Viltrius vás přesune kdykoli a kamkoli!“

Podle šumu mezi hráči jsem usoudil, že všichni nejspíš čekali nějaké konkrétnější informace, možná doprovázené ukázkou získaných jedinečných předmětů, ale stejně jsem ukončil svůj proslov a ztratil se v davu. Než budu moci světu oznámit skutečnou historii Karmadonta, musím novinky nejdříve probrat se Stacey. Má vůbec smysl to hlásat do světa?

Bude video? objevila se mi v hlavě její myšlenka.

Ne, zablokovali mi nahrávání. Večer ti všechno povím. Jaké jsou novinky o Nebeském císařství?“

Přicházejí. Budou tu asi za dvě hodiny. Popadni Plinta a jdeme. Nemáme čas.

Je to možná hloupá otázka, ale i tak – máš v jejich klanu štěnici?

Stejně jako oni ji mají v našem. Neobtěžuj se maličkostmi. Musíme zastavit nezvané hosty.

Kdybych byl trochu sentimentálnější, mohl bych napsat, že si s mými vlasy pohrával rázný mořský vítr, zatímco se k mé hrudi tiskla jedna z nejnádhernějších žen světa s očima přivřenýma blahem. Skutečnost byla taková, že jsme vyšplhali na palubu Staceyiny lodě (která vyplula dřív a setkala se s námi v místě nejpravděpodobnějšího vylodění flotily Nebeského císařství) a nyní jsme se neohroženě plavili skrz vlny dál a dál od kontinentu, přičemž jsme se křečovitě drželi lanoví a snažili se nepřepadnout přes palubu. Nad mořem se usadila bouře.

„Vizuální kontakt za deset minut!“ zakřičel Calran, který se z nějakého důvodu stal kapitánem Staceyiny lodě. Raději si nechci představovat, co moje žena slíbila Grygzově pravé ruce, aby ho přemluvila k plavbě na lodi svobodňáků.

„Mahane,“ popichoval sarkasticky Plinto, zatímco se pohodlně usazoval v koši katapultu, „vsadím cokoli, že za tenhle způsob přepravy může tvoje zvrhlá mysl! Koho jiného může napadnout, že na nepřátelské lodě vystřelíme hráče? Tamerláne, přestaň se nakrucovat a vyskoč si sem. Určitě nechceš, abychom odletěli bez tebe.“

Tamerlán Zázračný, tank z Fénixu, si okolo pasu uvázal lano, které nás mělo udržet po vystřelení a během letu vzduchem pohromadě, a vyšplhal nahoru za Plintem. Nemohl jsem si pomoci a rozesmál jsem se. Válečník, který byl veliký asi jako buvol a oblečený do plátového brnění, pod sebou zalehl lupiče a zatlačil ho do hlubiny koše. Plinto jen zabručel a vyslovil nehezkou přísahu mířenou proti všem tankům včetně Tamerlána. Přišlo mi, že lupič nebyl zvyklý se tak tisknout k velkému mužskému tělu. Tentokrát naštěstí jen ve hře.

„Vizuální kontakt za pět minut!“ připomněl nám Calran a popoháněl mě, abych se připojil k ostatním. Uvázal jsem si okolo sebe lano a vyšplhal na Tamerlána, který si ani nevšiml malého přídavku k jeho váze. Na Plintův dotaz, zda bych nemohl shodit nějaká kila, jsem jen cosi pichlavě odsekl a snažil se skrýt třas svých rukou. Ačkoli jsem měl létání v lásce, právě teď jsem nebyl ve své kůži. Nestává se každý den, aby mě katapultovali… no, katapultem.

„Vidíme je! Vplouváme do zóny se zákazem létání!“

„Deset sekund!“ Anastaria začala ihned odpočítávat. „Devět… osm…“

Nebeská armáda nechtěla nic riskovat, a proto nastavila bezletovou zónu do co největší šíře srovnatelné s viditelností lodí. Horizont rychle tmavnul mnoha tisíci přibližujících se stěžňů. Srdce se mi sevřelo. Pokud budeme předpokládat, že na každé lodi pluje sto hráčů, míří do Kalragonu vskutku hrozivá armáda. Tisíc lodí se stem hráčů na každé z nich. Zastavit tak velkou přílivovou vlnu je nemožný úkol.

„Tři… dva… jedna… odlet!“

Hruď se mi sevřela a uzamkla vevnitř poslední nádech. Srdce se zmenšilo a schovalo se až někde u mých pat a zespod žaludku jsem ucítil nepříjemný pocit. Tohle všechno však způsobily mé emoce a fobie, protože jsem stále hrál s vypnutými filtry.

„Juuuchůůů!“ zakřičel Plinto radostně. I přes tlak protivětru se mi podařilo otočit hlavou a zahlédnout lupiče, který se houpal na druhém konci lana uvázaného k Tamerlánovu pasu. Paže měl roztažené, jako by sám létal. Plinto si let jaksepatří užíval, ale to samé se nedalo říct o našem tankovi. Jeho zkroucené tělo připomínalo embryo a cosi si pro sebe mumlal. Kdyby něco podobného právě probíhalo v realitě, vím jistě, že by válečníkově tváři záviděla barvu i brokolice.

Nebeská armáda se k nám přibližovala rychlostí blesku. Ještě jsme ani nedosáhli vrcholu trajektorie, když pod námi propluly první lodě. Systém nám oznámil, že nás zaměřují hráči (s obtížně vyslovitelnými jmény) a každou vteřinou jich přibývalo. Náš přílet nezůstal bez povšimnutí.

Nebeské císařství plulo ke kalragonskému pobřeží v široké formaci. V jejím středu však pluly tři osamocené lodě. Ty byly naším cílem. S radostí jsem zjistil, že můj předpoklad o možnosti létání ve středu flotily byl pravdivý. Hráči osedlali tvory podobné našim gryfům a přelétali jako téměř neviditelné tečky mezi loděmi pod námi.

„Potřebujeme dopadnout na tu pravou!“ zakřičel Plinto a ukázal na největší loď z prostřední trojice. Zůstávalo pro mě tajemstvím, jak se mu z takové dálky podařilo spatřit obelisk, ale neměl jsem v úmyslu se s ním dohadovat. Proměnil jsem se v draka, přitáhl k sobě válečníka i lupiče, položil si je na záda, roztáhl jsem křídla a jen s obtížemi jsem se vyhnul nekontrolovatelnému pádu. Naše rychlost byla tak vysoká, že mi málem urvala křídla! Zalitoval jsem, že jsem si nevyhradil čas k nácviku tohoto manévru, křídla jsem stáhl zpět k tělu a roztahoval je pomalu. Snažil jsem se postupně snižovat naši rychlost. Doletěli jsme téměř až k posledním lodím, když se mi povedlo křídla roztáhnout do plné šíře a upravit náš směr.

„Ha, blbci,“ ušklíbl se Plinto. Jeho radost jsem však nesdílel. Celý perimetr nepřátelské armády byl posetý kouzelníky, kteří si už přivolávali pomoc. Osazenstvo lodí vycházelo na palubu, skákalo na pterodaktyly a mířilo do oblak. Podle počtu pronásledovatelů za námi už stihli vypočítat trajektorii našeho pádu a za okamžik se setkáme s vřelým přivítáním. Připravili se na nás rychle, profesionálně a ve velkém počtu. Kdybychom byli normální hráči, padali bychom již vstříc své smrti v chladných vodách. Já jsem ale drak, takže díky za sledování a ahoj příště! Nezapomeňte dát like, odebírat kanál a všechno ostatní.

„Připojte se i příště k vzrušujícím dobrodružstvím samotářského hraničáře a Tamerlána!“ bavil se lupič a pobízel mě patami vpřed jako žokej závodního koně. Neviděl jsem za sebe, ale vsadil bych se, že nad sebou mával rukou, jako by točil lasem. Až dosedneme na zem, vyřídím si to s ním. „No tak, Scoute! Dej do toho víc života! Ty poletující kuřata nás dohánějí! Zapomněl jsi, jak se lítá nebo co?“

Stačilo jen párkrát máchnout křídly, abychom uletěli pronásledovatelům a narazili do plachet lodi, ke které nás Plinto směroval. Neměl jsem čas zpomalit na hladké přistání. Než jsem se zamotal do lanoví, všiml jsem si jen obří sochy muže s pažemi zvednutými vzhůru. Socha stála uprostřed čtyřstěžníku a tím byla záhada, jak ji lupič spatřil, ještě tajemnější.

Jsme na místě! Přivolávám!

Nechtěli jsme to riskovat. Pokud si máme vybírat mezi dvěma léčiteli, z nichž jeden je šaman na 300. levelu s jediným odemknutým duchem léčení a druhý je paladinka na 352. levelu se zkušenostmi z několika stovek výprav, rozhodně je jasné, co si zvolíme. Stacey s námi nemohla letět, protože bych ji už neunesl, ale máme k dispozici schopnost přivolat jednoho k druhému. Tu jsem právě teď využil. Zatímco jsem se nemotorně vymotával ze všech možných provazů a pláten, které ze mě udělaly kokon, tři kalragonští hráči na vysokém levelu přiběhli k soše. Musí být za každou cenu zničena!

„Bravo!“ promluvil hluboký mužský hlas a slovo doprovodil tleskáním. Někdo nám aplaudoval. Až teď jsem si všiml, že kromě mého vrčení při snaze osvobodit se z lan neslyším žádný jiný zvuk. Plinto neútočil na sochu, neslyšel jsem zvuky kouzel ani křik obránců z Nebeského císařství. Prostě žádný zvuk! Začalo mě jímat překvapení, ale pak jsem si všiml záporného bonusu Koule negace, který tlumil veškeré zvuky. Nikdo kromě mne samotného neslyšel mé funění, a proto se jistě nemohlo přihodit nic hrozného. Deprimovalo mě však to, že se okolo mne hned objevila ta koule. Vždyť vytvořit něco tak velikého zabere spoustu času! Musela být přichystána na lodi už ve chvíli, kdy jsme k ní doletěli.

Čekali na nás! Máme ve Fénixu štěnici! potvrdila mou domněnku Anastaria. Deprimovanost nabírala vyšší obrátky. Zabijí nás?

„Pomozte drakovi!“ ozval se rozkaz a bílé plátno, které mi zakrývalo výhled, sklouzlo stranou. Zanadával jsem, když jsem pohlédl na scénu okolo. Všichni z našeho neohroženého komanda byli živi a zdrávi, stáli několik metrů ode mě, ale nemohli pohnout svalem. A to ne kvůli nějakému kouzlu – kromě Koule negace na nás nic nepůsobilo. Důvod byl daleko prozaičtější. Trio bylo totiž obsypáno těly hráčů z Nebeského císařství podobně, jako dokáže mnoho děvčat obklíčit chlapeckou kapelu – neprostupnou palisádou těl, nohou, paží a dalších tělesných částí. Nelibý výraz na Plintově tváři ukazoval, že nás z této situace nevyseká – boj hráče proti hráči byl zakázaný i zde.

Posádka lodi mi pomohla na nohy a obklíčila mě. Nikoho ani nenapadlo mi nějak ublížit. Naši hostitelé se k nám vlastně chovali jako k vzácným hostům. Jako bychom ani nebyli ve hře, ale v realitě, kde má lidský život svou cenu. Divné.

Jeden z hráčů – válečník jménem Bihan s levelem 389 – stočil před svými ústy dlaně do kornoutu a palubou zazněl jeho hlas:

„Vítáme naše drahé přátele z Kalragonu na lodi klanu Éry draků! Jsme především velice potěšeni, že je mezi nimi i drak! Slyšel jsem zvěsti o tom, že se jednomu z vašich hráčů dostalo schopnosti převtělit se do tohoto legendárního stvoření a dnes jsem ho spatřil na vlastní oči. Přijměte prosím upřímnou omluvu za způsobené nepohodlí, ale nemohu vám dovolit, abyste zničili můj obelisk. Hrobku potřebujeme a také ji získáme.“

Zvedl jsem hlavu a všiml si další drobnosti. Přímo nade mnou natahovali mí noví „přátelé“ z Nebeského císařství síť. Ačkoli mě až teď napadla možnost změnit se znovu v draka a sochu převrhnout, návštěvníci našeho kontinentu mi ji překazili. Protivníci nás přehrávali a neustále se drželi několik kroků před námi. To se mi vůbec nelíbilo.

„Zvu naše hosty do své kabiny, kde si můžeme ve vhodném prostředí promluvit o všech záležitostech. Není třeba se připravovat k boji, upíre. Jak by vám už mělo být jasné, zákaz boje hráče proti hráči účinkuje v celé Barlioně, nikoli jen na vašem kontinentu. Děkuji za připravení turnaje!“

Stacey se na mne překvapeně ohlédla, ale hned ji někdo postrčil vpřed. Nebesáci naše trio postrkovali směrem ke kabině. Plešatý válečník na levelu 313 stojící za Anastarií se snažil ze všech nejvíc. Neslyšel jsem, co říkal, ale výraz jeho tváře dával všem najevo, že si velice užívá to, jak se může tisknout k mé manželce a osahávat ji. Stacey mu nemohla nic udělat, neměla ani možnost se otočit a předvést tomu bastardovi, s kým si zahrává. Proto jen stiskla rty a vykročila vpřed, pak udělala další krok a pak další. Další, další a další.

Dane, je to v pohodě, skoro se mě nedotýká! Staceyina slova jsem zaslechl jen chvíli před tím, než můj pohled potáhl bílý povlak. Je škoda, že přišla příliš pozdě. Plešatý válečník si užíval pozornosti, spokojeně se culil, rozesílal vzdušné polibky a na své sousedy se díval výmluvným pohledem, aby jim dal najevo, jaký je to Casanova. Jeho hnusná pantomima si v davu našla své příznivce. Mezi diváky toho šaška stál naštěstí aspoň jeden ušlechtilý člověk – já. Zlost mi zatemnila mysl, a proto jsem se odhodlal k extrému, když mi systém oznámil, že nemůžu toho blba zasáhnout duchem blesku.

Menší bojový stín… Síla, kterou mě Geranika obdaroval, a která mi umožňovala vyvolat nepřítele všeho živého. Síla, která měla za cíl přivést celou Barlionu zpět k chaosu. Pokud vývojáři nenastavili hráčům zranitelnost vůči útoku Geranikovým darem, budu se podobat baleríně provinčního divadla. Vybral jsem válečníka a s potěšením jsem stiskl ikonku se stínem. Nadešla chvíle pravdy – jsem balerína, nebo šaman?

Když svět zmizel, napadlo mě, že nejsem moc dobrý tanečník.

V hlavě se mi střídaly obrázky. Alabastrový trůn z předchozí vize, zčernalá stvůra sedící na něm. Krystal podobný srdci v jejím klíně. Smějící se muž stojící před trůnem. Další střih. Krystal zmizel, ale sežehlá stvůra dál sedí na trůnu, připíchnutá k němu svou vlastní holí. Stvůra stále žije! Žádná mrtvola nemá oči tak plné bolesti! Další střih. Geranika zamyšleně hledí na trůn a stvůru na něm. Střih. Nezbyl ani trůn, ani Geranika. Zůstala jen zčernalá stvůra obklopená stovkou malých koulí. Krastily!

Když halucinaci z mé mysli vytlačila Barliona, ze všeho nejdřív jsem spatřil široký stín, který se jako had ovíjel okolo válečníka. Ten se zatvářil překvapeně, když mu začalo klesat zdraví. Nicméně překvapení brzo vystřídal smích. Menší bojový stín mu ubíral zdraví jen po desetině jednoho bodu za sekundu. Touhle rychlostí budu válečníka zabíjet několik let. Válečník se obrátil ke mně a se smíchem předváděl, co si o mně myslí a co plánuje dělat s Anastarií.

To nebylo chytré…

„Geraniko, žádám si tvou pomoc!“ zašeptal jsem ledovým hlasem. Emoce zmizely, jako bych je ani necítil. V nitru mi nezbylo zhola nic, když jsem zíral na válečníka, který smíchy zakláněl hlavu. Necítil jsem nenávist ani touhu ho zabít či hněv. Jen chlad a led. Staceyiny myšlenky mi procházely myslí, ale můj stav mi nedovoloval přeměnit nahodilé zvuky do srozumitelných slov. V tuto chvíli mě nezajímalo vůbec nic. Reputace, císařství, hra jako taková a nejmíň ze všeho mě zajímala sama Barliona. Ten debil přímo před mýma očima osahává mou ženu. Debil musí zemřít. Jiná cesta neexistovala.

„Pozorně tě poslouchám, šamane!“ zazněl přímo nade mnou Geranikův hlas. Celá paluba lodi ztichla. Všichni hráči vzhlédli. Geraniku slyšeli i přes Kouli negace.

„Rád bych, abys přesunul do Hlubiny všechny svobodné občany na palubě této lodi, kteří nepatří do mého klanu.“ Zvedl jsem hlavu a spatřil Pána stínů, jak stojící pár metrů nad mou hlavou na natažené síti. Geranika na sobě opět měl svůj oblek, který se k Barlioně hodil asi jako ponorka do starověkého Egypta.

„Hezká žádost,“ ušklíbl se bývalý šaman a snesl se na palubu, přičemž ignoroval síť. Neviditelným silovým polem odstrčil hráče Nebeského císařství stojící okolo nás, aby nezasahovali do našeho jednání a nepletli se nám pod nohy. „Co mi za to nabídneš?“

„Co chceš?“ odpověděl jsem mu na jeho otázku svojí. V tuto chvíli jsem byl odhodlán souhlasit s čímkoli.

„Dva měsíce služby stínům,“ odpověděl Pán stínů, jako by čekal přesně na tento okamžik.

„Týden.“ K překvapení všech okolo, a především svému, jsem reflexivně začal vyjednávat. Geranika zavrtěl hlavou.

„Dva měsíce, Mahane. Dva měsíce. Splníš mé úkoly, ač se ti mohou zdát podivné. Žádné otázky, žádné požadavky, žádná vysvětlování. Za to ti přímo teď a tady na oplátku dám schopnost zabít svobodné občany na palubě této lodi.“

„Nechci je zabít,“ přerušil jsem ho, protože mi bylo jasné, že to, že se po smrti zase objeví, plešounovi nijak neuškodí. „Chci je poslat do Hlubiny.“

„Ale! Šaman dokáže vymyslet pořádný trest!“ děl Geranika překvapeně. „Všichni si už zvykli, že jsi takové malé ochočené jehně, ale teď se ukazuje, že skutečně jsi v jádru zkažený! Mám jednu podmínku. Ty –“

„Co se to tu děje?“ zahřměl Bihan a vyšel z podpalubí. Předpokládám, že mu někdo v kanálu výpravy sdělil, že něco nejde podle plánu. Proto se velitel klanu osobně vydal potrestat nevítaného návštěvníka. „Kdo si dovoluje vstupovat na mou –“

„Ticho,“ zavrčel Geranika podrážděně. Mávl rukou a všichni na lodi se proměnili v sochy, podobně jako se tomu stalo v Temném lese. Pán stínů nepřišel o žádnou ze svých schopností.

„Jak jsem se snažil ti říct, rozhodl jsem se změnit podmínky své pomoci,“ otočil se ke mně Geranika, jako by se nic nestalo. Periferním viděním jsem viděl několik desítek, ne-li stovek hráčů na létajících zvířátkách, jak naráží do neviditelné kulaté bariéry obklopující naši loď. Po jejím okraji sklouzli až do moře. Vládce Stínového císařství zajistil, abychom mohli hovořit nerušeně. „Kromě členů tvého klanu pošlu všechny svobodné občany na této lodi do Hlubiny. Za to se budeš účastnit turnaje v barvách Stínového císařství. Co na to říkáš?“

Dane, co to sakra děláš? Jakého Stínového císařství? projela Anastariina myšlenka mou koktající myslí, ale ještě předtím, než jsem stihl cokoli odpovědět, mě Geranika předběhl a všem předvedl, že NPC jeho úrovně dokáže číst telepatické zprávy:

„Jakého Stínového císařství? No přeci toho nejlepšího Stínového císařství celé Barliony, o tom tě ujišťuji,“ řekl. „Existuje několik svobodných občanů, kteří si vybrali cestu stínů, ale počítají se jen v jednotkách a nedokážou zorganizovat turnaj. Žádám přímo Mahana, aby celé Barlioně dokázal, že nejlepší bojovníci bojují pro mě. Všichni ostatní jsou jen mizerné kopie.“

Dostupný úkol: Válečník stínů.

Popis: Během turnaje budete bojovat za frakci stínů. Postavte se do čela jejích hráčů! Odměna: reputace na úrovni přátelský u Pána stínů, císaře Malabaru a Temného lorda Kartossu.

„Souhlasím. Pošli je do Hlubiny,“ spálil jsem všechny mosty a souhlasil s katastrofickým snížením své reputace u vládců dvou císařství. Jelikož jsem měl u císaře a Temného lorda reputaci již na úrovni velebený, souhlasit s takovým propadem… Ale co. K čertu s tím! Vždyť je to jen hra! Všechno si dokážu zase vyhrát zpět! A pokud ne, ať jdou klidně k čertu!

„Skvěle!“ usmál se Geranika upřímně a zamnul si ruce jako prodavač v zastavárně. „Rád jsem s tebou jednal, Mahane! Potkáme se na turnaji! A, no ano, je mi velice líto Tamerlána…“

Zarazil jsem se, protože jsem nechápal význam jeho slov, ale ve chvíli, kdy se loď jako mávnutím kouzelné hůlky vylidnila, jsem zaklel. Na lodi byl tank patřící k Fénixu. Tamerlán nebyl člen mého klanu. Podle naší dohody přenesl Geranika do Hlubiny i jeho.

Ehkiller mě zabije.

Pokud to dřív nestihne Stacey.

„Co se tu stalo?“ zeptal se Bihan výhružně, když konečně mohl promluvit.

„Plinto, socha!“ nařídil jsem a snažil se vyhnout pohledu Stacey, která byla naprosto ochromená spíše mými činy než Geranikovými slovy. Později to s ní vyřídím. Večer mi určitě pořádně vynadá. V tuto chvíli mě však zajímaly jen dvě věci – obelisk, na jehož zničení Plinto potřebuje deset minut, a Bihan, který z nějakého důvodu zůstal na lodi. Nemám nic proti NPC námořníkům, co nás nervózně pozorovali z ráhnoví, ale hráč měl přece skončit v Hlubině!

„Dohoda padá, Geraniko! Na lodi jsi zapomněl jednoho svobodného občana!“ Zakřičel jsem do vzduchu, protože mě dle herních mechanik uslyší, i kdyby stál na opačném konci Barliony.

„Pán stínů neudělal chybu, draku,“ pronesla tmavovlasá žena, která zrovna vystupovala z podpalubí a předváděla své znalosti o detailech kalragonské geopolitiky. Musel jsem se na ni podívat dvakrát. Ženě zpoza zad vykukovaly končetiny podobné pavoučím nohám nebo na kost ohlodaným křídlům. Azari Trpělivá (jak znělo jméno kněžky na levelu 400) se zájmem pozorovala, jak se Plinto pustil do obelisku. Otřásl jsem se ještě víc – ty výrůstky ožily. Tato hráčka dokázala ovládat končetiny na svých zádech! „Do Hlubiny byli posláni všichni hráči.“

„Tady to jsou golemové. Perfektní kopie hráčů, které jejich majitelé můžou ovládat z velké dálky,“ pronesla Anastaria, aniž by ze mě spustila oči. „Mahane, tohle je Azari Trpělivá, rasa Kumo. Je to pavoučice. To jsi jistě poznal. Má moc ráda artefakty. Je to zástupkyně velitele Éry draků. Taky je to pořádná svině.“

„Velká Anastaria. Paladinka léčitelka. Siréna. Mozek klanu Fénix, který se všeho vzdal kvůli svému manželovi,“ nezůstala Azari Anastarii nic dlužna. „Hysterická a nepoužitelná panenka, která nemá nic kromě hezkého ksichtíku a tátových peněz.“

Azari se ušklíbla a v tu chvíli se obelisk rozpadl na hromadu kamení. Dokázal to!

„Dvě minuty! Fascinující!“ zamumlala Azari a potěšeně kývla hlavou. „Doufala jsem, že Plinta zaměstnáme aspoň na pět minut.“

Sakra! zanadávala Stacey telepaticky. Je to léčka!

„Podle tvého klidného výrazu míním, že jste už pochopili,“ ušklíbla se Azari. „Navrhuji, abychom se vydali do podpalubí a probrali podmínky vaší kapitulace. Nemyslím si, že by někdo měl nějaké pochybnosti o neschopnosti našeho klanu uhnízdit se na kalragonském území. A co je vlastně zač ta Hlubina? Kam jste poslali naše hráče?“

7. KAPITOLA

ZRADA

„Likér Polaris, velmi žádaný.“ Azari se rozhodla hrát roli hostitelky a nabídla nám pití. Pochopili jsme, že asi nic jiného nezmůžeme, a přešli jsme do Bihanovy kapitánské kajuty, kde jsme se posadili okolo malého kulatého stolu. Sám velitel hráčů z Nebeského císařství usedl do jediného křesla a na nás ostatní zbyly zelené a červené židle. Ačkoli kulatý stůl sjednotil všechny účastníky jako sobě rovné, někdo si přál předvést, že je přeci jen rovnější.                       

Stacey, proč nebyli přeneseni do Hlubiny? Ta záhada mi nedopřávala odpočinku. Geranika si nemohl dovolit nesplnit svou část dohody do puntíku; systém by ho již potrestal a mě by uvolnil z hloupého úkolu. Jakmile plešatý válečník zmizel, vrátila se mi schopnost jasně myslet a s ní i šok ze ztráty tak velkého množství reputace. Nebylo však kam utéct, na turnaji musím bojovat za stíny.

Protože to nejsou hráči. Nebo spíš nejde o postavy daných hráčů.

Hmm…

„Vaše zamračená obočí mi napovídají, že mezi vámi probíhá v telepatickém kanálu jistě fascinující výměna názorů.“ Azari nezakrývala skutečnost, že ví o naší schopnosti vzájemně komunikovat, aniž bychom byli nuceni otevřít ústa. Už jsem chtěl rozčileně vykřiknout, že kněžka ví až moc, když její další slova všechno vysvětlila. Neví skoro nic! „Obdržela jsem oznámení, že jsi již vyrobil můj přívěsek, Mahane. Kdy mi ho pošleš?“

„Napiš mému manažerovi,“ odpověděl jsem a v duchu jsem si zhluboka oddechl. Pavoučice potřebovala přívěsek a myslí si, že právě ten používáme i my. Pokud by tedy něco nešlo podle plánu, mohla by se pokusit zablokovat předmět a nikoli naši schopnost. Už jen to byly dobré zprávy. „A proč vlastně vy dva nejste v Hlubině? Všichni hráči, kteří nejsou členy mého klanu, měli být posláni do té uzavřené zóny na odpočinek. Dokonce ani kouzelníci vás z ní nedostanou, a proto byste tu teď neměli být. Přesto tu s námi sedíte!“

„Tak to má být ta vaše Hlubina,“ usmála se Azari. „Docela mě zajímá trest, který si musíš odpykat. Odeslat stovku hráčů do uzavřené lokace prostřednictvím nějakého NPC… Tvá karma musela dostat pořádný zásah.“

„Neodpověděla jsi na mou otázku,“ stál jsem si za svým. „Proč nejste v Hlubině?“

„Protože tu teď nesedí má postava. Já ani Bihan se v tuto chvíli nenacházíme na lodi.“

„Mluvíme snad k duchům?“ rýpl jsem si, ale Plintovy oči mi jasně naznačily, že na mém vtípku nebylo vůbec nic legračního.

„Ne tak docela. Neřekla ti tvá půvabná přítelkyně o jedinečné a bezkonkurenční krásce – tím mám na mysli sebe – která ji poslední čtyři léta porážela v každé možné i nemožné bitvě? Strategie a taktiky výprav, improvizace v nahodile se vyvíjejících situacích, přesnost rozhodování, skutečný sociální život i mimo hru. Je jen druhá. Vždy a všude! Porazila mě jen v té jediné soutěži, které se neúčastním – mám na mysli Miss Barliony. Příroda musí nějak kompenzovat chybějící inteligenci, a proto jí darovala tuctový vzhled. Dokonce i v té soutěži však skončila druhá. Asi zvyk. Je prostě tak…“

„Možná bys měla přestat celému světu předvádět, jak moc mojí ženě závidíš,“ přerušil jsem Azarin téměř nekonečný monolog. „Neodpověděla jsi na mou otázku.“

„A proč bych na ni měla vůbec odpovídat, šamane?“ zeptala se Kumo překvapeně. „Nejsi v pozici, aby sis diktoval podmínky. Tato loď je obklíčena tisícovkami hráčů, kteří dychtivě čekají, aby vás mohli roztrhat na kousky. Brání jim v tom jen vůle mého pána. To já zde budu mluvit a od vás se očekává souhlas s mými požadavky a podpis na vyznačeném místě. Rozumíš tomu?“

Azari svou poslední větu doplnila takovým množstvím ledu a nadřazenosti, že kdybychom jednali v reálu, stal by se ze mě kus ledu a snažil bych se být co nejmenší. Jsme však v Barlioně a tahle pitomá nána urazila moji ženu. Proto mám plné morální právo zapomenout na jakékoli dekorum. Už mě vážně nebaví, jak po mně dnes všichni šlapou!

„Velká slova,“ rozjel jsem se. „Diktovat. Pán. Vyznačené místo. Kapitulace… Umíš vůbec normálně mluvit? Chováš se takhle i v reálu, nebo prostě bereš ten roleplaying hrozně vážně? Osobně mám jasno jen v jednom – jestli mi neřekneš, jak se vám podařilo zůstat na lodi, můžeš zapomenout na přívěsky. Působíš na mě, jako by ses snažila vystrašit dikobraza svým holým zadkem. Nepotřebuješ náhodou ten předmět, nebo co?“ Za pomoci filtrů jsem rychle našel konkrétní pár přívěsků, který jsem vyrobil v jeskyni poustevnice. Jejich popis jsem zpřístupnil všem přítomným a pokračoval jsem:

„Je to prostě tak, že mě ani v nejmenším nezajímá, co si o mně myslí jistí Azari Trpělivá a Niaz Jásavý. Dokonce jsem ochoten jim nějakým způsobem kompenzovat, pokud by přívěsek za práci pro můj klan neobdrželi. Jistě si vzpomínáte, že pro mě musíte pracovat, že ano? Zkušenosti ukazují, že mě v tuto chvíli nemůžete jen tak rozebrat. Prostě na to není ta vhodná chvíle. Takže si můžeš vzít všechny hráče, které ode mě drží dál jen tento mluvka, jehož z nějakého divného důvodu nazýváš svým pánem,“ kývnul jsem směrem k Bihanovi, „a strč si je všechny na místo, které je blokováno filtry nadávek. Když jsme si teď jasně předvedli, kdo je důležitější, navrhuji, abychom se vrátili ke konstruktivnější debatě. Opakuji svou otázku, jak je možné, že jste zůstali na lodi?“

Dane, ty si vážně koleduješ o problémy…

K čertu s tím. Co jsou zač, Stacey?

Golemové. Takové panenky, které mohou hráči ovládat. Na jedné soutěži…

„Na co ti je ta informace?“ zeptal se Bihan klidně a přerušil Staceyino povídání.

„Abych zjistil, jak vás příště zabít,“ odpověděl jsem zmateně, protože podle mě žádal vysvětlení něčeho očividného.

„Tvůj postoj mi není tak úplně jasný, šamane,“ pokračoval Bihan. „Ani tvé požadavky. O golemech si můžeš dočíst v jakékoli barlionské sekci častých dotazů. Anastaria ti může vysvětlit, proč jsem jen na levelu 389, zatímco všichni mí bojovníci již překročili 400. level. Nezbývá mi než předpokládat, že mlátíš prázdnou slámu a přeješ si jen vyprovokovat konflikt. Oprav mě, pokud se mýlím.“

„Máš naprostou pravdu,“ přikývl jsem. „Tahle situace nepůjde vyřešit jinak než konfliktem. Vy chcete získat přístup do hrobky a já vás tam nechci pustit. Co se týká mé pozice a požadavků… stále čekám na odpověď.“

„Azari, buď tak laskavá a splň přání našeho hosta.“ Bihan zněl tak klidně a vyrovnaně, že jsem se rázem cítil jako idiot. Chovám se jako bojechtivý začátečník, který právě vstoupil do Barliony a rozhodl se, že je mu celý svět dlužen. A podle toho se mnou každý jedná.

„Jak si pán přeje…“

Ač to bylo těžké připustit, informace nestála ani za zlámaný groš. Na druhé mezikontinentální soutěži bylo úkolem výrobní části vytvořit recept golema – klon herní postavy hráče. Hráč mohl nahradit svou postavu golemem až na šest hodin denně. Délka nahrazení závisela na úrovni inženýrství a schopnosti Ovládání golema, která se odemkla okamžikem, kdy se hráč ke golemovi připojil. Golemova smrt nijak neovlivňovala hráčovu postavu nebo její statistiky, a proto se Bihan rozhodl k něčemu velmi zajímavému – smazal svou předchozí postavu a vytvořil si zbrusu novou. Použil prostředků svého klanu a na nejvyšší level se dostal s pomocí tréninkových hřišť, úkolů a zabíjení, aniž by sám jedinkrát zemřel.

Když přišel čas vstoupit do většího světa – protože i hřiště mají svá omezení – vstoupil do něj Bihan nikoli se svou postavou, ale za pomoci golema. Hráči se připisovala jen polovina zkušeností získaných v golemovi, ale i to stačilo, aby se Bihan dostal až na level 389. V tuto chvíli byl jediným hráčem nad levelem 200, jehož postava ani jednou nezemřela. Každých sto levelů bez smrti Bihana obdařilo neskutečnými bonusy, které se čím dál víc zvyšovaly. Do dalšího milníku mu už mnoho nezbývalo – pouhých 11 levelů – a v tu chvíli bude celá Barliona zírat, co dalšího Korporace Bihanovi udělí.

„Tato informace není nijak tajná a je přístupná jakémukoli hráči, který je aspoň trochu zvědavý,“ dokončila Azari své vysvětlení a sarkasticky se ušklíbla. „Avšak šaman si přeje vyrovnat se v inteligenci i v chování své manželce.“

„Tady je tvůj přívěsek,“ podal jsem jí předmět a na tváři si udržoval výraz zkušeného hráče pokeru. I když jsem byl vnitřně nespokojený se svým chováním a situací jako takovou, musel jsem hrát až do konce. „Je škoda, že jsem musel trvat na tom, aby mi Bihan pomohl ti připomenout, kde je tvé místo v potravním řetězci klanu. Mám na mysli to, že tvým úkolem je pouze servírovat nápoje, vykládat příběhy a obšťastňovat pána v loži. Vše ostatní mají na starosti větší esa. Myslel jsem, že si východní kontinent potrpí na podřízenost. Když žena zachází příliš daleko a začne předvádět pichlavost svého jazyka, nevyříznou jí ho náhodou? Buď se mýlím, což je nepravděpodobné, nebo jsi doopravdy muž, který nějakým způsobem Korporaci přemluvil, aby ho nechali hrát za ženskou postavu. Ono by pak dávalo smysl, že ses neúčastnila soutěže o královnu krásy. Kdo by ti to taky mohl dovolit, že?“

„Jak se opovažuješ?“ zakřičela Azari a vyskočila od stolu. Tvář měla nezvykle popelavou a v kajutě najednou začalo být docela těsno. Ozval se zvuk lámajících se latí a Bihanovo překvapené bručení. Něco mě přitlačilo až ke stěně a přede mnou se objevily dvě obrovské žluté oči. Drak!

„Měl bych k tobě začít chodit na lekce,“ napsal Plinto do kanálu klanu. „Ještě nikdo ji tak nenaštval! Dokonce ani já!“

Dane, právě sis vysloužil obávaného nepřítele! potvrdila Plintova slova telepaticky Stacey. Jak já tě miluju!

ZABÍT! SMRT! HLAD! Kdesi hluboko ve své mysli jsem zaslechl hromový hlas draka. Nejdříve jsem si myslel, že se Azari změnila v draka a připravila mě o jedinečné postavení jediného draka Barliony. To mě naštvalo. Pak jsem si však uvědomil, že se drakem stala i Fleita a naštval jsem se ještě víc. Ale při pohledu na popis stvůry se mi hned zvedla nálada. Byl to jen Azariin mazlíček, i když zůstávalo záhadou, kde ho získala. V každém případě mi tato bestie nemohla ublížit. Boj mezi hráči je zablokovaný. A to bylo dobře, protože jsem si výsledkem případného souboje nebyl jistý. Takovéhle motovidlo by mi dalo zabrat. A to nemluvím o Dracovi.

ZABÍT NEPŘÍTELE! SEŽRAT NEPŘÍTELE! Drak se stále zvětšoval, až najednou otevřel obrovskou zubatou tlamu a vyplivl na mě ohnivý plamen. Překvapením jsem ani nestihl zavřít oči, když jsem se dnes již podruhé ocitl uprostřed ohnivého jezera. Poprvé mě zachránila Staceyina bublina, ale teď jsem prostě jen stál v ohnivém tornádu a sledoval ukazatele odolnosti stěn lodi, které spěchaly k nule stejně rychle jako mladík na první rande.

„Proč?“ zeptal jsem se draka, když vše najednou skončilo. Drak mi neodpověděl, jen zmizel a nezanechal za sebou ani pramínek kouře. Vysoukal jsem se z díry ve stěně a rozhlédl se. Kajuta se změnila ve velkou ohořelou síň. Stacey s Plintem stáli vedle stěny, která byla na několika místech propálena, a zmateně se rozhlíželi. Azari s Bihanem tu nestáli. Oheň nejspíš spálil jejich golemy.

„A takhle je můžeme zabít,“ zamumlal Plinto a kriticky se podíval na své dýky. „Prostě je spálíme. Pověz mi, má krásko, jak je možné, že jsme padli do léčky? Je snad ve Fénixu další Hellfire?“

Zamračil jsem se, protože jsem nerozuměl Plintově narážce, ale Staceyina odpověď mi vše vyjasnila. Mluvil o štěnici. Někdo z Fénixu předával informace Nebeskému císařství.

„Navrhuji, abychom přešli na jinou loď a pokračovali v konverzaci tam.“ Ve dveřích kajuty se objevil bohorovný Bihan. „Celá ta mořeplavecká výprava se rozutíkala. A abychom neztráceli čas jednáním o odpovědi na otázku, která se Mahanovi jistě objevila v hlavě, rovnou řeknu, že na každé ze středových lodí čekají tři golemové. Vážený upíre, jistě je můžeš všechny zničit, ale já bych naši konverzaci rád ukončil v pozitivním duchu. Nemá smysl bojovat, když jsme se s Ehkillerem už na všem domluvili.“

„COŽE?“ Ještě nikdy jsem Anastarii nespatřil tak šokovanou. Dokonce i u Beatwicku, kdy se na mě snažila použít sirénin jed a nepodařilo se jí to, se docela se držela. Nyní však z ní vyletěl výkřik tak přirozeně, že bylo nad slunce jasné, že neměla tušení, co přijde.

„Zopakuji svou nabídku – pojďme se přesunout na sousední loď, kde můžeme vše probrat…“

Tentokrát se k nám Azari nepřipojila. Buď už neměla k dispozici dalšího golema, nebo na jiné lodi vzlykala, že k nám nemůže, protože Geranikova koule nezmizela. Nebo jí to možná zakázal Bihan. Přestože se blížila konstruktivní debata, nedovolím nikomu mluvit o Stacey tak hnusně. Dokonce ani mega epickému vítězi všeho možného.

„Co si myslíte, že je zač Stvořitelova hrobka?“ spustil Bihan a obloukem se vyhnul hlavnímu tématu. „Proč jsem se rozhodl investovat tolik zdrojů mého klanu, abych se k ní dostal? Vždyť plujeme na jiný kontinent. Dokonce jsme se pustili do boje s velmi zajímavým trojlístkem – drakem, sirénou a upírem. Proč se vám to snažím vše vysvětlit? K čemu mi to je? Vážně si myslíte, že všechno tohle podstupujeme jen kvůli nějaké jeskyni? Že bych se snažil přimět Mahana ke spolupráci v procházení jeskyně jen proto, abych mohl se ziskem prodat nějaký epický či legendární předmět?“

Stacey, snaží se nás nějak zmást?

Obávám se, že ne… Poslechněme si, co nám řekne.

V tu chvíli začala být situace zajímavá. Když jsem otevřel Stvořitelovu hrobku v Kalragonu, Nejvyšší kouzelníci všech ostatních kontinentů měli vidění: hrobky na jejich kontinentech jsou jen podvrhy. Korporace ostatní hrobky odstranila, ale aby to mohla provést, přiklonila se k malému triku zvanému věštba. Naše hrobka musela být uzavřena. Bihan nám dokonce ukázal jedinečný úkol, který od císaře obdrželi tři velitelé největších klanů Nebeského císařství. Když přeskočím detaily, hlavní myšlenka byla jasná – nalezněte, zničte, uzamkněte. Za žádných podmínek nesměli zabít posledního bosse jeskyně. Bylo zakázáno k němu i přijít. Stvořitelova hrobka je totiž srdcem všeho zla Barliony. Aspoň po našem kontinentu se ho poslední dobou rozhodně potlouká spousta.

„Před několika dny jsem oslovil Ehkillera s nabídkou a dnes jsme dospěli k dohodě ve všech hlavních bodech. Éra draků a Fénix se stali spojenci a budou spolupracovat v obraně hrobky před ostatními klany. Podle plánu s vaší pomocí zabijeme první dva bosse, abychom získali co nejvíc odměn, a pak necháme v hrobce explodovat svitek s Armageddonem, čímž ji navěky uzavřeme. K hlavnímu bossovi této jeskyně se nikdo nikdy nepodívá. Potvrď to, prosím, Viktore.“

„Mluví pravdu,“ ozval se Ehkillerův hlas a já jsem si až teď všiml amuletu v Bihanově ruce. „Hrobka musí být uzavřena… Získal jsem informaci o stínovém drakovi, kterého Geranika urychleně připravuje, a ten by měl být jen jehňátkem v porovnání s tím, co by mohla vypustit hrobka. Korporace se již delší dobu snaží najít příležitost, jak rozčeřit klidné vody Barliony. Nemůžeme jí to dovolit.“

„A proč jste nás nezastavili?“ vyšlo ze mě. „Celá výprava za obeliskem byla jen zbytečná maškaráda?“

„Bihan věděl, že přijdeme,“ začala Stacey přemýšlet nahlas se špatně skrývaným vztekem. „Měl v úmyslu otestovat své válečníky. Tři středové lodě jsou návnada pro použití svitku Armagedonu. Celá Barliona ví, s jakou radostí vypouštíš rachejtle. Vybrali si oběti, vyrobili sochu a vypluli, aby zjistili, kdo je hoden hodnosti nájezdníka. Nevidím zde žádné jejich hlavní hráče. O zablokování bojů mezi hráči i na mořích nebyla nikde zmínka, a proto pluli s loděmi uprostřed a…“

„Bylo poučné sledovat, co dokáže upír a drak,“ pokýval hlavou velitel klanu nebesáků. „Vzhledem k tomu, že se blíží turnaj, jde o velice užitečnou informaci.“

„K čemu je vám náš turnaj?“ zamračila se Stacey, ale mě tížila jiná otázka.

„Kde je v tom případě obelisk?“

„Řekl bych, že už někde poblíž našeho kontinentu,“ promluvil Plinto. „Na normální obchodní lodi s eskortou o třech, maximálně čtyřech lodích. Jen aby odehnali piráty. Delfínoliheň jste zrušili a nic jiného na ně v našich vodách nečeká…“

Pozor: úroveň Stvořitelovy hrobky byla zvýšena. Aktuální úroveň: 483.

„Chápu…“ pronesl jsem pomalu, když jsem spatřil osudnou zprávu.

„Rád bych poukázal na to,“ usmál se Bihan, „že během příštích osmi hodin přistanou u vašeho kontinentu členové dalších dvaceti klanů. A co se týká turnaje – Ehkiller jakožto organizátor nám nabídl, abychom se ho zúčastnili. Císaři se ten nápad zalíbil natolik, že poslal pozvánky všem předním klanům Barliony. Včetně, jak se nyní ukázalo, Geraniky, za kterého bude bojovat Mahan. Zodpověděl jsem všechny vaše otázky?“

„Dohodl ses s Ehkillerem, ale nikoli se mnou,“ vzedmul se ve mně buřič. Z nějakého důvodu zase všichni ostatní rozhodují za mě. Nenávidím to. V tom případě je na čase vyjádřit mou nelibost. „Pokud z našeho kontinentu neodneseš svůj obelisk a neodpluješ se svými loděmi, zůstane pro tebe level 400 bez smrti pouhou představou.“

„Vyhrožuješ mi?“ Bihanovo obočí se překvapeně zvedlo.

„Uklidni se, Mahane,“ vyšel z amuletu Ehkillerův hlas, ale já jsem se rozhodl dojít až do konce. Tohle je má cesta!

„Ne, nevyhrožuji. Slibuji,“ odsekl jsem a pokrčil rameny. „Pokud mi odebereš hrobku, odeberu ti nárok na úspěch.“

„Docela mě zajímá, jak to chceš dokázat,“ ušklíbl se Bihan. „Budeš po mě házet pantofle?“

„Proč plýtvat pantoflemi?“ vložil se do hovoru Plinto a zavířil svými dýkami. „Má mě. Dejte mi pár týdnů a vypátrám kohokoli. Jde čistě o technický problém.“

„Zamysli se nad tím a rozhodni se, jak chceš.“ Chtělo to velké sebeovládání, aby se mi na tváři neobjevil úsměv od ucha k uchu. Plinto stál na mé straně! „Půjdeme. Killere, kde teď jsi? Musíme si promluvit… Plinto, pošli tohohle zmetka zpátky do výroby,“ ukázal jsem na Bihana a o sekundu později se golem rozpadl na hromádku kamení. Lupiče jsem nemusel žádat dvakrát.

Otázku, proč je nám dovoleno ničit golemy, zatímco oni nám nemohou ublížit, jsem si nechal na později a skočil jsem do hlavního hradu Fénixu. Ještě před odchodem jsem si všiml drobného, stín připomínajícího cáru mlhy, který se linul ze zbytků golema. Mlha proletěla trupem lodi. No to se na to podívejme! Pokud budeme předpokládat, že jde o herní verzi golemova ducha, který neletí k dalšímu golemovi, ale zpět ke svému majiteli… Něco mi říká, že Plinta zakrátko čeká velmi zajímavá práce.

„Jdu se projít,“ pronesl lupič, když jsme dorazili k Ehkillerovi. Začal si pískat nějakou písničku a s tanečkem prošel dveřmi, čímž k sobě nechtěně přilákal pozornost. Zavrtěl jsem nechápavě hlavou. Kdo by si pomyslel, že je tomuhle chlápkovi už hodně přes 30? Plinta nemohlo ve hře nic rozházet a nemohlo ho nic zastavit. Člověk by ho pokládal za kluka nebo maximálně studenta.

„Ehkillere, rozumím tomu správně, že jsi nás teď jednoduše zradil?“ zeptal jsem se okamžik poté, co se za Plintem zavřely dveře. Stacey a její otec se dívali jeden na druhého, aniž by z nich vyšel jediný hlásek. Proto jsem jim musel připomenout, že jsem tu s nimi i já.

Dane, on a já si musíme promluvit o samotě, objevila se mi v hlavě Anastariina myšlenka a v tu samou chvíli, aniž by odhlédl od své dcery, Ehkiller dodal:

„Musíme si promluvit jen ve dvou. Mahane, běž se přidat k Plintovi.“

Zarazil jsem se. Na jednu stranu mě Stacey požádala a na druhou mě Killer odvelel jako toulavého psa. Jen se běž projít, chlapečku, dospělí tu musí něco vyřešit. Co mám teď jako dělat? K čertu se vším! Posadil jsem se na nejbližší židli, zeširoka se usmál a zavřel oči.

Nikam nejdu, Stacey. Použijte klidně štít ticha. Nejsem pes.

Štít se brzy objevil. Mohl jsem jen pozorovat Stacey a jejího otce, jak klidně naslouchají jeden druhému a diskutují o svých pohledech na věc. Brzo však střídání nahradilo neustálé mluvení bez ohledu na to, co říká ten druhý. Pak zmizela i ta „klidná“ část. Nejdřív vyskočil ze židle Ehkiller, po něm i Anastaria a oba začali máchat rukama. Když na sebe začali křičet, bylo mi jasné, že jednání dospělo k mrtvému bodu.

„Plinto, vrať se. Odcházíme,“ objevila se v klanovém kanálu Staceyina zpráva. S překvapením jsem se na ni podíval. Dýchala zhluboka a se sevřenými pěstmi poslouchala Killera, který mával rukama těsně před obličejem své dcery.

„Mahane, teleportuj nás k hrobce.“ Jakmile Plinto vešel zpět do síně, vystoupila Stacey ze štítu a vydala se směrem k nám s hlavou hrdě vztyčenou. Sevřené rty i pěsti, rovná záda a oči jako dva šípy. Dal bych nevím co, abych mohl slyšet, o čem ti dva diskutovali. Nebo spíš co na sebe křičeli. Ještě nikdy jsem neviděl Stacey takhle naštvanou.

„Magdey, ustup prosím,“ zavrčela Anastaria potichu, když jsme se objevili u hrobky. Nebo teda u cesty k hrobce. Teleport fungoval, jak měl – zadal jsem souřadnice místa, systém zkontroloval, zda je možná na dané místo přesunout nás tři, zjistil, že to možné není a hledal nejbližší možnou lokaci. Volné místo pro tři hráče objevil až na cestičce přibližně sto metrů od vstupu do hrobky. Celá cesta k hrobce byla obsazená hráči klanů Fénix a Éry draků, kteří zastávali roli štítů z masa a kostí.

„Přímý rozkaz od velitele klanu – nepouštět nikoho dál a především ne vás,“ odpověděl s pokrčením ramen hlavní velitel výprav Fénixu. „Pokud máte otázky, promluvte si s Ehkillerem.“

„Hochu, asi jsi zapomněl, kdo tě najal.“ Anastariin hlas zněl tak ledově, že jsem o pár kroků ustoupil. I když jsou zablokované boje mezi hráči, není nejlepší nápad stát vedle naštvané sirény. A navíc se s ní později musím setkat v realitě.

„Přímé rozkazy od vládce klanu,“ zopakoval Magdey. „Bez jeho osobního svolení nesmím nikoho pustit do hrobky. A žádné svolení nemám.“

„Miluju smrtelníky,“ ušklíbl se Plinto a postoupil vedle Stacey. „Probijeme se jimi, Stacey?“

„Přímé rozkazy vládce klanu,“ zapapouškoval Magdey a ohromil nás svou apatií. „Jinými slovy je zakázáno létat okolo hrobky.“

„Bastardi!“ zavrčela šeptem znovu Anastaria a její postava zmizela. Odpojila se do reality.

„Víš, Mahane,“ vzhlédl Plinto vzhůru do oblak a zatvářil se, jako by ho bolel zub, „radím ti, abys na několik hodin ještě zůstal ve hře. Byli jsme zrazeni a Stacey potřebuje vychladnout. Jestli se jí teď budeš plést pod nohy, později toho oba budete litovat. Už jste se Serartem dohodli na budoucnosti klanu? Myslím, že je právě na čase tuhle záležitost dopodrobna probrat.“

Nešlo s Plintem nesouhlasit. Ještě nikdy jsem Anastarii neviděl v takovém stavu. Skutečně jsem se nechtěl odpojit ze hry. Nešlo o to, že bych se jí bál, ale nechtěl jsem, abychom jeden na druhého křičeli. Stacey potřebuje čas, aby se sama rozhodla, jak se vypořádá s otcovým rozhodnutím nás zradit. V žádném případě jsem do toho procesu nemohl zasahovat.

S panem Kristowskim jsem strávil čtyři hodiny a na konci našeho sezení jsem měl místo mozku jemnou šedou kaši plnou čísel a grafů. Nejvíce mě omráčila jedna informace ohledně turnaje. Připravovat teleporty do Altamedy pro obrovský počet hráčů mě bude stát šílenou sumu peněz, kterou mi Korporace ani Fénix nijak nevykompenzují. Přesto jsem již nemohl couvnout – šlo o přímé císařovy rozkazy. Ten starý blázen… Doufám, že mi to veškeré obchody probíhající v blízkosti Altamedy vynahradí. Výdělky poputují do mého trezoru, protože jsem vládcem místního regionu.

Celkově vzato se finance klanu stabilizovaly především díky práci hráčů, kteří si objednali přívěsky. Výrobci, řemeslníci, sběrači, lovci – klan si užíval neuvěřitelné možnosti rozvoje, i když jen dočasně. Pan Kristowski mezi zamilovanými objevil dokonce několik sochařů a poslal je na pomoc Gnumovi.

To byl můj další bolehlav. Jako výrobce byl Gnum nedostižný. Opravil bránu, přidal další obranné mechanismy, vyrobil několik obranných soch a krůček po krůčku sunul Altamedu k 27. úrovni. Přes to všechno působil Gnum v účetní knize jako černá díra. Nebo spíš červená díra, můžu-li si dovolit účetní vtípek. Poslušný mých rozkazů, aby se gnómovi dostalo všeho, oč požádá, neváhal pan Kristowski bez mrknutí oka pozvat tři hráče z vedlejšího kontinentu s neskutečně vysokou úrovní inženýrství a zaplatit jim cestu. Podle Gnuma na našem kontinentu pracovala jen banda fušerů, kterým ruce vyrůstaly z… Serart se ani nesnažil z gnóma získat víc informací, ale bylo mi jasné, že se hráč vydal nějakou neprobádanou cestou.

Svard a jeho tým se v Altamedě začali ukazovat tak často, až se mi zdálo, že si tu našli druhý domov. Gnum si upravil dílnu podle sebe a již uběhl třetí týden od chvíle, kdy z ní naposledy vyšel. Příkazy předával přes amulet a dovnitř pouštěl jen a pouze Viltria. Dokonce i pozvaní inženýři a Svardova parta museli pracovat ve vedlejší budově, kde se nacházela druhá dílna. Vůbec se mi nelíbilo, že dílna nahradila zbrojnici. Tím se oslabila naše obrana. Prostě potřebuji co nejdříve zjistit, co to Gnum kutí. Dva a půl milionu zlatých týdně je za nějaké ozdůbky příliš mnoho peněz. A to i z pohledu nezřízeně rozhazovačného člověka, jako jsem já.

Ale i přes náklady na Gnuma zůstávaly finance Legend Barliony záviděníhodně stabilní. Nerostli jsme závratnou rychlostí, ale každý týden jsme končili v černých číslech. Se všemi náklady ve formě výplat, daně z nemovitosti za hrad a plateb všem možným NPC jsme každý týden vydělali přes dva miliony v čistém zisku. Nebýt turnaje, který sliboval zhltnout veškerý kapitál, čekal by nás jen růst.

Na konci sezení jsem od Serarta obdržel nový seznam objednávek přívěsků a unaveně jsem se opřel v křesle. Bylo by příliš nákladné odložit finanční červenou díru na později, a proto jsem Viltria požádal, aby gnóma-maniaka přivolal ke mně.

„Nepřijde, pane,“ pronesl omluvně goblin. „Jeho Mistrovstvo je zaneprázdněno.“

„Jeho co?“

„Jeho Mistrovstvo,“ odpověděl Viltrius poslušně. „Jeho Mistrovstvo nařídilo, aby bylo oslovováno ‚Jeho Mistrovstvo‘. Vaše rozkazy zněly, abych pomohl Jeho Mistrovstvu s čímkoli si bude přát, a proto bych se vás měl zeptat na –“

„To stačí!“ přerušil jsem goblina. „Jmenuje se Gnum, zapamatuj si to! Nic jiného! Rozumíš?“

„Ano, pane.“ Na goblinově tváři se objevil úsměv. „Už žádné Jeho Mistrovstvo, už žádné další konkubíny a žádné orgie. Je to tak správně?“

„ORGIE? V ALTAMEDĚ?“ Viltriovi se podařilo přesně to samé, co před několika hodinami provedl Ehkiller Anastarii. Vytrhnout mě z uvolněného stavu. „KDE JE?“

Viltrius se natáhl, dotkl se mě, okolní zdi se zatřásly a změnily se v dřevěné dveře, zpoza kterých vycházely slastné vzdechy. Někdo si v mém hradě hodně užíval! Já toho blázna zabiju.

„GNUME!“ Ztratil jsem nervy a kopnutím rozrazil dveře, které vylétly z pantů. Tohle je přece můj hrad! „CO TO SAKRA JE?!“

„Ale! Mahan! Ahoj! Zrovna tebe hledám!“

Šokovaně jsem se zastavil ve dveřích do dílny a nevěřil vlastním očím. Nedá se říci, že by si Gnum svou dílnu trochu poupravil, on prostě vytvořil monstrum! Několik zdí bylo pobouráno a změnilo prostor na jeden obří sál, v jehož středu stál nějaký obří stroj. Okolo stroje poletovala armáda sukub, které pilně přitloukaly či šroubovaly nejrůznější přídavky. Při práci všechny slastně sténaly.

„Mahane, budu potřebovat delfínoliheň,“ pokračoval Gnum netečně, když se odtrhl od zkoumání nejrůznějších schémat, jejichž větší část visela z jeho ponku. Prohrábl si vlasy, jako by se nedělo nic divného, a zeptal se: „Kdy půjdeš nějakou chytit?“

„Co to má být?“ Jakmile jsem pochopil, že se v dílně neodehrávají skutečné orgie, začal jsem se postupně uklidňovat. Minimálně navenek. Proč sem Gnum přitáhl všechny ty sukuby?

„Vypadni, ty malá zelená kryso!“ zasyčel gnóm na Viltria nahlížejícího dovnitř zpoza mých zad. Goblin zapištěl a odběhl.

Když si byl Gnum jistý, že jsme sami, pokračoval: „Před tebou stojí Gnumova Chrabrost 1. Musím uznat, že jméno se mi moc nepovedlo, ale můžeš ho změnit. Možnosti jsou následující: Gnumova Chrabrost 1 nebo Gnum, Nenapodobitelný výrobce nebo…“

„Zeptám se ještě jednou – CO TO MÁ BÝT?“ Opět jsem začal ztrácet postupně se navracející nervy.

„Co tím myslíš?“ zeptal se Gnum překvapeně. „Neřekl jsem ti to? Je to první vzdušné-transportní-útočné vozidlo Barliony. A navíc se na něj nevztahují zóny se zákazem létání. Tenhle vrabčáček může letět, kam se mu zachce; Malabar, Armard, dokonce ani jiné světy pro něj nejsou překážkou! Jeho přepravní kapacita je až 300 hráčů, má zabudovanou vlastní bezletovou zónu, balisty, pohlcovače kouzel a plnou sadu nádobí a příborů, které jsem na zakázku objednal od chlápka jménem Beaux. Koukni, dokonce jsem tomu namaloval pruhy na čumák…“

„Gnume, ty jsi Barlioně představil bojové letectvo?“ přerušil jsem gnóma, který se začínal ve výčtu pomalu ztrácet.

„Jak, představil?“ vytkl mi Gnum. „Já jsem ho vynalezl! Ale ještě pro něj potřebuju motor. Bez něj tahle věcička nevzlétne. Delfínoliheň. Napůl živé stvoření, které se používá místo lodi. Pokud ji umístím do středu své pohonné jednotky, vytvořená energie by měla být dostatečná, aby –“

„Zadrž! K čemu mi to bude?“

„No… Co, k čemu? Na létání přece.“

„Vždyť já už můžu létat i bez toho!“

„Ale je rozdíl mezí létáním a létáním. Můžeš snad při letu na někoho zaútočit? Aha! Už chápeš? S tímhle vrabčákem dokážeš –“

„Gnume, počkej,“ promluvil jsem, zhluboka si povzdechl a potlačil podráždění. „Pověz mi, proč to vyrábíš?“

„No… abych to vyrobil. Vždyť je to létající loď! V Barlioně neexistuje nic podobného! Pokud loď vybavíme zbraněmi, obsadíme jakýkoli hrad, na který si ukážeme! Jejich obrana není stavěná na něco takového! Nebo…“

Gnum začal vypočítávat všechny výhody vlastnictví prvního letadla ve hře, zatímco jsem před ním stál a netušil jsem, co dělat. Potrestat gnóma a připravit ho o jeho privilegia by znamenalo připravit náš klan o velice užitečného člena, který dokáže opravovat i vyrábět celé nové předměty. Ale dovolit mu utrácet takové sumy za… no, za haraburdí? Jiné slovo mi na mysl nepřišlo. Na co mi něco takového bude?

„… a proto potřebuju delfínoliheň,“ dokončil svou myšlenku Gnum. „Kdy ji půjdeš ulovit?“

„Zabiješ ji?“ zeptal jsem se rezignovaně.

„Pff! Copak jsem blbec? Právě naopak! Celý stroj se delfínolihni přizpůsobí! Vždyť jsme v Barlioně! Pokud máš dostatečně pevné základy, dokážeš tu cokoli. Delfínoliheň bude sama sebou. Jen bude žít uvnitř mého pohonu. Přesto bude získávat zkušenosti, zvyšovat si level, růst. Akorát v takové ulitě. Chapadla jsem se chystal použít k –“

„Na,“ vytáhl jsem z batohu embryo (které už obrazně pokrýval v Barlioně neexistující prach) a podal ho Gnumovi. „A ať to lítá. Máš měsíc. Nějaké další otázky?“

Nedokázal jsem vysvětlit svou náhlou štědrost. Byla to předtucha? Ne, neměl jsem pocit, že bych dělal něco dobře nebo špatně. Logika? To určitě! Logika a já spolu moc dobře nevycházíme… Proroctví? Nenechte se vysmát! Nemůže to vysvětlit nic než má vlastní hloupost. Prostě jsem to chtěl!

„To je perfektní, Mahane!“ vyhrkl Gnum a vložil embryo do batohu. „Poslouchej, ještě si musím někam zavolat – potřebuju víc dělnic. Stav se za týden a já ti to předvedu.“

„Jo, na co sakra potřebuješ sukuby?“

„No to víš, projekt je tajný, ale někdo na něm pracovat musí. Proto mi nezbývá než si vystačit s tím, co mám k dispozici. Dokážeš si představit překvapení celé Barliony, až se můj vrabčák objeví nad Anhursem nebo nad nějakým hradem? Musíme do něj ještě zapracovat bomby. Ochrany proti kouzlům už jsou nainstalované… Uvidíme, jak si moje pohlcovače poradí s tím, co po nás kouzelníci vystřelí!“

Nezdržoval jsem se s vysvětlováním, že nás jeho experimenty finančně ruinují, a ani jsem se neptal, co by se dělo, pokud by loď nevzlétla, nebo co kdyby… Prostě jsem ve své mysli ponechal milion „kdyby“ a sledoval jsem gnóma, který okamžitě zapomněl, že tam stojím. Odněkud přitáhl vanu a sukuby ji začaly plnit vodou. Nad vanou s embryem se objevil odpočet do vylíhnutí. Za dva dny spatří světlo Barliony další stvoření.

V tichosti jsem vrátil vyražené dveře na své místo, zavřel jimi vchod a zamyšleně kráčel zpět do hlavní budovy. I přes jeho fanfarónství jsem měl Gnuma rád. Respektoval jsem jeho elán, jeho sebevědomí a jeho nechápavost nad tím, jak mohou ostatní lidé myslet jinak než on. Vlastně nebyl nijak mimo a šlo v každém ohledu o slušného mládence. Jen ztrácel kontrolu, jakmile se pustil do práce. Tohle jsem mu záviděl. Moc rád bych zapomněl na všechno kolem a vrhnul se jen do výroby nových předmětů. Třeba i jen na dokončení Karmadontovy šachovnice. Ale to ne, musím tu poletovat, řešit všechno možné a hledat odpovědi na nejrůznější problémy.

Sakra! Možná bych měl všeho nechat a dát se do plnění nějakého úkolu, který bych dotáhl do konce. Vrátit se do dnů svého mládí, kdy nebyl žádný klan, žádné problémy s nebesáky, žádná hrobka. Byl jsem jen já a mrak zkušeností poletující nade mnou, připravený zapršet sladké zkušenostní body. Mám však odpovědnost za klan a musím organizovat turnaj… A navíc vyrobit přívěsky slíbené panu Kristowskému…

K čertu se vším! Je rozhodnuto!

Ahoj, Sabantule!

Rád bych od tebe koupil tu mapu. Za hodinu se můžeme potkat na hlavním náměstí v Anhursu.

8. KAPITOLA

LAIT ZNOVUZROZENÝ

Objevena lokace: Feerisova jeskyně.sdot

Dostupný úkol: Hledání pravdy.

Jeskyně je bráněna dvěma sty a dvěma kouzelníky fantomy na levelu 330 a dvanácti nejvyššími kouzelníky fantomy na levelu 350 vedenými Feerisem, nejvyšším kouzelníkem Anhursu.

Vyčistěte jeskyni.

Odměna: +100 levelů rozdělených mezi členy celé skupiny. Trest za nesplnění či odmítnutí úkolu: 0 zkušenostních bodů za zabité fantomy.

„Já věděl, že vás sem nemám pouštět samotné,“ zamnul si Sabantul nedočkavě ruce, když přijímal úkol. „Tak jo! Já budu stát tady bokem a vy vymyslete, jak si poradíte s fantomy. A ať to netrvá moc dlouho, jsem zaneprázdněný muž s mnoha plány.“

Překvapením jsem zavrtěl hlavou nad lovcem s 85. levelem. Sabantul patřil k velmi úzkému okruhu lidí, které jsem nenáviděl od prvního pohledu. Ani jsem neměl tušení, že takový okruh existuje. Dokonce i Bat, jeden z mých známých z dolu Pryke, mi zezačátku připadal jako příjemný chlapík. Sabantul ale ne. Nejenže mě při setkání téměř otcovsky objal, jako bychom byli staří známí, neměl zájem prodat mi mapu a místo toho mi nabídl své služby průvodce, navíc jednal tím nejledabylejším, hrubým a přezíravým způsobem. Úplně si koledoval o to, aby ho někdo zabil. Z jediné jeho otázky („Jaká je vlastně Anastaria v posteli? Měl bych si objednat její imitátorku, až se příště zastavím v nevěstinci?“) jsem málem ztratil nervy a zabil toho pitomce přímo na náměstí.

Nebýt nebesáků, na kterých jsem si o něco dříve zchladil žáhu, Sabantulovo tělo by už chladlo na zemi. Ale i přesto je to mrtvý muž, protože ačkoli nejsem člověk, co by si dlouho pamatoval křivdy, rozhodně jsme se nedohodli na tom, že ho těsně před koncem úkolu nesmím zabít. Najmu si pak pár nadšenců pro boj mezi hráči, který tohoto idiota nějaký čas podrží na hřbitově. To ho snad naučí. Nic osobního, je to čistě… no, osobní.

„Hmm… jasně,“ zamumlal Plinto a nespokojeně se zašklebil. „Mahane, nevím, jestli bychom tam měli jít bez posil. Jsi si jistý, že to zvládneme ve dvou? Možná bychom měli přivolat výpravu a…“

„Žádné výpravy!“ křikl naštvaně Sabantul. „Nechci přijít o 33 levelů jen proto, že máte naděláno v kalhotách. To navíc nepočítám zkušenostní body za zabité fantomy! Prostě popadni dýky a dej se do práce! Dlužíš mi za to, že jsem tě k úkolu přibral!“

„Mahane, dovol mi ho párkrát zabít, co ty na to?“ objevila se v klanovém kanálu Plintova zpráva. „Ten klučina je zmatený a potřebuje pomoc. Já mu ukážu světlo.“

„Sabantule, chápeš, že proti těmhle mrchám toho moc nezvládneme?“ promluvil jsem opatrně, abych celou situaci ještě nezhoršil, ale moc daleko jsem se nedostal.

„I ty mě chceš podvést? Není problém! Zaplať mi odškodné a jdi si, kam chceš! Buď projdeme jeskyní společně, nebo mi budeš platit!“

Zamračil jsem se, jako by mi někdo vrtal bolavý zub. Do téhle situace jsem se dostal sám, ale teď nevím, jak z ní ven. Lovec trval na tom, abychom do dohody přidali odškodné v případě podvodu – jakmile bychom zjistili souřadnice vchodu do jeskyně, nikdo by nám nebránil v tom, abychom Sabantula zabili a prošli jeskyni sami. Doložka o podvodu mi připadala příliš horlivá, protože jsem neměl v úmyslu kohokoli podvést, a proto jsem s ní bez rozmyšlení souhlasil. Kdo měl vědět, že se situace vyvine nečekaným směrem?

Přesto jsem Sabantulovi nemohl křivdit. Skutečně objevil vstup do jeskyně, který jsme ani jeden z nás neviděli, ačkoli jsme stáli tři metry od něj! Teprve když odsunul větve nějakého křoví, kterému se v tomto místě velice dařilo, spatřili jsme mezi dvěma stromky blýskavý vstup. Dokonce jsem vyletěl do vzduchu, abych se ujistil, ale jeskyně opravdu nebyla vidět ani shora.

„Dobrá…“ Teď byla řada na mně, abych nám získal nějaký čas. „Nemáme druhou možnost, a proto navrhuji, abychom každého fantoma nalákali až sem ke vchodu. Po jednom bychom je mohli zvládnout. Plinto, přestaň se šklebit. Je čas, abys dokázal, že nejsi nejlepší hráč našeho kontinentu jen náhodou.“

„Kéž by…“ zabručel Plinto a zneviditelnil se. „Nejdříve k nám pozvou nebesáky a pak fňukaj. Počkejte tu. Podívám se, jak to tam vypadá.“

„Zvládneš to i bez toho breku?“ ušklíbl se Sabantul směrem k Plintovi. Lupič se na moment zastavil a v klanovém kanálu se objevilo: „To štěně to má spočítané.“ Pak Plinto zahnul za roh.

Po nějaké době mě už přestávalo bavit čekání. Plintova zelená tabulka mi dávala najevo, že je všechno v pořádku, a proto jsem zapředl hovor se Sabantulem.

„Poslouchej, otázka za milion dolarů: Jak se ti podařilo najít souřadnice téhle jeskyně? Vždyť je to místo pro hráče na 300. levelu. S tvým levelem není možné, abys je objevil náhodou. To znamená, že jsi je nějak získal. Zvědavost mě nutí, abych se zeptal – kde?“

„Pět milionů a dostaneš odpověď,“ ušklíbl se Sabantul.

„Tos uhodl,“ ušklíbl jsem se i já. „Pět milionů za to, že sis souřadnice přečetl v nějaké knize nebo zabil stvůru, ze které vypadla mapa… Ne, díky, už tak mě stojíš moc peněz.“

„Jak chceš, ale rozhodně by tě to mělo zajímat. Nepsal jsem ti náhodou, že právě v téhle jeskyni získal Karmadont svou moc? No a nepřišel jsi na to, jak jsem věděl, že by tě to mělo zajímat?“ Sabantulovi se na tváři objevil tajemný výraz (který si přímo říkal o dobře načasovaný levý hák). „Jistě by tě má odpověď velmi překvapila…“

„Myslím, že tři sta tisíc je dobrá cena,“ nabídl jsem a snažil se skrýt sarkasmus a mentální hodnocení Sabantulovy inteligence. To si vážně myslí, že mu zaplatím? Že utratím horentní sumu peněz jen za to, abych zjistil, odkud ty informace má? Navíc když už jsem na místě? No jistě… Celá Barliona by se tomu všemu od srdce zasmála. Už si představuju, jak by probíhaly nejrůznější konverzace.

Alice: „Potřebuju peníze, ale kde je vzít?“

Bob: „Prodejme Mahanovi informaci, že se na našem kontinentu nachází tři císařství. Za to dostaneme pět milionů!“

Ta dnešní mládež!

„Ne, Mahane,“ pronesl pomalu Sabantul a myslel si, že s ním smlouvám. „Pět… Pět sladkých, zralých, šťavnatých melounů. A ne ve hře. Nechci se před Roxannou ukazovat s tolika penězi. Kde bydlíš?“ Otázka byla tak nečekaná, že jsem odpověděl ještě dřív, než jsem se nad ní zamyslel. Jakmile Sabantul zaslechl název města, překvapeně vyhrkl: „No tak to jsme skoro sousedi! Mám to k tobě jen tři hodiny cesty! Já se tu ukotvím, protože to tu zvládnete i beze mě, a rozjedu se za tebou. Můžeme se setkat v 11 večer u Modrého ptáka. Jo a přiveď Anastarii. Chci vidět, jak vypadá v reálu. Dobrá, ukotvení je aktivní. Mizím.“

Sabantulova postava jako by zamrzla a stala se napůl průhlednou, ale nezmizela. Ukotvení fungovalo. Šokovaně jsem na to zíral a nedokázal jsem přijít na správná slova, kterými bych celou situaci popsal. Co se to sakra stalo?

„Mám pár známých,“ pronesl Plinto, který vystoupil ze stínů a prohlížel si nehty na rukou, „kteří bydlí ve tvém městě. Příjemní lidé. Spolehliví lidé. Vlastně ti nejlepší v branži. Říkám si, jestli bych se neměl taky odhlásit?“

„Hmm… cože?“ zeptal jsem se stále ještě ohromeně. Plinto něco říkal, ale jeho slova mi nedávala smysl.

„Povídám, že tam nejsou žádní osamělí vlci. Kouzelníci se pohybují ve skupinách o pěti fantomech. Spolu si s tou skupinou neporadíme… Pěkné jméno, Roxanna… nebo že by to byla přezdívka?“

„Je to jméno jako každé druhé,“ zabručel jsem a konečně se probral. „Dobrá, podívám se sám a rozmyslíme se, co uděláme. Za rohem nikdo není?“

„Je tam čisto. Počkej, hodím přes nás plášť neviditelnosti.“

Zahalil nás téměř nepostřehnutelný pláštík. Lupič aktivoval jednu ze svých schopností, díky které okolní hráče skryl neviditelností. Užitečná věcička, ale nepříliš spolehlivá. Pokud zpoza pláště vykoukne třeba jen lem košile, stvůry okamžitě zaútočí. Proto se Plinto snažil používat tuto schopnost jen v nejdelikátnějších situacích a přednostně s příslušnicemi opačného pohlaví. Je hezké, když se k vám přitiskne dívka… Sakra! Měl bych si už promluvit s Anastarií!

I přes podivně skrytý vstup působilo rozložení jeskyně vcelku klasicky. Tři metry vysoký a tři metry široký klikatý průchod vytesaný do skály neznámou silou a ozařovaný doutnajícími pochodněmi. Jakmile jsme zahnuli za roh, došli jsme k velké jeskyni, jejíž protilehlá zeď mizela v temnotě. Na samém kraji viditelnosti jsem rozeznal obří trůn vyrobený z tmavého materiálu. Znovu jsem si zanadával. Šamani mohou vyvolat ducha dalekého dohledu, který by mi pomohl rozeznat stvůru sedící na trůnu, ale kdosi (nerad bych ukazoval prstem na jednoho nedbalého šamana) se znovu zapomněl zastavit u svého trenéra a naučit se duchy dostupné k vyvolání na jeho levelu. V knize kouzel a v rychlé volbě stále dleli jen dva nejnižší duchové, které jsem se naučil už v dole Pryke – menší duch léčení a blesku. Že bych se zase podíval do designového módu? Tentokrát ne, zabralo by to příliš dlouho.

„Tohle je v podstatě celé,“ pronesl Plinto a kývl směrem ke skupině fantomů stojící poblíž. Pět poloprůhledných postav s levely 330 stálo několik metrů od nás vedle kupy krastilů a od hlavy až k patě je halily pláště. Kouzelníci se opírali o své měnící se hole a zírali na krastily, jako by se snažili je hypnotizovat.

„Pět je na tebe moc?“ zeptal jsem se pro každý případ, ale už jsem znal odpověď.

„Pokud by měli jen 300 levelů, stálo by to za zkoušku,“ připustil Plinto. „Tyhle ale musím zabíjet postupně. Moje schopnosti útoku na víc cílů najednou jim neublíží. Jsou proti nim imunní. Pět jich nezvládnu. Budeš mě muset léčit a kvůli tomu po tobě půjdou ti dva, co stojí stranou. Jejich útoky mě neděsí, ale tebe by mohli rychle zabít.“

„Kolik jich dokážeš udržet najednou?“

„Dva určitě. Třetího… ale jo, tři bych měl ještě zabít. Nad čtvrtým visí velký otazník a pátého si rozhodně musíš vzít na starost ty. Nezastavil ses náhodou u trenéra, co?“ Plinto mě zasáhl do místa, kde to nejvíc bolelo. „Takže nemáš ovládání mysli. Dobrá, máme několik možností…“

„Co třeba Zahřmění?“ přerušil jsem Plinta. „Změním se v draka a všechny je zmrazím.“

„Aha. Jak široký je okruh účinnosti Zahřmění? Asi tak čtyřicet metrů, ne? Za minutu dokážu zabít deset, možná i dvacet fantomů, ale tady jich je sakra víc. Co uděláme se zbytkem? S těma, co budou minutu zasažení Zahřměním a pak se na nás rozběhnou? Přesně o tom mluvím… Jak jsem říkal, máme dvě možnosti. Vlastně tři. Mohli bychom se vydat do Anhursu, ty se naučíš normální vyvolávání duchů. Vrátíme se a nastane čas šamana. Ovládání mysli a další příjemné věcičky. Druhá možnost je, že se nebudeme zdržovat a dáme se do boje. Časem už zjistíme, co a jak. Třetí možnost je ta, že já ustoupím a ty celé tohle místo vyhodíš do povětří. Posbíráme kořist a půjdeme spokojeně domů.“

„No… o čem to mluvíš?“ zeptal jsem se zmatený posledním bodem.

„Mluvím o tobě, šamane Mahane! Ty sám jsi zabil Geraniku, zničil armádu hráčů, chytil delfínoliheň, oženil se s Anastarií. Ačkoli to poslední jsi dokázal jen ve hře. Kdy se mě vlastně chystáte pozvat na svatbu?“

„Jakou svatbu? Viděl jsi, co se s ní děje? Stacey se celý poslední týden chová šíleně. Buď se bezdůvodně chichotá, nebo je smutná, nebo se hádá s otcem.“

„Jsi už velký kluk. Měl bys vědět, že jednou měsíčně to u ženských tak chodí,“ ušklíbl se Plinto.

„Kdyby jen to! V tomhle ohledu se nic neděje. Vůbec nic.“

„Hmm…“ pronesl nejednoznačně Plinto. „Nic se neděje, říkáš… no teda. Chová se šíleně… to je něco.“

„No teda co? Jaké něco?“ vyhrkl jsem, protože mě to už štvalo. „Ty se směješ, ale já se musím vrátit domů a poslouchat litanie o tom, jak je škodlivé kouřit na veřejnosti!“

„Ale ty můj chudáčku. Všichni jsou na tebe tak zlí, nikdo tě nemá opravdu rád a lidé od tebe chtějí jen peníze,“ smál se mi nepokrytě Plinto a vrtěl hlavou. „A jeho žena na něj doma čeká s valchou.“

„S čímže?“ zatvářil jsem se nechápavě, když jsem zaslechl neznámé slovo.

„Ty jsi ale kulturní barbar! Neznáš základní věci. Valcha! Může být třeba dřevěná a používá se například u potomků k ručnímu zvýšení snahy o učení. Zvlášť ve tvém případě by bylo její použití více než vhodné. Měl bych ji doporučit Stacey. No nic, zkušenost je dítětem závažných chyb. Neodpočívej, musíš se tu vypořádat s nějakými fantomy. Jinými slovy hlasuju pro třetí možnost. Takže – jejda!“

Plášť neviditelnosti, který nás chránil před zraky fantomů, zmizel. Plinto se zneviditelnil se samolibým výrazem na tváři a vyrazil zpět ke vstupu do jeskyně. Stihl na mě ještě zamávat. Já jsem se otočil a spadla mi brada. Pár kroků ode mě stálo pět fantomů. Jejich kápě se otočily ke mně a předvedly mi sérii zamračených lebek s prázdnými očními důlky. K mé naprosté hrůze se důlky začaly plnit mlhou.

Červenou mlhou.

Ruce se mi pohnuly samy od sebe a nečekaly na příkazy šokovaného mozku. Rychle z batohu vytáhnuly mou dávno zapomenutou tamburínu i s paličkou a jeskyní se ozval monotónní rytmus: bum… bum… bum…

Šaman má tři ruce…

…a na zádech křídlo.

-50 reputace u všech kalragonských frakcí.

+10 reputace u Pána stínů.

Nemám k dispozici žádné duchy. To je čistý fakt. Mám stíny. To je taky fakt. Reputace u císaře a Temného lorda stejně za pár dní zmizí, až dojde k turnaji a já se z úrovně velebený vrátím jen na přátelský. Neměl jsem co ztratit.

Snad jen kromě myšlenkových okovů omezujících mé činy.

A svým horkým dechem…

…zapaluje svíce.

„S-M-M-R-R-T,“ zazněl protáhlý šepot, který spíš než výhrůžku připomínal úlevu, a všech pět fantomů jako kouř vyletělo do vzduchu a zmizelo. Přesto jsem si byl jistý, že zranění od stína bylo k smíchu.

Aktualizace úkolu Hledání pravdy.

5 z 314 fantomů vyhoštěno z Barliony.

Tamburína utichla. Vzhlédl jsem a nedokázal jsem v sobě udržet povzdech. Okolo mne se seřadil zástup fantomů. Stáli potichu, jako by si libovali v mém momentálním triumfu a užívali si poslední chvíli, než mě roztrhají na kousky. Sakra! Takže mě přece jen zabijou? Rozhodně se všemi nestihnu bojovat.

„VĚNUJ NÁM SMRT, SLUHO NEPŘÍTELE!“

Jako by chtěl dokázat, že nemám nejmenší tušení, co za úkol tu vlastně plním, vystoupil z davu kouzelník oděný jinak než zbytek fantomů. Místo kápě byl oblečen do luxusní róby, ze které se ke mně natahovala kostěná paže. Masivní řetěz s černým drahokamem připomínajícím spíše hlubinu než kámen mi dal jasně najevo, že mluvím s Feerisem, nejvyšším kouzelníkem Anhursu.

„VĚNUJ NÁM SMRT, SLU– NEPŘÍTELI SAMOTNÝ!!!“

Nevím, jak se to vývojářům Barliony podařilo, ale následovala neskutečná podívaná. Nezkrotní fantomové ode mne odletěli jako upíři ze slunečního svitu. Dokonce i velmi zkušený kouzelník Feeris o několik kroků ustoupil. Zmateně jsem fantomy pozoroval, ale až Geranikův hlas za mými zády mi dal najevo, že to nejsem já, kdo fantomy vystrašil.

„Ach ano… Já si jen tak sedím ve svém hradu, přemýšlím nad dalším plánem, jak převzít vládu nad celým světem, když v tu chvíli kdosi začne používat mé stíny. A to nikoli jen tak ustrašeně, ale naprosto sebevědomě, sebejistě až okázale. Prostě jako by přesně věděl, co dělá a proč to dělá. Navíc to dělá v místě, kde se návštěvníci nejdříve zabíjejí a teprve poté se kladou otázky. Šamane, ty mě asi nikdy nepřestaneš překvapovat! Nikdy bych si nemyslel, že to budeš právě ty.“

„Prostě se to tak stalo. Tito patří k tobě?“ kývl jsem směrem k Feerisovi a jeho bandě.

„Mluvíš o fantomech? Můj dědeček ještě ani nebyl na světě, když byli obětováni. Rozhodně však byli obětováni stínům. Přesto jsem však při své poslední návštěvě tohoto místa nenašel nic. A tak se musím ptát – co to má k čertu znamenat?“

„Překvapení!“ Vyhrkl jsem s notnou dávkou sarkasmu. „Jsi až druhý! Někdo používal stíny už před tebou! Propustíš je?“

„Já?“ Geranikovo obočí vystřelilo překvapeně vzhůru. „Mahane, kde jsi přišel na to, že bych zrovna já byl velkorysý? Vyhrabal jsi je ty sám, a proto bys je měl poslat do Erebu ty. Můj drahý příteli,“ otočil se Geranika k Feerisovi, „budeš tak laskavý a povíš nám svůj příběh? Velice mě zajímá, kdo za tím vším stojí. A následně vás všechny Mahan zabije. Je to tak správně?“

Aktualizace úkolu Hledání pravdy.

Popis: Vyslechněte příběh Feerise, nejvyššího kouzelníka Anhursu, a následně vyhostěte fantomy z Barliony.

Pozor! Použití stínů na splnění tohoto úkolu bude penalizováno -15 950 body reputace u všech frakcí Malabaru a Kartossu. Rozhodněte se správně.

„Vymyslím způsob, jak se jich zbavit,“ souhlasil jsem a přijal aktualizovaný úkol. Něco mi říká, že stíny nejsou jedinou cestou, jak vyřešit problém s fantomy. V tom případě by odměna třiatřiceti levelů vyšla velice draho.

„VĚŘÍME VÁM, NEPŘÍTELI A SLUHO NEPŘÍTELE!“ zaduněl jeskyní Feerisův hlas a pak nám začal vyprávět neskutečně zajímavý příběh z minulosti…

Kdysi dávno žil lovec jménem Karmadont. Byl to docela normální člověk, který však prahl po moci jako nikdo jiný. Neustále se snažil vkrást do paláce, ale bezvýsledně – strážní ho pokaždé vyhodili. Postupem času začal lovec šílet. Jelikož Karmadontovi nebylo souzeno usednout na císařský trůn, měl v úmyslu přijmout korunu od kohokoli, kdo se namane. Začal se veledůležitě procházet po hlavním městě, jako by skutečně byl sám císařem. Každý se na něj díval s opovržením a považovali ho za blázna. Nebyl nebezpečný a ostatní obyvatele spíš rozesmíval. Feeris byl tehdy jen kouzelnickým adeptem a často dával Karmadontovi pár mincí, aby lovec neumřel hlady.

Nikdo si vlastně nevšiml, kdy Karmadont zmizel. Lidé měli dost svých vlastních problémů, než aby se zajímali o nějakého blázna. Starověké obyvatelstvo bylo již tak dost roztříštěné. Existovaly desítky císařství a království, která mezi sebou bojovala kvůli několika metrům půdy velkoryse věnované lidem elfy, minotaury, trpaslíky či jinými starodávnými rasami. Dokonce ani Tarantule na lidstvo ve většině případů nepohlížely jako na potravu – krátký životní cyklus lidí znamenal příliš málo času na to, aby se jejich duše dostatečně propojily s barlionskou energií, po které osminohá stvoření tolik prahla. Pro Tarantule byli lidé asi jako seno pro krávu za slunečného dne uprostřed travnaté louky. Jistě, jíst se dá, ale proč by se k tomu někdo snižoval, když má na výběr z elfů, titánů a minotaurů? Lidským duším bylo potřeba přijít na chuť.

Pár let po Karmadontově zmizení se objevil černý mrak a zničil několik měst. Padesát let poté se mrak objevil znovu, pak přiletěl opět po padesáti letech a pokaždé s sebou přinesl smrt. Ani Tarantule nemají na svědomí tolik zabitých lidí jako ta temná zhouba. Tehdy začalo nekonečné hledání. Věže kouzelníků byly přesunuty na dnes již klasická místa – do nejsevernější části měst, aby jako první bojovali proti mraku. Feeris, který se tou dobou stal nejvyšším kouzelníkem Anhursu, vyrazil do světa a hledal jakoukoli možnost, která by lidem pomohla.

Objevili jeskyni. V ní nalezli stát krastily obklopený alabastrový trůn, na kterém seděl Lait – cizozemská bytost spálená k nepoznání. Jen občasné nádechy a výdechy dávaly najevo, že stvoření stále žije. V rukou držel kámen vyřezaný do tvaru srdce – Ergreis.

Feeris měl jasné rozkazy. Aniž by se stvoření dotkl, celé si ho prohlédl, nahrál získané informace na krystal a poslal jej po jednom kouzelníkovi do Anhursu. Jakmile se za poslem zavřel portál, překročil Feeris dosud neviditelnou hranici a přistoupil až ke kouzelníkovi. Bylo třeba zjistit o Ergreisu více.

Jeskyni naplnil zlovolný smích. Ze stínů vystoupil Karmadont. Právě ten městský blázen, který před stovkami let pochodoval po anhurských ulicích. Čas jako by se ho ani nedotkl. Stále to byl mladý a energií překypující muž. Jen jeho smích nevěstil kouzelníkům nic dobrého.

Jejich kouzla na Karmadonta nijak neúčinkovala. Vstřebal do sebe vše, co proti němu vyčarovali, jelikož patřil k Tarantulím. Kouzelníkům nefungovala portálová kouzla a Karmadont následně všechny obětoval. Ne však svým vládcům – obětoval je jakémusi neznámu bohu jiného světa. Tato oběť mu věnovala sílu překročit ochrannou bariéru okolo Laita, ale neměl dost času – Karmadont se Ergreisu jen dotkl, když ho něco odhodilo. Dvanácti kouzelníkům se ho podařilo udržet jen na jedinou vteřinu.

Karmadont cosi provedl s trůnem, protože z něj okamžitě začali vylétávat stínové. Lovec se jimi kochal. Pak zmizel a zanechal fantomy poblíž trůnu – bůh jiného světa jeho oběť nepřijal. Z nějakého důvodu toužil po Ergreisu. Karmadont do jeskyně přilákal dalších 302 kouzelníků a provedl jim to samé co Feerisovi a jeho skupině. Obětoval je. Pak ochranná bariéra zmizela a dovolila lovci vzít krystal z Laitových rukou.

Tady Feerisova paměť selhala – jejich esence konečně přijal jakýsi neznámý bůh. Nevěděl již, co se stalo následně a proč se vrátili do jeskyně. Když se tu znovu objevili, alabastrový trůn byl ten tam. Lait žil i přesto, že měl do těla zaraženou vlastní hůl, a seděl na černém kameni připomínající trůn. Do jeskyně se občas vplížila nejrůznější stvoření, ale nemohla s fantomy nic provést. Fantomové stáli zamčení v jeskyni až do chvíle, než jsem se tu objevil já a začal je ničit stejnou silou, která kdysi vylétala z alabastrového trůnu.

„Dobrá,“ pronesl Geranika zamyšleně, když Feeris domluvil. „Předpokládejme, že dokážu vysvětlit, proč se vrátili – trůn je v mém vlastnictví a dřívější úmluva s cizím bohem byla zrušena. Ale jak se Karmadontovi podařilo ho aktivovat? To je záhada… Mahane, nemáš náhodou nějaké přátele bardy? Mohli bychom přivolat Karmadontova ducha.“

„Bardy?“ zopakoval jsem nechápavě. „Jak by nám mohl pomoci zrovna bard?“

„Aha, chápu. V tom případě je mi už všechno jasné,“ zhodnotil Geranika, zaváhal, několikrát zavrtěl hlavou, jako by si srovnával všechna pro a proti, a najednou zmizel. Pán stínů se rozhodl, že místní události nestojí za jeho čas. Měl jsem dojem, že se od kataklyzmatu Geranika změnil, a nejsem si jistý, zda k lepšímu či k horšímu. Dříve jsem se s ním mohl dohodnout. Nyní byl daleko odtažitější a zabranější do vlastních myšlenek. Nechtěl si povídat.

„SPLNILI JSME NAŠI ČÁST DOHODY, ŠAMANE! DARUJ NÁM SMRT!“ zaryčel Feeris a vytrhl mě z úvah nad chováním Pána stínů.

„Je Lait stále ještě zde?“ zeptal jsem se. Hrál jsem o čas a horečnatě trápil mozkové závity, aby vymyslely nějaký způsob, jak situaci vyřešit bez použití stínů.

„ANO! SEDÍ V SRDCI JESKYNĚ! SPLNILI JSME NA–“

„Počkat!“ přerušil jsem fantoma. „Rád bych ho viděl, než na vás pošlu stíny. Co když zmizí spolu s vámi? Rád bych věděl, co se přihodilo mezi vaším zmizením a vzkříše… hm… znovuobjevením. Jsem si jistý, že mi dokáže odpovědět.“

Neozvaly se žádné námitky. Proto jsem se vydal do středu jeskyně. Kdybych o tom komukoliv vyprávěl, neuvěřili by mi. Místo abych se chystal na epickou bitvu zahrnující mnoho smrti, plánuju snížení své reputace až na samé dno – vlastně na úroveň přátelský! A to vše se děje, aniž bych k tomu mohl cokoli… u Tartara!

Barlioně patří veliký dík za to, že do hry nezahrnula docela normální funkci těla, která okolí předvede, co měl dotyčný v žaludku. Lait vypadal hrozně! V ohořelém těle sedícím na černém kameni jsem neměl šanci poznat krále ze své šachovnice. Když jsem přicházel blíž, připadalo mi, že na kameni sedí normální osoba – možná s několika popáleninami – ale s každým krokem nabírala noční můra detailnějších tvarů. Lait neměl nohy. Vlastně ani paže. Jako by jeho trup něco žvýkalo, protože jsem viděl několik vyčuhujících kostí a vnitřností. Z obličeje Laitovi zbylo jediné oko a celý zbytek těla pokrývala tlustá tmavá krusta, která změnila jeho kůži k nepoznání. Do trupu měl zaraženou dlouhou hůl, ale přes svůj stav byl stále naživu! Nemrtvý rytíř pořád dýchal! Sice pomalu a syčivě, ale dýchal! Ti vývojáři by se vážně měli léčit…

Ucítil jsem neznámou vnitřní pobídku a chopil se hole. Jedním rychlým tahem jsem ji vytrhl bývalému císaři z trupu. Z rány vytryskla bílá tekutina, jeskyní zazněl sten a mou postavu zasáhla celá hora záporných bonusů. V jednu chvíli jsem na sobě pocítil Ochromení, Slepotu i Nevolnost. Před očima se mi začal celý svět kroutit, vědomí bledlo a rozpouštělo se v bílé mlze. Pak se přede mnou objevil obraz živého a zdravého Laita – s ukazatelem nahrávání nad jeho hlavou. Tento scénář ještě nikdo přede mnou nespustil! Barliona nahrávala scénář za běhu. Ukazatel nahrávání se naplnil ze 100 %, světu se vrátily jeho barvy a okolo mne se zničehonic objevil ochranný štít…

„Prorazí skrz!“ zavrčel Lait a z jeho rukou vytrysknul proud modré energie. Čistá mana… Lait ji namířil do štítu vytvořeného neznámým mužem a snažil ze sebe dostat úplně vše, ale nestačilo to. Ochranný štít přímo před mýma očima kolísal. Vypadalo to, že Lait s neznámým mužem nemají dost sil, aby ho udrželi aktivní. Podíval jsem se na okraj štítu a usmál se. Horda tvorů z nejrůznějších ras, démoni a andělé, kouzelníci, lučištníci, lidi i elfové se snažili štítem probít a srovnat nepřátele se zemí. Všude okolo nás bouřilo peklo a jen díky síle Laita a jeho společníka jsme byli naživu.

„Musíš zmizet, Laite!“ zasténal neznámý a pak se zasyknutím klesl na koleno.

„Vyrazili jsme spolu,“ zavrčel v odpověď Lait a spolykal jakousi modrou tekutinu z lahvičky. „A spolu taky skončíme. Bohové jsou mrtvi, draci zemřeli a hrad je pryč. Kam bych měl jít? Ne! Prostě ještě chvíli budeme bojovat!“

„Blázne! Moje srdce jim stačit nebude! Budou chtít víc moci! Vezmi ho pryč! Vykouzlím portál do jiného světa a ty jím projdeš! Nedovol jim zmocnit se mé esence! Nechci být věčný otrok těch bastardů!“

„Ale…“

„Udělej to!“ Neznámý muž odkudsi sebral sílu a trojnásobně zesílil štít. Stvoření na opačné straně štítu se rozlétla, polámala, zkroutila a dala tím bohu více síly (šlo o boha jiného světa, pokud jsem tomu dobře rozuměl).

„Tak už popadni svou hůl a vyřízni mi srdce!“ dodal neznámý bůh normálním tónem, ze kterého nebyla patrná žádná námaha. Krev, která mu tekla z nosu, ale jasně naznačovala, že ho tato změna přišla draho – bůh získával sílu tím, že stravoval sám sebe. „Na skok do portálu budeš mít jen okamžik. Nedokážu štít udržet dostatečně dlouho. Udělej to, Laite! Ničeho jiného tu nedosáhneme.“

K mému překvapení Lait nediskutoval, neprotestoval a nesnažil se něco vymýšlet. V jeho rukou se objevila stejná hůl, kterou jsem mu před chvíli vyrval z těla. Vrhl se k bohovi a ostří na špici hole mu vrazil hluboko do prsou. Když se Laitova dlaň natáhla k bohovu tělu, objevil se vedle nich portál. Lait vytáhl ruku ven a v ní jako samo slunce zářil Ergreis. Přitiskl si jej na hruď a naposledy se na boha podíval. Právě v té chvíli zmizely zbytky ochranného štítu. Na meškajícího císaře se sesypala lavina ohně, blesků a ledu a okamžitě jeho tělo změnila v ohořelé maso. Neznámý bůh, přestože už neměl srdce a nebyl víc než sežehnutým tělem, kopnul do Laita a ten spadl do portálu.

Nahrávání.

Objevili jsme se opět v jeskyni, kde jsem se setkal s Feerisem. Nechyběl alabastrový trůn, na kterém kdysi seděli oba synové Stvořitele Barliony. Před trůnem se skláněl starý muž se smutnýma očima. Otevřel se portál, z něj vyklopýtal Lait a jedinou zbývající rukou pevně svíral Ergreis. Stařec překvapeně vzhlédl, prohlédl si nově příchozí stvoření, a když spatřil Ergreis, jeho údiv neznal hranic. Starcovy modré oči se rozšířily překvapením. Muž provedl jednou rukou gesto, na zemi ležící Lait se najednou ocitl ve vzduchu a pokryla ho bílá pěna, která tlumila jeho bolestné sténání.

„BUDE TO TROCHU BOLET,“ ozval se hlasitý, ale starostlivý hlas. Stařec položil dlaň na Laitovu hlavu a celou jeskyni naplnil hrozivý bolestivý výkřik. „AAAAA!“

„HMM…“ usmál se muž a ustoupil o několik kroků od Laita. Odmítal jsem uvěřit, že pozoruji Stvořitele Barliony – nebo spíš jeho ukázku vytvořenou vývojáři hry. Nicméně ten hlas, ze kterého se mi roztřáslo celé tělo, alabastrový trůn, naše okolí a lehkost, s jakou stařec pohnul Laitovým tělem, mi naznačovaly pravý opak. Díval jsem se na virtuální projekci Stvořitele Barliony. Nahrávání bylo samozřejmě zablokováno. Stacey mě zabije.

„TEMNÝ CÍSAŘ LIDSTVA, PRO KTERÉHO BYLA JEHO PRAVDA JEDINOU PRAVDOU, PŘICHÁZÍ SE SRDCEM BOHA SVĚTLA, KTERÉHO VŠICHNI POKLÁDAJÍ ZA TEMNÉHO BOHA. ZAJÍMAVÉ. NEZAPUDÍM TĚ – PRÁVĚ NAOPAK. DÁM TI ČAS, ABY SES MOHL ZAMYSLET NAD VŠÍM, CO JSI BĚHEM ŽIVOTA ZPŮSOBIL. OD TÉTO CHVÍLE SE STANEŠ OCHRÁNCEM ALABASTROVÉHO TRŮNU. VĚČNÝM OCHRÁNCEM! SRDCE BOHA POJMENUJI ERGREIS! OD TÉTO CHVÍLE BUDE VYSÍLAT STÍNY!“

Z Laitova hrdla vyšel jekot a pak chraptivý sípot, když bílá pěna pronikla hlouběji do jeho kůže. Stařec posadil ohořelé stvoření na trůn. Opatrně položil Ergreis na zbytek Laitova klína. Pak mávnul rukou, zvednul tím do vzduchu krastily a nasypal je na jednu hromadu. Již jich nebylo třeba. Znamenalo to, že krastily zastávaly činnost rušiček moci alabastrového trůnu? Tři perfektní kruhy, osm paprskovitě uspořádaných čar… No dobrá. Rozhlédl jsem se, ale starý muž zmizel. Objevil se naopak další ukazatel nahrávání. Scéna byla u konce.

Vrátil jsem se zpět do jeskyně k fantomům a k ohořelému Laitovi. Ten dosud nepronesl jediné slovo, jako by neměl dostatek sil promluvit. Bílá kapalina, kterou Stvořitel Laita léčil, ztvrdla okolo rány v jeho hrudi jako strup. Císař připomínal Prométhea. Jenže tentokrát jsem úlohu orla zastával já.

Ani právě zhlédnutá předělová scéna mi neodpověděla na otázky, které mě nejvíce zajímaly – co se stalo, když zmizeli fantomové. Co Karmadont učinil? Měl nejvyšší kouzelník Anhursu pravdu, když tvrdil, že je Ergreis umístěný uvnitř Stvořitelovy hrobky? A jaký měl být účel srdce boha světla z jiného světa? Jakou mělo to srdce moc?

Odpovědi na tyto otázky jsem neznal, a proto jsem se podíval na vlastnosti hole, kterou jsem vytáhl z Laitovy hrudi. Najednou jsem se nedokázal udržet na uzdě. Zanadával jsem. Znovu jsem se podíval na vlastnosti a zanadával daleko květnatěji. Co je to dnes za smolný den?

Laitův bodák.

Popis: Jako každé dítko z cizího světa má i Laitova hůl vlastní vůli a nepřijme rozkazy jen tak od někoho.

Nabití: 0 z 1 000. Vlastnosti: skryté. Typ: jedinečná zbraň. Omezení: jen pro nemrtvé rytíře. Požadavky: více než 400 levelů.

„ŠAMANE! VĚNUJ NÁM SMRT!“ připomněl mi ihned Feeris. K čertu s těmi fantomy! Podle scénáře čekali tisíce let! Je tak složité počkat ještě pět minut?

Když jsem pochopil, že držím jen bezcennou hůl se špičatým koncem, máchnul jsem jí po Feerisovi jako po otravné mouše. Bylo mi jasné, že je na čase to tu zabalit a pohnout se dál…

Aktualizace úkolu Hledání pravdy.

6 z 314 fantomů vyhoštěno z Barliony.

+1 nabití Laitova bodáku. Aktuální nabití: 1 z 1 000.

Popis: byla odemčena 1 z 20 schopností hole – Absorbování duše. Krystal hole je obývaný duchem černokněžníka, který vysává duše obětí a přijímá z nich energii.

Požadavek: duše absorbovaného tvora musí být o 100 levelů nižší než level hole.

Pozor! V tomto scénáři je vám umožněno použít schopnost Laitova bodáku – Absorbování duše.

Myšlenky mi přerušilo nové upozornění. Zarazil jsem se a podíval se na místo, kde před chvílí stál fantom kouzelníka. Nezůstal po něm ani mráček. No teda! Kdo vlastně říkal, že je třeba kouzelníky zabít? Bylo by lepší, kdyby mohli být mému klanu užiteční! Záleželo jen na tom, zda objevím vhodného nemrtvého rytíře, který může hůl použít!

Ke svému neskutečnému překvapení jsem musel fantomy nahánět po celé jeskyni. Z nějakého důvodu se jim moc nechtělo vyměnit útulnou a bohatou jeskyni za malý krystal a posluhování divnému černokněžníkovi. Kdo se jich ale ptal na jejich názor?

+1 nabití Laitova bodáku. Aktuální nabití: 309 z 1 000.

Splněn úkol: Hledání pravdy.

Získán level!

Získán level!

Získán level!

Získán level!

…

Pozor! Schopnost Laitova bodáku Absorbování duše je nyní nedostupná.

„Třetí možnost funguje vždy,“ ušklíbl se Plinto na 395. levelu, který se objevil vedle mě. „Je ti jasné, že tě Stacey rozhodně zabije? Právě jsi bez ní získal 33 levelů, a přitom stačilo jen, aby ses odpojil do reality a dal jí vědět. Ne, Mahane, dnes večer by ses radši neměl vracet domů. Kde bych našel někoho dalšího, kdo by mi tě připomínal? Vymyslel jsi, co provedeme s naším kamarádem? Zachováme se v rozporu se Stvořitelovou vůlí a pošleme ho na odpočinek?“

Až teď jsem pochopil, že Plinto byl svědkem všeho, co jsem viděl. I on byl v jiném světě pod ochranou štítu. Stejně jako já spatřil Stvořitele. Také jemu se aktualizoval úkol a pochopil, proč jsem najednou po celé jeskyni naháněl fantomy. Vše viděl, pochopil, ale zůstal potichu. Podle mě si užíval pohled na poskakujícího šamana.

Ještě jednou jsem máchnul holí a zkusil Laita připravit o hlavu. Byl to jen pokus, protože Lait a jeho hůl nyní obývali jiné dimenze. Pro zbytek světa je hůl v mé ruce jen hezkou projekcí. Vždyť nejsem nemrtvý rytíř!

„Hehe,“ zachichotal se Plinto a rozběhl se k popálenému císaři. Jeho dýky se míhaly tak rychle, až se okolo Laita objevila neprostupná změť. K ničemu to však nevedlo. I pro Plinta se Lait nacházel v jiné sféře reality.

„Chápu. Stvořitel se rozhodl, že Lait zůstane až do konce věčnosti sežehnutý a tak to prostě musí být,“ poznamenal lupič filozoficky a vložil dýky zpět do pochev. „Není naším úkolem, abychom se protivili jeho vůli. Mimochodem, všiml sis, že Sabantul zmizel? Odpojil kapsli nebo tak něco?“

Otočil jsem se a zavrčel překvapením. Lovcovu postavu jsem vážně nikde nenašel. Pokud si dobře vzpomínám, zakotvení vyžaduje neustálé připojení kapsle k internetové síti. Jelikož jsou kapsle připojeny prakticky pořád, neměl by s tímhle požadavkem být jediný problém. Kapsle mají vlastní spojení, které je navíc dvojité: primární a sekundární. Kapslím kromě toho nechybí ani jejich vlastní propojení a stejně tak i vlastní… Kapsle prostě mají vlastní všechno! Odpojit hráče od Barliony bylo technicky nemožné – především u nových aktualizovaných kapslí. Pokud se kapsle odpojila od internetu, veškeré nastavení bylo změněno na tovární. Pro připojení je potřeba projít spuštěním a novou kalibrací, což hráči na dlouhou dobu neumožní připojit se do hry. Kdo by si užíval trávení volného času v ocelové kapsli v porovnání s nedozírnými obzory Barliony?

„Přidaly se mu levely,“ všiml jsem si, když jsem se podíval na Sabantulovu šedou tabulku. Červené „+33“ u jeho jména nám říkalo, že jsme splnili svou část dohody a nyní máme právo toho bastarda zabít, kolikrát si jen budeme přát. Tedy až se obnoví možnost bojů mezi hráči.

Pokrčil jsem zmateně rameny, protože mi nebylo jasné, co se Sabantulovi stalo. Posbíral jsem všechny krastily; měl jsem v plánu je využít na jeden experiment. Vzpomínal jsem si na tvar, do kterého byly poskládány. Budu-li předpokládat, že krastily zablokovaly stíny vycházející z alabastrového trůnu, jistě mohou zablokovat stíny z jiného předmětu. Po Barlioně je rozeseto 302 krastilů, takže nedokážu obestavit úplně jakýkoli předmět. Ale to ani nepotřebuji! Stačilo by mi obestavit například Geranikovu dýku, kterou tak rád nechává na nesprávných místech. Tentokrát bychom na ni nemuseli použít kameny Světla.

S touto myšlenkou jsem odešel ze skupiny, přenesl Plinta do Anhursu a odpojil se do reality. Přišel čas promluvit si se svou ženou.

Máme návštěvu. Obleč se.

Na dveře byl připnut lísteček se vzkazem napsaným Staceyinou rukou. Protože se často po bytě pohybujeme nazí, jelikož nechceme zbytečně ztrácet čas převlékáním, přišlo toto varování velice vhod. Bylo mi záhadou, kdo nás poctil svou návštěvou. Neautorizovaní hosté nemohou do naší budovy vstoupit. Po jednom incidentu, kdy nějaký šílený herní závislák zlomil Stacey nohu, když ji napadl na ulici, přestala vycházet bez bodyguardů. Ehkiller nás dokonce přinutil, abychom okolo budovy nechali postavit několik okruhů strážných. „Nikdy nemůžete mít přílišné zabezpečení,“ vysvětloval, když jsem mu sdělil, že bezpečnost své rodiny dokážu zajistit sám.

„Ahoj, Danieli!“ K mému nevýslovnému překvapení nebyl naším hostem Ehkiller, jak jsem předpokládal, ale osoba, které jsem si navykl říkat Clutzer – zástupce vedoucího vnitřní bezpečnosti Barliony, major generál Alex Hermann. „Dal sis opravdu načas. Vážně.“

„Alexi,“ kývl jsem na něj a sedl si do neobsazeného křesla. Uvědomil jsem si, že během následujících pěti minut nikdo neumře, a proto jsem použil jeden ze zázraků moderních technologií a objednal si u imitátora domácího kuchaře čínskou polévku. Nikdy jsem si nemyslel, že najdu takové zalíbení v ostrém jídle. Dokud jsem nepoznal Stacey, neměl jsem ani tušení, že existuje thajské jídlo – hromádka červeného a ostrého chilli s občasnými kousky masa. Když jsem polévku ochutnával na Staceyino doporučení poprvé, málem jsem přišel o jazyk. I přes můj věk mi z očí nekontrolovaně tekly slzy a plakal jsem jako dítě. Ústa a žaludek jako by se staly hlavními útočišti celého pekla a klepala se mi brada. Přesto jsem nemohl nejíst. Ostrá a kyselá chuť mě lákala k dalšímu soustu. Už si ani nevzpomínám, kolik tekutin jsem musel vypít, abych uhasil neskutečný žár v ústech, ale od té chvíle jsem se stal otrokem téhle polévky. Stacey tvrdila, že jsem masochista chuťových buněk, ale nezáleželo mi na tom. Ostře kyselá polévka se pro mě stala pochutinou číslo jedna.

„Čemu vděčíme za návštěvu tak vysoce postavené osoby?“ zeptal jsem se, když jsem dojedl. Stacey s Alexem nezůstávali pozadu a objednali si dezerty, abych nemusel jíst sám. Dnes by mi to vůbec nevadilo, v žaludku mi kručelo a nebál bych se sníst cokoli a kohokoli okolo mě.

„Nutné chození okolo horké kaše a debatu o počasí jsem už absolvoval s Anastarií, a proto se můžeme vrhnout na hlavní téma,“ pokýval Alex hlavou. „Danieli, znáš někoho jménem Andrew Mazey?“

Zavrtěl jsem hlavou – dosud jsem to jméno neslyšel.

„Třeba ti bude známa jeho přezdívka – Sabantul Šťastlivý.“

„Sabantul?“ vyhrkl jsem překvapeně. Vyměnil jsem si pohled se Stacey. Tohle jméno bylo známé i jí. „Samozřejmě. Před několika hodinami jsme se setkali v Barlioně. Můžeš mi říct, proč tě zajímá právě tenhle hráč? Provedl něco? Získal snad tu mapu, kterou mi chtěl prodat, nějak nezákonně?“

„Zadrž!“ zamračil se Alex kvůli vodopádu mých otázek. „Zatím se budu ptát já. Pověz mi, proč se s tebou chtěl setkat.“

„Mahane?“ podívala se na mě překvapeně Stacey. „Ty ses s ním chtěl setkat?“

Alex si zhluboka povzdechl, jako by chtěl říct „koukněte, s jakými lidmi musím pracovat“ a rezignovaně pokračoval: „No dobře, vyložím karty na stůl. Asi před třemi hodinami se ze hry odpojil muž, kterého znáte pod přezdívkou Sabantul. Předběžná analýza jeho posledních hodin ukazuje na to, že cestoval za Mahanem, aby mu pověděl příběh, jak se mu podařilo získat souřadnice k jeskyni, jejíž existence je pro vývojáře velkou neznámou. V tuto chvíli hledáme její dokumentaci. Ve standardním úložišti jsme ji totiž neobjevili.

Naopak před dvěma hodinami objevil Sabantulovo mrtvé tělo obyčejný imitátor při plánovaném úklidu jeho domova. Záchranáři našli poničenou herní kapsli, která byla odpojená od sítě. Někdo neměl zájem na tom, aby se policie dověděla, čemu se Sabantul ve hře věnoval poslední dvě hodiny. Jeden z detektivů je náhodou můj dobrý známý. Požádal mě, abych si prohlédl herní záznam, a jistě si dokážeš představit mé překvapení, když jsem spatřil bolestně známé jméno: Mahan. Sabantula střelili do hlavy. Dokonce mu vyřezali oči, abychom z nich nemohli naskenovat vzhled vraha. Povrchně jsem se seznámil s tvou výpravou do jeskyně a rád bych se tě zeptal, o co sakra šlo. Mahane?“

Upíraly se na mě dva páry očí. Alexův pronikavý pohled a Staceyin zrak plný překvapení a šoku. Nejdřív jsem mluvil opatrně a vybíral vhodná slova, ale později se ve mně ozvaly emoce. Vzpomněl jsem si na Sabantulovo hloupé chování a začal jsem vyprávět příběh našeho vztahu, aniž bych přeskočil jakékoli detaily. Vždyť přece víte, kdo se skrývá v detailech… ďábel.

Polil mě studený pot. Pokud Sabantula zabili kvůli plánovanému setkání se mnou, měl bych se mít hodně na pozoru. V Barlioně jsem mohl být se Sabantulem spojován jen jedním způsobem – když se Stacey za použití tátovy bezpečnostní služby snažila zjistit, co je Sabantul zač. Jen ti lidé věděli, že mě ten lovec zajímal; žádné jiné spojení mezi námi není.

Se Stacey jsme se podívali jeden na druhého a uvědomili si, že myslíme na to samé. V duchu jsem si posteskl, že v reálu nemůžeme používat telepatii, a rozhodl jsem hledání informací o Sabantulovi nezmiňovat. Nejdřív si o tom musím promluvit s manželkou, vlastně přítelkyní… Sakra! Musíme si promluvit i o tom, jaký je náš vztah.

„Zakotvil se a odešel ze hry. Zakotvení po nějakém čase zmizelo… Nic víc nevím. Možná je potřeba podívat se na záznam. Plinto to zmiňoval, když jsme prošli jeskyní.“

„Hmm… ano…“ pronesl Alex smutně. „Abych řekl pravdu, čekal jsem, že se od tebe dozvím něco víc, ale moc jsi mi nepomohl. To místo vytvořil stejný tým, který tě držel ve virtuálním zajetí během Donotpunnikovy manipulace s Barlionou. Projekt zůstával u ledu, a proto si ho nikdo při revizi nevšiml. Sabantul obdržel jeho souřadnice mimo hru – analýza herního záznamu ukazuje, že mu je ve hře nikdo nepředal. Vlastně sám Sabantul se ve hře objevil jen před devíti měsíci a leveloval na cvičišti Azurových draků. Jak asi chápeš, prozrazuji ti teď tajné informace a doufám, že mi vyjdeš nějak vstříc, Mahane. Musím se od tebe dovědět aspoň něco. Nevzpomeneš si na nějaké gesto, náznak nebo jméno?“

„Jméno!“ Uvědomil jsem si, že Sabantul v jednu chvíli zmínil jedno jméno. „Nebo možná jen přezdívka. Moc jsem mu nerozuměl. Roxanna. Můžete zkontrolovat záznam. Sabantul to jméno zmínil.“

Náhodou jsem se při rozpomenutí se na jméno díval na Stacey, a jakmile jsem ho vyslovil, ve tváři se jí objevil šok. Jméno Roxanna jí něco říkalo!

„Ve hře máme přibližně dva tisíce Roxann,“ zakabonil se Alex. „V reálu je jich ještě daleko víc. U mladých rodin začalo být tohle jméno dost populární. Jak jste se vlastně rozhodli pojmenovat vaše dítě?“

Nastalo ticho. Kamenná maska na Staceyině tváři se rozpadla a na svět vytekly první slzy. Dokonce jako by potichu zavyla „kdo se tě ptal?“ a opřela se do křesla. Přitáhla si nohy k hrudi, bradu zaryla mezi kolena a tiše se rozplakala.

„Zdravotní indikátory tvé kapsle naprosto jasně ukazují, že…“ spustil Alex, ale když si všiml Staceyiny reakce, zarazil se, podíval se ze Stacey na mě a zpět a zmateně se zeptal: „Cože, Mahan to neví?“

V tu chvíli jsem se dokázal zeptat jen na jednu věc.

„Stacey, ty jsi těhotná?“

9. KAPITOLA

STÍNOVÝ BARD

„A proto jsem nic neříkala,“ dokončila své vyprávění smutně Stacey, když dospěla ke konci poutavého (v každém smyslu slova) příběhu. „Doktoři mi stále odmítají cokoli garantovat. Doufám, že chápeš, proč…“                       

„Ty můj malý strašpytle.“ Objal jsem dívku, která měla opět na krajíčku, a přitiskl ji k sobě. „Všechno bude v pořádku. Spolu to dokážeme. Dostali jsme se i z horších situací!“

Už když byla Stacey malá, diagnostikovali jí vzácnou chorobu, kvůli které neměla šanci počít dítě. Otec ji přivedl k nejlepším doktorům v zemi, ale všichni jen rozpačitě kroutili hlavou. Jelikož v našem světě dokážou čas a peníze prakticky vše, časem se našlo řešení. Aby Stacey mohla otěhotnět a přivést na svět zdravé dítě, musí dojít k umělému oplodnění nebo k zázraku.

Stacey odložila zásah do svého těla až na poslední chvíli a vše mi chtěla povědět po svatbě, abychom se společně mohli rozhodnout, jak s problémem naložíme. Takže si jistě dokážete představit její překvapení, když jí jednou kapsle oznámila, že ve hře nemůže strávit déle než osm hodin denně – což je maximální limit pro těhotné ženy. Okamžitě se vydala k doktorovi, který jen nevěřícně potvrdil zjištění její kapsle. Prostě se stal zázrak. Přesto jí doktor radil, aby zatím neslavila a pozorně sledovala, jak se bude plod vyvíjet. Během posledních tří týdnů navštívila nejlepší gynekology a porodníky ve městě, aniž by mně nebo svému otci cokoli řekla. Co když je to všechno jen sen?

Konečně jsme dospěli do chvíle, kdy bylo na čase vyřešit náš vztah. A to nikoli jen ve smyslu „Miluji tě, buďme navždy spolu“. Je třeba si jasně promluvit o našem plánu a zjistit co, kde, proč a jak. Začali jsme mluvit o svatbě, následně o líbánkách a skončili řešením financí. Staceyina rodina – především po aféře s Donotpunnikem – se stala jednou z nejbohatších v regionu. Když jsem se zeptal, kolik Ehkillerovi Korporace zaplatila za mlčení a pochopení pro situaci, Stacey zmínila částku o tolika nulách, že mi z ní spadla brada až k zemi. Tak vysoká čísla přece neexistují! Stacey ale byla ráda, že jsme finančně nezávislí a že jako hlava rodiny dokážu zajistit úroveň komfortu, na kterou byla zvyklá, i bez toho, abychom museli jejího otce prosit o pomoc.

V duchu jsem Alexovi poděkoval za jeho vstřícnost. Pochopil, že je jeho přítomnost v našem bytě nežádoucí, a nechal nás několik hodin o samotě. Přesto s ním budeme muset odjet na policejní stanici, abychom podepsali čestná prohlášení. Ten incident byl vážně divný – neznámý zabiják nejenže za sebou nezanechal jedinou stopu, ale nějakým způsobem se mu podařilo dokonce smazat nahrávky všech bezpečnostních kamer poblíž. Tím si zajistil, že se k němu nikdo nedostane. Policejní imitátoři se snažili ze všech sil, ale nepodařilo se jim chabé útržky vraždy poskládat do jediného obrazu. Jednoduše neměli dost důkazů. Objevilo se mrtvé tělo, ale nikdo nevypátral, jak se do mrtvého stavu dostalo.

„Stacey, pověz mi, co je zač ta Roxanna.“ Jakmile jsme vyřídili všechny formality, chtěl jsem se trochu uvolnit a zodpovědět otázku, která mi nedopřávala klidu. „Když jsem zmínil to jméno, vypadala jsi najednou tak šokovaně, jako by se ti vybavilo něco nepříjemného.“

„Roxanna,“ spustila Stacey neochotně, zaváhala, utřídila si myšlenky a začala vyprávět, přičemž se celou dobu dívala z okna auta. „Roxanna a Alexandr Vecchi jsou lidé, které jsem podezřívala z tvého únosu. Už dlouho patří k hlavní konkurenci mého otce. Z mé strany šlo o velkou chybu. Kdybych zvážila i druhou možnost – tedy Donotpunnika – všechno mohlo dopadnout úplně jinak. Ale já jsem se upnula na Roxannu jako na hlavní mozek celé akce.“

„Proč?“

„To kdybych věděla! Prostě… nikdy jsem ji neměla ráda. Je hrubá, otravná a hnusná. Několikrát navštívila mého otce kvůli obchodním záležitostem a vždycky ve mně vyvolávala akorát odpor. Nedávno jsi zmínil Bata… představ si ho v sukních. Klidně se na tebe usmívá a přitom si za zády chystá nůž a plánuje si nejlepší chvíli, kdy ti ho vrazí do zad. Takové lidi nemám ráda… Poslouchej, Dane, hodně jsem se otcem pohádala.“

„Chce, abychom s nebesáky prošli hrobkou?“ hádal jsem.

„Ty v něj máš ještě moc velkou důvěru… Už s nimi uzavřel dohodu. Zatímco ses honil za fantomy, ještě jednou jsem si s ním promluvila. Ví, že je Ergreis v hrobce. Ví, co Ergreis dokáže, a chce ho předat Nebeskému císařství. Podle proroctví, které Bihan spatřil, má u sebe srdce předposlední boss. Navíc lze srdce získat jen tehdy, pokud se výpravy do hrobky zúčastníš i ty se svým originálním klíčem. Otec slíbil, že se k výpravě připojíš. Já, Plinto a výpravy Fénixu se přidají jako podpora. Dohoda je už podepsaná, a proto otec nemá kam vycouvat.“

„No páni…“ zašeptal jsem šokovaně. Jaká je to radost žít mezi elitou. Zatímco se jeden namáhá, druhý ho prodá, koupí zpět a znovu prodá za trochu vyšší částku. To jsou ti opravdoví kapitalisti. Jistě to tak dělají už léta.

Domů jsme dojeli v naprostém tichu. Stacey celou dobu hypnotizovala svůj odraz v okně a já jsem se snažil utřídit si myšlenky. Když jsem odfiltroval veškeré nadávky, zbyla mi jediná: Ehkiller dělá chybu. Vážně dělá chybu. Stejně je divné, že se rozhodl postoupit hrobku nebesákům, aniž by o ni zabojoval. S tím, kolik mu Korporace zaplatila, by pro něj peníze neměly nic znamenat. Takže je ve hře něco dalšího. Ale co?

Pozor, všichni! Všichni! VŠICHNI! Začal první kalragonský turnaj!

VÍTÁME VŠECHNY ÚČASTNÍKY!

Během turnaje je po celém kontinentu zablokován boj mezi hráči.

Abychom zajistili, že tuto historickou událost nic nenaruší, zavřeli jsme všechny vstupy do jeskyní!

HODNĚ ŠTĚSTÍ A AŤ ZVÍTĚZÍ TEN NEJSILNĚJŠÍ!

(Teleportační služby na dějiště turnaje vám zdarma přináší klan Legendy Barliony.)

Následující ráno bylo pro můj klan zničující – do turnaje zbývaly dva dny a celý kontinent se změnil. V Anhursu byly vyvěšeny slavnostní prapory, strážní po městě pochodovali ve svých parádních uniformách a dokonce i jejich píky byly ozdobeny stuhami s trikolorou – tímto symbolem se dávalo najevo, že se na celém kontinentu během turnaje zastavily války. Pod okapy mého hradu se sešla všechna tři císařství a všem kalragonským zlodějům a zbojníkům odhalila souřadnice Altamedy. Jsem si jistý, že mezi účastníky turnajů je mnoho těch, kteří plánují můj hrad vyplenit. Ihned po turnaji musím změnit jeho umístění. Pan Kristowski bude jistě protestovat, že utrácím sedmimístnou sumu. Co mě to vůbec napadlo, nabídnout jim Altamedu?

Proběhl kolem mě nějaký hráč, vtiskl mi do ruky papír a zase odběhl. Podíval jsem se na text a pousmál jsem se. Korporace již připravila socializační úkoly. Například jsem právě teď triumfálně a s velkou ctí v ruce držel souhrn turnaje i s plánem všech disciplín.

Den 1.

10:00 Slavnostní zahájení turnaje

14:00 Soutěž v lukostřelbě – jednotlivci. Vzdálenosti 100, 200 a 500 metrů. Bez ohledu na level.

15:00 Skupinové aktivity. Počet účastníků: 20-50. Bez ohledu na level.

15:00 Nejlepší kalragonští kuchaři. Kvalifikace.

19:00 Aréna (2 vs. 2). Kvalifikace. Level všech účastníků snížen na 100. Úroveň všech předmětů snížena, aby odpovídala levelu hráčů.

20:00 Souboj bardů. Kvalifikace.

Den 2.

…

…

Den 7.

10:00 Poslední vyhrává. Soutěž pro jednotlivce o titul nejlepšího účastníka turnaje.

21:00 Slavnostní ukončení turnaje.

Málem se mi protočily panenky, když jsem si přečetl seznam všech disciplín vymyšlených jen pro pořádání turnaje. Zapomeňte na dvě mouchy, Korporace se rozhodla jednou ranou zabít celé hejno. Kromě disciplín pro jednotlivce nechyběly ani soutěže pro dvojice, skupiny, šéfkuchaře, sochaře, bardy a všechny ostatní herní třídy a profese. Je děsivé si jen představit, jak velký dav se objeví u hradeb mého hradu.

Potvrďte prosím výběr 30 000 000 zlatých z účtu vašeho klanu.

Počáteční platba za spuštění turnaje.

S pocitem naprosté prázdnoty jsem stiskl tlačítko Potvrdit a vložil svůj digitální podpis. Pan Kristowski neměl právo odebrat tak velkou sumu, a proto jsem to musel učinit já osobně. Korporace mi už zase brnkala na nervy. Když horentní sumu utrácí někdo jiný než vy, je situace daleko klidnější. Ehkiller za pořádání turnaje vyhodil tři sta milionů. Dobrá práce, tleskám a tady máš za odměnu koláč nebo tak něco. Když však musím vydat třicet milionů z vlastní kapsy a tušit, že návratnost bude téměř nulová, má vnitřní zoo, dosud spící v hibernaci, jistě začne oprašovat vidle a pochodně v rámci přípravy na protestní akci. Zvěř proti bankrotu! Všechny packy na barikádu proti korupci a štědrosti! Svrhnout tyrana šamana! Před očima mi proběhly podobné slogany, když finance klanu spadly do nepřijatelných nížin.

Proč se to děje zrovna mně?

„Lidi, koukněte, to je Mahan!“

„Vypadni, pejsánku Korporace!“

„Díky za turnaj!“

Ostatní hráči pochodující po hlavním náměstí v Anhursu si mě všimli a hned začali otravovat. Nejvíc mě překvapilo, že mi někteří spílali – vždyť jsem jim nedal nejmenší důvod k tomu, aby se cítili naštvaní… přesto se velká část hráčů nezdráhala používat ta nejvybranější slova a kromě toho na mě řvali, že jsem stvůra Korporace a že jsem za peníze odhodil svobodnou vůli. V poslední době četlo můj životní příběh hodně lovců pokladů.

Uvědomil jsem si, že mě v Anhursu nic dobrého nečeká, a skočil jsem do Altamedy. Chtěl jsem na vlastní oči spatřit, co se stalo s mým hradem.

„Pane!“ zapištěl Viltrius, když jsem se objevil. „Hobgoblini ho nechtěli pustit, a proto je… je… on je zabil! Ta stvůra!“

Rozhlédl jsem se a téměř nahlas zanadával. Na trůnu neseděl nikdo jiný než sám Geranika a ze sklenky usrkával víno. U jeho nohou leželo pět chlupatých stvoření. Podíval jsem se na jejich vlastnosti a zjistil, že hobgoblini jsou stále naživu. Geranika je vyždímal, vysušil, vyprázdnil, ale udržel naživu. Gnum si pro sebe něco mumlal, obcházel okolo obranných soch, které sám vyrobil, a občas po Pánovi stínů střelil pohledem. Z jeho mumlání jsem postřehl jen: „Počkej, až se mi dostaneš do rukou!“ a „Ukážu ti, co se stane, když ubližuješ mým holkám!“ Hádám, že sochy zaútočily na Geraniku ve chvíli, kdy se objevil v hradu, ale on je prostě zmrazil. Stejně jako zmrazil Elánia, jehož roh jsem viděl trčet zpoza jedné ze soch.

„Zajímavé potvůrky,“ pronesl Geranika, když si mě všiml. „Měl bych si pořídit taky takové. Jsem překvapený, že jsem se musel tolik soustředit, abych je nezabil a přitom zajistil, abych si s tebou mohl promluvit. Zajímalo by mě, odkud berou svou sílu… Ale to je jedno, to nechám na později. Sbal se. Musím tě seznámit s tvou budoucí armádou.“

Nemusel se opakovat. Věci z batohu jsem přemístil do banky a nechal si u sebe jen pár diamantů na výrobu přívěsků, léčivých lektvarů, elixírů many, deset svitků a pak jsem v duchu zanadával, že jsem zase nebyl navštívit trenéra šamanů. Kývl jsem na Geraniku, že jsem připraven, a natáhl k němu ruku pro teleport, když vtom od předních dveří zaznělo překvapené zvolání.

„Stát!“ zakřičel Plinto a vběhl do haly. Zabrzdil a pokračoval: „Utíkáš ke stínům beze mě? Jak Mahan rád říká – To určitě! Jdu s vámi!“

Nahrávání videa fungovalo v hradu perfektně a díky Staceyiným požadavkům a aktualizaci kapsle spočívající v přidání vylepšené paměti běžela kamera vždy, když mohla. Proto jsem si teď představoval, jak krásný obrázek si budu moci později vyrobit, a přemítal jsem, kam ho pověsím. Bude na něm ohromený Geranika s napůl otevřenými ústy a zamlženýma očima, jak se jeho imitátor zoufale snažil vymyslet nejvhodnější odpověď. Musím přiznat, že Plinto šokoval i mě. Něco takového jsem nečekal, ale Geranika se úplně zasekl. Sakra, doufám, že nebude muset sám sebe zformátovat…

„Chápeš důsledky svého rozhodnutí?“ Systému zabralo celých třicet sekund zvolit vhodný behaviorální algoritmus.

„Bonus pro jednoho z prvních hráčů, který navštívil Armard jako host a nikoli jako dobyvatel. První a jediný, který vstoupil do Sklepa zrady a dokázal se z něj dostat, aniž by musel mlátit hlavou do zdi. První a jediný, ačkoli jen na krátkou chvíli, stínový upír. Pochybuji, že bude Patriarcha něco namítat proti tomu, že budu zkoumat, jak nejlépe stíny porazit. Přímo u stínů. Mám pokračovat? Nebo mi chcete oznámit, že mi tím klesne reputace a tak dál? Pff… To mě nezajímá. Prostě jdu s vámi.“

Musel jsem namáhat paměť, abych si uvědomil, o jakém Sklepě zrady to Plinto mluvil. Hráč Musubi přilákal stovku nejlepších hráčů z klanu Dědiců titánů a Azurových draků do zazděného sklepení v Armardu. Aby se odtud dostali ven, byli nuceni jeden druhého zabít, ale… Nechápal jsem, proč by se měl do té „místnosti“ někdo chodit dívat. Nic tam přeci nezbylo. Proč by tam Plinto tedy šel?

„Přijímám tvou volbu, biskupe Plinto Krvavý,“ promluvil Geranika oficiálním tónem a dokonce se lupiči lehce uklonil. „Nejsi mi ničím povinován, a proto po konci turnaje obdržíš odměnu. Bude na tobě, zda ji přijmeš, či nikoli. Potřebuješ čas na přípravu?“

Plinto se ušklíbl a zavrtěl hlavou. Já jsem se na upíra po Geranikových slovech díval novýma očima. Kdy z klerika povýšil na biskupa? Postup na vyšší hodnost, a to vím víc než dobře, není nic jednoduchého. Stojí to spoustu námahy. Žije snad jen v Barlioně nebo co?

Geranika pověděl Viltriovi, aby hobgobliny namočil do vody, čímž je oživí. Pak se objevil vedle Plinta, dotknul se ho a následně se objevil vedle mě a svět okolo nás se zatočil a změnil se na speciální efekty uvnitř portálu.

„Vítejte v Armardu!“ zvolal Geranika triumfálně, když se virtuální realitě vrátila její hloubka. Ani jsem se pořádně nestihl podívat, jak se od kataklyzmatu palác změnil, když mi před očima proběhla dlouhá oznámení:

Získán úspěch: Příliš dobré, než aby to byla pravda.

Popis: patříte mezi prvních padesát lidí, kteří navštívili paláce všech tří císařství.

+2 Atraktivity u všech kalragonských NPC.

Dostupný úkol: Tajný průzkum.

Dostupný úkol: Přítel mezi cizinci.

Dostupný úkol: Mata Hari, Ames, Fuchs, Julius a Ethel Rosenbergovi, ty…

Dostupný úkol: …

Systém mi nabídl tucet úkolů od nejrůznějších frakcí a císařství kontinentu počínaje jednoduchým průzkumem a zmapováním Armardu a konče zavražděním Geraniky. Odměna za úkoly vypadala velice atraktivně, a proto se ve mně vše vzpříčilo, když jsem znovu a znovu mačkal tlačítko Odmítnout. Reputace u nejrůznějších frakcí klesala ke dnu, a to dokonce i u těch, které jsem nikdy nepotkal. Nepřišel jsem však do Armardu špehovat.

Když se přestaly úkoly objevovat, protože systém správně pochopil, že jeho návnadu nespolknu, dostal jsem konečně nerušenou možnost rozhlédnout se po okolí a užívat si plody práce designérů. Třetí palác kontinentu vypadal vážně skvostně. Geranika však najednou promluvil.

„Prohlédni je.“

Asi deset sekund se nic nedělo. Dokonce jsem si s Plintem vyměnil nechápavý pohled, když jsem v tom za sebou zaslechl nepříjemně známý hlas:

„Jsou čistí, bratře. Neposlal je k nám Malabar ani Kartoss.“

Vaše reputace u Geraniky vzrostla. Aktuální úroveň: respektovaný.

Získal jste přístup do Stínového paláce. Aktuální míra přístupu: 38 %.

Vaše reputace u frakcí Malabaru a Kartossu se snížila na úroveň: přátelský.

Ztratil jste přístup do paláce Malabaru.

Ztratil jste přístup do paláce Kartossu.

Ztratil jste…

Objevila se desítka oznámení, kam všude už nemůžu vstoupit, ale já jsem se soustředil jen na jednu vysokou osobu oděnou do hávu nejvyššího šamana – červená kápě, klobouk s rohy, hůl a na opasku visící palička s tamburínou. Shiamovy tmavě hnědé, až skoro černé oči do mě propalovaly díry, jako by mě chtěl na místě zničit. Pochybuji, že v Barlioně existuje NPC, které mě nenávidí víc než Shiam, a pochybuji, že v této hře znám jiné NPC, kterého bych se nejradši nadobro zbavil. Korporaci se podařilo vymyslet program, který se mi vážně nelíbil. Mírně řečeno.

„Téda!“ zazubil se Plinto, kterému připadalo, že ticho trvá až příliš dlouho. „Vy dva se na sebe mračíte jak manželé po deseti letech!“

„Jejich vztah je dost komplikovaný,“ uznal Geranika, pak se otočil ke svému bratrovi a úplně jiným a mocným hlasem rozkázal: „Zakazuji ti během následujících deseti dnů Mahanovi a Plintovi jakkoli ublížit. Budou na turnaji bojovat v barvách stínů. Máš nějaké otázky?“

Shiamova tvář se zkřivila hněvem.

„Nemám otázky, bratře,“ ucedil, otočil se na patě a odkráčel ze síně.

„Tady je všechno strašně vážné,“ pokračoval Plinto v posměchu. „Prohlídky, rozkazy, zákazy a otázky. Co to má jako být?“

Geranika pokládal Plintovu otázku za řečnickou a nehodlal na ni odpovědět. Místo toho se vedle nás aktivoval portál, z jehož záře celé okolí zešedlo. Geranika se jen ujistil, že jsou naše úmysly opravdové, a byl připraven vést nás vpřed. Mimochodem, ukázalo se, že i Plinto odmítl neslýchané bonusy nabízené za zřízení špionské sítě v Armardu. Musím se ho zeptat, proč se tak rozhodl.

„Co to má k čertu být?“ vyhrkl Plinto, když se hernímu světu vrátily původní barvy. Geranika se nezdržoval tím, že by nás prováděl po paláci a předváděl nám jeho divy. Imitátor hrál roli zaneprázdněného vládce velkého císařství na jedničku.

„Váš první válečník,“ pronesl Geranika úsečně a netečně pozoroval hráče probíhajícího překážkovou dráhou. A to v podobě obrovské kočky zahalené do potrhaných chomáčů mlhy. Ne, to nebyla kočka. Puma! Že by druid? Zkusil jsem zjistit jeho vlastnosti, ale neviděl jsem pumu ani na chvíli celou kvůli neustále se kývajícím kyvadlům, rotujícím sekerám a vyskakujícím ostřím. Sdílel jsem Plintův šokovaný výraz. Překážková dráha v Anhursu, v níž jsem jednou dokázal uběhnout sto metrů, byla v porovnání s tímhle monstrem rozkládajícím se nám před očima jen dětské hřiště. Zamrkal jsem a snažil se chytit rytmus kyvadel, když mi na zádech vyrazily krůpěje potu. Jejich pohyb nebyl sladěný s fyzikálními zákony! Pohybovaly se nesmírně chaoticky a mě napadala jediná otázka: Jak je možné, že se ta puma stále ještě drží na nohou?

„No nic. Já to vyzkouším. Nehodí se, abych ji v tom nechával samotnou.“ Plinto se najednou celý změnil. Ta tam byla kroužková zbroj; zůstal oblečený jen do vypnuté kožené zbroje. Možná to ale byla jen plátěná zbroj. Nedalo se přesně říct, co si to Plinto nasadil, ale jedna věc byla jistá – lupič nechtěl, aby cokoli brzdilo jeho pohyb. Dokonce změnil i obuv. Na nohou měl mokasíny, které nahradily jeho obvyklé boty. Pohled mi padl na upírovo vyzáblé tělo a napadlo mě jediné – moucha. Byl to v podstatě nic nevážící gymnasta schopný na soutěži předvádět atletické zázraky.

„Ansceniko, seznam se s Mahanem. Právě on na turnaji povede skupinu stínů,“ pronesl Geranika a nabídl ruku elfce, která se přeci jen nedokázala vyhnout jedné čepeli. Ušklíbl jsem se – elfská druidka a hraje za stíny. Nečekaná kombinace. Nejenže je ve hře málo elfů, ale ještě své počty snižují tím, že se přidají ke Geranikovi!

„Ahoj, já jsem Anna,“ usmála se zářivě a nabídla mi ruku. S radostí jsem jí rukou potřásl a prohlížel jsem si ji od hlavy k patě. Příjemný, hezký obličej, který trochu naháněl hrůzu, s hlubokýma, zamženýma šedozelenýma očima a roztomilými elfími oušky, která si žila vlastním životem. Uvědomuji si, že se všichni snaží ve hře působit co nejpohádkověji, ale i tak byla Anna určitě jedna z nejhezčích dívek, které jsem potkal. Vlastně jí náleží čtvrté místo! Anastaria, Raniada, pak ta kouzelnice, se kterou se Stacey pořád hádala a jejíž jméno si nepamatuju, a teď Anscenica. Vážně mám štěstí na hezké holky!

„Pověz mu o svých schopnostech,“ rozkázal Geranika. „Nezapomeň zmínit spojení s měsícem. Část tvých zkoušek proběhne dnes večer.“

„Tak jo. No… kde bych začala? V podstatě… Sakra!“ Anna se začala zakoktávat a kuckat. „Promiň. Jsem nervózní. Poprvé mluvím s tak známým hráčem. Bojím se, že řeknu něco hloupého. Počkat! Co to do mě vjelo? Jo vlastně! Tak moje schopnosti…“

Mluvit s Anscenikou bylo docela příjemné. Povahou byla bláznivý mix kompetence, dětinskosti a nepozornosti, což doplňovala radost a upřímnost. Jasně a s použitím příkladů mi začala vypočítávat všechny své schopnosti, ale počínala si tak rozmarně, až mě to nutilo k úsměvu. Plinto, kterému se nepodařilo projít překážkovou dráhou ani k místu, kde jsme předtím spatřili pumu, se připojil k naší konverzaci a pokládal jí všechny možné technické otázky: kolik času potřebuje na dokončení kouzla, jak dlouho kouzla účinkují na nepřátele včetně stínů, vlastnosti postavy a další specifika. Velká část těchto otázek byla dost osobních, ale přesto druidka na 155. levelu odpověděla na všechny.

Den uběhl strašně rychle. Ačkoli oficiálně ještě nebylo pro hráče možné připojit se ke Stínovému císařství, mnoho z nich to již dokázalo. Geranika nás představil pětadvaceti hráčům, kteří podle jeho slov patří mezi ty nejlepší svobodné občany jeho císařství. Především jsem velice rád spatřil paladina a kouzelníka – pár, který se s celým svým klanem rozhodl přejít ke stínům. V jejich klanu byli celkem dva lidé. Na druhou stranu, vtipkoval stínový paladin Endiga Mizradin, si klan Stříbrného měsíce užíval stejného postavení jako má Fénix v Malabaru a Temná legie v Kartossu – nejlepší klan celého císařství. Překvapeně jsem se ho zeptal, jak může existovat stínový paladin, a Endiga vysvětlil, že Eluna zůstala jeho bohyní. Pořád prý doufala, že se vrátí na správnou cestu, a proto ho nepřipravila o schopnosti. Paladinovy schopnosti doplněné stíny od Geraniky mi při jejich výčtu zamotaly hlavu tak, že jsem se v nich téměř okamžitě ztratil.

Jedna věc byla jasná – měli jsme k dispozici tanka na 247. levelu a stínovou ohnivou kouzelnici na 212. levelu jménem Eyrie. Přítelkyně nebo manželka (nikdy jsem se nedopátral toho, v jaké jsou fázi) svým ohněm vypomáhala ve stylu „možná proti nám stojí celý svět, ale já budu stát vedle tebe a podávat ti náboje“. Jeden brání a druhý na nepřítele posílá ohnivé stíny. Výbušná kombinace.

„A konečně poslední člen našeho týmu,“ pronesl Geranika a teleportoval nás do… knihovny! Docela jsem si zvykl, že mě už nic nepřekvapí, ale stvoření, které se objevilo před námi, mě přimělo vybavit si ten zapomenutý pocit. Odhodil jsem veškeré dekorum a ihned se podíval na ženiny vlastnosti. Sama vypadala příliš zabraná do knihy, než aby si nás všimla. Systém mi nápomocně oznámil, že přede mnou sedí „znesvěcená biota“. Seznámil jsem se s novou rasou a zkusil jsem si představit „normální“ biotu, ale radši jsem toho nechal. Na to nebyl čas. I když… Pokud „typický“ člen rasy biota má vypadat podle obrázku v manuálu, je v tom případě Lorelei (jak znělo jméno hráčky) od ostatních biot dost odlišná. A to nikoli v dobrém slova smyslu. Byla prostě, no, jiná.

Z její namodrale zelené kůže připomínající nakládanou okurku vyčnívaly ostré trny, které se místy podobaly ornamentům a jinde vyrůstaly nahodile. Černé žíly na kůži naznačovaly, že v krevním oběhu dívky proudila nějaká choroba. Všechno dohromady to působilo na pohled zajímavě i odpudivě. Když Lorelei vzhlédla od knihy a pohlédla naším směrem, musel jsem se přinutit, abych necouvl. V jejích očích zářila čistě zelená barva bez kapky bílé nebo jakéhokoli náznaku panenky. Nebylo možné přesně určit, kam se dívka dívá, což mě trochu stresovalo. Nikdy jsem se nezamyslel nad tím, že jsem si zvykl dívat se směrem, kterým hleděl člověk, se kterým jsem hovořil. Vývojáři i těm nejmenším stvůrám přidávali zorničky, protože by jejich nepřítomnost mohla hráče rozrušit. U biot nejspíš vyzkoušeli jiný přístup. Navíc jsem asi příliš brzo zmiňoval své štěstí na hezké dívky. Je to divné… Ženy si často vytvářely atraktivní postavy, ale v tomto případě…

„Ehm… Ahoj!“ pronesl jsem první věc, která mi přišla na jazyk. „Co to čteš?“

„Mahan jako vždy předvádí svou slovní zásobu a výřečnost,“ neodpustil si Plinto popíchnutí a otočil se k dívce. „Já jsem Plinto, tohle je Mahan. Tím jsme si odbyli představování. Dáváme dohromady tým a potřebovali bychom seznam tvých schopností.“

„Cože? Vy nemáte v plánu pronést nějaký vtip o salátech, brokolici, kaktusu nebo o Cibulkovi?“***** zeptala se dívka posměšným hlasem a odložila knihu.

„Cibu-co?“ zamračil jsem se, protože jsem nechápal, o čem dívka mluví. Z čistě technického pohledu bylo možné biotu přirovnat k hlávce salátu kvůli nejrůznějším listům pokrývajícím její tělo, ale srovnávat stvoření plné stínů s nějakým Cibulkou… Nevím, jak vy, ale můj mozek nemá kapacitu na podobné asociace.

„Zapomeň na to, když byla u dětí populární tahle knížka, ty jsi ani nebyl na světě. Drahoušku, pověz mi, co děláš tady a proč nevyužíváš možnost zlepšovat se na překážkové dráze? Na tvém 143. levelu by ti jistě velice pomohlo, kdyby sis takovou příležitost nenechala ujít.“

„Zvyšuju své schopnosti, seržante!“ vyštěkla Lorelei nečekaně a vybuchla v radostném a nakažlivém smíchu.

„Vážně? Byla jsi v armádě?“ Plinto překvapeně zvedl obočí.

„Něco podobného. Jeden den strávený s Paulie a Xanderem se dá srovnat s rokem v armádě.“ Její odpověď mi vůbec nic nevysvětlila.

„Chápu,“ usmál se Plinto, na jehož tváři se usadil vzácně jemný výraz. „Žiješ s vojáky?“

„Žiju? Já s nima přežívám!“ opravila ho Lorelei podrážděně.

Musím uznat, že tady jsem už úplně ztratil nit jejich rozhovoru a kromě jednoduchých slov nerozuměl vůbec ničemu.

„Poslouchej, z vašeho povídání mě už začala bolet hlava. Přejděme raději ke tvým schopnostem,“ požádal jsem Lorelei. „Jak mám vlastně vyslovovat tvé jméno? Je to Lo-re-LEI nebo Lo-RE-lei? Nebo snad LO-re-lei?“

„Důraz padá na poslední slabiku, takže Lo-re-LEI, ale můžeš mi říkat jednoduše Lori. Na mé schopnosti se můžete podívat sami. Vyjmenovávání by trvalo příliš dlouho.“

Lori neváhala a prostě nám umožnila přístup k schopnostem své postavy. V jistém smyslu se tím před námi ocitla jakoby nahá. A ještě nám navíc podávala rentgen, abychom ji mohli prozkoumat co nejdůkladněji. Buď mi něco uniká, nebo jsou hráči, kteří se přidali ke Geranikovi, podivně naivní. Nikdo ani slovem neprotestoval, když jsme se vyptávali na všechny podrobnosti jejich schopností či atributů. Snažil jsem se nevnímat Lorino vybavení – polovina z něj by se po její smrti objevila v kořisti – zkopíroval jsem si její statistiky, otevřel knihu kouzel a začal číst.

Stínový štít.

Popis: Umožníte části okolního světa propojit se s vaším tělem a vyvolat stína na vaši obranu. Stínové obklopí Barda a absorbují zranění namířené proti němu. Zranění absorbované každým ze stínů: (Inteligence*10). Po absorbování maximálního možného zranění stín zmizí. Pokud nezraněný stín obdrží větší zranění, než mu umožňuje jeho úroveň absorbování, přenese se přebytek útoku do okolního světa. Dostupný počet stínových štítů: (1+úroveň Kompozice). Základní aktivní čas štítu: 5 sekund. Cena: (level*10 many).

Několikrát jsem si přečetl bardčinu obrannou schopnost a až na několikáté pročtení jsem pochopil, že se dívám na jinou verzi paladinovy bubliny. Jelikož je rasa biot vnitřně propojena s Inteligencí, její štít dokáže zastavit velký objem zranění. Plinto se zrychlením dokáže během sekundy zaútočit i desetkrát, ale Plinto je jen jeden, naopak bardů biot může být spousta.

„Tato schopnost nemá co dělat s bioty,“ vysvětlila Lorelei po mém komentáři, že bard je v podstatě paladin hrající na ukulele. „A není vhodné říkat o Eidovi, že je ukulele. Nemá to rád.“

„Ehm… on?“

„Koukni se sám,“ usmála se Lori a z batohu vytáhla tu nejpodivnější kytaru, jakou jsem v životě spatřil. Aspoň jsem si myslel, že jde o kytaru. Dvanáctistrunná věc podobná zelenině se svým způsobem podobala své majitelce – jistě ji Lori získala na biotském území. Skutečný šok mě však čekal až ve chvíli, kdy udeřila do strun. Nikdy jsem si nemyslel, že v Barlioně uslyším zvuky elektrické kytary.

Vedle bardky se objevil svalnatý válečník od hlavy až k patě pokrytý plátovým brněním.

„Proč se pokaždé objevíme na nějakém divném místě?“ zeptal se rytíř hlubokým hlasem. „A v divné společnosti?“ dodal, když spatřil Plinta a mě.

„Dovolte mi, abych vás představila,“ odpověděla Lorelei. „Před tebou stojí Mahan a Plinto. Povedou naši výpravu na turnaji, kterého se budeme účastnit. A tohle je Eid – duch mého nástroje a kromě toho i tank.“

Průsvitný rytíř sklonil hlavu, ale nepodal nám ruku. Zajímalo by mne, zda bych se ho mohl dotknout.

„Hele, železný muži!“ Plácl Plinto Eida po rameni, aniž by ho v nejmenším zajímala průsvitnost rytířova těla. „Jaká skvělá krev teče… teda, protékala tvými žilami?“

„Myslím si, že slovo krev se na mě nevztahuje. Nikdy jsem nebyl jako vy. Jsem duše tohoto nástroje od mistra mezi výrobci kytar,“ oznámil nám Eid a jedním ladným pohybem „připlul“ k Loreleinu pravému ramenu.

„Dobrá, na tom nesejde.“ Plinto se otočil k Lorelei. „Jak dlouho může být vyvolaný? A jaké úrovně je to tank? Umí léčit? A jak…“

Přicházela spousta dalších otázek a po nich následovaly odpovědi. Opět jsem se velice rychle ztratil v jejich hovoru. Velitelé výprav znalí všech možných způsobů použití hráčských schopností se možná tak rodí nebo se ve velení zlepšují neustálým tréninkem. Trochu se stydím to přiznat, ale není to role pro mě. V každém případě by však bylo trestuhodné nezískat aspoň základní informace o vedení výpravy od tak světoznámých učitelů, jako jsou Plinto a Anastaria.

„Pokud to není nemístná otázka, nemohla bys nám něco zahrát?“ Plinto se asi na deset sekund odmlčel, když Lorelei odpověděla na všechny jeho otázky, a pak se rozhodl pronést to, co mu zrovna přišlo na mysl. Byl to vážně náročný den. Z pětadvaceti setkání jsem si dokázal vzpomenout maximálně na čtyři schopnosti z těch, kde jsme se dočkali ukázky. Je dobře, že jsem celý den natáčel a Stacey mi později jistě pomůže všechno promyslet. „V Barlioně vidím elektrickou kytaru poprvé. Rád bych si ji poslechl.“

„Žádný problém.“ Lori se na několik sekund zamyslela a pak zahrála na struny. „Ukážu vám, proč mi Geranika udělil schopnost, kterou jste si spletli s bublinou. Zjistíte, jak mohu posílit ostatní stínová stvoření okolo sebe.“

Ukázalo se, že Eid je kopií kytarového synťáku z reálu. Přinejmenším mi to těmito slovy popsal Plinto. Technologický produkt, který kombinoval funkce kytary se syntezátorem a umožňoval hudebníkům napodobit zvuk prakticky jakéhokoli strunného nástroje. Ačkoli to bylo dost mimo moje chápání, začínalo mi pomalu svítat, když mi řekl, že syntezátor může být nastavený tak, aby vydával téměř jakýkoli zvuk. Sarkasticky jsem se zeptal, zda je možné naprogramovat strunný nástroj takovým způsobem, aby vydával zvuk, řekněme třeba flétny. Nebo bubnu. A co varhany? V mém slovníku se neuchytilo mnoho jmen hudebních nástrojů, ale bylo jich tam dost na to, abych se mohl takhle zeptat. A dostalo se mi lakonické odpovědi: Ne, není to možné. Může se přidávat jen část oddělených efektů a dodatků dalších nástrojů. Právě proto kytarové synťáky nenahradily tradiční velké syntezátory, ale přesto kytaristům nabízely širokou škálu možností.

Lorelei kytarovou melodii propletla zvuky varhan a knihovna se naplnila hlubokou směsí hudby plné dřímající hrozby. Když se Loriin hlas přidal k Eidovu, zavřel jsem požitkářsky oči a nechal se unášet hudbou doprovázenou kouzly. Bardčin hlas doslova rozvibroval vzduch okolo nás. Mrazilo mě po těle a v hrudi se mi začal rozlévat neskutečně příjemný pocit, jako by se mi pod žebry zrodilo slunce a snažilo se mě naplnit svou silou a energií. Chtělo se mi najednou běžet, skákat, létat a plavat! Ten pocit je nepopsatelný – dosud jsem se necítil tak plný energie a touhy do čehokoli se pustit. Ruce se mi doslova třásly nedočkavostí, až popadnu rýč, začnu kopat do země a odložím ho až při západu slunce. Úžasné! Lori nebyla jen geniální – působila neskutečně a ta píseň… Co píseň! Ona zpívala hymnus! Skutečný chvalozpěv…

… stínům.

Libé zvuky i píseň najednou skončily. Otevřel jsem oči a… znovu je zavřel. Okolo mne nebylo vůbec nic, kromě divné, temné a kroutící se mlhy vycházející z mých dlaní. Zhluboka jsem si povzdechl, odhodil touhu po létání a znovu otevřel oči. Mlha byla nyní průhledná. Lori a Eid, který ji chránil svým štítem, pomalu ustupovali od vroucích a bublajících cihel podlahy knihovny. Stůl, u kterého si Lori četla, již napůl zmizel – stínové ho pohltili. Vylétávali ze mne, snažili se dostat vpřed a zničit okolní svět, ale já jsem jim v tom nemohl zabránit. Něco takového jsem neplánoval! Ani omylem jsem nechtěl všechno kolem uvrhnout do chaosu!

Zničehonic zazněl divoký a pronikavý výkřik postupně zvyšující intenzitu až k ultrazvuku. Stínové točící se okolo mne se otřásli, jako by byli živí, a přesunuli se vpravo. Pozoroval jsem jejich pohyb a vedle sebe spatřil podobný dav stínů. I Plinto chtěl zničit svět. Naši stínové se dotkli a k mému překvapení jeden druhého požírali. Nebo vlastně ničili.

„Právě proto by Chvalozpěv stínů neměl účinkovat na svobodné občany,“ ozval se smutně Geranika. „Moc, síla a touha stát se mocným a nebezpečným se neobejde bez Achillovy paty. Z nějakého důvodu se stínové navzájem ničí, když se dotknou. Lorelei, svou píseň musíš ještě dopilovat – svobodní občané by na její moc neměli reagovat tímto způsobem.“

„Moc ráda bych věděla, jak bych to asi tak měla udělat,“ zamumlala potichu Lori, když knihovnu vyplnil Plintův vzdech.

„To prostě není možné!“ Jak se zdálo, na lupiče píseň velice zapůsobila. Oči měl vykulené, zorničky rozšířené a celým výrazem mi naznačoval, abych si gratuloval, že mé smyslové filtry jedou na plné obrátky. Já jsem zaregistroval jen vibrace a emoce, ale vypadalo to, že Plinto toho cítil daleko víc.

„Nehraješ náhodou se skupinou Heroldi rohu?“ pokračoval a unaveně si třel spánky. „Po něčem takovém… Je těžké tě poznat… Sakra! To bylo něco! Připomnělo mi to, jak jsme tenkrát slyšeli Zvuky Barliony.“

„Jaké zvuky?“ zajímala se Lori a vykoukla zpoza štítu svého válečníka.

„Někde vyhrabu nahrávku a pošlu ti ji. Teď už ti nedám pokoj, salátku. Přivedu ti další fanoušky. Manželka by mi nikdy neodpustila, kdybych jí neřekl, že jsem potkal samotnou Kieru Bílou!“

Plinto stále bojoval se svými smysly, a proto se změnil v bojového upíra. Z jeho zad vyrazila dvě obrovská černá křídla, oči se zbarvily do ruda jako u útočící stvůry a okolo něj zazářily aury strachu a paniky. Jakoby na závěr přeměny mu zpod horního rtu vykoukly dva špičáky. Málokdo dokáže jeho proměnu pozorovat v klidu. Dokonce i Lori reflexivně ustoupila o několik kroků, zády narazila do Eida a zaklela.

„Nezapomínej na jedno, pijavice. K mým předkům kromě salátu patří i česnek!“ varovala pro jistotu upíra, ale přesto se schovala za Eida, který ji chránil svým tělem.

„Hehe, na to nezapomenu! Mahane, skoč do draka. Bude ti líp,“ pobídl mě Plinto, který se vrátil zpět do lidské podoby a protáhl si krk. „Měl bych vám, madam, říct, že z žen nesaju. Tedy v žádném případě ne k večeři. Radši mi řekni, co chystáš za další písničku. Tvůj mistrovský kousek o pátém jezdci apokalypsy hraje u nás doma denně. Neměl jsem představu, že se mi tak zalíbí rocková balada, ale v tobě je něco extra. Můžu dostat podpis?“

„Měl ses tak před minutou kouknout do zrcadla. Vlastně to by nefungovalo…“ Lorelei stále vypadala trochu nesvá a nejistá, ale přesto zariskovala a vystoupila z ochrany Eidova štítu. „Kdo by mohl cokoli odmítnout někomu tak strašlivému? Kdyby se o to někdo pokusil, určitě by rychle skončil v Šedých pláních. A co se týká nových písní, ty uslyšíš při souboji bardů. Nové album je téměř dokončené. Měli jsme v úmyslu využít klanových soutěží pro marketingové účely, ale pak se objevil tenhle turnaj a hádám, že na něm budeme muset zahrát nové písničky.“

„Nějak snadno se necháte rozptýlit,“ vložil se do hovoru Geranika. „Čeká vás turnaj a měli byste se dát do práce. Pokud jste si už poznamenali Loreleiiny schopnosti, běžte pryč, aby mohla v klidu pracovat.“

„To se ti lehko řekne – pracovat!“ reptala potichu Lori a posadila se na židli, která jako zázrakem zůstala v jednom kuse. Obrněný duch zaujal své obvyklé místo po jejím boku. Bardka se zhluboka nadechla, vydechla a svýma nezvyklýma očima se podívala na Geraniku. „Není možné napsat píseň o osobě, kterou jsem neviděla, nic o ní nevím a znám jen pár protiřečících si mýtů. Tvá knihovna navíc nemá katalog, indexy ani abecední pořádek. To, co se mi za dnešní den podařilo o Karmadontovi zjistit, nestačí ani na půlku refrénu. Kdysi dávno existoval skvělý lovec, který spojil lidské pokolení do jediného císařství. A to je vše. Žádné detaily. S tím nemůžu pracovat. Zatím jsem ani neobjevila žádného z jeho současníků, se kterým bych si o něm mohla promluvit. Mohla bych snad vyvolat jeho duši a zjistit o něm něco tímhle způsobem. Možná je jedna z nejslavnějších historických postav barlionské minulosti, ale neexistují o něm prakticky žádné informace.“

Karmadont?

„Na co potřebuješ Karmadonta?“ zeptal jsem se opatrně. Možná má Plinto pravdu a vážně bych se měl změnit v draka, abych upustil ten podivný tlak, který mnou tepe. Zajímalo mne, co by se stalo. Proměnil bych se ve stínového draka, nebo bych byl normální drak a jen by ze mne vycházela mlha?

„Měl jsi pravdu. No, tehdy, když jsi poznamenal, že nejsem první, kdo používá stíny. Karmadont je využíval ještě daleko dřív, proto si přeji přivolat jeho duši a zeptat se, jak se to naučil. Bardka musí najít nebo složit píseň, která jeho duši přivolá.“

„To je o něco konkrétnější.“ Celá situace mě začala zajímat a dokonce jsem se trochu uklidnil. „Co má znamenat to přivolávání duší?“

Lorelei si vzdychla a pověděla mi poutavý příběh o další ze schopností bardů, která není svázaná s bojem. Díky ní má možnost přivolávat duše mrtvých tvorů. Důležité je systému dokázat, že přivoláváš konkrétního jedince, a proto o něm potřebuješ znát co nejvíc informací. Čím jsou informace o mrtvém konkrétnější, tím je vyšší šance, že se přivolání duše podaří. Bardka měla další a komplikovanější možnost, jak přivolání docílit, ale musela by se sama vypravit do Šedých plání a ani tam se neobejde bez konkrétních informací o duši, kterou chce přivolat.

„Mahane, nezdá se ti, že stojí za to se s ní podělit o nějaké informace?“ napsal Plinto do klanového kanálu. Lupič se na mě tázavě podíval, ale já jsem nahlas neřekl vůbec nic. Chtěl jsem se rozhodnout sám.

„V knihách je o Karmadontovi velmi málo informací,“ souhlasil jsem nakonec s Plintem. „Snažil jsem se o něm najít informace v anhurské knihovně, mezi klenotníky a dokonce i u císaře, pokud se nepletu. Ale veškeré dostupné zdroje nekorespondují s tím, čím Karmadont skutečně byl. Nevím, zda ti to pomůže složit píseň, ale vyslechni mě. Povím ti o Karmadontovi vše, co vím. První císař…“

Ve svém příběhu jsem nevynechal vůbec nic – jak lovec začínal, kým byl, kým se stal, co vyrobil a co nakonec provedl. Sám uznám, že ten příběh rozhodně nepatřil k nejlepším, ale byl přesný a nejucelenější.

Lorelei chvíli nic neříkala a jen přemýšlela nad tím, co vyslechla.

„Ještě k těm přerostlým pavoukům,“ zamumlala si pro sebe. „Předpokládám, že by se mi mohlo podařit přivolat jeho duši z Šedých plání. Našla jsem jednu píseň, která by se na to mohla hodit, a dokonce znám specialistu na Tarantule a jejich nohsledy. Pokud nenajdu přímo Karmadonta, mohla bych objevit aspoň někoho z jeho známých.“

„Ty víš něco o Tarantulích?“ zeptal jsem se překvapeně. „Podělíš se o to se mnou?“

„Můžu ti o nich dokonce zazpívat,“ nabídla mi. „Nejdřív však musím splnit slib, který jsem dala Geranikovi.“

„V tom případě,“ rozhodl Geranika, „Plinto – v mé říši neplatí zákaz zabíjení ostatních svobodných hráčů. Buď té dobroty a postarej se o tuhle vzácnou dámu. Zabij ji.“

10. KAPITOLA

KARMADONTOVA ŠACHOVNICE

Seděl jsem sám u čerstvě opraveného stolu v armardské knihovně a snažil se pochopit něco z textu, který jsem pročítal. Kniha mi připadala zajímavá a byly v ní dokonce i obrázky. Písmena jsem poznával a neměl jsem problém ani se slovy poskládanými z těch písmen. Dokonce jsem i ve větách nacházel myšlenky, ale přesto mi utíkala hlavní myšlenka knihy. V mysli se mi každá z přečtených vět udržela jen sekundu či dvě. Následující věty navíc nenavazovaly na ty předcházející. Nová věta byla opět v něčem unikátní a stejně jako desítky a stovky jejích předchůdkyň chtěla co nejrychleji uniknout z mé hlavy.                       

Četbě jsem se však vlastně věnovat nechtěl; Chvalozpěv stínů vyžadoval okamžitou akci a vyjádření pocitů.

Geranika odvedl Plinta trénovat hned poté, co druhý jmenovaný poslal Lori do Šedých plání. Slíbil mu ukázat něco, co překvapí i světaznalého lupiče. Takovou nabídku Plinto nemohl odmítnout. Před odchodem zopakoval svou radu, abych se změnil v draka a tím zrušil bonus, který mi byl písní přidán, ale já jsem cítil přetlak – chtěl jsem účinky písně do něčeho přenést! Nechci se měnit v draka!

Odhodil jsem knihu, zhluboka jsem si povzdechl a začal chodit po pokoji. Jen silou vůle jsem se udržel a nezačal po knihovně běhat. Měl jsem chuť se najednou vrhnout do všeho možného – skákat, letět, běžet, plavat. Ne! To mi nepomůže! Musím si nějak zaměstnat mysl, jinak se zhroutím. Kde mám designový mód?

Jako vždy jsem odsunul osvětlenou verzi své dílny, která se poslušně objevovala při každém zapnutí módu, a vděčně jsem si povzdechl. V designovém módu efekt chvalozpěvu nebyl tak silný. Očima jsem těkal po policích. Musím říct, že je to zdejší přítmí vážně daleko příjemnější. Vlastně ani nechci…

Mou pozornost přilákali orci válečníci z Karmadontovy šachovnice. Mocní, majestátní, neúnavní – osm figurek představovalo jedinečné předměty, které již žádný hráč nikdy v Barlioně nevyrobí. Dokonce se to znovu nepodaří ani mně. Orkové, trpaslíci, ogři, obři, Lait a ještěři. Šest typů již vyrobených figurek stálo tváří v tvář šesti, které na vyrobení teprve čekaly: váleční oři, trollové, elfové, ork šaman, arcimág a náčelník klanu Bílých vlků. Vlastně ani to ještě není úplně vše! Bylo třeba vyrobit i samotnou hrací desku. Takže jsem dosud dokončil necelou polovinu toho, co na svou výrobu čeká. Jinými slovy – jsem ve svém poslání obnovit celou sadu teprve na začátku.

Měl bych se na všechno vykašlat? Zapomenout? Uznat, že šachovnice nikdy nespatří světlo Barliony?

TO URČITĚ!

Touha po výrobě mě naprosto pohltila. Mám skákat a běhat nebo snad létat a plavat? V žádném případě! Znám daleko produktivnější způsob, jak upustit páru.

Koně – nebo spíš dva ametystoví váleční oři. Tihle tvorové jsou určitě chránění silným plátovým brněním a při svých povinnostech válečného zvířete nejspíš dokázali něco pamětihodného. Možná odváželi z boje krále nebo císaře. A to na zbytcích svých nohou. Designový mód se hned začal skoro třást, aby mi nabídl video o minulosti koní, ale já jsem ho s neskutečným vypětím vůle donutil uchovat si svou obvyklou jednolitost. NE! Žádné další pohádky! Konec rozptylování! Začala mi třeštit hlava a měl jsem dojem, že mi z nosních dírek teče krev (což je v Barlioně nemožné). Odmítl jsem se však poddat. Spatřil jsem projekce dvou obrovitých a svalnatých koní vzpínajících se na zadních nohou. Vlastními těly chránili jezdce na zádech… goblina a biotu. Hmm… to je podivná kombinace pro Malabar. Designový mód se otřásal a nabízel mi zhlédnutí dalšího videa, ale já jsem zavrtěl hlavou. NE!

Smaragdoví trollové lučištníci. Jací mohli být? Velcí a mocní? To jistě! Vždyť jsou to trollové. Bezpochyby jde o dva samotáře, co čekají v houštinách a chystají se zaútočit ve chvíli, kdy nikdo nebude očekávat útok! Nebo oběti například mohou přepadení čekat, ale myslí si, že k němu dojde z jiného směru. Jsou to trollové. Sarkastičtí, jízliví, šklebící se… V rukou se jim houpají dlouhé zakřivené luky a na zádech toulce plné černých šípů. Nemám tušení, proč černých. Asi mi to tak přijde vhodnější. Nejsem si jistý z jakého popudu, ale v tu chvíli se mi v hlavě objevilo jméno Edka. To je divné… Pokud si dobře vzpomínám, měl by to být šaman. Nu dobrá! Tímto jednoho z trollů pojmenuji Edka a toho druhého…

Systém mi zde přišel na pomoc a otřásajícím se designovým módem zaznělo: „To by stačilo, Tany! Už jsi vyhrála! Tany! Zastav!“

Opět jsem se vzpříčil, až jsem na jazyku ucítil slanou chuť, ale designovému módu se díkybohu vrátil jeho tvar. Nechci se dívat na pohádky!

Druhý troll se tedy jmenuje Tany. Proč ne? Na šachovnici přece nemusí být jen samí muži. Ženy, a především trollky, bývají až děsivě silné. Jen se podívejte na Stacey. A tím se vedle vzpínajících ořů objevil párek trollů. Skvěle, pokračujeme dál.

Akvamarínoví elfové lučištníci. Já vím! Nezajímalo mě, koho měli vývojáři na mysli. V hlavě se mi objevil konkrétní obrázek. Kdysi dávno jsem měl příležitost sledovat zfilmovanou sérii J. R. R. Tolkiena Pán prstenů. Jednou z výrazných postav byl elf, který neměl štěstí u žen, ale zato mu nikdy nedošly šípy. Nikdy! Ať střílel po čemkoli a jakkoli rychle, neustále měl plný toulec elfích šípů. Legolas. Hraničář hraný… hraný… hmm, už si vlastně nepamatuju, kdo ho tehdy hrál. Ale na tom nezáleží! Nejdůležitější je vzpomenout si, jak přesně vypadal, a díky tomu získám jasnou představu, jak s elfy naložit. Systém mi opět nabídl video, tentokrát ne tak odhodlaně jako v předchozích dvou případech, ale já jsem jen zavrtěl hlavou. Ne! Postavil jsem vedle koní a trollů dva podobné, ale v detailech se od sebe lišící Legolase. Je čas posunout se dál.

Ork šaman z peridotu. Vlastně jsem teprve začal přemýšlet nad tím, kdo by měl právo stát předlohou pro tuto figurku, když v tom se mi rozsvítilo – Prontho! Splňuje všechny požadavky a přidává k nim ještě něco navíc! Je šaman, je to ork, je tvrdohlavý jako kámen a pro šamany Barliony zastává stejnou roli jako královna na šachovnici! Koho zajímá, že za časů Karmadonta o něm ještě nikdo neslyšel; prostě upravím příběh tohoto světa! Systém přijal svůj osud a tentokrát mi ani nenabídl žádné video. Cítil se uražen. Jeho pocity někdo pošlapal, a proto si šel sednout do koutku a z úst mu potichu vycházela nepublikovatelná slova. Navíc si smutně založil paže a umožnil mi postavit průhledného orka vedle ostatních projekcí.

Člověk arcimág ze safíru. Zde prostě nebyly žádné alternativy! Feeris! Člověk, který objevil Laita. Kouzelník, kterého Karmadont podvedl. Fantom, kterého jsem neodsoudil k smrti, ale k doživotní službě v podivné holi nemrtvého rytíře. Předpokládám, že použití jeho vzhledu bude vhodným pokračováním jeho služby Malabaru. Nejen za života, ale i po smrti!

Náčelník klanu Bílých vlků. Ork ze zeleného diamantu. Zde jsem se musel vážně zamyslet. Z mých přátel by do této role zapadal jedině Prontho, ale tomu už jsem přiřadil roli šamana. Dva Pronthové na jediné šachovnici by byli až moc. Zamrazilo mě – no sakra! To je hodně zajímavá myšlenka. A proč vlastně ne? Kdo říká, že by vše mělo být jednoduché?

Nejdřív jsem potřeboval vytvořit vzhled. Normální postava. Dvě nohy, dvě paže, trup a hlava. Klasický člověk. A samozřejmě šaman, jak jinak? Hůl, kápě, parádní klobouk s parohy. Překvapený výraz jeho tváře, jako by poprvé spatřil želvu a sám sebe se ptal, co se tomu zvířeti přihodilo. Blond vlasy, šedé oči, nápis nad hlavou: Mahan. Zelená kůže. A teď ho zvětšit. Trochu mu rozšířit čelo. Vystrčím mu spodní čelist trochu dopředu a vložíme do ní párek tesáků. Hmm… Sukně! To je ono! Gobliny jsem přece lákal v přestrojení za ženu! Sukni pro orka! Namaluju mu rty. Okolo očí linku. Sakra! Zbývá hlavní detail – kost v nose! Přidáme ještě kvítí do vlasů. Ale raději bych měl smazat nápis Mahan. Kdyby to viděla Stacey, spal bych měsíc na pohovce. Navíc by začala zamykat svou skříň a krabičku s líčidly. Radši ještě přebarvím vlasy na černo. Když už, tak už!

A šachovnice. Neměl jsem v úmyslu to nějak přehánět a vyrábět něco nepřesvědčivého. Chtěl jsem normální, naprosto standardní šachovnici, klasických rozměrů a splňující všechny požadavky. Čtyřiašedesát černých a bílých čtverců. Třpytící se čísla a písmena. Extra místo na sebrané figurky. Nebylo by fér odhazovat je mimo šachovnici. Musí být spolu. Dlouho jsem přemýšlel nad tím, zda bych měl hrací plochu rozdělit na dvě poloviny, přidat panty a předělat ji na zavírací kufřík, ale rozhodl jsem se, že by to bylo banální a neoriginální. Dělá to tak skoro každý. Místo toho jsem se rozhodl rozšířit přihrádku pro sebrané figurky. Na jednu stranu přijdou zelené a na druhou modré. Na obou stranách šachovnice se v projekci objevily dostatečně široké přihrádky vytvarované tak, aby do nich bylo možné vložit všechny figurky. Dokonce jsem to vymyslel tak, aby každá jedna figurka měla své konkrétní místo. Takže by jeden ork válečník nemohl být umístěn do přihrádky pro jiného orka válečníka. Vše bylo předem připraveno. Skoro jako hroby.

Chyběla jen ta nejdůležitější věc. Projekce se mi seřadily před očima, ale zatím neoživly. K jejich oživení něco chybělo. Chyběly energie, myšlenky, emoce. Neměly nic. Vlastně jen jednu věc: mne, svého výrobce. Tvora, který chtěl jen jedno – přelít do svých výrobků energii, která ho samotného přeplňovala. Plinto navrhoval, abych se změnil v draka, že by tlak zmizel. Budu se sice opakovat, ale – to určitě! Stokrát: to určitě!

Vzpomněl jsem si na Lori. Vzpomněl jsem si na píseň, kterou hrála. Vzpomněl jsem si na touhu létat, jednat, běžet, skákat a plavat. Vzpomněl jsem si úplně na vše! Vzpomněl jsem si a předal vše projekcím. Každé z nich jsem vdechl kousek sebe. Na chvíli bylo všude plno mého já, až se mi z toho zatočila hlava. Byl jsem sám sebou. Byl jsem figurkami. Byl jsem šachovnicí. Byl jsem… byl jsem? Já jsem!

„Byla to vážně hezká knihovna,“ prorazil zářící a oslepující světlo Geranikův naštvaný hlas. „A kolik v ní bylo vzácných knih. Jeden by řekl, že jedinečných. Mahane, stojíš mě celé jmění! Kdy z tebe taky něco získám?“

Gratulujeme! Obnovil jste legendární šachovnici císaře Karmadonta, zakladatele Malabarského císařství…

Získány bonusy:

Dostupný úkol: Vězeň.

Popis: Karmadontova šachovnice je klíč. Není však klíčem ke Stvořitelově hrobce. Je klíčem ke Stvořiteli uvězněnému v jiném světě. Najděte mocné místo a šachovnici zničte. Typ úkolu: jedinečný. Omezení: jen pro autora šachovnice. Odměna: setkání se Stvořitelem.

Zvýšení schopností:

+7 Dovednost. Dohromady: 27.

+35 k hlavní profesi Klenotnictví. Dohromady: 200.

Obnovil jste legendární šachovnici císaře Karmadonta…

-42 000 reputace u všech frakcí Malabaru a Kartossu.

Aktuální úroveň: nenáviděný.

Ztracen titul Hrabě.

Získán úspěch: Jeden proti všem.

Popis: Stal jste se „nepohodlným“ pro všechny vládnoucí rody Malabaru a Kartossu.

+12 000 reputace u všech stínových frakcí Malabaru a Kartossu.

Spuštěn scénář: Stvořitelovo břímě.

Světlo vycházející z mých rukou postupně bledlo. Po chvíli jsem si už mohl přečíst dlouhý text a spatřit Geranikovo rozladění. Knihovna už neexistovala. Kromě ní v jednu chvíli zmizelo i několik dalších komnat nacházejících se v okruhu deseti metrů od mého posledního výtvoru. S Geranikou jsme viseli ve vzduchu uprostřed perfektní koule o průměru dvacet metrů, která nám dávala najevo, jak velkou část paláce jsem zničil.

„Nevypadá to, jako by se něco stalo knihovně samotné. Prostě jsem trochu poničil čítárnu, to je všechno. Knihy budou v pořádku,“ zavrčel jsem, když nikdo z nás delší dobu nenarušil nastalé ticho. Novinka o tom, že najednou nemůžu vstoupit do Malabaru ani Kartossu, nebyla v žádném případě příjemná. Designéři se museli zcvoknout! Vždyť mi dosud za každý vyrobený kousek vždy reputaci přidali a teď mi najednou za vyrobení celé sady sebrali úplně všechno! Nejenže mi vzali vše, co mi dřív darovali, ale přesunuli mě přímo na úroveň nenáviděný! -42 000 bodů by stačilo, i kdybych byl na úrovni velebený!

„Ach, Mahane, Mahane,“ usmál se smutně Geranika. „Problém není knihovna. Problém tkví v tom…“

POZOR! NOUZOVÉ ODPOJENÍ ZA 5… 4… 3… 2… 1…

BYL JSTE ODPOJEN Z BARLIONY!

Dal bych nevím co za to, abych se dozvěděl, co je podle Geraniky problémem, ale dnes se administrátoři nejspíš rozhodli mě zničit. Na rozloučenou mi ještě věnovali několik lekcí. Velice nepříjemných lekcí.

První z nich byla ta, že během nouzového odpojení nezbyl čas na vyvedení všech podpůrných prostředků. Hráči se vrátí vědomí, ale nejrůznější podpůrné mechanismy kapsle zůstaly na svém místě. Nikdy jsem si nemyslel, že je odstraňování katétrů z nejrůznějších tělních otvorů tak bolestivé…

Za druhé, kapalina naplňující kapsli neměla čas odtéct. Reflexivně jsem se nadechl a polkl, když se mi začal vysouvat katétr z úst. V tu chvíli mi katétr polechtal nervová zakončení v krku. Je dobře, že se reflexy neztratily. Jakmile jsem polkl, otřel se katétr o kořen jazyka a já jsem začal dávit a zvracet. Právě proto se mi okolní tekutina nedostala do krku. Díky stejným reflexům jsem se rychle probral a zvedl se nad hladinu, ale hlavou jsem narazil na zavřené víko. Před očima mi zatančily hvězdičky a já jsem se ochromeně svalil zpět do vody.

Třetí lekci zastalo zavřené víko, které se nehodlalo otevřít a zevnitř nevypadalo vůbec hezky.

Čtvrté…

„Vstávej, Danieli! Dane, slyšíš mě? Dane?“ Staceyin nervózní hlas ke mně dolehl skrz tančící hvězdičky a mlhou pokryté vědomí. Znovu jsem zvracel. Konečně se odsunulo víko a všechny popruhy držící končetiny na místě se stáhly. Posadil jsem se. Měl jsem v úmyslu v tomto úspěchu pokračovat. Kašlaje a lapaje po dechu jsem se překulil přes hranu kapsle a jako pytel mouky se svalil na podlahu. Konečně jsem měl šanci popadnout dech. Stacey cosi křičela, hladila mě, plakala, znovu mě hladila, ale mé vnímání reality si dávalo na čas.

„… neodpovídal jsi a já jsem se rozhodla vytáhnout tě ze hry!“ konečně jsem dokázal v křiku rozpoznat nějaká slova. Konečně jsem mohl jasně vnímat, co se děje okolo.

„Proč?“ zasípal jsem. Hrdlo mě pálilo a chtělo se mi kašlat, ale udržel jsem se. Nebyl to přece takový problém – pár hltů kyslíkem nasycené biokapaliny jistě nemůže nikomu uškodit.

„Přečetla jsem si oznámení, že jsi dokončil šachovnici,“ začala Stacey vysvětlovat a dál jí tekly slzy z očí. „Chtěla jsem se s tebou spojit telepaticky, ale systém mi říkal, že nejsi dostupný. Pak se objevilo oznámení, že šachovnice musí být zničena a že tě všichni mají zabít! Ale ty jsi pořád neodpovídal! Značky na tobě mi oznámily, že jsi v Armardu. Co jsem si měla asi tak myslet? CO? Kdysi jsem byla uzavřená v Armardu a pak jsem musela strávit týden u psychologa! Bála jsem se, že tam zamkli i tebe… Dane, já…“ Slzy vytékaly čím dál rychleji. Ze Stacey, mé milované a skvělé manželky, hrozby všemu živému a vlastně i mrtvému, se stala ubrečená holčička, co se bála, že mě někdo uvězní ve hře a bude mučit. Rychle jsem svého miláčka objal a rozhlédl jsem se. Málem jsem začal nahlas nadávat – konec síťového kabelu ležel vedle kapsle. Byl vyrvaný ze zdi.

„Jsi moje zachránkyně,“ zašeptal jsem, když jsem se několikrát zhluboka nadechl a odehnal nervový třas a emoce. Začal jsem Stacey hladit. Dokonce i na ní ulpělo několik kapek biokapaliny. V tu chvíli jsem si s překvapením všiml, že se mé ruce snaží sevřít ji okolo krku. Okolo jejího krásného a dlouhého krku. Aby ji uškrtily!

Kromě přidaného systému pro monitorování hráče měla kapsle několik dalších zabudovaných bezpečnostních vrstev. Mezi nimi se nacházelo tlačítko pro rychlé odpojení, které komukoli v realitě umožňovalo odpojit hráče ze hry. Rodiče ho velmi často a rádi používali, když dítě trávilo v Barlioně příliš mnoho času. Jakmile došlo ke stisknutí tlačítka, systém neukončil relaci okamžitě. Potřeboval několik minut, aby vrátil hráče v pořádku do reality. Stacey se ale ukvapila. Protože strávila několik hodin v Komnatě bolesti – jeskyni, která byla připravena pro její mučení – nechtěla, abych něco podobného prožil i já byť jen na pár minut. Proto se rozhodla přistoupit k tomu nejjednoduššímu a nejefektivnějšímu řešení. Vytrhla z kapsle síťové kabely, čímž mě okamžitě odpojila ze hry se vším, co se k tomu vázalo.

Když je kapsle instalována, kabely se připojují přímo ve stěně, aby se zamezilo i té nejmenší šanci na přerušení připojení. V našem případě sehrála svou roli náhoda – jako vždy. Do Staceyina bytu jsem se přestěhoval teprve před několika dny a měli jsme v plánu celkovou rekonstrukci, a proto technici připojili mou kapsli jen provizorně. Během instalace se technici i náš architekt rozhodli odložit správné propojení na později, protože se brzo plánuje přesun kapslí. Tohle rozhodnutí muselo být oficiálně potvrzeno, a proto jsme podepsali dokumenty o vlastní odpovědnosti a tak… Nejradši bych je teď zničil!

„Pověz mi, co se píše v tom úkolu,“ pronesl jsem a naprosto přesně chápal, že nemá smysl křičet nebo jí něco vyčítat. Jen jsem si v hlavě udělal poznámku, abych jí přesně vysvětlil, co se děje, když mě takhle odpojí, a proč mají kapsle zapojené minimálně tři síťové kabely. Raději jsem se snažil komunikovat konstruktivněji. Designéři scénáře si podle všeho pořádně šňupli něčeho dost silného. Nejenže zničili veškerou mou reputaci, ale také proti mně pohnali celou hráčskou základnu. Scénář Stvořitelovo břímě… sakra! Kvůli tomu Stacey vytáhla kabely? Zatímco budeme čekat na příchod techniků, než resetují spojení, otestují kapsli a vše připraví, může klidně uběhnout celý den a já se během té doby nepřipojím do hry. Mezitím u mě stojí Geranika a chce mi sdělit něco důležitého. Stacey, ach, Stacey… Měl bych si zapamatovat, že na mně má své značky. Až se vrátím do Barliony, musím jít za Elizabeth, aby mě jich zbavila. Nemám rád tohle špehování druhé polovičky.

Stacey se z ubrečené žáby postupně měnila v krásnou princeznu a během toho mi začala vykládat, co ví o posledním kroku Korporace. Mohl jsem jen překvapeně zanaříkat, a když byla řada na mně, pověděl jsem jí o spoustě systémových zpráv.

Nejdřív ze všeho systém všem oznámil, že byla šachovnice konečně dokončena. Široká veřejnost se díky tomu dozvěděla, že výrobcem je šaman Mahan.

Kromě oznámení obdrželi všichni hráči úkol: za každou cenu zastavit Mahana a nedovolit mu dojít na jisté místo. Tím místem byla podle souřadnic hrobka. Nejdůležitější informací bylo to, že úkol nebyl nijak časově ohraničen. Scénář prostě neměl časový limit. Císař i Temný lord slíbili svobodným občanům svou pomoc. Takže odteď nemůžu využívat portály, teleportační svitky, přivolání od kouzelníků a dokonce ani zvěstovatelský skok! Přestalo pro mě fungovat vše, co by mě mohlo v jednu chvíli přenést z jednoho místa na druhé bez dlouhého monotónního cestování. Stejně tak je možné, že mi zakázali létat na gryfech nebo i v dračí podobě, ale to nevím jistě. Budu to muset zkontrolovat. Docela mě zajímalo, zda tohle všechno pochopila i Stacey, když si četla popis úkolu a snažila se se mnou spojit.

Jako další byla zmíněna odměna. Ten, komu se podaří mě na cestě k hrobce zastavit nebo mě zabít, abych to řekl jasně, okamžitě získá reputaci u Malabaru i Kartossu na úrovni velebený a jeden epický předmět pro svou třídu postavy a level. A to přímo z rukou císaře nebo Temného lorda. Ostatní nápomocní hráči získají reputaci úrovně respektovaný a vzácný předmět z rukou rádce nebo magistra. Stručně řečeno, právě začala nová zajímavá hra: zabijte Mahana a získáte bonus.

To určitě!

Přešel jsem k telefonu a s neskrývanou zlobou vytočil číslo známé každému hráči. Technická podpora.

„Zdraví vás Korporace stojící za hrou Barliona! Abychom vám mohli nabídnout nejvyšší úroveň našich služeb, bude tato konverzace nahrávána. S naším zástupcem budete spojeni za…“

„Dobrý den! Zdraví vás Connie!“

„Dobrý den, tady Daniel Mahan. Spojte mě prosím s manažerem odpovědným za to, že všichni hráči našeho kontinentu dostali výzvu, aby našli moji postavu. Rád bych si vyslechl, co mi k tomu může říct!“

„Díky za zavolání a za využívání našich služeb, Danieli! Mohu vám nabídnout –“

„Nezačínejte s tím!“ zařval jsem do telefonu. „Znovu vás žádám, abyste mě spojili s tím, kdo přichystal tenhle idiotský scénář! Nebo vás všechny zažaluju až do nebes!“

„Negativní emoce neusnadní náš konstruktivní rozhovor,“ odpověděla dívka netečně. „Vaší žádosti bylo přiřazeno číslo…“

„Ahoj, Mahane, kvůli čemu tak řveš?“ připojil se k hovoru nový hlas. Tak trochu známý hlas, a proto jsem zkusil hádat:

„Jamesi?“

„Vaše žádost byla předána jinému zástupci Korporace. Děkuji za zavolání,“ držela se až do konce Connie a opustila nás s hlavou hrdě vztyčenou. Bože, jak já nesnáším technickou podporu.

„Co jsi čekal, samotného pana Johnsona? Samozřejmě, že jsem to já. Proč tak křičíš? Co kdybys tu chudinku holku vylekal? Třeba teď kvůli tobě brečí. Právě proto s tebou nikdy nechtějí mluvit.“

„Máš to na svědomí ty?“

„Nedělej, jako bys trpěl chronickou ztrátou paměti!“ ozvalo se z druhé strany hovoru posměšně. „Vždyť přece dobře víš, že jsem odpovědný za jakýkoli nepořádek v Barlioně.“

„Zdravím! Zde Anastasia Zavalová,“ přidala se k naší konverzaci Stacey. Vzhlédl jsem a uviděl ji sedět u druhého telefonu. Poslala mi vzdušný polibek. „Představte se, prosím.“

„Aha! Přivedl sis na pomoc velké zvíře, co?“ promluvil James, aniž by ho to zarazilo. „James Boaster, manažer inovačního oddělení. Stačí vám to, nebo chcete celý můj titul?“

„To bude stačit. Jamesi, byl byste tak hodný a vysvětlil nám, proč omezujete Danielovu hru? Oznámit oficiálně schvalovaný lov na jednoho hráče je od Korporace dost pochybný krok. Dokážete si představit, co by se dělo, kdyby měl smyslové filtry nastaveny na 70 % a všichni hráči ho neustále zabíjeli? Uchránili by ho nějak heroldi nebo magistři při jeho aktuální úrovni reputace? Žádám, abyste tento nesmyslný lov na mého manžela okamžitě odvolali. V opačném případě budeme nuceni pokračovat právní cestou.“

„Já jsem něco takového předpokládal.“ Manažer si náš hovor zcela očividně užíval. „Rád vám to vysvětlím. To víte, paní Anastasie, Daniel stvořil něco, co mělo spatřit světlo Barliony nejdřív příští rok. Ale u vašeho manžela si člověk nemůže být ničím jistý. Co máme dělat? Dobře vím, o koho jde, a proto jsem nařídil, aby se speciálně pro něj nachystal scénář. Pokud tomu dobře rozumím, Daniel se s ním ještě neseznámil, a proto máte oba dva negativní představy o tom, co se děje. Ale z vaší strany jde jen o nedostatek konkrétních informací. Ujišťuji vás, že jakmile se vrátí do hry a přečte si popis scénáře, vaše názory se diametrálně změní. Můžu vám jen poradit, abyste si vyrobili přívěsek milenců, protože schopnosti telepatické komunikace a přivolání jednoho k druhému byly dočasně zablokovány.“

„Ale proč…“ spustila Stacey, sama si však skočila do řeči: „Takže nám říkáte, že Danielovi v tuto chvíli nehrozí žádné nebezpečí?“

„Anastasie, jeden právní konflikt s vaší rodinou rozhodně stačil na to, abychom dospěli k názoru, že se musíme držet zuby nehty zákonů, kdykoli s vámi jednáme. Uvědomujete si, jaký je aktuálně ve hře stav? Jen právě Mahan dokáže zranit jiného hráče, protože souboj hráčů je zablokován, což však neovlivňuje moc stínů. Připojte se do hry a poznáte, co se děje. Jsem si jistý, že vás výsledek potěší. V každém případě s tím počítám. Vyvrátil jsem vaše pochybnosti, nebo si přejete oficiální odpověď Korporace?“

Stacey a já jsme se na sebe podívali. Ona jen pokrčila rameny – nemá smysl cítit se rozzlobeně, dokud nezískáme zbytek informací. Poděkovali jsme Jamesovi za vysvětlení, zavolali technikům, aby nám obnovili spojení, umyli se, oblékli se a u imitátora kuchaře objednali večeři. Pak jsme se posadili a strávili nějaký čas spolu, protože technici dorazí až druhý den ráno.

„Nedávno jsem slyšel dobrou hlášku: ‚na chvíli jsem se odpojil od internetu a zjistil jsem, že s manželkou se dá mluvit‘,“ zavtipkoval jsem o několik hodin později. To dobou jsme si už povídali o současných trendech v muzice, o kterých jsme toho ani jeden moc nevěděli. Já jsem zmínil příklad Lori a její skupiny, kterou Plinto tak miloval. Stacey zase velice oslovilo trio zvané Larsi. Rodinná skupina, kde hlavní vokalistka krásně zpívala a zpívání milovala. Doprovázeli ji její rodiče.

„Nikdy jsem si nemyslel, že na mě taková fráze sedne.“

„Souhlasím. Společně trávíme čas jedině v Barlioně,“ mínila Stacey. „Ani si nevzpomínám, kdy jsme si naposledy vyrazili do města. Ne kvůli práci, ale jen se tak projít, toulat se ulicemi, potkávat se s novými lidmi a chovat se jako normální lidi.“

„Kromě skupiny deseti bodyguardů,“ usmál jsem se. „Nezapomněla jsi na svoji nohu, kotě? Pokud se na nás někdo rozhodne zaútočit jako ten idiot, nebudu moc k užitku.“

„Ano, já vím,“ pronesla Stacey hořce. „Jo a budeme se muset omluvit Vecchi.“

„A v čem je problém?“ Najednou mě přepadlo podivné tušení, že bych měl Stacey odvést z domu. Vždyť se nechystáme procházet nebezpečnými ulicemi… „Říkala jsi, že žijí v našem městě. Zastavme se u nich.“

„Ne,“ zarazila se Stacey. „Není slušné k někomu vpadnout bez pozvání. To se prostě nedělá. Co kdyby byli v Barlioně? Nebo třeba nejsou doma. Nebo…“

„V tom případě bychom se vrátili domů,“ odmítal jsem ustoupit. „Nebo půjdeme do parku. Můžeme třeba házet kameny po kačenách. V noci pod hvězdami! Jen si to představ – já, ty a nějaký pitomý kačeny! Co může být romantičtějšího?“

„To jsou labutě,“ opravila mě Stacey, ale do hlasu se jí vkrádala nejistota. Právě proto jsem na ni víc zatlačil.

„Tím líp! Nejsou tak hloupé jako kačeny, ale můžeme mířit na větší cíl! Nachystej se. Nejdříve půjdeme navštívit ty-víš-koho… Roxannu a povíme jí něco pěkného. Jestli není doma, její chyba! Vydáme se do parku! Půjdete se mnou, mademoiselle?“

Je velká škoda, že si nemůžu zvyšovat schopnosti i v reálném životě. Systém by mi rozhodně oznámil, že jsem získal pár bodů v Charisma, Mluveném projevu a ve Vyjednávání a jistě i v dalších pro hráče zajímavých schopnostech. Stacey se usmála, podala mi ruku, abych jí pomohl vstát, a přijala mou nabídku k pozdnímu výletu.

„Tady bydlí,“ pronesla Stacey, vystoupila z auta a otočila se k obrovitému čtyřpatrovému hradu. „To je ale hezká vilka, co?“

Nezbývalo mi než souhlasně zamručet. Když jsme vyjeli z města a zamířili směrem ke zbohatlické čtvrti, začalo se mi honit hlavou, že nečekaná návštěva možná nebyl nejlepší z mých nápadů. Podezření narůstalo, když jsme projeli okolo několika bezpečnostních stanovišť, ale nikdo se neodvážil zastavit auto Zavalů. Sama ta skutečnost však jasně naznačovala, že si tu na bezpečnost skutečně potrpí. Nyní jsme stáli před obrovitánskou železnou bránou dost velikou na to, aby se z ní vyrobily koleje táhnoucí se do úctyhodné vzdálenosti. Pochopil jsem, že mám před sebou ještě dlouhou cestu, než si zvyknu na své nové společenské postavení. Například by mi má vnitřní zoo nikdy nedovolila vyhodit nechutnou částku za to, abych si v reálu postavil kopii anhurského paláce. Pokud by proti tomu nic nenamítali, musel bych je s křikem nakopat.

Jeden z našich bodyguardů přistoupil k dobře skryté budce a stiskl tlačítko. Po chvíli odpověděl ženský hlas. „Předměstská rezidence Vecchi. Jak vám mohu pomoci?“

„Dobrý večer!“ přistoupila Stacey k interkomu. „Jmenuji se Anastasia Zavalová. Ráda bych si promluvila s majiteli. Bylo by to možné?“

„Dejte mi prosím minutku, zeptám se.“ Jelikož nám nebylo přímo řečeno ne, někdo je jistě doma.

„Pojďte prosím dál,“ ozval se hlas z interkomu jen po necelých deseti sekundách. „Alexandr vás přijme.“

„Alexandr?“ podíval jsem se s tázavým pohledem na Stacey.

„Manžel,“ vysvětlila potichu a nastoupila zpět do auta. „Jeho profese není známá. Před několika lety získal cenu za nejlepší start-up roku. Jak asi vidíš, jeho start-upu se daří docela dobře.“

„To jo,“ vyšlo ze mě, když jsem si prohlížel sochy okolo cesty k domu.

„Vítejte v rezidenci Vecchi,“ pozdravil nás u hlavních dveří domu postarší, ale pozoruhodně čiperný majordomus. I přes svůj pokročilý věk se muž nesl s překvapivou sebejistotou. Na první pohled bylo jasné, že už nemá mnoho energie, ale přesto si její zbytky tak hlídal, až jeden nemohl neobdivovat jeho postoj a takt. Byly zde však i mínusy – při vší úctě k Vecchi je nastrojení majordoma tak, aby vypadal jako rádce císaře Malabaru, podle mého názoru už kapku přes čáru. Prostě to trochu přehnali.

Ani uvnitř nebyl palác nijak originální. Vlastně tu na mě vykouklo vše, co jsem znal již z Barliony. V jednu chvíli jsem se dokonce pokusil zjistit majordomovy vlastnosti, protože jsem měl dojem, že by se mohli pokusit do reálného světa přenést i tuhle herní mechaniku. Můj pokus byl neúspěšný – starý muž neměl žádné vlastnosti. Nebo jsem k nim jen neměl přístup.

„Anastasie, jaké nečekané překvapení.“

Přijal nás docela mladistvě vypadající muž v oválné pracovně, která v Barlioně sloužila jako komnata pro zasedání Rady císařství. Na první pohled bych mu hádal třicet, ale neměl jsem tušení, jak byl tento finanční magnát ve skutečnosti starý. Moderní medicína, peníze a touha vypadat mladě dokážou zázraky. Hlava, dvě paže, dvě nohy, nakrátko zastřižené vlasy… Z mého pohledu šlo o normálně vypadajícího člověka, jakých po městě potkáte mraky. Lišil se od nich snad jen svou fit postavou, jakou se obvykle honosí jen profesionální atleti. Byl jsem rád, že se Alexandr aspoň nezačal oblékat jako sám císař a na sobě měl jen obyčejný domácí oděv, na jehož zádech byl vyšitý černý čínský drak. Symbol? Emblém? Něco mi říkalo, že jsem stejný znak již někde viděl, ale zapomněl jsem, kde to bylo.

„Alexandře, omluvte prosím naši troufalost. Rozhodli jsme se vás přijít navštívit,“ usmála se Stacey a natáhla k muži ruku. Majitel hradu ji přijal a elegantně políbil. Teprve poté se podíval na mne.

„Daniel Mahan, pokud se nemýlím,“ podal mi ruku Alexandr. Potřásl jsem jí a jen stěží skrýval úsměv. Podle pevnosti stisku jsem mluvil se silnou a sebevědomou osobou. Dokonce mi byl sympatický. Charisma pána paláce nebylo cítit jen z jeho stisku, ale i z toho, že mu nevadí se v naší přítomnosti procházet jen v županu. Jednáme s aristokratem až do morku kostí. I kdyby tu chodil nahý, dokázal by vypadat noblesně.

„Čaj? Kávu? Džus?“ nabídl nám pan Vecchi, když vedle něj stanul starý majordomus. Prakticky okamžitě! Teď už je mi jasné, jak využívá svou energii. Má vlastní vnitřní motor! Potřebuji najít někoho, jako je on…

„… A proto jsem si myslela, že za všemi těmi problémy stojíte vy. Ze všech sil jsem se snažila vám uškodit, což mi tedy v tuto chvíli moc nepomáhá, ale hlavně kvůli tomu jsem přišla vyjádřit svou omluvu. Osobně a upřímně.“ Stacey dokončila svůj monolog sedíc na velikém pohodlném gauči.

„Tedy,“ vyslovil pomalu Alexandr a vypadl trochu zmateně. „Tohle… hmm… to je něco! Abych řekl pravdu, už jsem nějaký čas přemýšlel nad tím, proč mí obchodní partneři jeden za druhým odcházejí, ale nedokázal jsem objevit žádný důvod. Dělo se tak asi kvůli vám, že?“

Stacey nejednoznačně pokrčila rameny a usrkla aromatickou kávu.

„Ano, Anastasie, musím se přiznat, že jste mě velice překvapila. Šokovala. Je jen málo lidí, kteří by v sobě dokázali objevit dostatek sil a kuráže, aby za mnou přišli osobně a pověděli pravdu. Navíc jste to dokázala bez urážek a rovnou se omluvila. Kdyby byla Roxanna doma, jistě by nedokázala ovládnout emoce a rozplakala by se tu.“

„Ona tu není?“ zeptala se Stacey překvapeně.

„Je pryč kvůli nějakým obchodním záležitostem. Už je to celý měsíc, pokud si dobře vzpomínám. Ještě jeden měsíc bude nejspíš pryč. Doufám, že…“

„Už jsem si promluvila se všemi a požádala je, aby se vše vrátilo k normálu,“ usmála se Stacey, která pochopila, o co ji chce Alexandr požádat. „Jsem si jistá, že se ještě během tohoto týdne vše vyřeší. Pokud by byl nějaký problém, zavolejte nám. Naše číslo máte.“

Konverzace se hladce stočila k nákupům a prodejům a k otázkám ohledně Alexandrova webu, takže jsem se začal nudit. Bez urážky, ale tahle témata mě vůbec nezajímala.

„Mohu vám nabídnout prohlídku naší galerie?“ Asi po půl hodině, když jsem začal otevřeně zívat, přivolal majitel majordoma. Vypadalo to, že se ještě nechystá Stacey propustit domů a ani ona sama domů nespěchala. S Alexandrem si mohla pořádně popovídat.

Starý muž mě vedl širokým a dlouhým průchodem, který zastával roli místní galerie. Obdivoval jsem malby, kterých tu viselo požehnaně a byly rozděleny na velké, malé, hezké, temné – leckterá muzea by mohla domácím jejich sbírku závidět. Začal jsem přemýšlet nad tím, zda jde o originály či kopie… Vlastně by nebylo divné, kdyby to byly kopie. Alexandr jasně naznačil svůj sklon k imitacím.

„Zakladatelé Vecchi,“ promluvil starý muž a zastavil se u prvního obrazu. Muž a žena stáli vedle krbu oděni do starodávných kostýmů a usmívali se na mě. Alexandr – na obrázku stál on – byl vyobrazen velmi mužně. Pyšné držení těla, po boku mu visel rapír a jeho zamyšlený pohled mířil někam do neznáma. Malíři se podařilo věrně zachytit majestátnost a charisma pana Vecchi. Žena, tipuji ji na Roxannu, byla podobně…

V tu chvíli mě polil studený pot. Nervový systém zamrzl. Hlavou mi proletěly nejrůznější obrázky z minulosti a potom zůstala úplně prázdná. Stál jsem jako opařený a nemohl jsem odhlédnout od usmívající se ženy. Z obrázku se na mě nedíval nikdo jiný než jistá Marina.

Marina, která mě podvedla, nechala uvěznit a později se vrátila, aby mě mohla podvést znovu.

11. KAPITOLA

STVOŘITELOVO BŘÍMĚ

„Danieli, řeknu to ještě jednou – je to pitomost!“ Stacey se celou cestu domů snažila apelovat na můj zdravý rozum. Já jsem se ale nedal zviklat. Roxanna a Marina byla jedna a táž osoba. Alexander se mě snažil vyvést z omylu a dokonce nám ukázal nějaké fotografie a videa s Roxannou. Právě díky nim jsem si byl ještě jistější. Rozhodně šlo o ženu, která se toho osudného dne nabídla, že se mnou bude chodit. Alexandr se pokusil s Roxannou spojit, aby mi dokázal, že se mýlím, ale její telefon byl mimo síť. Jako tomu bylo nejspíš celý měsíc. To mě donutilo připomenout všem přítomným, co se stalo s takzvanou Marinou. Byla zpopelněna. Tato poznámka majitele paláce hodně znervóznila. Řekl, že jsem „zbabělý trouba“ a požádal nás, abychom opustili jeho sídlo a nikdy nás ani nenapadlo přijít znovu. Celý večer proto skončil neslavně a ten zmatek mi nešel z hlavy.sdot

„Stacey, já ti můžu dokázat, že to není pitomost!“ Napadla mě velice zajímavá myšlenka. „Otoč to! Musíme se vydat do kavárny Alventa!“

Kavárna Alventa bylo zařízení známé především v jistých úzkých kruzích. Právě sem přichází vyhořelí hráči Barliony a snaží se ukončit svou závislost na hře. Dalo se zde domluvit tajné setkání dvou lidí. I kdyby vás sledovali špehové, nedokázali by zjistit, o čem hovoříte. Navíc šlo o neoficiální velitelství freelancerů.

„Mahane, Anastario.“ Obří barman na nás kývl, jako bychom byli dlouholetí štamgasti. I přes pozdní hodinu byla kavárna plná. Herní život v Barlioně ovlivnil i tento koutek reality. Když jsme vešli, zaslechl jsem, jak někdo překvapeně šeptá: „Hele! To je Mahan a Anastaria! Co tu chtějí?“ Nikdo nám však nezastoupil cestu ani se s námi nedal do řeči. Tady se něco takového prostě nedělalo.

Barman držel v rukou utěrku a automaticky leštil sklenice. Jeho kamenný výraz by mohl jednomu naznačit, že si přemýšlí nad svými záležitostmi, ale zradily ho oči. Jeho pohled těkal po celé kavárně, zjišťoval, co se děje a zda kavárně nehrozí nebezpečí. Barmana jsem neznal, protože jsem do kavárny už spoustu měsíců nechodil, ale bylo mi jasné, že tohle místo si člověk nevyslouží bez dobrého důvodu.

„Rád bych zorganizoval turnaj v pokeru. Potřebuji další hráče. Vše podle pravidel.“ Tento výrok by se dal volně přeložit jako: „Mám práci. Potřebuji freelancery. Nejde o nic nelegálního.“

„Proč by se hráč, který hraje rád sám, najednou nechal zastoupit někým jiným?“ zeptal se barman hlasitě a dál leštil sklenici.

„Potřebuji nezávislé lidi. Výsledek turnaje může být neočekávaný a moje společnice by mi nemusela uvěřit. Chci všem naprosto jasně ukázat, že hra probíhala férově a přesně podle pravidel.“

„Budete ke hře používat barlionský balíček?“ Barman se zamračil a poprvé během naší diskuze se na jeho tváři objevila nějaká emoce. Po světě chodila spousta horkých hlav, které byly ochotné riskovat vše jen proto, aby mohli hacknout Barlionu. Pro ty však v této kavárně nebylo místo. Alventa si zakládala na své reputaci.

„Ne, klasický balíček. Žádná Barliona ani jiná tematika.“

„Cat!“ vyštěkl najednou barman dost hlasitě, aby ho slyšela celá kavárna. „Odveď hosty do herního pokoje! Připravíme turnaj!“

Policie o Alventě samozřejmě věděla, ale snažila se nezasahovat do místních operací. Freelanceři jsou stejně jako soukromá očka užiteční lidé. Získávání dat, ztracená hesla, informace, hledání chyb – často byli používáni pro legální a ještě častěji pro nelegální metody. Velké ryby, které byly namočené ve špinavostech a velkých obchodech, se v kavárně nevyskytovaly, ale nikomu tu ani nechyběly.

„Dane, já vůbec nechápu, proč jsme přišli právě sem,“ promluvila ke mně Stacey, když jsme se usadili u pokerového stolu. „Co se snažíš dokázat?“

„Nechci nic dokázat. Něco ti předvedu,“ ušklíbl jsem se, ale pod stolem jsem měl dlaně sevřené v pěst. Šance, že hledaná data ještě existují, je přibližně 50 %. Prostě je buď někdo vymazal, nebo ne. Celý průzkum jsem mohl vést sám, mám na to dost zkušeností i schopností, ale nechci, aby Stacey měla důvod o mně pochybovat. Jakmile uvidí výsledek, hned mi uvěří.

„Dobrý den, panstvo!“ Dveře se otevřely. Do pokoje vešlo pět lidí a skupinu hráčů uzavíral krupiér. Měli masky, ale i přesto jsem dva okamžitě poznal. Už jsem s nimi kdysi jednal. Zbylé tři jsem nepoznával, ale nepochyboval jsem, že šlo o kompetentní jedince. Barman dovnitř nepouštěl kdejakého pobudu z ulice. Na podobné akce se dostali jen osvědčení lidé s doporučením.

„Vložte sázky,“ spustil krupiér. „Mahan je na velkém blindu. Anastaria na malém. Posaďte se, pánové.“

Všichni si sedli na připravené židle a „hra“ se rozjela.

„Situace se má tak,“ promluvil jsem a zahodil karty. „Před osmnácti měsíci se pořádal kurz pro freelancery. Jistě jste se ho také účastnili. Hledám jakékoli informace o dívce, která tehdy seděla vedle mě. Kdo to je, odkud pochází, jak se na kurz dostala a proč. Nejdůležitější důkaz by byla videa a fotografie z toho konkrétního kurzu. Jsem si jistý, že se tato data ukládají po dobu tří let, takže byste s pátráním neměli mít velké problémy. Jsem ochotný zaplatit dvojnásobek obvyklé částky. Potřebuji se to dozvědět co nejdříve.“

„Kvůli čemu to chceš vědět, Danieli?“ zeptala se jedna z masek. Poznal jsem ji – před několika lety jsme spolu chvíli chodili, ale nic z toho nevzešlo.

„Předpokládám, že ta konkrétní dívka, která se mi představila jako Marina, není nikdo jiný než…“

„Nejdřív bychom ji měli najít,“ přerušila mě Anastaria a vhodila několik žetonů do banku. „Zvyšuji. A dodávám, že potřebujeme celý seznam všech účastnic. Zajímají nás pouze ženy. Ke každé z nich dodejte dokumentaci a fotku. Sami sebe můžete vynechat.“ Stacey se otočila k zamaskované dívce: „Vy jste tam byla, že ano?“

„Sestavit list účastnic, dodat fotku a informace o každé z nich a video ze semináře,“ odpověděla dívka bez zaváhání. „Něco dalšího?“

„Ne. Kdo bude nejrychlejší, dostane zaplaceno trojnásobek obvyklé taxy. Všem ostatním zaplatíme obvyklou sumu.“

„Takže všichni dostanou zaplaceno?“

„Ano. Potřebuji co nejvíc informací.“

„Do kdy?“

„Včera bylo pozdě,“ usmál jsem se. „Čím dřív, tím líp. Nejpozději však do 24 hodin.“

„Souhlasím s podmínkami,“ pronesla jedna z neznámých masek a posunula všechny žetony do středu stolu. Pro něj hra skončila. „All in!“

„Dorovnávám,“ ozvalo se ze všech sedadel. „Zařídíme to.“

Hra skončila. Krupiér nám pomohl připravit smlouvu na zprostředkování služeb, ve které jsem přijal veškerou odpovědnost za jakýkoli nelegální čin, který najatí lidé způsobí. Potom jsem převedl požadovanou částku na účet kavárny a předal kontakt, kam mají být získané informace zaslány. Domů jsem se vydal s úsměvem na tváři, ale Stacey šla o krok za mnou bez jediného slova. Nepromluvila až do chvíle, kdy jsme vešli do bytu. Umyli jsme se, lehli si do postele a teprve tehdy se ke mně otočila a řekla:

„Předpokládejme – opravdu mám na mysli jen předpoklad – že máš pravdu. Pokud si dobře vzpomínám, zmínil jsi, že jsi hledal informace o Marině už po sázce. Dokonce jsi něco objevil. Jak je možné, že sis tehdy nevšiml podobnosti mezi obyčejnou programátorkou a nejznámější ženou nejen v našem městě, ale v celém regionu?“

„Nehledal jsem informace o konkrétním člověku,“ vysvětloval jsem a uvědomil si, že musím mluvit naprosto otevřeně. „Potřeboval jsem informace o Marinině vzdělání a kurzech, kterých se účastnila. Vůbec mě nenapadlo porovnávat její vzhled s celebritami. Celebrity mě navíc nikdy nezajímaly. Stačily mi tvoje plakáty. Tys byla moje celebrita.“

„Neměň téma.“

„Stacey, řeknu to ještě jednou – nejde o to, že by mi Roxanna a Marina prostě připadaly nápadně podobné. Jsem skálopevně přesvědčený, že je to jedna a tatáž žena. Je to… jako ve hře, když na mě předtucha křičí, abych něco udělal.“

„A co křičí teď?“

„Že to musím zjistit a pochopit co, proč a jak. Chápeš, že pokud mám pravdu, Donotpunnikova konspirace sahá mnohem hlouběji, než si všichni mysleli? Proč by se do toho zaplétala Roxanna? Proč by měla nejbohatší žena světa riskovat vše kvůli nějakým drobným navíc? Riskovala by své postavení, své jméno, svobodu… Celý svůj život by dala všanc, když se nad tím zamyslíš! Vzpomeň si, co říkal Alex: Marinu nikdy neobjevili. Našli jen hromádku popela, který po ní zbyl.“

„Moc tomu nerozumím,“ zamračila se Stacey. „Kam tím míříš?“

„To je něco!“ vzrušením jsem se na posteli posadil. „Já už přesně vím, co se stalo! Marina existuje! Nebo spíš existovala!“

„Děsíš mě, Dane.“

„Podívej! Řekněme, že skutečně žila freelancerka jménem Marina, která se specializovala na chyby hry. Nějaká stará, vrásčitá, jednonohá, tlustá bába, která není schopná pohybu bez pomoci. Před rokem a půl se měla účastnit kurzu, ale místo ní se tam objevila Roxanna. Přihlásila se ale pod Marininým jménem. Pokud mám pravdu, a to by v tom byl čert, jestli to tak není, měli bychom dostat moc zajímavé výsledky. Freelanceři vykopou informace o skutečné Marině; kdo to je a odkud pochází. Pokud objeví i video, zjistíme, že se žádná Marina odpovídající popisu kurzu neúčastnila. Bude tam ale Roxanna!“

„Moc ses díval na animáky,“ ušklíbla se Stacey trochu nejistě, ale já jsem byl v ráži.

„Alex hledal Marinu a opravdu ji našel! V Barlioně všichni Roxannu znali jako Miridu, takže… Stacey!“ rozzářily se mi oči. „Musíme navštívit Hellfira a Donotpunnika. Ti ji viděli i v reálu! Ukážeme jim fotku Roxanny a zeptáme se jich, jestli ji poznávají! Jsem si jistý, že nám Alex dokáže zajistit propustky!“

„Zapomněl jsi snad, že právě teď platíš v Barlioně za odpadlíka?“

„K čertu s reputací! A to myslím vážně. Měl jsem ji, ztratil jsem ji, tak co. Vždyť je to jen hra!“

„Dane, zapomeň na slovo hra,“ posadila se Stacey. „Pro tebe je Barliona práce. Díky ní žiješ a uživíš i rodinu. Máš klan, který ti vydělává stabilní příjem. Reputace jeho vlastníka znamená hodně.“

„Na tom nesejde. Až mi nainstalují kapsli, udělám z tebe hlavu klanu. Mezitím si poradím s Geranikou a Karmadontem. Něco mi říká, že pokud se dostanu až k jádru celé záležitosti, skončím buď úplně na dně, a tam teď vlastně jsem, nebo získám neskutečné bonusy. Zítra bude klan tvůj.“

„K čertu s tím! Ze mě rozhodně šéfa klanu dělat nebudeš,“ ušklíbla se Stacey. „Jdu s tebou. To si vážně myslíš, že nechám tebe a Plinta, abyste si užívali sami? To určitě!“

„Hej, to je moje hláška…“

„Milý Dane, měl by sis na to zvykat – odteď jsme spolu v nemoci i ve zdraví. Takže tě rozhodně nenechám jít samotného, nepočítej s tím. Nech šéfování klanu Fleitě.“

„Komu?“ málem jsem vyskočil překvapením.

„Fleitě Prosincové alias Julii Prusnicové. Dohodu připravím já sama, nemusíš se bát,“ Stacey se na chvíli odmlčela, pozorovala mou reakci a pak se zasmála: „Našla jsem všechno, co se o ní dá zjistit. Vážně se není čeho bát. Studuje ekonomku, má přítele – teda měla přítele, teď je sama a tráví všechen čas ve hře, aby si zvykla na svou novou rasu. Vypadá to, že se Korporace rozhodla zaměřit se na ni a počítají s její účastí v několika nových scénářích. Nebojí se odpovědnosti, je inteligentní a i přes svoji náladovost ví, jak jednat zodpovědně. Bude skvělá velitelka, věř mi. Chceš, abych si s ní promluvila sama?“

„Hmm… no…“ odpověděl jsem překvapeně a zíral do Staceyiných oříškových očí. Po setmění byly tak tmavé, že jsem jejich barvu skoro nerozeznal. Dvě hluboké a temné studánky schopné zpracovat mysl kohokoli, kdo jim zkříží cestu. A v tomhle případě jsem to byl já.

„Tak dohodnuto,“ usmála se Stacey a v očích jí zajiskřilo. „Zítra se zastavím u Geraniky a požádám ho, zda bych se mohla přidat do vašeho týmu. Však už to dovolil Plintovi.“

„I Plinto přišel o veškerou reputaci,“ snažil jsem se ji odradit, ale Stacey si stála za svým.

„Drahoušku, vzpomeň si na Temný hvozd. Pamatuju si, co jsi provedl a jaké bonusy jsi získal na úplném konci. Nechce se mi ani trochu uvěřit, že by tě Korporace skutečně připravila o všechno, co sis tak tvrdě vydobyl. A já chci být jedna z těch, co ty bonusy dostanou. Proto jdu s tebou. Máš snad nějaké otázky nebo námitky? Ne? Výborně. Pojď ke mně…“

Technici dorazili brzy ráno. Korporátní profesionalismus jim nedovoloval vyslovit nahlas to, co jsme si mohli přečíst z jejich tváří. Výraz „párek tupých opic“ jistě patřil spíš k mírnějším pojmenováním. Mou kapsli přisunuli až ke stěně. Síťové kabely provedli přímo do zmíněné zdi a my jsme podepsali další dokumenty o odpovědnosti za škody na vybavení. Mrzuté hosty jsme vyprovodili, ale ještě před připojením do Barliony jsem se rozhodl zkontrolovat poštu.

Od: Vedení kavárny Alventa

Pro: Daniela Mahana

Danieli, v příloze naleznete výsledky jednoho z účastníků vašeho turnaje. Platba byla provedena. Těšíme se na další spolupráci.

S pozdravem,

kavárna Alventa.

„Stacey, pojď sem,“ usmál jsem se, když jsem si pročítal dokumenty o jednatřicetileté Marině Corvus. Malinko jsem se zmýlil – nebyla tlustá. Právě naopak, byla hodně přitažlivá. Modré oči, nos trošku pršák a vlnité hnědé vlasy. Jediný problém bylo to, že se tato žena ani trochu nepodobala Marině, se kterou jsem mluvil v kurzu.

„Právě tahle Marina je teď jenom hromádka popela,“ začal jsem vysvětlovat Stacey a procházet data. „Podívej, oficiální video z kurzu je smazané. Už neexistuje! I když se všechna videa mají tři roky archivovat, někdo s přístupem k velkému množství peněž nechal video smazat. Ale jak oba víme, Cat se účastnila stejného kurzu jako já. Má vlastní video, na kterém je vidět… Voilà! Stacey, představuji ti Marinu, která mě podvedla a nechala uvěznit. Teď mi, drahoušku, řekni, jestli si pořád myslíš, že jsem blázen?“

„Co to sak–“ zašeptala Stacey šokovaně, zavřela oči a zaklela ještě hůř. Měl jsem pravdu jako nikdy dřív – na videu vedle mě seděla a poctivě do bloku zapisovala citaci dalšího zákona právě Roxanna Vecchi.

„Musíme za Hellfirem,“ zavrčela mezi zuby Stacey o minutu později. „Dokážeš to zařídit?“

„Zkusme to,“ kývl jsem a vytočil číslo Korporace. „Spojte mě s Alexem Hermanem…“

„Co vám mám říct…“ zamnul si Alex bradu a smutně se zahleděl do zdi. Trvalo mi deset minut, než jsem se přes stovku manažerů a asistentů viceprezidentů dovolal Alexovi a ten, když si vyslechl mé závěry, se rozhodl k nám hned přijet. Alexova tvář postupně sinala, jak si pročítal přichystané dokumenty. Než k nám dojel, dorazily mailem informace od zbylých čtyř freelancerů. „Kdykoli se něco zdá jasné a nezpochybnitelné, přijde Mahan a všechno postaví na hlavu. Kde ses to naučil? Nebo ses s tím už narodil?“

Nečekal na mou odpověď a pokračoval dál.

„Především – nikomu ani slovo o tvém podezření. Ano, Mahane, je to jen podezření! Dokud nebudeš mít v rukou důkaz o opaku, Roxanna je nevinná. Promluvíme si s Alexandrem. Přijmeme dokumenty a… Sakra! Proč se chcete sejít s Donotpunnikem?“

„Abych se ujistil, že…“ spustil jsem, ale Alex mi skočil do řeči.

„Znovu říkám, že ten případ patří do naší jurisdikce. Setkání s Donotpunnikem nebo s Hellfirem může vyšetřování poškodit. Pokud máš skutečně pravdu a Mari… tedy Roxanna je naživu, hovor s Donotpunnikem nepřinese nic dobrého. Ona určitě kolem svých lidí pořád čenichá. Nemůžu ti to dovolit.“

„Clutzere,“ neočekávaně, dokonce i pro mě, jsem Alexe oslovil jeho barlionským jménem a tím ho polekal, jako by viděl, tedy vlastně slyšel, ducha. „Musím se s Donotpunnikem sejít. Nemám tušení proč, ale je to nutné. Zařiď to… prosím.“

Náš byt se znovu ponořil do ticha, jen v něm tentokrát seděli tři lidé. Dva z nich hleděli přímo na mne a usilovně nad něčím přemýšleli. Alex si konečně zhluboka povzdechl, jako by byl pod velkým tlakem, a prohlásil:

„Zítra se můžeš setkat s Donotpunnikem. Danieli… víš, strávil jsem dlouhou dobou studováním programátorského kódu, který se týká tvé šamanské předtuchy. No, a… on prostě neexistuje. Předtuchy jsou čistě a jednoduše jen tvé. Šestý smysl. Třetí oko. Říkej si tomu, jak chceš. Zařídím setkání, ale trvám na tom, abys před nikým nezmiňoval jméno Roxanny. Je to vážně důležité.“

Pozor všichni! Všichni! VŠICHNI!

První kalragonský turnaj mezi klany začíná právě dnes!

Čelte nejlepším hráčům Barliony! Kromě tří císařství (ano, čtete správně, tří!) se turnaje zúčastní také zástupci všech barlionských kontinentů.

Přivítejte naše hosty!

Staňte se nejlepšími z nejlepších!

Oznámení o začátku turnaje vyplnilo můj výhled a odmítalo se nechat odhodit stranou. Musel jsem si ho celé přečíst. Jakmile se systém ujistil, že jsem dočetl až do konce, rozpustilo se oznámení jako mlha. Rozhlédl jsem se po okolí a zašklebil se – knihovna už byla opravená. Nezbyla jakákoli známka toho, že by ji někdo nedávno zničil vyrobením Karmadontovy šachovnice.

„Ach! Že by se zhouba všeho živého rozhodla probudit se ze své dřímoty?“ ozval se vedle mě Geranikův sarkastický hlas. „Trvalo ti to dost dlouho.“

„Vidím, že se knihovnu již podařilo opravit,“ ignoroval jsem Geranikovo popíchnutí a prohlížel nejbližší police. „Bylo to náročné?“

„Duch Barliony ti věnoval tři teleportace,“ pokračoval Geranika. Naše konverzace mi připomínala rozmluvu dvou hluchých – mluví oba, ale neposlouchá ani jeden. „Okamžitě budeš přenesen do Altamedy, odtud do Pryku a pak zpět. Víš, Mahane, docela by mě zajímalo, čím si zasluhuješ takovou pozornost. Zaprodal jsi svou duši?“

„Ptáš se, co proti mně mají všechna císařství?“ rozhodl jsem se hrát jeho hru, ale k mému překvapení Geranika odpověděl:

„Všechna ne. Jen Kartoss a Malabar. Stíny ani v nejmenším nezajímá, jakou hrozbou bys mohl být pro pilíře našeho světa.“

Podíval jsem se tázavě na Geraniku a on při pohledu na můj výraz vybuchl smíchy.

„Ty nemáš nejmenší představu, o čem mluvím, že ne? Dostaneš-li se do hrobky, získáš spoustu nežádoucích informací, které si císař a Temný lord přejí udržet v tajnosti. Proto dostal každý svobodný občan úkol, aby ti nedovolili tajemství vynést na světlo. Využívají je jako stádo ovcí, které se točí před bránou a nikoho nepustí do vesnice. Ačkoli to je vlastně jediný způsob, jak lze svobodné občany použít. Ovce bez mozku.“

„Jedna taková ovce ukradla tvé žezlo,“ připomněl jsem Geranikovi jednu epizodku z naší společné historie. Nikdy není příjemné, když NPC uráží hráče.

„A přinutila mne k dohodě,“ souhlasil a nehnul ani brvou. „Můžeš k tomu přidat, že ta samá ovce mě zbavila nesmrtelnosti, když mě probodla rohem jednorožce. Ale to je už minulost. Ty a já obýváme přítomnost, ve které jsi hrozbou pro řád celého světa. Být to na mně, milerád ti pomůžu, ale… No, není to dovoleno. Císař a Temný lord se dohodli se samotnou Barlionou. A Barliona přijala jejich podmínky.“

„Proč?“ zeptal jsem se zmateně. „Co se stane, když se dostanu do hrobky?“

„Řeknu to asi tak – nevzejde z toho nic moc dobrého,“ zazněl zpoza mě chraptivý hlas. Otočil jsem se. Muž a ork. Starý muž a… zelený ork. Zabalení do potrhaných a ušpiněných šedých hadrů, k jakým se uchylují především bezdomovci. Vypadali nemístně dokonce i v Geranikově spartánsky zařízeném paláci. Uvědomil jsem si, že hledím do dvou párů bílých očí, které postupem času ztratily svou barvu. Znervózněl jsem a přinutil jsem se přečíst popisky nově příchozích. Bylo by hezké vědět, s kým jednám.

Darius (člověk, level 1 000).

Critchet (ork, level 1 000).

Zavrtěl jsem zmateně hlavou a snažil se rozptýlit zmatek. To prostě není možné! Barliona se zbláznila! Raději jsem však ještě podíval na Geranikovy vlastnosti.

Geranika (člověk, level 1 000), Pán stínů, Stínový Zvěstovatel, Ochránce města Narlak.

Ne, všechno vypadalo v pořádku. Co jsou tedy zač tihle dva? V celé Barlioně existuje asi tucet NPC s levelem 1 000 – císaři, bohové a jim podobní, například nejvyšší elementálové a klíčová NPC jako Renox. A to je vše! Na seznamu není místo pro žádné Darie a Critchety!

„Hrobka je vlastně podružná záležitost,“ pokračoval Darius a se zapraskáním kostí se uvelebil v křesle. Ruce NPC se nápadně třásly, když odkládal hůl. Podíval jsem se na orka a zamračil jsem se – teprve teď jsem si všiml, že i on mele z posledního. Třásly se mu nohy a jeho obličej se kroutil bolestí – ork sice trpěl, ale zůstal stát. Opíral se o berli, ale stál, jako by chtěl všem dokázat, že má ještě dost sil – rozhodně daleko víc než člověk. Sakra! Ti staří páprdové se rozpadnou na kusy ještě dřív, než mi stihnou povědět něco zajímavého. Schválně jsem popadl židli, popotáhl ji blíž k orkovi a nabídl mu ji. Ork se posadil, vydechl úlevou a vděčně na mě pohlédl. Trvalo mi jen chvíli, než jsem pochopil, že jsem mu tím prokázal velkou službu.

„Představím vás, Mahane,“ stoupl si mezi muže Geranika. „Starý unavený ork je Critchet a starý unavený muž se jmenuje Darius. Chovej se k nim s úctou. Mají pro tebe pár otázek.“

Starci se zajímali o Laitův příběh, který jsem se dozvěděl v jeskyni. Především tu část, která zahrnovala alabastrový trůn. Obě NPC začala diskutovat o možnostech zablokování vylétajících stínů před samotným Pánem stínů. Tipoval jsem, že jde jen o další pokus vývojářů, jak zamotat hlavy hráčům kráčejícím po cestě stínů. Proto jsem jim přesně sdělil všechno, co jsem se v jeskyni dozvěděl, a nevynechal jsem jediný detail.

„V tom případě musíme předpokládat, že se poušť objevila ve chvíli, kdy se Karmadont zmocnil krystalu,“ shrnul Darius můj příběh záhadnými slovy. Když si všiml výrazu mé tváře, jal se vysvětlovat: „Účinek trůnu původně zablokoval sám Stvořitel. Po něm krystal. Ve chvíli, kdy Karmadont Ergreis odnesl, blokoval účinek trůnu na Barlionu jen Lait díky síle, která mu byla svěřena. To však nestačilo, a proto se okolo jeskyně, kde jsi zabil fantomy, vytvořila poušť. Nic v ní dlouho nepřežije.“

„Možná vám položím hloupou otázku, ale co jste vlastně zač?“ rozhodl jsem se přijít věcem na kloub. „Proč vás trůn tak zajímá? A proč se na něj nezeptáte jeho vlastníka? Vždyť stojí přímo před vámi a hloupě se culí. Vsadím se, že ví daleko víc než já o tom, co se ve skutečnosti děje.“

„Ha, kdo jsme, co jsme, jak jsme…“ zamumlal si ork pro sebe. „Už jsme ti to řekli. Jsme jen dva staří tvorové, kteří mají svůj vlastní cíl. A co se tebe týká, je čas se vrátit do Altamedy. Musíš se zúčastnit zahajovací ceremonie turnaje!“

Ork ke mně nečekaně rychle natáhl ruku a já jsem se najednou ocitl ve vzduchu. Nebo se ode mě spíš vzdálila podlaha, aniž bych cítil jakýkoli pohyb. Pokud bych zavřel oči, mohl bych si živě představovat, že na ní stále stojím. Jakmile je však otevřu… ach, ta hrůza! Starý muž napodobil svého druha a přímo pode mnou se objevil zářící smaragdově zelený portál. Co to má jako být? Tohle se v Barlioně přece nestává! Portály bývají modré, bílé nebo červené (ale to jen v extrémních situacích)! Zelené portály neexistují!

Ork znovu rychle pohnul paží a neviditelná podlaha pod mýma nohama zmizela. Do portálu jsem spadl jako olympijský skokan do vody: ladně, bez šplouchnutí a s líbivou piruetou během letu.

„Pane! Už je zase po nich!“ zakvičel Viltrius žalostně a v rukou držel ztuhlého hobgoblina. Portál mě vyplivl přímo v hlavním sále Altamedy a přitom zneutralizoval hobgobliny. Geranika ani dvojice gerontů neměli pochopení pro obranné prostředky mého hradu.

„Viltrie, dávám ti den, abys vymyslel efektivní obranu proti zablokování teleportace nezvaných hostů do našeho hradu,“ zasyčel jsem na shrbeného majordoma. „Pokud je třeba najmout něco mocnějšího než hobgobliny, najmi to. Jestli je nutné hobgoblinům zvýšit level, zvyš ho. Jestli se musíš dohodnout s ochráncem, dohodni to! Už mě unavuje, že do mého hradu může kdokoli vejít, jak se mu zamane. Nebo si mám najít jiného majordoma, který bude schopen vyřešit tenhle problém?“

I přes zelenou kůži Viltrius najednou zbělel jako křída, zapištěl něco o tom, že problém okamžitě vyřeší, a zmizel. Zhroutil jsem se do svého houpajícího se trůnu a zanadával. Co se to se mnou děje? Takhle vyjet na nebohé NPC, které mi věrně a upřímně slouží… Potřeboval jsem ale upustit trochu páry. Vždyť nejsem z kamene! V realitě mě čeká dost velká nepříjemnost a v Barlioně si vývojáři vymysleli úplně jinou nepříjemnost, v níž hraju roli hlavního záporáka. K tomu všemu je Stacey těhotná a já nemám představu, co bych měl dělat… Sakra!

„Mahane, je fajn tě taky někdy potkat v hradu!“ vlomil se do hlavního sálu Gnum Zlomyslný. „Mám hotovo! Kdy to budeš chtít otestovat?“

„Co máš hotovo?“ Nechápal jsem, co se vlastně děje, protože jsem se stále utápěl v záchvatu misantropie.

„Co tím myslíš?“ Gnum se na mě podíval s neskrývaným překvapením a dalo by se říci až v šoku. „No přece letadlo! Vždyť jsi přišel, aby ses na něj podíval! Říkal jsem ti, že ho budu mít do týdne hotové – no a dokončení trvalo jen pár dnů! Pojď se na něj kouknout – jsem jako tvůj osobní šílený vědec! Pro spuštění pohonné jednotky bylo potřeba čtyřicet kusů azarkitu, který je výbušný asi jako moje žena během těhotenství. Šance na jeho vyrobení je přibližně jedna ku pěti stům a spotřebuje se na něj tolik surovin, že se na mě tvůj goblin začal ošklivě dívat. A pak bum! Pár změn tady, několik přitáhnutí tamhle, jedna úprava alchymistického procesu a získal jsem všechen potřebný azarkit! Konec vysedávání! Pojď ho otestovat!“

Reflexivně jsem otevřel zvěstovatelský Skok a do tabulky pro vložení souřadnic vepsal souřadnice dílny. To jako předpokládal, že tam dojdu po svých? Barliona však pro mě měla přichystané překvapení – Skok se nekonal.

Z důvodu scénáře Stvořitelovo břímě nemáte možnost používat schopnost Skok.

„No tak, Mahane! Proč pořád sedíš?“ Gnum ode mě odmítal odejít a doslova mě tahal z křesla. „Vždyť se nemůžeš teleportovat, tak přestaň obtěžovat teleportační systém. Ne znamená ne! Musíš jít po svých, mon ami. Tak vstávej a pojď!“

Když jsme vyšli na otevřené prostranství, proměnil jsem se do dračí podoby a několikrát máchl křídly. Překvapení číslo dvě – nemůžu létat. Neměl jsem však v plánu se jen tak vzdát. Proto jsem požádal Gnuma, aby přivolal svého gryfa, vylezl jsem mu na záda a konalo se překvapení číslo tři – pták kvičel, máchal křídly, ale nedokázal se odlepit ani na centimetr od země.

„Už jsi skončil?“ K mému překvapení Gnum v naprostém klidu čekal, než otestuju všechny možné způsoby. „Neumíš snad číst? Jsi nepřítel číslo jedna a tak dál. Není ti dovoleno létat.“

Pak se Gnum maniakálně zasmál a dodal: „Aspoň ne způsobem, jak létají všichni ostatní.“

Nezbývalo než se vydat za gnómem, protože ten neplánoval vysvětlit důvod svého smíchu. Odpověděl mi jen na půl úst: „Však uvidíš sám.“ Gnum udával trasu směrem k dílně, ale zastavil se u prázdných výklenků, zavrtěl hlavou a zasyčel.

„Vidím, že je tu ještě hodně práce,“ pronesl Gnum a zastavil se poblíž další holé zdi. Otočil se ke mně a zeptal se: „Kdy se hodláš zaměřit na vylepšení hradu? Šestadvacátá úroveň byla působivá možná tak loni. Slyšel jsem, že Fénix má už skoro třicátou úroveň! Měli bychom na ně shodit pár bomb! Dokonce jsem objevil recept na jejich výrobu! Zatím jich nemám k dispozici moc, ale oba víme, že recept je tou nejdůležitější částí!“

„Gnume, občas se bojím si představit, co se ti honí hlavou,“ odpověděl jsem popravdě. „Stovky divně propojených vět, které…“

„Které se poskládají do dokonalého fraktálu – tedy… tedy pokud se ignoruje každodenní balast!“ odpověděl rychle gnóm. „Já ti prostě musím všechno vysvětlovat… No, to nevadí, bude na to čas později. Teď si musíme pospíšit. Jen pojď, ukážu ti svého vrabčáčka. Vždyť potřebuješ nějak cestovat po Barlioně, nebo ne?“

Ve chvíli, kdy jsme došli do dílny, už nikdo z nás nemluvil. Gnómova poslední věta poškádlila mou zvědavost do té míry, že jsem se neodvážil dál pokoušet osud tím, že bych vynálezce otravoval zbytečným hovorem. Co když se naštve a odmítne mi ukázat –

„Ta-dá!“ zakřičel Gnum triumfálně, když rozrazil velké dveře dílny. „Miluj ji a starej se o ni. Gnumova chrabrost – létající obří delfínoliheň. Zkráceně: LOD! Ne, není to úplně dokonalá zkratka, ale vymyslel jsem ji sám!“ dodal Gnum hrdě. V tu chvíli létající sukuby stáhly obrovské bílé plátno ukrývající vzducholoď.

Ne, tohle není vzducholoď…

Létající monstrum!

Když jsem loď naposledy spatřil, byla zakryta podpěrnými trámy a nedokázal jsem plně odhadnout velikost Gnumovy chrabrosti či pošetilosti. Nyní jsem šokovaně hleděl na obrovskou ocelovou chobotnici a netušil jsem, jestli se mám radovat, nebo brečet. Tělo chobotnice se skládalo ze tří kruhových palub, nad nimiž se jako ocelová kupole tyčilo deset chapadel. Podobná chapadla vycházela i z boku lodi, čímž loď připomínala delfínoliheň. Zde ale podobnosti končily. Měl bych Gnumovi říct, aby se přejmenoval na Frankensteina!

„Poletí to?“ zeptal jsem se a přistoupil blíž.

„Nastup si!“ Gnum se chtěl znovu rozčílit, ale rozmyslel si to a raději mě pozval na palubu. „Jen se drž. Něco uvidíš!“ Přišel čas otestovat citlivost Barliony. Technicky vzato se nejednalo o způsob cestování – prostě se jen část Barliony vznesla do oblak. Proto bych neměl mít zakázáno na monstru letět.

Vyšplhal jsem se nahoru po točitém schodišti. Podle Gnuma všichni ostatní hráči musí na palubu přiletět nebo se teleportovat, ale schodiště je připraveno čistě pro mě. To abych prý nezapomněl na krušné začátky.

Netušil jsem, co tím Gnum myslí, ale vyšel jsem až na palubu. Průměr středové paluby byl tak veliký, že jsem se podíval po dveřích. Bylo jasné, že nemáme šanci jimi proletět.

„Gnume, nepřijde ti, že je vchod na tu loď příliš malý?“ zeptal jsem se gnóma, který si mezitím na oči nasadil staré letecké brýle.

„Vchod?“ zamračil se a pak se usmál. „Potřebujeme snad vchod? Tahle kráska si letí, kudy si zamane!“

Váš hrad byl poničen…

Systém mi oznámil, že jsou všechny naše činy monitorovány a posuzovány. Možná mi novinku oznámil jen pro případ, že bych si náhodou nevšiml, jak Gnum právě prorazil obrovskou díru do střechy dílny. Další výdaje… Na opravu budov bylo nutné použít císařský kámen a ten byl nekřesťansky drahý. Měl bych zvážit prodej ledviny… Střecha a zdi se zhroutily dovnitř dílny a zasypaly nejrůznější vybavení. Lodi se však podařilo vyletět bez poškození. Chapadla tvořící kupoli zastávala funkci ochranného silového pole, které LOD chránilo. Pomalu jsme stoupali a okénkem jsem spatřil Viltria, jak s otevřenou pusou ohromeně zírá na pobořenou dílnu a počítá cenu oprav. Na goblina jsem ale brzy zapomněl. Cítil jsem se triumfálně. Mohl jsem letět! Navzdory všemu!

„Není ti dovoleno létat, teleportovat se nebo používat létající tvory,“ vysvětlil Gnum. „LOD ale není létající tvor… Jde o normální plavidlo, které… A hele! Máme hosty.“

Do vzduchu okolo nás vyletěla přibližně stovka gryfů a obklopila nás ze všech stran. Jelikož jsme stále letěli nad pozemkem hradu, hráči se nemohli přiblížit úplně na dosah, ale poletovali na hranici Altamedy. O chvíli později zasáhl naši LOD první blesk, pak další a následně jsme se ocitli jakoby ve středu cívky Nikoly Tesly, kterou spustilo sto lidí najednou.

„K čertu s nimi!“ Gnumův zamračený kukuč zmizel, jakmile zjistil stav po útocích. Loď neměla ani škrábnutí (na hráče uvnitř se nedalo přímo zaútočit). Silové pole fungovalo na jedničku.

„Teď jsem na řadě já,“ zamnul si Gnum ruce a zmáčkl tlačítko na virtuálním ovládacím panelu. Po celém obvodu lodě se otevřely střílny a odhalily velké množství balist. Zamračil jsem se – místo klasické munice, jako jsou třeba šípy nebo kopí, byly balisty nabity normálními sítěmi. Jak nám pomohou sítě porazit tak velkou masu nepřátel?

„Hráče nemůžeme zranit přímo, že?“ usmál se gnóm a průzorem sledoval, jak jedna salva sítí proletěla skrz blesky směrem k hráčům. Cestou je to jen trochu ožehlo. Několik hráčů předpokládalo, že se dokážou dostat z dosahu sítí, pokud rychle odletí vzad nebo stranou. Ale sítě letěly rychleji. Navíc okolo nás poletovala velká spousta hráčů. Jedna věc je vznášet se a posílat blesky na cíl. Vyhnout se spoustě letících sítí je něco diametrálně odlišného.

Hráče jsme nezranili. To bylo zakázané. Ale stejně jako na LOD bylo možné útočit na gryfy. Sítě se zachytily do křídel gryfů a přinutily je spadnout na zem jako kameny upuštěné z výšky. Barliona má docela reálnou fyziku, proto pád ze sta metrů na tvrdou zem není ničím příjemným. Pár hráčů stihlo vyčarovat ochranou bublinu a náraz přežít, ale naprostou většinu hráčů, kteří létali okolo lodi, jsme poslali na dočasný odpočinek do jejich domovů. Kdo se jich prosil, aby na nás útočili?

„Ještě jednou?“ zakřičel Gnum do jakéhosi přístroje, který připomínal megafon. Okolo lodi zůstal ve vzduchu asi tucet hráčů na gryfech, kterým se podařilo uniknout sítím, a nyní se drželi v bezpečné vzdálenosti.

„Sleť s ní zpátky dolů,“ rozhodl jsem se a pročítal oznámení. Několik klanů si stěžovalo na to, že jsem jim zabil hráče a zničil jejich vybavení. To jsou vážně tak naivní, aby si mysleli, že jim to budu nějak kompenzovat? „Gnume, potřebuji manuál, jak s lodí letět.“

„Na,“ podal mi gnóm staré brýle podobné těm, které měl nasazené on sám. „Žádný manuál neexistuje, ale rychle tomu přijdeš na kloub. Aha, dívej! Turnaj už začíná!“

„No, sakra!“ brebtl jsem, když jsem na vlastní oči spatřil rozsah události. Až do této chvíle jsem byl ohledně turnaje rozpolcený. Prostě jsem jen vydal peníze a snažil se držet dostatečně daleko od organizace celé té šílenosti. Když však nyní turnaj začal, šokovalo mě moře hráčů ubytovaných v okolí Altamedy. Jen samo stanové městečko sahalo až za horizont. Okolo hradu bylo vybudováno několik turnajových a doplňkových budov. Rozeznal jsem především arénu a barevné stany prodejců. Celým prostranstvím se navíc hemžily davy lidí.

„Překážková dráha,“ ukázal Gnum na jednu z dalších budov naplněnou hráči. Budově chyběla střecha. „Právě tam dnes probíhá zahajovací ceremoniál.“

Podíval jsem se směrem, kterým ukazoval, ale ještě než Gnum dořekl poslední větu, rozprsklo se ve vzduchu nesčetné množství rachejtlí. Velké, malé, různě barevné a vytvářející nejrůznější obrazce – krása vybuchujících rachejtlí zastínila samo slunce vykukující zpoza mraků.

„Chceš si vsadit na vítěze turnaje?“ otázal se Gnum, když loď začala pomalu klesat k zemi. „Tipoval bych nebesáky. Našim lidem rostou všechny ruce levé. Navíc bez Plinta a Anastarie nemají šanci.“

„Astrum,“ pronesl jsem první věc, která mi přišla na mysl. „Ti by mohli být dostatečná konkurence. Máš představu, jakou cenu slíbili vítězům?“

„He? Vždyť to všichni vědí – vítěz získá Stvořitelovu hrobku.“

„Co?“

„Teda, mám na mysli originální klíč – ne jakože hrobku. Prostě všechna kořist v hrobce bude daleko lepší. Mahane, jsi v pořádku? Mahane!“

Kryt kapsle sjel a já jsem z ní vyskočil rovnýma nohama na zem. Bez dlouhého přemýšlení jsem stiskl knoflík pro vnější odpojení ze hry u Staceyiny kapsle, a než ji systém připravil k opuštění kapsle, zavolal jsem do Korporace.

„Spojte mě s oddělením pro inovace!“

Příští půlhodina byla plná nepříjemných objevů. Hlavní cenu turnaje dlouho drželi v naprosté tajnosti. Nikdo až do poslední chvíle netušil, co to bude. Nabídnout vítězi originální klíč byl nápad Staceyina otce. Osobně u Korporace v této záležitosti lobboval a obhajoval svůj nápad tím, že je to přímo nutné, aby se „omezil vliv jediného hráče na vztahy mezi klany“. S tímto pohledem na věc Korporace ihned souhlasila – co patří jedinému hráči, to koneckonců nemůže využívat nikdo jiný. Jako příklad stačí Altameda, šachovnice, unikátní rasa – to všechno jsou hračky jednoho konkrétního hráče. Ale vzhledem k zájmům klanů by měl existovat způsob, jak určité herní funkce duplikovat. Hráč s daným bonusem by jinak mohl následně vydírat další klany. Jako příklad Ehkiller vytáhl můj prodej Harrashessových slz a vstupenek do Temného hvozdu. Prý šlo o jasný příklad virtuálního vydírání. Z toho důvodu byl jako jedna z výher připraven originální klíč ke Stvořitelově hrobce. Prý není možné ponechat takovou páku na ostatní v rukou jediného hráče. James se nás snažil pozvednout na duchu a vysvětloval, že pokud by se mi podařilo turnaj vyhrát, byl bych nadále jediným vlastníkem klíče a zamezil bych jeho získání komukoli dalšímu. To by prý bylo přesně v duchu hry…

S Ehkillerem jsme se museli setkat ve hře. Zahajovací ceremoniál byl v plném proudu a on hrál všechny nejdůležitější role. Sponzor, organizátor, účastník – Ehkiller si užíval množství pozornosti, která se k jeho osobě upínala, a my jsme na něj byli nuceni dlouho čekat. Nakonec se však Ehkiller uráčil si s námi promluvit.

„Nechápu, co tě tak štve. Ve hře musí vše podléhat daným herním pravidlům. Toto rozhodnutí bylo plně podpořeno etickou komisí Korporace, a proto nemáme jinou možnost než ho přijmout a pokračovat dál. Máš možnost všem dokázat, že jsi jako jediný hoden vlastnit tento klíč! Mahane, je to ve tvých rukou – stínům je oficiálně dovoleno se účastnit.“

„Je to moje hrobka!“ zakřičel jsem vztekle.

„Není to nějaká hračka, kterou můžeš mít sám pro sebe,“ odsekl Ehkiller. „Mahane, začínáš se opakovat, takže já už půjdu. Jak jsem řekl, rozhodnutí bylo posvěceno Korporací a my se podle toho musíme zachovat. Odhlašuju se!“

„Stacey, tohle je spiknutí!“ otočil jsem se šokovaně na dívku. „Ukradli nám hrobku!“

„Určitě to není tak jednoduché, jak to vypadá.“ Soudě podle tónu se Stacey snažila přesvědčit především sama sebe. „Otec by k tomu nepřistoupil, pokud by byla jiná možnost. Není to tak očividné…“

„Stacey, je mi úplně jedno, na čem se tvůj otec dohodl s Korporací,“ řekl jsem ledově. Krev ve mně vřela, ale nebylo by dobré si svůj vztek vylévat na ní. Nemůže za to, že je její otec učiněný bastard. „Nedovolím jim tu jeskyni uzavřít. Hrobka bude dokončena a projde jí můj klan. Tak to prostě bude.“

„Dane…“ Stacey si zhluboka povzdechla a zavrtěla hlavou. „Nemáme zdroje na to, abychom s nimi mohli soupeřit. Zablokujou nás na hřbitově a nedovolí nám z něj odejít, než vítěz projde jeskyní. Ve chvíli, kdy se do našeho opakovaného umírání vloží Ochránci, budou už… Je to prostě beznadějné. Mohli bychom to vyzkoušet, kdybys měl pořád ještě Skok, ale v téhle situaci existuje jen extrémně malá šance, že by se nám podařilo k hrobce probít.“

„Extrémně malá neznamená nulová.“ Najednou mě osvítilo vnuknutí. Poslední dobou šlo o vzácný případ, ale právě v tuto chvíli jsem ho potřeboval. Všechny cesty k cíli se totiž zdály být neprostupné. Není se o čem bavit – najdeme jinou cestu. Jako opravdoví hrdinové.

Předal jsem Stacey brýle k lodi, která nyní bude hrát významnou roli v mém plánu. Ten jsem své ženě zatím nepředložil. Nejdřív si jej musím dobře promyslet já sám. Ohromená siréna utíkala do Gnumovy dílny, aby na vlastní oči spatřila technologický zázrak Barliony. V hlavě se mi zjevil další neskutečný nápad. Už teď se bojím, jak bude vypadat nápad číslo tři!

„Zdar, Plinto!“ vytáhl jsem amulet a začal přenášet svou myšlenku do reality. „Potřebuju partnera do arény na boje 2 versus 2. Budeme…“

„Mahane, kde sakra jsi?“ Jakmile Plinto pochopil, kdo mu volá, ozval se z mého amuletu křik. „Za deset minut máme procházet labyrintem! Doval se laskavě na turnajové hřiště! A to si říkáš velitel… Pohni se, nebo nás diskvalifikujou!“

„Viltrie, potřebuji mapu turnaje!“ zakřičel jsem a rozběhl jsem se přímo k východu z Altamedy. V běhu jsem zapomněl amulet vypnout, a proto se z něj ještě hodnou chvíli ozývaly Plintovy motivační výroky o mně, o Stacey, o hře a o celém světě. Některé výrazivo bylo tak legrační, že jsem se musel smát. Je dobře, že mě lupič neviděl, jinak bych asi ještě přilil oleje do ohně. Myslím, že je na čase zvyknout si na hraní za standardní postavu. Až moc jsem si přivykl všude se teleportovat a zapomněl jsem, jak dlouho trvá někam doběhnout.

Když jsem běžel z hradu k hřišti, pobavila mě snaha Kartossanů a malabarských hráčů. Všichni se mi pletli pod nohy a snažili se mě všemožně zastavit. Nejdříve jsem je chtěl obíhat, ale když se mi jednou nepodařilo přenést váhu a proletěl jsem skupinou orků, o kterých jsem jakživ neslyšel, zamířil jsem přímo vpřed. Souboj mezi hráči byl zablokován, a nikdo mi tedy nemohl ublížit. Zkuste to zítra, děcka!

„Kde?“ vykřikl jsem ještě z dálky, když jsem spatřil Ansceniku. Stínoví hráči stáli ve skupině u vstupu na hřiště a obklopovaly je dvě řady strážných. Strážní však zajišťovali bezpečí mých spoluhráčů, protože všichni stáli zády ke skupině stínového císařství a chránili je před nepřátelským okolím. Nejdříve mě to překvapilo, protože hráče přece není možné zranit, ale množství nejrůznější zeleniny a kamenů ležících po zemi okolo mi naznačovalo, že místní NPC nedokázala ani na chvíli odložit své staré zvyky – zbavit svět stínů a všech, kteří se s nimi spojili. Anscenica mávla rukou směrem k rozložitému barevnému stanu postavenému poblíž vchodu, a proto jsem upravil kurz, doslova jsem vletěl do stanu a narazil do velikého strážného.

„Skupina Stínového císařství je přítomna a připravena,“ zaslechl jsem Plintův hlas, když jsem se snažil vymotat z plátového brnění velkého orka. Mohl jsem jen nadávat na adresu vývojářů, že kartosské strážné změnili na železná monstra. Jak je možné, že vývojáři pokládali za dobrý nápad obléct orka do brnění s hroty? Jen si představte, kdyby měl stát v pozoru vedle podobně oblečeného strážného. Trny by se opticky zapichovaly do jejich těl a to by nevypadalo vůbec hezky. No dobře, ale já přece nejsem NPC! Na mě v plné šíři působí fyzika hry a světa okolo. Proto jsou hroty strážného jako trny bodající do všeho, co se o ně otře.

Plinto podal kus papíru důležitě vypadajícímu NPC oblečenému do elegantní vesty z dob Michelangela nebo Leonarda da Vinci. Úředník měl dokonce velký klobouk s dlouhými bohatými pery otírajícími se o strop stanu. To doplňovalo jeho vzhled tvora, který nenávidí celý svět. S neskrývaným odporem úředník dvěma prsty přijal nabízený papír a ihned ho upustil na masivní stůl zasypaný dalšími podobnými papíry.

„Stíne,“ zasyčel mezi zuby. „Jste zaregistrováni. Labyrint se otevře za tři minuty… Doufám, že v něm shnijete!“

„Musíme se zaregistrovat i do arény!“ zakřičel jsem a konečně se mi podařilo vymotat se z orkova brnění. Přiběhl jsem ke stolu s prázdnými formuláři, našel jsem ten k aréně, napsal do něj své a Plintovo jméno a podal ho úředníkovi, který se zatvářil ještě hůř.

„Registrace do arény již skončila!“ spustil, ale mne nemohlo nic zastavit. Rozhodně jsem neměl v úmyslu poslouchat urážky nějakého skrčka, kterého Korporace po skončení turnaje vymaže. Potřebuji slyšet urážky hráčů! A to jen ty nejhorší.

„Je to oficiální odmítnutí?“ zvedl jsem obočí.

„Druhý účastník zatím nepotvrdil svou účast, a proto nemůžete žádat o registraci…“

„Dobře, dobře, potvrzuji to,“ ozval se Plinto a pronikavě se na mě zadíval. „Mahane, proč se chceš účastnit arény? Nemáme nachystané žádné taktiky a ještě jsme ani nebojovali bok po boku. Šaman s lupičem jsou jen párátka proti, řekněme, paladinovi a nemrtvému rytíři, takže…“

„Jste zaregistrováni! Dvojice číslo 1 032 669,“ usmál se úředník, když zaslechl Plintova slova. Z mého účtu se strhl poplatek za registrace. Hvízdl jsem si – tisíc zlatých! Vzhledem k počtu účastníků Korporace právě jen tak vydělala miliardu kreditů. Taky bych chtěl podobně vydělávat!

„Pojď,“ vytáhl mě Plinto ven ze stanu. „Labyrint se za minutu otevře. Musíme se připravit.“

12. KAPITOLA

ARÉNA

„Tak jo, překvap mě. Na co potřebuješ tu arénu?“ Plinto se odtrhl od nápoje zvyšujícího schopnosti a opřel se ve svém křesle. Taverna postavená poblíž hřiště s labyrintem vřela lidmi i přesto, že její virtuální hlavní sál byl několiksetkrát okopírovaný, aby pojal ohromné množství návštěvníků.                       

Labyrintem jsme projeli jako horký nůž máslem. Vývojáři pro kvalifikační kolo nevymysleli nic extra zajímavého a omezili se na dva bossy o třech útocích, které jsme dopředu znali. Nechápal jsem, proč tomu říkali labyrint, když šlo jen o jedinou cestu vpřed. Nevšimli jsme si žádných odboček, slepých uliček ani příjemných koutků, kde by si člověk mohl odpočinout. Dvě prostranství, dva bossové a jedna hodina – takový byl časový limit pro všechny účastníky kvalifikace. Nám se podařilo labyrintem projít za dvacet tři minut a přišli jsme jen o dva hráče. Oba bossové měli 200. level, a proto si hráči na nižších levelech museli dávat pozor, kdykoli bossové použili plošné kouzlo. Boj jsme v podstatě obstarali já s Plintem a pomohli nám Ascenica s Endigou. Zbytek skupiny neměl ještě ani 150. level, a proto nám s bossy nemohli příliš pomoci. K Plintovu zklamání se k nám nepřidala Lori. Trénovala se svou skupinou novou píseň, protože si přála konkurenci rozdupat už v kvalifikační fázi Souboje bardů.

Nepsané pravidlo znělo, že po skončení soutěže všichni účastníci zamířili do nejbližší taverny oslavovat. Myslím, že nemá smysl zmiňovat tamní ceny. Ano, byly astronomické. Přesto by člověk málem neměl šanci prodrat se davem hráčů v jakékoli kopii taverny. Barmani, stoly a židle vyrůstali odnikud jako houby po dešti, ale celkový počet hráčů zůstával stejný. Účastníci turnaje do labyrintu vběhli ve stejnou chvíli, a proto vítězové (přemožitelé dvou rozčilených bossů – dvourohého nosorožce a obřího slimáka) po několika minutách vrhli do taverny. Jako první labyrintem prošli nebesáci, kteří z hřiště vyšli vítězně po pouhých třech minutách a čtyřiceti sekundách. Nejlepší čas byl tedy určen. Výsledky kvalifikace sice nerozdělovaly pozdější postavení v turnaji, ale Bihan měl v úmyslu všem konkurentům jasně naznačit, že jeho bojovníci nemají na turnaji sobě rovné. Na druhém místě se umístili astrumáci s časem těsně nad pěti minutami, ale Fénix nepatřil mezi tři nejlepší.

„Proč se ptáš?“ položil jsem sklenici na podnos okolojdoucího číšníka a otočil jsem se k lupiči. „Chci vyhrát.“

„To není moc dobrý argument,“ ušklíbl se Plinto, ale pak zvážněl. „Trvalo mi příliš dlouho získat přídomek Krvavý, než abych o něj přišel v aréně. Myslíš si, že ze mě bude mít někdo strach, až mě porazí dva uhrovatí studentíci? Po takové porážce můžu klidně smazat postavu. Proto buď té dobroty a vysvětli mi opravdový důvod, proč máš takovou chuť nechat se semlít.“

„Aréna sníží level všech účastníků na 100, pokud tomu dobře rozumím,“ ztišil jsem hlas a počkal jsem na Plintovo souhlasné kývnutí, „což znamená, že nemůžeš použít nejtěžší kalibry.“

„Právě proto nás semelou,“ přerušil mě Plinto. „Všechny mé pořádné schopnosti začínají od levelu 150 a zbytek mého arzenálu, se kterým jsem poslední léta hrál, závisí na schopnostech od 200. levelu. Teď je nebudu mít k dispozici, takže se nebudu ničím lišit od děcka, které poprvé vstoupilo do kapsle. O co teda jde?“

„Víš,“ učinil jsem dramatickou pauzu a na lupičově tváři se objevil nelibý výraz. Radši jsem pokračoval: „Chci naštvat všechny. Chci hodit rukavici Bihanovi, plivnout na jeho bojovníky, na Ehkillera, Kalateu a kohokoli dalšího! Chci dospět k tomu, aby všichni účastníci arény chtěli bojovat proti nám.“

„Řekněme, že vím, jak něco takového provést,“ Plintovi v očích hráli všichni čerti – přesně těch se většina malabarských hráčů naučila bát – ale lupič hned zase zvážněl: „To ale nevysvětluje, jak chceš ze dvou másel udělat bojovníky. Znova připomínám, že jsi šaman a já lupič…“

„A kdo říkal, že budu bojovat jako šaman?“ zvedl jsem tázavě obočí. „Ani jednou jsem navíc nezmínil, že bych tě potřeboval jako lupiče na 100. levelu. To by byla fakt pitomost. Ne, v téhle kombinaci vážně bojovat nehodlám.“

„Jak chceš v tom případě…“ spustil lupič, ale právě v tu chvíli se jeho tvář rozzářila pochopením.

„Jako drak jsem jen na 16. úrovni,“ pokračoval jsem nevinným tónem a oživil jsem Plintovy čertíky. Naše okolí a možná ani lupič samotný si nevšiml, že se změnil v upíra a ďáblíci se ztratili v moři červené barvy jeho očí. Ačkoli byla taverna plná lidí, kolem nás vzniklo volné místo. Hráči Stínového císařství sedící u nás si uvědomili, že se musí věnovat akutním záležitostem, a nově příchozí prázdná místa neobsadili. Nejspíš přišli na to, že pivo bude studenější v některé z jiných kopií taverny. Aura strachu vycházející z upíra fungovala naprosto skvěle.

„Docela se děsím toho, co se stane s mým drakem, až vstoupím do arény a úroveň se mi zvýší na sto,“ začal jsem výmluvně vrtět hlavou a hrát si na hloupého. „Žádná pravidla nám nezakazují používat naše rasové schopnosti, že?“

„Víš, Mahane, zrovna mám chuť se trochu projít.“ Kdybych nebyl zvyklý na Plintův hlas v jeho upíří podobě, zasáhl by mě takový chlad, že by pupínky husí kůže vyrostly do velikosti vajec. I přes zablokovaný boj způsoboval Plintův hlas hráčům v okolí bolesti zubů a rozšiřoval průměr volného místa ještě víc.

„Koho chceš naštvat?“ Upřely se na mne dvě rudé oči. Radost z mé mysli vyprchala rychle jako tekutý dusík na vzduch, a proto jsem odpověděl hlasem neméně hrozivým, než byl Plintův. Naplňoval ho chlad, touha po ničení a nemohl chybět ani ten samý dusík.

„Všechny! Čím víc lidí si nás bude přát zničit, tím líp. Potřebuju, aby v jejich hlavách nahradila předem nacvičené taktiky čirá nenávist. Pokud to dokážu, nevšimnou si ničeho očividného a mně se podaří jim uzmout hrobku. To je můj cíl v aréně.“

„Stacey?“

„Jde s námi.“

„Kde chceš získat dalších sedmnáct lidí?“

„Výprava klanu,“ málem jsem se při odpovědi na tuto otázku zakuckal. Plinto se chytil až moc rychle. To byl můj plán získat hrobku pro sebe tak očividný?

„To nebude fungovat. Informace se dostanou ven,“ pronesl Plinto zamyšleně. „Mám ty správné přátele. Co říkáš na to, že bychom pozvali nezainteresovanou třetí stranu?“

„Nezáleží mi na tom. Důležitý je jen výsledek.“

„Jak už jsem kdysi řekl, pokud vpřed vedou dvě cesty, jedna špatná a druhá dobrá, Mahan si vždy zvolí třetí možnost,“ pronesl Plinto po dlouhé odmlce, během které jsme se oba zamýšleli nad možnostmi. Plinto roztál a změnil se zpět v člověka, díky čemuž zmizela aura hrůzy, která nás do té doby obklopovala. Tavernou se rozlehly zvuky úlevy a vrátily se do ní rozhovory a hlomoz. Hráči se zmateně rozhlíželi, jako by nechápali, proč ještě před chvílí chtěli křičet hrůzou, ale teď bylo všude plno radosti a oslav.

Najednou okolo nás téměř neslyšně pukla Koule negace.

„Nerad bych zkazil překvapení,“ vysvětlil Plinto a vkládal svitek zpět do batohu. „Mám nápad, jak všechny dožrat. Věř mé mnohaleté zkušenosti. Plánuju tohle…“

Přijít na vhodnou strategii, jak rozčílit naše protivníky, nám zabralo asi hodinu. Plinto byl plný napalmu. Vůbec jsem netušil, že tenhle mrňavý a vyhublý lupič je tak plný zlosti vůči okolnímu světu. Většinu práce obstará on sám, zatímco já budu mít na starost jen několik maličkostí. Mým asi největším úkolem bude pokývat hlavou a říct: „Takové je mé rozhodnutí. Pokud se někomu nelíbí, pojďme si to rozdat do arény.“

Prodiskutovali jsme i nadcházející bitvy. Plinto celkem logicky tipoval, že se nám úrovně draka a upíra nejspíš nezvýší – nebyly to levely, a proto by se jich zvýšení netýkalo. Pamatoval si ale na účinek Zahřmění a na to, jak jsme ho použili ke zničení našich nepřátel v Kartossu a v Krispě. Nezapomněl ani na to, že stejnou schopnost má i Draco. Myslel i na své schopnosti ochromit nepřátelské postavy. Kolem a kolem byl náš arzenál použitelných schopností pro to, abychom se místo mletého masa stali mlýnkem, dost široký.

Plinto také trval na tom, abychom náš první zápas v aréně odehráli jako lupič a šaman. Milion účastníků znamenal nejméně dvacet zápasů, než se dostaneme do finále, a proto bychom neměli hned na začátku vytahovat všechna esa z rukávu. Už při bojích mezi posledními čtyřiašedesáti hráči budou všichni sledovat své protivníky. Proto jsme museli ukrývat své schopnosti až do poslední chvíle.

„Gnume, nastartuj LOD!“ Vrátil jsem se do Altamedy a zamířil jsem přímo do dílny. Stacey tam ještě stála a ptala se Gnuma na nejrůznější taktické a technické vlastnosti. Můj rozkaz proto nikdo neposlechl. Musel jsem vysvětlovat.

„Musíme vyhnat všechny letecké nadšence z prostoru nad turnajem. Kdokoli se rozhodne vzlétnout, musí skončit zpátky na zemi. Stejně jako předtím použijeme sítě a budeme se rochnit v získaných zkušenostech.“

„No…“ zvedla Stacey obočí a chtěla po mně další vysvětlení.

„Už mě vůbec nebaví chovat se k ostatním slušně,“ usmál jsem se krvežíznivě. „Obě císařství se proti mně spikla a ani nevysvětlila proč. Pro mě to není problém – rád jim dám důvod. Budou mít tak dobrý důvod mě nesnášet, že se díky tomu nechají vést emocemi, a to je přesně to, co chci. A hrobka bude naše!“

„Jistě nezruší obranný perimetr okolo ní,“ spustila Stacey, ale když si všimla mého úsměvu, vykulila oči. „Jde Plinto s námi?“

„Samozřejmě. Znemožnit všem létání je jeho nápad. Právě jsme se na tom dohodli.“

„Potřebujeme dalších 17 lidí…“

„Plinto je prý sežene. Sakra, to je to vážně tak očividné?“

„Hele, o čem to vlastně mluvíte, lidi?“ promluvil Gnum a dal mi najevo, že to není až tak očividné. Aspoň někdo si z mého obličeje nevyčte celý plán.

„Ale jen takové rodinné tlachy,“ odpověděla Stacey. „Ne, není, Mahane. Jde jen o to, že jsem ti chtěla navrhnout to samé a jen jsem přemýšlela, jak na to zavést řeč. Vždyť pro tebe ta hrobka tolik znamená a není možné si ji nechat jen tak uniknout… A navíc teď. Jen lodí úplně všechny nenaštveš, co máte v plánu dalšího?“

Okolo nás se opět objevila Koule negace. Gnum demonstrativně našpulil pusu a dal najevo svou nelibost nad tím, že jsme ho nechali stát stranou. Otočil se na patě a vydal se ke svému výtvoru. Ten člověk je vážně zázrak!

Trvalo mi deset minut, než jsem Stacey popsal náš maniakální plán. K mému překvapení ho Stacey plně podpořila, i když v mém monologu zaznělo několikrát slovo Fénix.

„Půjdu do toho s tebou,“ promluvila a koule okolo nás praskla. „Sama se postarám se o Bihana a jeho pejsánka… A víš co, Dane, znát pravidla hry může být občas velice užitečné… Gnume! Potřebuji, abys pro mě něco udělal! Vyrob nám nějaké pěkné rachejtle a hezky je zabal. Mahan má pravdu – nastartuj LOD! Vyčistíme oblohu okolo Altamedy.“

O několik hodin později dosáhla nálada hráčů na turnaji bodu varu.

„Co to ten Mahan chystá?“

„Co je to za blbost? Proč nemůžeme létat?“

„Přivolávám herolda, žádám vaši pomoc!“

„Ochránce, přijď k nám a potrestej narušitele!“

„Tak už někdo něco udělejte s těma hovadama!“

Přišel jsem k aréně a na tváři mi zářil radostný úsměv. Rozčileným hráčům jsem nevěnoval žádnou pozornost. Nutno říct, že jsem úplně chápal Plinta. Několik let ho ostatní hráči téměř uctívali – zloba namířená na něj ho nejen pobízela, ale nutila ho celou situaci ještě zhoršovat a dělat něco, co hráče okolo donutí, aby ho nejdřív zahrnuli nadávkami a pak mu strachy šli z cesty. Protože zde přichází Smrt!

Během dvou hodin LOD zabil přibližně tisíc hráčů. Když jsme Gnumovi popsali, co od něj potřebujeme, jen se usmál. „Sítě patří do minulého století. Já jim názorně předvedu, že létání není dobré pro jejich zdraví,“ pronesl gnóm tajemně a vydal se ke své lodi. Nejdříve jsem se bál, že se lodi něco stane, protože její výrobce je dost rozmarný, ale můj strach se ukázal být nepodložený. Gnum předčil všechna má očekávání. Po předchozích zkušenostech se hráči k lodi nepřibližovali a snažili se na ni útočit z větší vzdálenosti. LOD však nevystřelila jedinou síť. Místo toho z ní začaly na gryfy a ostatní létající faunu tryskat malé proudy čehosi, co vypadalo jako míza, která lepila gryfům křídla a přinutila je zřítit se ve spirálách na zem. Proudy mízy létaly příliš rychle na to, aby se jim hráči stihli vyhnout. Proto se obloha okolo za chvíli vyčistila.

„To je užitečný vynález,“ zazněl vedle mě Geranikův hlas. Vystoupil jsem ze stínů arény a sledoval další vlnu hráčů padajících z nebe. Padlí byli okamžitě oživeni svými kamarády a ihned nasedali na gryfy, aby tvrdohlavě letěli zpět do oblak. V jistou chvíli si hráči uvědomili, že LOD dokáže z každého boku najednou vystříknout až dvacet mízových střel, a proto se seskupili na jednom místě. Následně se rozletěli v jedné formaci přímo k lodi a lidé na zemi si mohli užívat dalšího deště hráčů. Ačkoli to bylo z „minulého století“, LOD pořád měla velkou zásobu sítí… „Navrhuji, abys tuto zbraň nazval Kroupostroj. Je vážně zábavné sledovat padající svobodné občany, jak se snaží mávat rukama, jako by měli křídla, a tak barvitě klejí. Na co to vlastně potřebuješ? O co ti jde?“

„Je zvláštní, že se mě na něco takového ptá zrovna Pán stínů, který se během svého života nesnažil o nic jiného než zničit Barlionu,“ usmál jsem se. „Označili mě za odpadlíka a tohle je můj způsob, jak ostatním svobodným občanům předvést, co se s nimi stane, když si se mnou budou zahrávat. Oživení, oživení a ještě další oživení.“

„To je ale myšlenka,“ pokýval Geranika hlavou. „Můžu ti nějak pomoci?“

„No… Vlastně by tu jedna záležitost byla. Pomohl bys mi nachystat privátní arénu? Plinto a já bychom se velmi rádi zodpovídali za své zločiny přímo před svobodnými občany. Kdokoli si bude přát získat zpět svou čest, může si proti nám zabojovat. Dva proti dvěma. Pokud nás nějaká dvojice porazí, získají tohle,“ podal jsem Geranikovi seznam dvaceti unikátních a legendárních předmětů, které se mi válely v trezoru. „Musí však dát něco do banku. Nějaký předmět podobné kvality. Použijeme ho pro vylepšení výhry v dalších kolech – každý předmět skončí na seznamu. A co se týká počtu kol… Každý z účastníků se s námi může utkat, kolikrát bude chtít. A výběr protivníků zautomatizujeme: kdokoli nabídne nejcennější předmět, půjde na řadu.“

„Dobrá, dobrá, nachystám vám, co potřebujete,“ Geranikovy oči se zamlžily, ale přesto dál mluvil. Zástupce Korporace převzal ovládání nad NPC. „Proč to děláte?“

„Protože věřím, že mezi hráči nejsou žádní pořádní bojovníci,“ pokrčil jsem rameny. „A vůbec mě nezajímá, co za protivníky nám systém vybere. Klidně s upravenými levely nebo s klasickými… Komu na tom záleží? Můžete to brát jako formální prohlášení a žádám, aby byl k popisu privátní arény přidán následující text: „Mahan a Plinto vás považují za zoufalce a chtějí se na váš účet pobavit. Kdokoli se jim přeje postavit, je zván do privátní arény. Zápisné do boje je jeden unikátní předmět.“ Mimochodem, aktuální seznam odměn by měl být veřejně dostupný. Každý by měl mít možnost vidět, jaké ceny může vyhrát. Plinto a já jsme připraveni bojovat pětkrát denně.“

„To jste tak sebevědomý?“

„Hlavně připravte arénu. O mém sebevědomí si můžeme popovídat později!“ přerušil jsem ho stroze, protože jsem neměl v úmyslu pokračovat v rozhovoru. S Geranikou si rád promluvím, ale zástupci Korporace – ti, kteří mě připravili o reputaci – mě nezajímali. „Navíc by se měly připravit i sázky! Vsázím tento vzácný předmět, že se nikomu nepodaří nás přemoci deset kol v řadě. Kdokoli se do sázky zapojí, musí dorovnat hodnotu předmětu.“

Vytáhl jsem Laitův bodák a podal jsem ho Geranikovi. Stejně jsem v klanu neměl žádné nemrtvé rytíře, kteří by ho mohli využít. A nehodlal jsem ho prodat. Můžu si dovolit ho risknout. Pokud bych sázku prohrál, o moc bych nepřišel. Vždyť je to jen hra! Jen ať se pokusí hůl vyhrát.

Bodák se zaleskl a zmizel. Sázka byla přijata.

„Ještě něco dalšího?“

„Ne, to by mělo být vše. Vraťte mi Geraniku, s ním je větší zábava.“

Všem účastníkům turnaje!

„Mahan a Plinto vás považují za zoufalce a chtějí…“

Když se objevilo oznámení, nedokázal jsem skrýt úsměv. Z nějakého neznámého důvodu se Korporace nerozhodla cenzurovat můj popis arény a citovala mě beze změny. Tohle někoho určitě naštve a po několika zájemcích se začnou odměny nabalovat jako sněhová koule. Lidé jsou prostě lidé…

Do prvního kola zbývala ještě hodina. Prošel jsem registrací, vstoupil jsem do arény a povzdechl si, když mi zdraví kleslo na desetinu původní hodnoty. Neseděli zde ještě diváci ani na nás nečekali protivníci. Ti se objeví, až odbije sedmá. Posadil jsem se do písku a otevřel nastavení. Musím zjistit, jaké schopnosti mám jako stínový šaman k dispozici.

Budeme čelit dvěma hráčům, a proto jsem se ani nedíval na plošné stínové útoky. Ty by byly příliš slabé. Na levelu 100 nemám dostupných mnoho schopností. Většinou jsem objevil jen střední stíny, léčení, boje a zpomalení – prostě normální sbírka podobná tomu, co mají k dispozici ostatní hráči na tomto levelu. Už jsem se chystal vstoupit do designového módu, abych zesílil stíny s pomocí Dovednosti, když mě napadla zajímavá myšlenka. Šamani mají přece přístup do astrální roviny – alternativní dimenze, kde pobývá elita naší třídy postav. Šaman s vysokou hodností ji může navštívit, kdykoli si to přeje, a získat nejrůznější bonusy a úkoly. Zajímalo by mě, kdo bude zastávat roli nejvyšších elementálů vyšších a nižších světů pro stínového šamana. Bude tam vůbec někdo?

Bylo by to hezké zjistit, dokud mám trochu času.

Šaman má tři ruce…

Před očima se mi objevil ukazatel nahrávání a naznačil mi, že se chystám vstoupit do míst, která jsem dosud nenavštívil. Tím líp – se svou aktuální reputací bych se nerad objevil v klasické astrální rovině. V prostoru okolo mě se zablesklo a mé okolí zahalila mlha. Když se rozestoupila, objevil jsem se v malém cihlovém pokoji se dvěma bytostmi připomínajícími dvě ohnivá lidská těla – jedno bílé a druhé černé. Dokázal jsem najít oči obou tvorů; překvapeně mě pozorovaly.

„Svobodný občan?“ zahřměl hlas bílého ohně. „Odkud přichází?“

„Že by se už naše okovy lámaly?“ zeptal se černý oheň podobně šokovaným hlasem. „Nebo je to další iluze našeho věčného trýznění?“

„Nemyslím si, bratře,“ pronesl pomalu bílý oheň a pak okolo nás jako exploze zaduněl hlas:

„KDO SE OPOVAŽUJE?“ Ohnivé postavy se rozletěly od sebe jako bowlingové kuželky. „JAK? SEM NEMÁŠ PŘÍSTUP! ZMIZ!“

„Znič trůn!“ podařilo se zakřičet bílému ohni.

„Osvoboď nás!“ přidal se černý.

Místodržitel vás vyhostil z Leprosária. Váš přístup do Leprosária byl zrušen.

Aktualizace scénáře Stvořitelovo břímě.

Cíl scénáře: setkání se Stvořitelem. Aktuální cíl: zničit alabastrový trůn.

Překvapeně jsem si četl oznámení, když tu se objevilo další:

Hrdinové Malabaru! Šaman Mahan je nepřítel všeho živého v Barlioně. Od této chvíle je vám dovoleno na něj na území turnaje zaútočit a zabít ho. Ať uděláte cokoli, nedovolte mu vstoupit do hrobky!

Hrdinové Kartossu! Šaman Mahan je…

Hrdinové Volných plání! Šaman Mahan je…

Maniakálně jsem se usmál, když jsem otvíral designový mód. Stvořitelovi synové, protože právě ty dvě osoby ohnivá těla představovala, byli uzamčeni v Leprosáriu. Měl bych si raději zjistit, co to vlastně je. Císař s Temným lordem nechtějí, abych je propustil. Proč? To je ta správná otázka.

K duchům jsem neměl přístup. Až na samé dno byla snížena i reputace u Rady šamanů, což znamenalo, že se nyní snaží pomoci císařství. Ať jdou k čertu. Použiju stíny, protože se stejně od duchů nijak neliší. Stejná mechanika vyvolávání i totožné zesílení v designovém módu. Jediný rozdíl byl v temné mlze okolo mých rukou, kterou stínové vypouštěli. Heh! Kdyby mi někdo v Temném hvozdu řekl, že budu bojovat po boku Geraniky proti celému hernímu světu, vysmál bych se mu do obličeje! Vždyť by to nebylo možné! Já! Šaman Zvěstovatel! S Geranikou? Hloupost…

Trvalo mi přibližně půl hodiny vložit osm středních bojových stínů a dva těžké léčivé stíny do rychlé volby. Systém mi umožnil využít těžké léčivé stíny, ale těžké bojové jsem měl zablokované. Trvalo mi dvacet minut pochopit, že je buď má Dovednost na nízké úrovni, nebo Korporace omezila jejich použití. První možnost se mi však zdála pravděpodobnější – těžký bojový stín mi v poslední chvíli unikl, když už jsem ho skoro držel. Potřeboval jsem si zvýšit Dovednost o další 3 až 4 body a zkusit ho pak chytit znovu.

„Ty už jsi tady?“ objevil se vedle mě Plinto a vytáhl z pochev své dvě zeleně zářící dýky. Chvíli se na ně díval a pročítal vlastnosti. „Mno… moje holky se o dost zhoršily… Takže zoufalci, jo? To se mi líbí. Znám nejmíň deset idiotů, které tohle označení hodně zabolí. Dneska si rozhodně dáme pár kol. Mluvil jsi se Stacey?“

„Jo, vymyslela tohle,“ předvedl jsem lupičovi rachejtle a vysvětlil mu, jak je použijeme.

Plinto se rozesmál. „Něco takového jsem ještě nezažil! Jestli přežijeme do semifinále, bude to fakt jízda.“

Pak se na chvíli zamyslel, vzhlédl k oblakům, pak se podíval na mě a zeptal se:

„Nevadilo by ti, kdyby mí kluci vyvedli tvým jménem trochu rozruchu? Už nějaký čas mám v plánu vyhladit pár hradů, ale nikdy se nenabídla vhodná příležitost. Teď už nemůžeme o moc víc pokazit…“

„Jsem pro všema deseti,“ vrátil jsem mu úsměv. „Koho srovnáme se zemí?“

„Mám pár kandidátů mezi nejlepšími klany, co…“

„Vítejte!“ zařičel hlas a přerušil Plinta. Na celé okolí se snesl mlžný opar a všechno skryl. Když zmizel, zjistili jsme, že stojíme v písku obrovské oválné arény. Amfiteátr byl do posledního místa obsazený diváky, kteří křičeli, tleskali, pískali a bučeli. Někteří diváci byli na naší straně, jiní fandili protivníkům a někteří si jen chtěli užít dobrý boj. Bylo jich tu každopádně hodně. „Ať zvítězí ti nejsilnější!“

„Kouzelník a válečník,“ oznámil hned Plinto, když si zkontroloval tabulky. „Vsadíme si? Máme deset sekund…“

Systém jako kvalitní bookmaker okamžitě odhadl naše šance proti prvním soupeřům a přidělil nám pravděpodobnost výhry 1:5. Pravděpodobnost výhry našich protivníků se ukázala být 1:2. Nevěřili nám dokonce ani barlionští bookmakeři. Šaman a lupič jsou předem mrtví. To všichni vědí. Dokonce i imitátoři.

Jejich blbost.

„Pěkná sázka,“ zapískl Plinto, když jsem si na nás vsadil deset milionů. Podle pravidel mohli na svůj zápas sázet i účastníci. Avšak jen na svou výhru. Na jakoukoli sázku na vítězství protivníka Vláda pohlížela jako na snahu o neférové obohacení a dvojice byla potrestána diskvalifikací a následně je čekalo i trestní stíhání.

„Buď vsadit pořádně, anebo vůbec,“ pokrčil jsem rameny, když se před námi objevil odpočet: 5… 4… 3… 2…

1…

Do boje!

A my jsme šli!

Nepřátelé si zvolili primitivní taktiku – kouzelník se začal po celé aréně teleportovat a vždy za sebou zanechal kusy ledu. Během toho se k nám válečník přibližoval a led využíval jako krytí. Velice rychle jsme uhodli, co mají v plánu – jakmile přijdeme k válečníkovi, kusy ledu explodují a na minutu nás zmrazí, čímž válečník dostane možnost pustit se nerušeně do našich bezbranných těl. Prostě hloupé…

„Jsou mí,“ ušklíbl jsem se a vybral kouzelníka. Teleport se mu nabil za 3 až 5 sekund, měl bych mít dost času.

Šaman má tři ruce…

Stačil pouhý jeden bojový stín a kouzelník se rozpadl na kousky. Doslova se rozpadl – teleportoval se poblíž nás a tím se dostal na dosah mých stínů. Ti do něj vstoupili. Na tváři hráče jsem si ještě stihl všimnout překvapeného výrazu a následně šoku, když se najednou kousky jeho těla rozletěly do všech stran. Připomínal nafouknutý balón, do kterého někdo píchl jehlou. Dobře, že v Barlioně neexistuje krev. Vždyť je to hra pro dospívající děti. Vidět rozprsknutou stvůru je naprosto v pohodě, ale krev je zakázaná. Co je to za logiku? Nemám nejmenší tušení.

Válečník se zastavil a pohledem přelétal ze zbylých kousků kouzelníka na nás. Plinto si demonstrativně přejel dýkou u krku, aby našemu protivníkovi naznačil, co ho v nejbližší budoucnosti čeká, a v tu chvíli se objevilo systémové oznámení:

Zvítězili jste v kole 524 288 v aréně pro 2 vs. 2.

Válečník se vzdal.

„Můžeš to nějak vysvětlit nám, co jsme trochu pomalejší?“ zeptal se Plinto, když nás před zraky diváků, zbytky kouzelníka a osamoceného válečníka ukrylo stříbřité silové pole.

„Dovednost,“ vysvětlil jsem a s potěšením sledoval, jak na mém osobním účtu přistálo 50 milionů zlatých. „Zjistil jsem, jak ji použít.“

„Konečně!“ usmál se lupič a poplácal mne po ramenou. „A netrvalo to ani dva roky! Kolik jí máš?“

„Třicet jedna bodů.“

„Páni!“ zahvízdl Plinto. „To se pak není co divit, že ho to roztrhalo. Pro příští kolo změníme taktiku. Máš nějaká další esa v rukávu?“

Na hráče čekalo dalších dvacet kol, proto je organizátoři rozdělili na čtyři kola denně, díky čemuž by se boje v aréně dohrály do konce pracovního týdne. Objevil se odpočet naznačující nám, jak dlouho musíme čekat na další protivníky. Třináct minut. Takže kola trvají přibližně patnáct minut. V hlavě se mi objevila očekávaná otázka: co se děje, pokud během dané doby nikdo nezvítězí? Vyhrají snad oba týmy? Nebo ani jeden? Nebo například ten, kdo způsobil největší zranění? Musím zjistit, jak se věci mají.

Podle Plintovy rady jsem upravil rychlou volbu. Dva bojové stíny jsem vyměnil za stíny štítu schopné blokovat příchozí útoky. Když jsem Plintovi sdělil, kolik zranění dokážou zablokovat, vyprskl smíchy. Protivníci se budou muset nejdříve probít štítem o velikosti jedenapůlnásobku mého aktuálního zdraví, než mi budou moci jakkoli ublížit. Ve stejném poměru jako ostatní schopnosti se mi snížila i Inteligence. Jenže já jsem jí měl tolik, že jsem nějaké snížení ani nepostřehl. Moji stínové přinutí k explozi každého hráče bez vhodného vybavení, jako byl ten kouzelník v prvním kole.

Cítil jsem se skoro jako podvodník.

„Lupič a paladin,“ zmínil Plinto hned po začátku druhé bitvy. „Těžká kombinace. Pokud paladin začne léčit, budeme mít co dělat. Koukni, oni si zas myslí, že nemáme šanci!“

Z mého účtu se zase na účty bookmakerů Korporace stěhovalo deset milionů. Naše šance byly odhadnuty na 1:4. O něco horší než v prvním kole, ale stále nabízely hezký výdělek. Podíval jsem se na tabulky nepřátel a zamračil se. Jména zněla povědomě: Silkodor a Chikan. Někde jsem je už slyšel, ale za boha jsem si nemohl vzpomenout kde. No, přeju jim hodně štěstí. Z mého pohledu jde jen o další maso pro náš mlýnek.

Paladin Chikan se vydal z druhé strany arény přímo k nám. Silkodora jsem nikde neviděl – spustil neviditelnost. Zneviditelnil se i Plinto a vyrazil směrem k paladinovi, aby se do něj každou chvílí mohl pustit. Silkodor pravděpodobně stojí za mými zády. To by bylo nejlogičtější.

„Tohle je divná dvojka. Jsou až moc klidní,“ napsal Plinto do kanálu klanu. „Cítím nějakou past. Raději vykouzli štít.“

Chikan nijak nekouzlil. Pomalu, ale jistě šel mým směrem. Souhlasil jsem s Plintem – z chování těch dvou vyzařovalo nějaké zvláštní sebevědomí. Štít bude jistota.

Obklopila mě ochranná koule ze stínů, a jakmile Chikan došel na dosah mého útoku, poslal jsem na něj dva bojové stíny. Jen pro každý případ.

„Odraz!“ zakřičel Plinto, skočil za paladina a použil na něj ochromení. Stihl jsem se usmát nad naším úspěchem a v tu chvíli mě můj odražený útok přišpendlil zády ke zdi. Náraz byl tak silný, že mě zasáhlo několik záporných bonusů: Omráčení, Zpomalení, Zkamenění… Navíc budou všechny trvat celou minutu. Než jsem se však stihl odpojit, úsměv zmizel – Silkodor se objevil za Plintem. Do háje s tím!

Zatímco jsem byl minutu vyřazený z boje, sledoval jsem, jak se Plintovo zdraví pomalu, ale jistě snižuje k nule. Svitky léčení byly v aréně stejně jako všechny ostatní svitky zakázané. Pitomej odraz! V tom je síla dobře natrénované taktiky. Chikan byl vábnička a my jsme na něj měli napřít všechny svoje útoky. Jenže ten bastard měl na sobě Štít odrazu, který odrazil jakýkoli útok nebo kouzlo zpět k útočníkovi. Nebýt mého ochranného štítu, už bych se válel mrtvý na zemi. Vydrž ještě dvacet sekund, Plinto. Závisí na tom příliš mnoho.

Jako první zmizelo Zkamenění a já, ochromený a zpomalený, jsem mohl aspoň vykouzlit další ochranný štít. Teď jsem se mohl zapojit…

Před očima jako by se mi najednou rozsvítilo slunce. Na deset sekund mě oslepili. Odpotácel jsem se zpátky a zanadával. Arénu skryla šedá mlha a objevila se řada oznámení o útocích. Silkodor do mě odhodlaně bodal dýkami a snažil se mě zabít. Plintovo zdraví se jen silou vůle drželo nad deseti procenty a Chikanovi se Silkodorem se dosud nepohnulo směrem dolů. Teď jsem se naštval. Jakmile Oslepení zmizelo a já jsem opět uviděl celou arénu, změnil jsem se v draka. Je čas boj ukončit!

„Aaaaarrr!“ zařval jsem a Zahřměním omráčil naše nepřátele. Silkodor se zasekl s dýkou ve vzduchu. Stále z ní odkapával jed. Podíval jsem se na svou tabulku a znovu zanadával – jed pokrývající lupičovy dýky prodlužoval účinek záporného bonusu o 100 %, díky čemuž trval až do konce boje. Nechtěl jsem dál ztrácet čas a k Plintovi jsem poslal dva léčivé stíny. To je něco! K výhře ve druhém kole mě přinutili použít celý můj arzenál!

Ale zatím jsme nevyhráli… Silkodor a Chikan nás pořád mohou porazit.

„Tak tam jen tak nestůj!“ zakřičel Plinto, když si všiml mé chvilkové nerozhodnosti. „Znič je!“

Silkodor explodoval prakticky hned, ale na Chikanovi jsme museli zapracovat. Jediný střední bojový stín ubral paladinovi jen 50 % zdraví. Jak je to možné? Vždyť měl vybuchnout stejně jako jeho spoluhráč! Kde se tahle dvojice vzala?

Zvítězili jste v kole 262 144 v aréně pro 2 vs. 2.

„Takhle nějak vypadá dobře secvičené duo,“ klesl Plinto unaveně do písku. „Nebýt Patriarchova zubu, nevyšli bychom z arény po svých. Je škoda, že jsme se s nimi museli utkat tak brzo. Teď už všichni vědí, co dokážeme.“

„Ty ses změnil v upíra?“

„Jak jinak jsem to měl asi přežít?“ usmál se lupič ponuře. „Sakra! Byli tak dobře připravení! Dokážeš si představit, co by se stalo, kdyby odrazili tvoje Zahřmění? Byl by s námi ámen! S těma dvěma bychom si měli promluvit. Vypadají slibně.“

Zvítězili jste v kole 65 536 v aréně pro 2 vs. 2.

Další dvě kola jsme vyhráli bez problému. Dva kouzelníci neměli proti mým stínům nejmenší naději a jejich těla se rozprskla po celé aréně. Našimi dnešními posledními protivníky se stali válečník s nemrtvým rytířem. Musel jsem je omráčit Zahřměním a pak je metodicky upižlat. Nic náročného.

Jakmile jsme odešli z arény, objevilo se další oznámení:

Výzva k privátnímu souboji. Mahan/Plinto vs. Chikan/Silkodor.

Souboj začne za 60 minut v privátní aréně.

Level bojovníků: 100.

„Štve je to,“ zasmál se Plinto, když si přečetl zprávu. „Chtějí se nám pomstít.“

„Proč se tak raduješ?“ začal jsem se rozčilovat. „Vždyť nás málem porazili a –“

„Mahane, teď už vím, čeho jsou schopní!“ Plinto mě poplácal po zádech. „Pojďme oslavit vítězství! Na protivníky musíme udělat dlouhotrvající dojem.“

Dlouhotrvajícím dojmem měl Plinto na mysli škodolibost a rozhodně plnil svůj plán na jedničku. Každého příchozího hráče s vysokým levelem přivítal v taverně pískáním a kvokáním. V obecném kanálu se objevovaly uštěpačné poznámky o zbabělosti přítomných hráčů a o měkkosti jejich paží či jiných tělesných částí. Několikrát za námi přišli hráči a žádali nás, abychom sklapli, ale Plinto je poslal pryč s tím, aby si jakékoli neshody s námi vyřešili v privátní aréně.

K tomu se však nikdo neměl, a proto se lupič dál posmíval všem, koho potkal.

Nevraživost Chikana a Silkodora byla zažehnána velmi rychle. Dva ochranné štíty, slabý stín na Chikana, abychom zkontrolovali odraz, a jeden další hned za prvním. Potom ještě další dva a teprve jako svou pátou střelu jsem na paladina poslal středního bojového stína. Podle jeho překvapeného zabručení to nečekal. Zabít ho už byla jen otázka techniky. Plinto mu zrušil Odraz a já jsem na něj poslal další dva stíny. Silkodor přišel o spoluhráče.

Patnáct minut uběhlo docela rychle a systém nás automaticky určil vítězi. Neobtěžovali jsme se s pobíháním po aréně a hledáním lupiče. Na co? On je sám a my jsme dva – v každém případě bychom vyhráli.

„Mahane, můj pán Bihan se s vámi přeje setkat,“ pronesl s hlubokou úklonou nebesácký hráč, jakmile jsme vyšli z arény. „Velitel našeho klanu si přeje, aby se setkání odehrálo v Altamedě, a tím se zamezilo přístupu zvědavým uším. Můj pán Bihan si přeje, abyste udělil povolení ke vstupu návštěvníka do hradu Bihanovi a Azari. Co mám svému pánovi odpovědět?“

„Řekni Bihanovi,“ vědomě jsem vynechal slovo „pán“, kterým se na mě posel snažil zapůsobit, „že pokud si přeje se mnou hovořit, a to v páru, velice rád mu tu čest dopřeji. S Plintem. V aréně. Dva proti dvěma. Jakákoli jiná setkání nepřipadají v úvahu a rozhodně ne v Altamedě. Nemám v úmyslu se setkávat s mletým masem. To vyřiďte svému ‚pánovi‘.“

„Má škola diplomacie,“ ušklíbl se Plinto a díval se za odcházejícím poslem.

„K čertu s ním!“ vyhrkl jsem zlostně. „Co nám asi tak může říct? ‚Přestaňte se chovat jako klauni a štvát moje válečníky?‘, ‚Pojď s námi do hrobky jako hodný kluk?‘, ‚Tady máš nějaké peníze, tak se zvedej a tancuj?‘ Jak si vlastně stojíme v hlavním turnaji?“

„Mluvíš o labyrintu?“ zeptal se Plinto. „Beze srandy – nemáme nejmenší šanci. Chybí nám soudržnost, třídy postav se vzájemně nedoplňují a navíc máme jen jednoho tanka a málo léčitelů. Zítra ze soutěže vypadneme. Rozhodně neprojdeme třetím dnem. Bihan nastavil laťku moc vysoko.“

„A když s námi půjde Stacey?“

„Takže takhle to je?“ usmál se Plinto, ale pak zavrtěl hlavou. „No dobrá, ale v tom případě vydržíme do pozítří. Déle rozhodně ne.“

Chvíli ani jeden z nás nic neříkal a myslel si jen na vlastní záležitosti. Najednou se Plinto otočil a zeptal se:

„Mahane, nemáš v rukávu nějaké další eso? Pokud by se nebesáci, astrumáci a Fénix neúčastnili turnaje, mohli bychom dojít až k poslednímu bossovi labyrintu. Budu možná znít trochu sentimentálně, ale vždycky jsem bosse raději viděl na vlastní oči než na nahrávce někoho jiného.“

„Zázrak?“ podíval jsem se na něj smutně. „Kde bych ho asi tak vzal? Všechny zázraky…“

Ten nápad mnou projel jako kulový blesk a po celém těle mi naskákala husí kůže. Vytáhl jsem rychle amulet, zaslechl odpověď volajícího a zvolal:

„Stacey, chci se s tebou okamžitě potkat v Altamedě! Sraz za deset minut v hlavním sále!“

„Okamžitě a za deset minut jsou rozdílné věci,“ mínil Plinto, ale já jsem ho neposlouchal. Jen jsem ho okřikl, aby běžel za mnou, a vyrazil jsem směrem k hradu. Co nejdřív jsem potřeboval radu od inteligentních hráčů – Stacey a Plinta.

„Mapu, Stacey!“ požádal jsem a zapomněl, že už mám stejnou mapu jako ona. Když ji rozbalila na zemi, začal jsem pokládat otázky.

„Kolik času potřebuje LOD, aby doletěla sem?“ ukázal jsem na bod v otevřeném moři na severu našeho kontinentu. „Pokud bychom odletěli právě teď, jak dlouho to zabere?“

„Asi týden,“ hádala Anastaria. „Minimálně pět dnů.“

„Ale sakra! Můžeme ji nějak teleportovat? Například portálovým démonem nebo jinak?“

„To je vyloučeno.“

„Dobrá… Jiná otázka. Předpokládejme, že se LOD ocitne tady,“ ukázal jsem na nejsevernější výběžek kontinentu. „Kolik času potřebuje na dosažení toho bodu?“

„Přibližně dvanáct hodin,“ pronesla Anastaria zamyšleně. „Co ti běží hlavou, Mahane?“

„Vydrž. Teď přijde nejdůležitější otázka, na které to všechno závisí. Počítá se přesun Altamedy jako teleportace?“

Síň naplnilo ticho.

„Viltrie!“ přivolal jsem svého majordoma, aniž bych čekal na odpověď. „Zítra, jakmile se vydám do Pryku, přenes Altamedu na tyto souřadnice.“

„Pane, stále ještě potřebujeme tři měsíce, než bude připravený další skok,“ začal goblin, ale já jsem ho přerušil.

„Nech přesun zaplatit z mého osobního účtu. Můžeš jít.“

„Deset milionů…“ zabručel goblin, ale nehádal se a nechal nás tři o samotě.

„Otázka číslo dva. Co se stane, když na týden odejdeme?“

Sál stále halilo ticho.

„Budu trochu konkrétnější. Mám nápad, jak se teleportovat na kterékoli místo kontinentu, aniž bych porušil omezení pohybu, které bylo uvaleno na mou postavu. Nedokážu se ale rychle vrátit. Potřebuju těch pět dnů, o kterých Stacey mluví. Jak moje nepřítomnost ovlivní náš postup labyrintem a arénou?“

„Proč nám prostě rovnou neřekneš, co máš v plánu?“ zadívala se na mě Stacey. „A pak můžeme přijít na to, jak arénu o pět dnů odsunout.“

„Co mám v plánu?“ dramaticky jsem se odmlčel, zasmál jsem se a začal jsem vysvětlovat. „Předpokládám, že všichni víte, proč jsou věže kouzelníků nejsevernější budova každého města. Přílet dalšího mraku se čeká nejdřív za tři roky. Rád bych to uspíšil. A poslal bych ho na Malabar i Kartoss najednou.“

„To by přinutilo císaře odvolat své válečníky! Kvůli obraně!“ Stacey dokonce vyskočila ze své židle. „Turnaj by se přerušil!“

„Ale proč to?“ zamrkal jsem nevinně. „Turnaj pokračuje. Nikdo ho nezrušil. Pokud se pozvaní hosté a účastníci rozhodnou odejít, čí to bude chyba? Rozhodně ne moje. Daleko víc mě děsí pět dnů, během kterých se budu muset vracet na palubě lodi. Nerad bych přišel o arénu.“

„Jak se plánuješ dostat na sever?“ spustila Stacey, ale zarazila a vzpomněla si na má slova.

„Slíbili mi dva teleporty,“ potvrdil jsem její myšlenky. „Jeden do Pryku a druhý zpět do Altamedy. Záleží snad na tom, že můj hrad dokáže měnit svou polohu?“

„Vymyslím, co by se dalo provést s arénou,“ pronesla Stacey zadumaně. „Na první pohled bych řekla, že nejde dělat nic – nepřijít včas znamená automatickou prohru. Bez ohledu na důvody. Musím si pročíst pravidla. S tvým malým turnajem to bude jednodušší. Soupeři se prostě zařadí do seznamu a vypořádáte se s nimi až po tvém návratu.“

„Mahane, žádal jsem tě o zázrak, ne o prohru v aréně,“ zamračil se Plinto nešťastně. „Uděláme to takhle – zítra proběhnou zápasy v aréně v jednu odpoledne a potom se vydáš do Pryku. Další krok vymyslíme potom.“

„Jasně. Stacey, už ses dohodla s Geranikou?“

„No…“ zasekla se Stacey. „To je vlastně pravda. Na to jsem úplně zapomněla.“

„Geraniko, potřebujeme tě!“ zakřičel jsem jen tak do větru, ale byl jsem si jistý, že to imitátor a NPC v jedné osobě uslyší. Po krátké odmlce jsem dodal: „Uděluji ti návštěvnický přístup do mého hradu!“

„To je od tebe pozorné,“ pronesl Pán stínů. „Už mi začínalo být těch tvých chlupáčků líto. Tak co to bude, Mahane? Ven s tím!“

„Přidám do našeho týmu dalšího hráče výměnou za možnost jedinkrát se teleportovat do mého hradu z jakéhokoli místa kontinentu,“ pronesl jsem a zmateně se na mě podívaly tři páry očí.

„A koho, pokud se můžu zeptat, mi nabízíš?“ Geranika se rychle chytil příležitosti. „Kvůli komu se mám příčit přání samotné Barliony?“

„Kvůli mně,“ odpověděla Stacey, aniž by ode mě odhlédla. Její pohled mi jasně naznačoval, že jsem si o tom s ní měl nejdřív promluvit. „Mluví o mně. Pokud Mahanovi umožníš se jednou teleportovat do jeho hradu z jakékoli lokace kromě Pryku, budu na turnaji bojovat po boku stínů.“

„Chápeš důsledky svého rozhodnutí?“ zeptal se Geranika vážně a všichni jsme si mohli podle pohybu jejích očí všimnout, že si pročítá nějakou systémovou zprávu.

„Chápu,“ zněla sebejistá odpověď.

„Přijímám tvé rozhodnutí, paladinko Anastario,“ prohlásil Geranika stejně formálním tónem, který použil při přijímání Plinta do svého týmu. „Jsi se mnou svázána povinností, a proto tě na konci turnaje nečeká žádná odměna. Mahanovi bude dovoleno se jedenkrát vrátit do svého hradu. Jenom jedinkrát!“

„Vyřešili jsme problém s arénou,“ usmál jsem se, když Geranika zmizel a Stacey mě praštila do ramene. Nebo spíš mě měla v plánu uhodit, ale systém její čin ohodnotil jako útok a nedovolil jí ho dokonat. Jak já miluju Barlionu! „Teď zbývá otázka za milion – co se s námi stane, když otevřeme Pandořinu skříňku?“

„Nenávist celého světa,“ pronesla Stacey rezignovaně a rozhodla se, že si můj trest nechá až na chvíli, kdy se vrátíme do reality. V Barlioně mi nemohla nic provést. „Není to snad to, po čem jsi toužil?“

„Kromě jiného. Co náš klan? Je Fleita připravena stát se naší novou velitelkou?“

„Je tu snad něco, co bych měl vědět?“ zeptal se Plinto zvědavě. Museli jsme mu rychle vysvětlit, pro co jsme se rozhodli.

„To dává smysl,“ souhlasil lupič po našem vysvětlení. „Je to moc dobrý způsob, jak ochránit klan. Je ta holka pro?“

„Ano. Vlastně jsem se věnovala právě jí, když mi Mahan volal a ječel, že se se mnou musí rychle sejít.“ Stacey si nenechala ujít příležitost, jak si do mě aspoň rýpnout. „Dokumenty jsou připravené, zbývá je podepsat.“

„No tak ji sem hned přiveď!“ Nezdržoval jsem se pročítáním dohody. Vždyť své lepší polovičce věřím.

Výzva k privátnímu souboji. Mahan/Plinto vs. Kei-Ten/Methodious.

Souboj začne za 60 minut v privátní aréně.

Level bojovníků: aktuální.

„Ale, vážně?“ zabručel Plinto překvapeně. „Koukni na to. Budeme bojovat proti Kei-Tenovi s Methodiem.“

„Cože?“ zarazila se Stacey, jako by jí ta jména něco říkala.

„Jak jsi slyšela,“ usmál se Plinto. „Celý den jsem všechny popichoval bez úspěchu. Ale když Mahan pošle Bihana k šípku, hned máme s kým bojovat. Super… souboj na aktuálních levelech.“

„Plinto?“ Stacey se na lupiče vážně podívala.

„Zvládneme to. Pokud se bude něco dít, Mahan zase přijde na řešení.“

„Tak moment, lidi. Co je to za dvojku? Nějací veteráni?“ připomněl jsem jim svou přítomnost.

„I tak by se to dalo říct,“ vysvětloval Plinto. „Za poslední tři roky totálně rozdrtili každého, kdo se jim postavil. Jsou z Caltuy, ale pracují jako žoldnéři. Jsou to ti nejprotivnější idioti celé Barliony. Vzpomínáš si na mě před Legendami? V porovnání s nimi jsem zelenáč. Naga lupič, mistr jedů a člověk lovec, mistr zvířat. Lovec s sebou určitě bude mít svého mazlíčka, takže budeme bojovat v podstatě proti třem. Vlastně ani nedokážu říct, který z nich je nejslabší. A co se týká levelů… Oba mají více než 400.“

„Kei-Ten je na 403. a Methodious na 406. levelu. Ta jeho kočka je dokonce na 410.,“ dodala Stacey. „Poslední dva roky s nimi spolupracuje.“

„To neznamená, že nemusíme dořešit ten podpis dohody,“ shrnul jsem to a známá jména mnou nehnula. Možná by se můj výraz podobal výrazům Stacey a Plinta, kdybych s tou dvojicí měl už nějaké zkušenosti, ale momentálně pro mě byli jen šum. Neměl jsem důvod nechat se odvést od tématu. K rozhodnutí dojde, až budu bojovat. Ne teď.

„Takže musíme rozhodnout tu nejdůležitější věc – kdy začneme?“ Jakmile jsem podepsal dohodu, ikonka vstupního tlačítka nad mou postavou zmizela. Úplně jsem opustil klan, protože jsem si nepřál zasahovat do jeho záležitostí. Nechal jsem Fleitu o samotě s panem Kristowskim a Stacey s Plintem jsem odvedl do vedlejší síně.

„Začít s čím?“ vtipkoval Plinto. „Poslední dobou začínáme tak často, že už jsem ztratil přehled.“

„Mahan mluví o Oku,“ hádala Anastaria. „Jsou to dva problémy v jednom. První je ten, že všechny jeskyně jsou v tuto chvíli uzavřené. Mělo by ale jít jen o jeskyně tohohle světa. Oko otevírá portál do jiného světa, takže by čistě teoreticky měla být jeskyně dostupná. Háček je v tom, že máme jen jeden pokus. Pokud se do toho pustíme, nebude cesty zpět nebo druhá šance. Navrhuju, abychom to přesto zkusili…“

Žádná druhá šance… Stacey mluvila dál, ale já jsem se pohroužil do vlastních myšlenek. Nebude druhá šance… druhá šance…

„Mahane, odpověz! Tady Houston, Země volá Mahana!“ Plintův posměšný hlas mě vytáhl z myšlenek.

„Stacey, potřebujeme tvou pomoc.“

„Někdo ho zabte!“ rozhodil rukama Plinto. „Ukážeš nám nějaký další zázrak?“

„Budeme mít druhou šanci. Kdysi jsem dal Evolettovi dva portály. Už jimi prošli?“

„Ještě ne, ale jak bys –“

„Co by se stalo, kdybychom aktivovali Oko, vstoupili do jeho portálu a v cizím světě aktivovali nohu, nebo co to je? Otevře nám systém další portál? Uzamkne se systém? Přenese nás k poslednímu bossovi, nebo nás přesune zpět na začátek jeskyně toho stejného světa? Co?“

„Ahoj, strejdo!“ Místo odpovědi Stacey zavolala Evolettovi. „Potřebovala bych ten kousek Černé vdovy, který ti Mahan věnoval.“

„Ahoj, neteřinko,“ ozval se hlas z amuletu. „Zase se snažíš podmanit si svět?“

„Nejsem sama,“ oznámila mu Stacey a trochu zahanbeně na nás pohlédla.

„Takže nejsi ani sama?“ Z amuletu se ozval smích. „Ahoj, Mahane!“

„Ahoj!“ pozdravil jsem, když Stacey bezmocně rozhodila rukama. „Jak jsi na tom s Černou vdovou?“

„Scvrkla se a umřela. Co jiného by se jí mohlo stát?“ vtipkoval dál Evolett. „Vsadím večeři, že Viktor o tomhle telefonátu nemá ponětí.“

„Pomůžeš nám, strejdo?“

„Z Mahana je nejhledanější osoba Barliony a ty znáš můj postoj k odpadlíkům.“

„Kdy a kde?“ Stacey se zazubila od ucha k uchu a zvedla palec.

„Zítra na turnaji. Dnes už je moc pozdě. Chystal jsem se odpojit. A s tou večeří to myslím vážně. Allie mě už přivádí k zuřivosti. Pořád chce, abych ji představil nejkrásnější dívce Barliony.“

„Jsi tam na ostrovech?“ ujišťovala se Anastaria.

„Kde jinde by měl chudák důchodce trávit poslední léta před smrtí, když nad ním všichni už zlomili hůl?“ Hlas v amuletu zněl naštvaně na celý svět.

„Miluju tě, strejdo!“ Stacey amulet hlasitě políbila a ukončila hovor. Spokojeně se na nás podívala. „Je velká vzácnost, že se v Barlioně nacházejí dva kusy Černé vdovy. Dobrá… Plinto, můžeme před začátkem naší mise potkat tvoje bojovníky?“

„Přijdou zítra.“ Staceyino vzrušení nakazilo i lupiče. Vyskočil na nohy a začal pochodovat po síni. „Zatím jsem jich domluvil dvacet, ale možná budeme potřebovat ještě o deset víc. Stacey, máš nějaké kandidáty?“

Ti dva začali probírat jména, která jsem jaktěživ neslyšel, a asi proto jsem se začal rychle nudit. V rozebírání lidí, jejich schopností, silných a slabých stránek jsem nikdy nebyl dobrý – na to jsem měl manželku. Svou kompetenci dokázala už tím, že si vybrala mě…

„Poslyš.“ O padesát minut později jsme se znovu ocitli na žlutém písku arény a Plinto mi opět opakoval taktiku. Ale já už jsem si ji přece pamatoval! Plinto se mi zdál nervózní. Vždyť nás čeká normální souboj proti normálním protivníkům, co na tom je? „Náš úkol je jednoduchý jak facka – zabijeme všechno, co se pohne. Pokud se to nepohne, kopneme do toho a pak to zabijeme. Nějaké otázky?“

„Vítejte!“ ozval se hlasatelův hlas. Naše okolí se rozjasnilo a já jsem jen překvapeně hvízdl. Aréna se změnila. Jak jsem zjistil, přenos z bitvy si mohl kdokoli zapnout na vizualizéru v pohodlí domova a s lahví piva v ruce. Jeho virtuální postava obsadila jedno místo. Tohle se dělo proto, aby bojovníci měli pocit, že je skutečně někdo sleduje. Pokud by se nenašel dostatek diváků, zaplnila by prázdná místa NPC, jejichž úkolem by bylo napodobovat dav. V případě, že by diváků bylo příliš mnoho… Stáli jsme uprostřed až po střechu naplněné kolosální arény, jejíž poslední řady mizely v oblacích. Podíval jsem se směrem k hlasatelově budce a sledoval neustále rostoucí číslo, které nyní překonalo deset milionů. No teda! To lidi nemají nic lepšího na práci než sledovat souboj ve hře? Gladiátorské zápasy asi táhnou…

„Ať zvítězí ti nejsilnější!“

„Sázky?“ zeptal se nervózně Plinto, když systém odpočítával poslední sekundy do začátku boje. Jak jsem zjistil, ani jeden z hráčů nemohl překročit zářící čáru několik metrů před každým z týmů, dokud to systém nedovolil. Pokud by některý z hráčů porušil toto pravidlo, systém by rozhodl o okamžité prohře daného týmu.

„Proč ne?“ Otevřel jsem sázkovou tabulku a vsadil deset milionů na naše vítězství. Nedíval jsem se na šance našich protivníků, protože mě moc nemotivovala naše pravděpodobnost výhry 1:26.

„Do boje!“

Z druhé strany se k nám vydal normální chůzí lovec se sněžným leopardem. Methodious. Jako každý ucházející lupič se Kei-Ten zneviditelnil a jistě spěchal na předem dohodnutou pozici. To je v pořádku. I my jsme měli plán. Zkusím se chovat podle toho, o co mě Plinto požádal.

Nastavení souboje mi umožňovalo využít celou míru specializace mé postavy na Inteligenci. Stínové štíty, které se objevily okolo mě a Plinta na začátku zápasu, se těšily, až budou absorbovat dva miliony bodů zranění, a já jsem navíc měl na 333. levelu 241 000 bodů zdraví. Dvojice proti nám je na mě opravdu moc silná, a proto musím zastávat roli, kterou nenávidím – šaman léčitel. Na druhou stranu to byla Plintova příležitost zazářit. S jeho 395 levely záleželo jen na tom, aby zklidnil nervy a byl sám sebou. Jinak to budeme mít dost těžké…

„Mahane!“ zakřičel Methodious a zastavil se mimo dosah mých stínů. „Byl jsem požádán, abych předal tuto zprávu: Drzý pes štěká na tygra jen do chvíle, kdy je tygr zamčený v kleci. Jakmile je však tygr vypuštěn, pes se pomočí a rychle běží k páníčkovi.“

„Jak filozofické,“ zamumlal jsem. Methodiovo sebevědomí trochu podkopalo moji důvěru v náš plán. Tihle dva se s Plintem už párkrát potkali a asi znají jeho triky.

„Až poletíte z arény,“ neměl jsem v úmyslu zůstat nic dlužen, „a narazíte na zmíněného kocourka, jak se schovává někde v křoví, pohlaďte ho. Nijak ho netrestejte. Neberte mu peníze. Tahle prohra bude čistě vaše a nikoli jeho. Jen ať si dál představuje, že je zlý a hrozivý tygr. Pokud se jeho kuráž zakládá na tom, že si musí na drzého psa najmout dva prudiče… Nezbývá mi než sympatizovat s tím, kdo vás najal. On si tam tak sedí, rozčiluje se a bojí se, že děti dostanou napráskáno. Pff…“

„Líbíš se mi,“ usmál se Methodious. „Bude sranda tě vykopnout a pak tě lovit. Slyšel jsem, že je na tvoji hlavu vypsaná tučná odměna…“

„To jo. Tak se do toho dáme, ne? Víš, chci tě jen varovat, abys dál zbytečně neplýtval dechem. Zaútočím za pět… čtyři… tři… dva…“

Pojď za mnou, Draco!

Už jdu.

Maximální zesílení! Zabij nepřátele!

Jdu na to!

„Jedna!“

Štít na Draca a do boje!

Jste omráčen na dobu 60 sekund!

Zranění…

Jste oslepen na dobu 60 sekund!

Po dobu 30 sekund nemůžete vyvolávat stíny.

Váš totem získal vyšší level. Aktuální level: 301.

Souboj ukončen.

„Oni zemřeli?“ zaslechl jsem skrz blednoucí Slepotu Dracův hlas.

„Tohle je jen aréna. Vlastně jde o sportovní klání,“ uklidnil jsem svého pacifistu. Taktika, strategie… To určitě! Stačí přivolat draka na 300. levelu, nechat ho zesílit na maximální možnou úroveň a chrlit oheň na všechny okolo. Neexistuje jediný tank, který by to dokázal přežít. Tedy samozřejmě pokud není léčitel. Lovec ani lupič léčit nedokážou.

Výzva k privátnímu souboji. Mahan/Plinto vs. Kei-Ten/Methodious.

Souboj začne za 60 minut v privátní aréně.

Level bojovníků: aktuální.

„Nemyslel jsem si, že budou tak naštvaní,“ zamumlal zamyšleně Plinto a poplácal Draca po krku. „Ahoj, ty šupinatý siláku! Nějak jsem na tebe pozapomněl. Vypadáš dobře, kluku!“

„Díky!“ Draco byl možná pět metrů dlouhý, ale přesto se dokázal pohybovat hbitě a rychle. Obtočil se okolo Plinta a vzal ho do… náruče? Spirály? Svěráku? Je těžké najít správné jméno pro noční můru, které jsem byl právě svědkem. „Taky tě moc rád zase vidím!“

Výzva k privátnímu souboji. Mahan/Plinto vs. Kei-Ten/Methodious.

Výzva k privátnímu souboji…

Výzva k privátnímu…

Je dobře, že mě předtím napadlo omezit počet soubojů na pět denně. Jinak by nás prostě unavili! Taktika proti této dvojici byla neskutečně jednoduchá – Draco vyletí, zesílí na šestou úroveň a během pár sekund zabije lovce i jeho kočičku. Pak už jen počkáme, až se objeví nága. Kvůli Patriarchovu zubu nemůže Plinta omráčit a nemělo smysl omračovat mne, protože tím by se Kei-Tan otevřel Plintovi, který měl podobný level a navíc stínový štít k dobru. Jakmile byl lovec po smrti, vrátil jsem Draca do bezpečí. Neměl jsem zájem na tom, aby mi ho někdo zabil!

„Mahane!“ Když vyšlo najevo, že souboje pro dnešek skončily, začal si Plinto stěžovat. „Samozřejmě je mi jasné, že pět jedinečných předmětů je skvělá výhra a navíc jsme prudili ty, co jsou zvyklí prudit ostatní. To je všechno vážně skvělé, ale kvůli té tvojí aréně jsme přišli o nejdůležitější atrakci prvního dne turnaje!“

„Ja-jakou?“ vykoktal jsem, protože jsem nečekal takové plísnění.

„A on se ještě musí ptát! Dnes soutěžila Lori! No tak! Mám nahrávku! Musíme to oslavit!“

„Laskavě vás žádám o pár minut vašeho času.“ Vedle nás se objevil goblin ve smokingu. Jeho hlas nám dal okamžitě najevo, s kým máme tu čest – svou přítomností nás poctil hlasatel z arény.

„Podle pravidel turnaje jste vsadil Laitův bodák.“ Plinto se na mě překvapeně podíval, což mě trochu zarazilo. To jsem mu zapomněl říct. „Obdrželi jsme zvýšení sázky a podle pravidel, které jste vymyslel vy sám, musí být sázka dorovnána. Jakým způsobem si přejete sázku dorovnat? Zlatem, nebo tržní cenou předmětů?“

„Kolik to má být?“ napadlo mě zeptat se, než se rozhodnu. Bylo by asi lepší dorovnat cenu zlatem než hledat vhodný předmět…

„Šest set třicet dva miliony zlatých,“ pronesl goblin nevzrušeně a hleděl na nás modrohnědýma očima.

„KOLIK?“ vykřikly dvoje hlasivky najednou. Plinto byl stejně šokovaný jako já.

„Bihan vsadil svůj hrad Solární bouře na to, že nedokážete vyhrát deset kol v aréně za sebou. Vítězství se budou počítat od zítřka. Dorovnáte jeho sázku?“

„Bihan chápe, že je to pro vás možná velká nepříjemnost,“ zakvičel hlasatel po delší pauze, během níž jsme jen šokovaně stáli a nic neříkali, „a proto je připraven přijmout váš osobní hrad jako vyrovnání sázky. Tedy Altamedu. V tom případě bude pokládat sázku za dorovnanou a…“

„Pokud si Bihan přeje vsadit svůj hrad,“ přerušil jsem goblina a snažil jsem se uklidnit. „Je to jeho osobní problém. Má sázka je dána – Laitův bodák. V pravidlech není žádná zmínka o tom, že budu vyrovnávat jakékoli vyšší sázky. Pokud si myslí, že je ta hůl hodna celého jeho hradu – jde o jeho rozhodnutí a jeho sázku. Má-li pocit, že bych měl jeho sázku vyrovnat, může jít klidně do…“

„… Blbákova.“ Plinto dokončil mou větu a zvolil pro Bihana odpovídající destinaci.

„Přesně tak,“ souhlasil jsem a dodal: „Rád bych také poukázal na to, že už jsme od začátku sázky zvítězili v pěti bitvách. Není můj problém, že je Bihan v rozhodování pomalý nebo že čeká na nejvhodnější chvíli a rozhodl se vsadit až teď. Příště musí být rychlejší. Nebo snad chcete říct, že jsem porušil nějaká pravidla či zákony?“

„Ne, to vůbec ne, na vaše slova budeme brát zřetel! Děkuji za vysvětlení,“ začal goblin až nápadně rychle couvat. Dokonce se během couvání i klaněl: „Hodně štěstí a ať uspějete v aréně!“

„Co to mělo být?“ zeptal jsem se nahlas sám sebe, ale Plinto se rozhodl, že otázka není řečnická a vyžaduje diskuzi.

„Éra draků ti chce sebrat Altamedu!“ Lupičův hněv neznal mezí. „Nestačí jim, že zabrali všechna císařství na svém kontinentu, snaží se sahat svými špinavými prackami ještě na ten náš! To je prostě nehorázná drzost!“

„Co sakra chtějí s Altamedou?“ zeptal jsem se zmateně.

„Sakra?“ Plinto se na chvíli zamyslel, podíval se mi přímo do očí a zeptal se: „Znáš svůj hrad do posledních detailů?“

„Cože?“

Plinto už mě dál neposlouchal a jen mávnul rukou, jako by chtěl naznačit něco ve stylu „co mi asi tak může říct nějaký šaman“. Zavolal Anastarii a vyžadoval další setkání. Lupiče nejspíš napadla další mega epická zápletka.

„… a právě proto předpokládám, že Bihanův hlavní cíl je Altameda. Teď musím zjistit proč.“ Plinto dospěl na konec své teorie a se spokojeným výrazem se posadil do křesla. Zavrtěl jsem hlavou. Co se mě týče, strávil až moc času ve hře a teď všude viděl špiony, konspirace a zápletky.

„Viltrie!“ přivolal jsem goblina a požádal ho, aby nám pověděl vše, co ví o temných zákoutích hradu. Nejdůležitější je si uvědomit, co je co, a teprve pak se můžeme hádat, co by to mohlo znamenat.

„Celé území hradu je pod kontrolou mě samotného a hobgoblinů,“ potvrdil majordomus mou domněnku, že je Altameda prostě hrad. Sice hrad, který se dokáže teleportovat, ale stále jenom hrad. „Nejsou zde žádné uzamčené prostory, tajné místnosti, průchody či cokoli dalšího.“

„Vidíš? Jak říkal starý Freud: občas je banán prostě jen banánem,“ zvedl jsem demonstrativně prst a snažil se ostatní přesvědčit, aby jasně vnímali realitu. Přesto mě Staceyina další otázka a Viltriova odpověď zarazila a zůstal jsem sedět s otevřenou pusou.

„Jsou v hradu nějaké neregistrované portály, které nikam nevedou?“

„Ano, tři. Nyní nejsou aktivovány, a proto nepatří do hlášení o stavu hradu. Soudě podle jejich vlastností se první portál aktivuje ve chvíli, kdy hrad dosáhne 30. úrovně, druhý na 40. úrovni a třetí na 50.“

„Portály?“ překonal jsem prvotní šok a zasypal jsem svého majordoma s otázkami. „Proč se o tom dovídám teprve teď?“

„Jak jsem řekl, nejsou aktivní, a proto nemohou být zahrnuty v denních hlášeních,“ odpověděl Viltrius rozpačitě. „Abych řekl pravdu, existence portálů byla překvapením i pro mě. Objevily se hned po postupu hradu na 26. úroveň. Kromě portálů se v hradu objevily i další místnosti; právě díky nim si mohl Gnum Zlomyslný upravit svou dílnu. Proto jsem portály bral jako specifikum Altamedy.“

„Když už jsme u těch celosvětových konspirací,“ promluvil pomalu a sarkasticky Plinto, jakmile jsme propustili Viltria, „Korporace dosud do hry nevložila hrad, který se dokáže teleportovat. Je to příliš jednoduché a iracionální. V hloubi duše cítím, že náš společný známý má kamarády mezi designéry herních scénářů. Nikdo to samozřejmě nemůže dokázat, ale fakta zůstávají stejná – ví toho o Altamedě víc než my.“

„S tou sázkou je to dobrý pokus,“ souhlasila Stacey. „Hlasateli pověděli, aby Altamedu zmínil jen tak mimochodem a naznačil, že by stačila na vyrovnání sázky. Navíc s nabídkou přišel hned potom, co jste zničili dvojici, kterou do té chvíle všichni pokládali za neporazitelnou… Kdybych před sebou měla Mahanův psychologický profil před událostmi u hrobky, ani na sekundu bych nepochybovala o tom, že by na vlně vítězství, plný emocí a vnitřního pocitu zadostiučinění sázku přijal.

Bihan ale neví, že se Mahan od té chvíle dost změnil. Už rozumíš tomu, proč Kei-Ten s Methodiem prohráli, Plinto? Myslíš, že by si dvojice hráčů s tisícovkou vítězných bitev nedokázala poradit s normálním totemem? I když s takovým, co plive oheň? Všechno bylo předpřipravené s jediným cílem – přimět Mahana, aby vsadil Altamedu. Solární bouře je navíc druhý nejdůležitější hrad Éry draků. Myslíte si, že by ho Bihan riskoval? Ale prosím vás…“

„V tom případě přichází další otázka za milion: jak bychom mohli hradu v nějakém rozumném termínu čtyřikrát zvýšit úroveň?“ podíval se na mě tázavě Plinto. „Mahane?“

Unaveně jsem se opřel do svého houpajícího se trůnu, který mi kdysi věnovala Korporace. Další jedinečná věc umístěná do hry jen pro radost. Pokud bych se však měl držet Plintovy a Staceyiny logiky, po miliontém zhoupnutí by se mi pod zadkem otevřel portál a já bych se propadl kdoví kam.

„Jaký zas ‚Mahane‘? Jsem připravený do hradu investovat všechno, co jsem vyhrál. To je víc než 300 milionů zlatých. Ale k čemu nám to bude? Jen si představte, že zvýšíme úroveň hradu na 30 a aktivuje se portál. Kdo do něj vkročí? Nemáme na to připravenou výpravu. Najmeme si snad žoldnéře? Třeba Fénix? Nebo se skloníme před Bihanem? Šílenost. A co jiná možná situace? Z portálu začnou vylézat fantomové. Ti samí, co hrad chránili, když jsme se objevili u jeho hradeb. Kdo hrad ochrání? Já? Plinto? Elánius a pár jeho taurenů?“

„Stacey, už jsi sepsala závěť?“ zeptal se zničehonic Plinto a otočil se k dívce. „Podle předpovědi je dneska vysoká šance na roj meteorů.“

Moje žena na Plinta chvíli zírala, ale pak se usmála.

„Mluvíš o tom, že se Mahan najednou bojí o svůj majetek?“

„A o čem jiném? Máš na něj špatný vliv. Náš šaman začne používat hlavu, než se naděješ. Začne přemýšlet a klást nepříjemné otázky. Ta hrůza!“

„Já jsem toho názoru, že bychom s hradem neměli nikam pospíchat,“ přivedla Stacey konverzaci zpět k hlavnímu tématu. „Nejradši bych zvyšování úrovně pro tuto chvíli úplně odložila. Pokud by vyšší úrovně měly v hradu něco měnit, musíme na to být připraveni. Jenže teď válčíme s celým kontinentem a nemáme tolik času, abychom si mohli dovolit zjišťovat, co by se mohlo stát. Kdo chce večeři?“

„Já ne,“ zavrtěl Plinto hlavou. „Je na čase se osprchovat a jít spát. Zítra musíme všem dokázat, že dnešní vítězství jsou skutečně vydřená a ne předem domluvená. Doufám, že vy dva uděláte to samé. Odpočiňte si. Pokud se Mahanovi podaří jeho plán s mrakem, budeme mít před sebou hodně dlouhý den.“

13. KAPITOLA

MĚDĚNÝ DŮL PRYKE

„Vítejte!“ Oproti privátní aréně nebyla v hledišti turnajové arény v kole 32 768 ani noha. Pokud jsem si správně všiml, celé publikum tvořila pouze NPC, která podporovala stejnou měrou nás i protivníky (dvojici lupičů). Žádní hráči tu neseděli.                       

„Ať zvítězí ti nejsilnější!“

Ze zvyku jsem na nás oba seslal stínové štíty a čekali jsme na útok nepřátel. Během toho jsme pokračovali v diskuzi o dalších kolech. Nezáleželo na tom, zda byly včerejší boje zmanipulované. Protivníci museli vsadit jedinečné předměty a díky tomu se hlavní výhra rozrostla. Zatímco Silkodor s Chikanem vsadili mystickou, ale nepříliš použitelnou dýku, předměty Methodia s Kei-Tenem byly tak vzácné, že jsem chtěl skočit do arény a přemoci sám sebe, aby se mi dostaly do rukou. Když si Stacey všimla na první pohled obyčejného hrudního plátu (nebo spíš jedné třetiny hrudního plátu) zatlačila na mě a vyžadovala, abych ho vyňal z banku. Vlastně jsem ji chápal – bylo by velmi nepříjemné přijít o předmět z Průzračné sady. Dokonce jsem i zkusil odstranit Část Průzračného hrudního plátu (1 z 3) ze seznamu výher, ale načapal mě přitom manažer arény a varoval mě, že by trestem bylo něco daleko horšího než ztráta reputace. Měl na mysli jisté označení. Dostal bych značku hráče, který nedrží své slovo. Je pravda, že jsem ostatní označil za zoufalce a s Plintem jsme stále ještě museli za svá slova zodpovídat. Proto nebyla v sázce jen ztráta reputace u nějakého NPC, ale mé jméno mezi hráči.

Nebylo mi jasné, jestli Methodious s Kei-Tenem vsadili předmět schválně, nebo se jen chtěli pochlubit, co během svého hraní získali. Nicméně po přidání předmětu do seznamu začali ostatní hráči mezi sebou soutěžit o to, kdo se vydá do arény proti nám a zkusí nás porazit.

Nejdřív naši vyzyvatelé nabízeli jen jednoduché nebo slabé předměty. Samozřejmě to byly předměty jedinečné, ale často určené pro příliš nízký level nebo nepotřebné pro naprostou většinu hráčů. Někdo například vsadil květináč určený pro květinářskou profesi. Daný květinář se při použití tohoto předmětu nemusel starat o zalévání nebo přesazování rostliny. Kouzelný květináč připravil nejvhodnější prostředí k růstu jakékoli rostliny, která díky tomu vyrostla do dokonalé krásy. Rozhodně bych se nepřel o to, že jde o skvělý předmět, ale kdo ho potřeboval? Barlionské květináře bych dokázal spočítat na prstech jedné ruky a květináč by kvůli různým omezením mohlo použít jen minimum hráčů bez květinářské profese. Jinými slovy šlo sice o jedinečný předmět, ale byl úplně k ničemu – což systém správně odhadl a dvojici zařadil až na samý konec seznamu šance na zabití Plinta a Mahana.

Sázející ale mohli předmět, který vsadili, kdykoliv změnit. Proto to vypadalo, jako by dvojice čekaly na svou šanci. Když jsem se připojil do hry, první místo v řadě do privátní arény obsadilo duo, které vsadilo malou šperkovnici. Nemohla pojmout víc než pár prstenů. Přesto systém hodnotil krabičku tak vysoko, že se během posledních hodin měnily jen pozice na druhém až pátém místě.

Naši staří známí Methodious s Kei-Tenem čekali na čtvrtém místě. Stacey si neodpustila nadávku, když si toho všimla. Podle ní bylo čtvrté místo nejvhodnější k maximalizování zisku. Ti dva si byli tak jistí svými schopnostmi (a je potřeba podotknout, že i našimi schopnostmi), že umožnili třem jiným párům, aby se zařadily před ně. Prostě chtěli za vítězství získat co nejvíc. Proč čtvrté místo a ne páté? Aby neriskovali, že je na poslední chvíli svou sázkou předběhne nějaké bohaté děcko. Tihle kluci postupovali chytře…

„Jo, Mahane,“ ušklíbl se Plinto, když se na něj vrhla dvojice lupičů a začala do něho bodat svými dýkami a noži. „Myslím, že jsme se nechali trochu unést. Měli bychom se soustředit na aktuální zápas…“

„To je asi pravda. Pomůžu ti s nimi!“ odpověděl jsem mírně a jeden ze dvou lupičů se rozletěl na kousky. Jen paladin může přežít útok dvěma středními stíny najednou.

Zvítězili jste v kole 2 048 v aréně pro 2 vs. 2.

V turnajové aréně jsme se nesetkali s žádnými problémovými protivníky. Druidi, nemrtví rytíři, válečníci, paladinové s jejich Odrazy a Bublinami, lovci, kouzelníci, lupiči – čekaly na nás nejrozličnější kombinace dvojic, ale výsledek dopadl vždy stejně – naši protivníci zastali role nafouknutých balónů a my jehel. Všichni se v malých kouscích rozprskli po aréně.

Opustili jsme turnajovou arénu a systém nás informoval o nové výzvě:

Výzva k privátnímu souboji. Mahan/Plinto vs. Kalatea/Vtrenkáchmravenci.

Souboj začne za 60 minut v privátní aréně.

Level bojovníků: snížený na 30.

„Hmm,“ pronesl pomalu Plinto, když si přečetl oznámení. „Mahane, je ti jasné, že si kvůli téhle tvé druhé aréně nemůžeme užít zbytek turnaje? Někde probíhají vzrušující soutěže a my se tu musíme lopotit a lámat si hlavy vymýšlením nových taktik.“

„O čem to mluvíš?“ zeptal jsem se překvapeně.

„O tom, že než dosáhnu na 50. level, nemám k dispozici vůbec nic. Ani jedinou schopnost. Můžu se spoléhat jen na svoje zdraví a to není zrovna… no, prostě jsem lupič…“

„Cože? A sakra,“ podíval jsem se na vlastní schopnosti a jen s vypětím všech sil jsem uklidňoval nervy. „Taky můžu svoje stíny používat až na levelu 50. Co to má znamenat?“

„Jde o to, že se ke Stínovému císařství nemohou připojit hráči s novou postavou na nízkém levelu. Víš, kvůli komu to tak nastavili? Kvůli naší milované zpěvačce! Lori ve svém arboretu způsobila obří požár a Korporace změnila nastavení. Abych řekl pravdu, myslel jsem si, že změna účinkuje jen na nové hráče, ale… To je na nic! Co tvoji duchové?“

„Ne, jsou nedostupní. Nemůžu je vyvolat, mám se všemi reputaci na úrovni nenáviděný, vzpomínáš?“

„Takže nemůžeme použít štíty. Nebo léčení. No dobrá, s tím musíme počítat. Stále máme k dispozici tvůj totem a naše rasové schopnosti. Bylo by super vědět, kdo jsou Kalatea a Vtrenkáchmravenci.“

„Jsou to šamanky,“ pronesl jsem smutně. „Dvě Zvěstovatelky. Vědí, co mám za totem, a bezpochyby už vymyslely způsob, jak ho neutralizovat. Dnes už všichni určitě viděli, jak probíhaly včerejší výzvy. A ty dvě se taky budou moct kamkoli teleportovat, jako jsem to dělával já. Kdo ví, jestli je v aréně dovolený Skok. I když… Můžou se teleportovat jen na svém kontinentu, ale turnaj se odehrává na Kalragonu…“

„I Astrum si dovezl svůj obelisk, takže se Skokem můžeme počítat. To za prvé. Za druhé je aréna z kontinentálního pohledu neutrální území, a proto na ní má každý právo svobodně používat jakékoli schopnosti, které má k dispozici i ve své domovině. Pěkné, co?“

„To mi povídej.“

„No dobrá, pojďme do arény. Máme hodinu na to, abychom vymysleli, jak za daných podmínek vyhrát. Rozhodně nemám v úmyslu vzdát se bez boje!“

Designový mód mě přivítal hrozivou prázdnotou. Tedy ne že by byl prázdný sám designový mód – ten byl naplněný spoustou mnou dříve vyrobených předmětů – spíš jeho absolutní temnota, ve které jsem pracoval s duchy a později se stíny. Ze všech sil jsem se snažil přivolat jediného stína nebo vyvolat ducha, ale nic nefungovalo. Nepomohla mi ani dřívější ztělesnění. Prostě jsem do nich nemohl vlít dostatek životní síly!

Šaman má tři ruce…

Máte zablokovaný přístup do Leprosária.

Máte zablokovaný přístup do astrální roviny.

Probral jsem se z transu a nezbývalo mi nic jiného, než nadávat na celý svět. Nic nereaguje! Na 30. levelu jsem nemohl použít duchy ani stíny! Ze zoufalství jsem se pokusil spojit se přímo s nejvyššími elementály a následně se dvěma bratry, ale nepochodil jsem. Programátoři si zasloužili svou výplatu, neobjevil jsem jedinou chybu. Všechno bylo zablokované.

Co dělat? Poprvé za hodně dlouhou dobu jsem neměl tušení, jak se dostat z nezáviděníhodné situace. Sakra! Přál bych si, abych je všechny mohl vyhodit do vzduchu za použití Armagedonu a…

Počkat!

Znovu jsem otevřel designový mód a znejistěl… Tolik jsem se obával o funkčnost mého plánu, že jsem se do práce pustil s trpělivostí ženisty. Připadalo mi, jako by jakýkoli nepřesný pohyb, gesto ruky či dokonce jen výdech mohl pokazit konečný výsledek. Když jsem otevřel oči, postával přede mnou Plinto. Ano! Povedlo se. Vím, jak porazíme Vtrenkáchmravence i Kalateu. Nejdůležitější je donutit je přistoupit až ke mně!

„Plinto! Mám nápad! Můžeme vyhrát, ale potřebuju si ještě rychle zaběhnout do Altamedy!“ Vysvětlil jsem mu svůj plán a vysloužil jsem si další salvu ironického smíchu.

„Víš, Mahane, i kdyby nás přinutili bojovat na prvním levelu proti protivníkům na 400. levelu, musel bych se podvolit a bojovat po tvém boku. No tak utíkej do banky – nemáme moc času…“

„Vítejte! Ať zvítězí ti nejsilnější!“

V aréně proti nám stály dvě ženy. Zakladatelka a autorka hlavní ideologie třídy šamanů – veliká zelená orkyně – a její nejnadanější učednice, naděje a světlo šamanského hnutí, přeběhlice Vtrenkáchmravenci. Proč přeběhlice? Protože utekla z našeho kontinentu při hledání lepšího života a hry…

Co na to říct? Přeju jim hodně štěstí!

Pomalu jsem ustupoval a sledoval jsem, jak se protivnice přibližují. Plinto couval se mnou. Na levelu 30 ještě nemá ani Neviditelnost! Dobrým znamením bylo to, že se Zvěstovatelky neteleportují. Možná nemají k dispozici souřadnice arény nebo je cena použití Skoku až příliš vysoká. Je však docela možné, že si chtějí co nejdéle užívat naši bezmoc, než nám zasadí smrtící ránu.

Zničehonic se vedle šamanek objevily jejich totemy. Bussy, panterka černá jako dehet a – dokonce jsem šokovaně zavrtěl hlavou – tarantule! Kalateiným totemem je tarantule! Obrovský pavouk vysoký půldruhého metru!

„Vsadím se, že to monstrum umí vrhat nějakou síť,“ zamumlal Plinto. „Možná mají v úmyslu paralyzovat Draca a zabít ho.“

„To by asi dokázaly,“ souhlasil jsem a couval blíž ke zdi.

„Kluci, kam to jdete?“ Než jsem stihl mrknout, Zvěstovatelky zmizely a jejich hlasy se nám ozvaly za zády. Otočil jsem se a hleděl přímo do Kalateiny zelené tváře. Stála dva kroky přede mnou. „Je docela zábava bojovat bez schopností, na které jsme zvyklí, že? Víš, co je vážně divné? Předtucha mi říká, abych souboj ukončila co nejrychleji. Jako byste snad měli šanci zvítězit! Líbí se mi ten nápad, a proto vám dám příležitost. Jen jednu. Můžeš zaútočit jako první, šamane! Máš pět sekund!“

„Víš, Mahane, líbí se mi způsob myšlení té orkyně,“ usmál se Plinto a vytasil dýky. „Pokud něco schováváš v rukávu, je vhodný čas to vytáhnout. Jestli tomu dobře rozumím, nedostaneme druhou šanci, takže vás na chvíli opustím a půjdu se hezky projít.“

Jak já miluju přehnanou sebejistotu! Kdyby se role obrátily, už bychom s Plintem v nejbližší taverně zapíjeli smutek nad všemi předměty, které nám unikly. Proti nám však stáli dva klasičtí příliš sebejistí hráči na vysokém levelu, kteří přitom neměli žádnou zkušenost z bojů mezi hráči. Holky si myslely, že nás mají v kapse.

Jejich chyba.

Plinto se otočil a běžel tak rychle, jako by mu za patami hořelo. Snažil se od nás odběhnout co nejdál. Kalatea se konsternovaně zamračila, protože nedokázala přesně pochopit, co se to děje. Vyměnila si pohled s Vtrenkáchmravenci a začala zvedat ruku, aby zamířila na lupiče. Přesně v té chvíli mě designový mód přenesl z okolního světa do svých útrob. Obklopila mě temnota. Temnota a dvě sta přívěsků čekajících na svých patnáct sekund zářivé slávy. Skutečně mám na mysli zářivé. Předchozí pokusy s přívěsky mě přenesly do Erebu, ale také mi daly velice důležitou zkušenost: když chci něco vyhodit do povětří, musím nejdřív vyrobit mistrovský kousek! V mém případě stovku mistrovských kousků. V Altamedě jsem posbíral všechny ingredience potřebné pro výrobu a nyní jen zbývalo spojit je s projekcemi.

Následovala obří exploze.

Neobjevilo se však žádné oznámení o našem vítězství. Jakmile záblesky světla dotančily svůj nacvičený tanec a skončil i záporný bonus Oslepení, popadl jsem hůl a spěchal na místo, kde se měla nacházet Kalatea s Vtrenkáchmravenci. Nemůžu jim dovolit ani chvíli odpočinku.

Když se mé vnímání okolního světa změnilo z dvojrozměrného na trojrozměrné a já jsem kromě okolí registroval i svou pozici v něm, zalila mě vlna překvapení. Kalateu exploze nezabila. Šamanka byla stále naživu. Minimálně žila aspoň ta její část, která vykukovala z černé díry ve zdi. Obklopil nás křik, nadávky, reptání a volání o pomoc, ale vedlejších ztrát jsem si nevšímal. Místo toho jsem zkoumal, jak je aréna podivná, což odhalila mnou způsobená exploze.
Zeď, která arénu ohraničovala, byla zničená. Kamenné bloky se rozletěly do všech stran a poničily přitom i část vyhrazenou publiku, přičemž zabily několik diváků sedících v dosahu exploze. Nejvíc mě však překvapilo, že v otvoru ve zdi sebou na černočerném pozadí bezmocně škubala Kalateina ruka a noha. Právě kvůli těmto pohybům jsem dospěl k názoru, že je šamanka živá. Prostě se jen zasekla na místě, které vlastně ve hře fyzicky neexistovalo. Doletěla do volného prostoru mezi arénou a publikem.

Systém nějakou dobu uvažoval nad nastalou situací. Mezitím uplynulo i Ochromení, kterým Plinto zasáhl přeživší Vtrenkáchmravenci. Exploze šamanku neodhodila do zdi, ale naopak do středu arény. Proto ji může čekat násilná smrt. Dobré zprávy pokračovaly: Bussy zavalila hromada kamení, čímž nám ubyl další silný soupeř a nemuseli jsme se obávat jejích ostrých drápů a tesáků. Panterka kňučela, snažila se z kamení vyhrabat, ale bylo to nad její síly.

Plinto se proměnil v upíra a šamanku raději ještě zmrazil. Nechtěl umožnit protivnicím luxus, jakým by bylo oživení. Ačkoli zmrazení vydrželo jen minutu, byla to dostatečná doba na to, aby stihl šamanku svými dýkami zabít. Když bylo jasné, že zvítězíme, systém se rozhodl zachovat se k protivnicím milosrdně:

Jedna z bojovnic opustila arénu a její tým byl diskvalifikován!

Mahan a Plinto zvítězili!

Výzva k privátnímu…

Vtrenkáchmravenci se na mě šokovaně podívala, ale v tu chvíli se naše okolí rozostřilo. S Plintem jsme se objevili v nové aréně, kde nebyla žádná stopa po předchozím ničení. Systém nám velkoryse umožnil si na patnáct minut odpočinout a osvěžit se.

„Kolik jich ještě máš?“ svalil se Plinto unaveně do písku. Ačkoli souboj skočil dost rychle, jeho tlak byl jasně znatelný nejen na Plintovi. Třásl jsem se, jako bych se předávkoval adrenalinem. Chtěl jsem skákat a hopsat, ale přitom jsem na sobě neměl jediný bonus.

„Pokud se bavíme o explozích podobné síly, můžu je použít ještě v následujících pěti až šesti kolech. Žádostí o přívěsky neubývá.“

„Promiňte,“ objevil se vedle nás hlasatel. „Jsem nucen upravit pravidla arény. Není možné, abyste –“

„Nemůžete nám zakázat schopnosti v aréně!“ přerušil jsem goblina. „Čelit profesionálním zabijákům bez možnosti se jakkoli bránit – i to je v herních pravidlech?“

„Skočil jste mi do řeči,“ zakuňkal hlasatel. „Od této chvíle se neodehrají žádné souboje s levelem nižším než 50. Musíme navíc omezit vaši kreativnost v boji. Není proti ní žádné obrany, a proto by bylo nefér ji povolit. Stačí, abyste podepsal dohodu o nepoužívání a –“

„Má tohle snad být oficiální postoj Korporace?“ Něco mi na té formulaci bylo divné. „Je mi oficiálně zakázáno používat něco, co obecná pravidla povolují?“

„Ne, to vůbec ne!“ začal goblin couvat. „Jde pouze o doporučení, nikoli o postoj. Aréna je místo, kde svobodní občané mohou předvést um se svými zbraněmi. Kdo by souhlasil s bojem, kdyby předem věděl, že jistě prohraje? Je to neprofesionální. Z toho důvodu –“

„Rivarda ageloris!“ vyštěkl zničehonic Plinto nesrozumitelné sousloví a tázavě hleděl na goblina, jehož barva kůže se strachy z tmavě hnědé změnila na světle hnědou. Goblin se začal třást a slabým, vyděšeným hlasem zašeptal: „Rivarda riko!“

„Jaké byly kurzy?“ nepřestával mě překvapovat Plinto.

„D-d-dvacet sedm ku jedné,“ odpověděl koktavě goblin.

„Kdo tě najal?“

„…?“

„Opakuji – kdo tě najal?“ Plinto z batohu vytáhl nějakou kulatou věc a ukázal ji goblinovi. Teď již hlasatel úplně zbělel a připomínal gobliního albína. Můžu vás ujistit, že bílý goblin působí dost děsivě. Strach nahánějící tvor však padl na kolena a zavyl:

„Prosím vás na kolenou, nezabíjejte mě! Přinutili mě k tomu! Příliš mnoho mocných lidí si vsadilo na vaši prohru ve čtvrtém kole! Nechte mne žít, prosím!“

„Tvůj život je v mých rukou!“ zavrčel Plinto krvežíznivě, jak to dokázal jen on. „Chci. Jméno!“

„Sig Křivý nos,“ zhroutil se hlasatel, jako by sám Plinto byl bohem smrti. Ačkoli… Předpokládám, že toho o lupiči ještě mnoho nevím, a proto by jím klidně mohl být.

„Vypadni odsud!“ vyštěkl lupič a goblin zmizel jako vítr.

„Takže…?“ zvedl jsem tázavě obočí a Plinta to rozhodilo.

„Nepřemýšlel jsi někdy o kariéře herce? Ta mimika, ty emoce! To je něco! Klany ukrývající se ve stínech proti nám rozehrály velkou hru. Už minule mi na tom goblinovi bylo něco divného. A už vím, co to bylo. Kdysi dávno ještě zamlada jsem si chtěl vydobýt jméno v barlionském podsvětí. Odtamtud je ta divná fráze: Rivarda ageloris. Korporace ji vytáhla z nějakého starodávného bestselleru. Když si hráč vyslouží možnost ji vyslovit, oslovené NPC mu musí odpovědět. Tak se odhalují klany lupičů. Teď je jasné, že si někdo fakt přeje, abychom ve čtvrtém kole prohráli. Myslím, že dokážu uhodnout, kdo má dost peněz, aby zaujal samotného Siga.“

„A kdo to je?“

„No… stručně řečeno jeden z nejbohatších lidí našeho kontinentu. Jeho klan patří mezi deset nejlepších klanů, má několik hradů, dobře vyvinutou infrastrukturu, spoustu bojovníků. Ve zkratce – je to jen obyčejný občan, nebýt jednoho velikého ale. Celý jeho obchod se specializuje na krádeže, podvody, zabíjení NPC a udržování hráčů na hřbitovech. Říká se, že v reálném světě se věnuje něčemu hodně podobnému. Nikdo to ale neví jistě.“

„Moc tomu nerozumím – proč by měl být pro nás hrozba?“

„Protože čtvrté kolo, pokud ses podíval na program, je naplánované na tři odpoledne. To je dvě hodiny po třetím kole. Nedovolí nám tak dlouho čekat přímo v aréně a donutí nás vyjít ven, kde na nás třeba může někdo čekat. Dojde k rozruchu, místní Ochránce se rozčílí, nebo strážní nebo kdoví kdo. Jestli nás zavřou a neobjevíme se včas na začátek čtvrtého kola, diskvalifikují nás. To bude náš konec.“

„Proč bychom teda měli chodit ven?“ zeptal jsem se zmateně.

„No, teď je jisté, že bychom neměli. Ale právě teď ten goblin pospíchá za svým šéfem, aby mu oznámil, co se stalo. Takže si vymyslí nějakou další lest. Myslíš si, že v tom jedou poprvé? Každopádně máme za pět minut rande s dalšími oběťmi. Moc neodpočívej a připrav si stíny. Teď budeme bojovat na 200. levelu. Ta dnešní mládež! Myslí si, že jim něco takového pomůže…“

Bez problémů jsme si poradili s druhou i třetí dvojicí. Po začátku bitvy jsem na sebe a Plinta vyčaroval stíny a změnil se v draka, zatímco můj spolubojovník jednoho z nepřátel oslepil. Já jsem mezitím přiletěl k druhému nepříteli a použil Zahřmění. Čtyři bojoví stínové stačili na ukončení souboje. Pořád jsem si nebyl jistý, co si druidi a nemrtví rytíři snaží dokázat… nebo co si myslí, že se stane. Předpokládají, že nepoužijeme celý náš arzenál? Idioti…

Všichni nedočkavě čekali na čtvrté kolo. To totiž rozhodne o osudu Bihanova hradu a Laitova bodáku. Vlastně rozhodne o osudu celé arény! Předtucha mi říkala, že pokud toto kolo vyhrajeme, nikdo už nebude chtít bojovat. O nejlepší dvojici rozhodne právě čtvrté kolo.

„Vítejte! Ať vyhrají ti nejsilnější!“

Plinto a Kei-Ten se zneviditelnili ve stejnou chvíli a odběhli na svá předem vytipovaná místa. Diváci zakřičeli, protože oproti bojovníkům měli možnost stále vidět obrysy těl lupičů. Jakékoli spojení se světem okolo arény či chvilkové odpojení ze hry znamenalo okamžitou porážku, protože Korporace nechtěla nic riskovat. Právě z toho důvodu umožnila divákům nerušený požitek z krásy boje a z použitých strategií. Jak Plinto správně poukázal, hráči až do umdlení studují taktiky svých soupeřů a existovaly dokonce specializované simulátory, které jim umožňovaly bojovat proti jakémukoli jinému páru. Lidé přistupovali k vzájemnému zabíjení velmi zodpovědně a Korporace se ze všech sil snažila nabídnout jim své služby. Zpoplatněné, samozřejmě.

Protivníci si znovu zvolili boj bez omezení. Na jednu stranu to bylo nepříjemné kvůli 70 levelům, o které jsem byl oproti nepřátelům pozadu. Na druhou stranu jsem si díky delší pauze mezi třetím a čtvrtým kolem konečně mohl nerušeně prostudovat stíny dostupné na 333. levelu. A nabídnutý čas jsem maximálně využil.

Třída stínový šaman se ukázala jako velmi zábavná. Vývojáři dospěli k názoru, že se ke stínům připojí jen zkušení hráči, a proto žádné stíny neomezili levelem hráče. Jakmile tedy šaman dosáhne 50. levelu, dostane k dispozici úplně všechny stíny a síla přivolaných stínů závisí jen na Inteligenci postavy. Pokud si správně vzpomínám, Stacey se kdysi zmínila, že se hráči omezují jen na osm schopností, které si umístí do rychlé volby. V tom se s ní nebudu hádat – stejně jsem se choval i já, když jsem ještě hrál za lovce. Teď ale byla situace úplně jiná a použití stínů by znamenalo okamžitou prohru, protože nic nevyrovnávalo rozdíl levelů mezi mnou a protivníky. Proto jsem si před začátkem kola sedl přímo do středu arény a začal vyrábět.

Nevyráběl jsem však klenoty, což by se mohlo zdát logické.

Dal jsem se do vyrábění stínů!

Kdysi dávno mi systém velkoryse nabídl šanci vyrobit spojené duchy. Ti spojení byli o něco slabší než jejich původní verze, ale zato se dali použít flexibilněji. Například jsem při léčení mohl léčeného skrýt štítem před následujícím útokem. Což znamenalo, že jsem si mohl vybírat mezi větším léčením a menším léčením se štítem. Výsledek na papíře vypadal prakticky totožně, ale v reálu se k tomu přidávaly, no, jemné rozdíly… nebo, jak rád říkám, nezdokumentované vlastnosti.

Přesně ty jsem teď hledal…

Šaman má tři ruce…

Z rukou mi vyjela vlna stínů a utopila se v písku arény. Nejdříve ze všeho se budu muset ochránit před Kei-Tenem a jeho tygrem. Pasti mi nepomohou. Z důvodu velkého rozdílu levelů by si jich protivníci ani nevšimli. Potřeboval jsem nalézt důmyslnější řešení, ačkoli by mohlo být nebezpečné i mně samotnému.

Pohyblivý písek!

Princip tohoto děs nahánějícího jevu jsem dobře znal, potřeboval jsem se jen ujistit, že vývojáři přenesli fyzikální zákony do hry v plné míře. Ukázalo se, že není příliš složité prosytit část písčité plochy vzduchem. Potřeboval jsem jen písek a několik volných stínů vody a vzduchu. Vodní stín by vytvořil povrchovou bariéru, přes kterou by se vzduch nemohl prodrat ven. Můj protivník by se v tomto písku neutopil, ale to jsem ani neměl v úmyslu. Potřeboval jsem ho jen zdržet. Zbytek by dokázal Plinto spolu se středními bojovými stíny.

„Methe, šamana můžeme nechat být,“ vyšel Kei-Ten z neviditelnosti a špičkou ocasu se dotkl pohyblivého písku, který jsem vytvořil. Zdraví se mu sice o několik bodů snížilo, ale lupič šťastně křikl: „Ten idiot se sám obklopil pitomou písečnou pastí. Pojďme najít Plinta!“

„Jdeme na to! Tento se odsud nikam nedostane!“ odpověděl krvežíznivě lovec a najednou něco vystřelil do vzduchu. Sakra! Od sebe toho moc nečekám, ale jak mohl Plinto zapomenout na jednu z hlavních schopností lovců? Světlice odhalovala všechny neviditelné tvory v okruhu 40 metrů.

„Plinto! Neboj se nás!“ Kei-Ten se nezdržoval s neviditelností a demonstrativně procházel kolem pohyblivého písku. Nestálo mnoho many udržovat písek v aktuálním stavu, a proto jsem si nenechal uniknout příležitost vyslat k lupiči jednoho bojového stína. Jen abych si udržel jeho pozornost… NO ALE TOHLE!

Jakmile první stín doletěl ke Kei-Tenovi, jeho výskání se změnilo na smích a Methodiův levhart si olízl tlamu. Z nějakého normálnímu hráči (tedy mně) naprosto nepochopitelného důvodu byl kouzelný útok přenesen z lupiče do lovcova levharta, který ho radostně spořádal. Dokonce si olízl tesáky a podíval se mým směrem, jestli může čekat přídavek. Byl imunní proti kouzlům!

Jak mám tuhle hru hrát?

„Copak, zlatíčko, bitva se nevyvíjí podle očekávání?“ Kei-Ten se dochechtal a aniž by čekal na to, až se objeví Plinto, začal do mě rýpat. „Můžeš zkusit použít tu svou hůl! Jen do toho! Nebudu se bránit. Pojď za mnou a zabij mě! Ach, já tě prosím, velký šamane! Ukaž nám, zač je toho loket!“

„Myslím si, že si vsadili na to, že nás zabijí až v poslední minutě,“ zašeptal mi do ucha Plinto. Vědomě jsem se přinutil nedat na sobě znát zděšení. Neměl jsem tušení, kde lupič čeká.

„Můžeme to použít v náš prospěch,“ pokračoval. „Jak rychle dokážeš písek zrušit?“

„Okamžitě,“ odpověděl jsem bez otočení. Methodious pokračoval ve střelbě světlic, a proto jsem nemohl dát najevo, že se lupič ukrývá za mnou.

„Z kola zbývá deset minut. Jednej, jako bys byl v šoku a nevěděl, co máš dělat. Klidně dál krm toho levharta. Podle všeho mu tvoji stínové chutnají! V mezičase si ale vyplň celou rychlou volbu štíty. Budou se hodit.“

Bylo pro mě víc než snadné se chovat tak, jak mi Plinto nakázal. Skutečně jsem byl šokovaný a neměl jsem nejmenší představu, co dělat, takže jsem vážně nemusel nic předstírat. Čas od času jsem vystřelil stíny na Kei-Tena, který dál kráčel okolo hranice pohyblivého písku, ale výsledek se ani jednou nezměnil – Methodiův tygr stíny s chutí sežral. V určitou chvíli jsem si uvědomil, že si s námi hrají jako kočka s myší. Naši protivníci čekali až na poslední momenty patnáct minut dlouhého boje, aby celému světu dokázali, jak mocnými jsou soupeři. Výhra v posledních sekundách nebyla jen vysoce ceněná diváky, ale i velmi zisková, pokud jste si na ni předem vsadili.

„Až se začne odpočítávat poslední minuta,“ zašeptal Plinto, „zrušíš pohyblivý písek a vykouzlíš štíty. Ale až na můj povel! Budu neviditelný, takže musíš ustát všechny útoky, které na tebe ti dva použijí. Stačí nám vydržet jednu minutu. Nenech je probít se tvým štítem! Na, vezmi si tohle. Pomůže ti to.“

Plinto si z krku sňal Patriarchův zub a podal mi ho způsobem, jako by mi předával artefakt neskutečné ceny. Bylo očividné, jak se mu do toho nechtělo, ale lupič neviděl jinou cestu ven. Musel jsem uznat, že se naši protivníci nechovali jako klasičtí bojovníci v aréně. Kei-Ten si kolem rozestavěl tréninkové panáky, trénoval si na nich nejrůznější útoky a zvyšoval si tím nějakou vlastnost. Jelikož se panáci útokům vyhýbali, kroutili se a dokonce se snažili blokovat rány, nešlo o žádnou ze základních statistik.

Methodious, kterému se nepodařilo najít Plinta, se posadil poblíž nás a rozhodl se zvyšovat svou úroveň Kuchařství. Zapálil oheň, z batohu vytáhl kotlík s ingrediencemi a za několik chvil se arénou linula docela příjemná vůně vařeného jídla. Lovec se čas od času podíval mým směrem, ušklíbl se, ale nezapomínal přitom ani na míchání. V myslích našich protivníků byl již souboj rozhodnutý, tak proč plýtvat časem? Dobří hráči ho nikdy neměli dost. Časomíra zobrazila poslední minutu souboje a Kei-Ten s Methodiem se připravili k útoku. Dokonce se přikrčil i levhart a nachystal se ke skoku. Předtucha mi říkala, že deset metrů pohyblivého písku nebude pro tu bestii žádná překážka. Vlastně ani pro lupiče. Sprintem proběhne až za mnou, aniž by si pohyblivého písku všiml.

„Připravují se,“ mínil Plinto a sledoval pohyby nepřátel. „Až řeknu tři, skonči s pískem a dej všechno do obrany. Raz. Dva. Tři!“

Jste omráčen na 60 sekund! Omráčení sníženo na 2 sekundy (Patriarchův zub).

Jste paralyzován na 60 sekund! Paralýza snížena na 2 sekundy (Patriarchův zub).

Jste…

Stál jsem obklopen naprostým chaosem a užasle jsem sledoval, jak se lovcův levhart snaží probít zelenou koulí, která se kolem mě objevila. Methodious se změnil v Legolase a střílel na mě šípy tak rychle, že se mezi ním a zelenou koulí vytvořila jasná linka. Kei-Ten někde zpoza mě nadával, ale nechtěl jsem se k němu otáčet. Daleko víc mě zajímala následující věta v seznamu bonusů:

Pole narušení: po dobu 15 sekund vynulovány všechny útoky nepřátel.

Nějakým tajemným způsobem se lupiči podařilo na mě seslat ochranné pole, čímž mi dal 15 sekund života. Později musím zjistit, kde tuto schopnost získal a proč se o ní dosud nezmínil. Teď jsem ale měl daleko zábavnější práci. Několikrát jsem sevřel a zase uvolnil pěsti, abych uklidnil třas. Podíváme se, jak dobrým jsem šamanem! Štíty absorbovaly více než dva miliony bodů zranění. Mám k dispozici osm štítů, musím vydržet 45 sekund a v tabulce můžu sledovat, kolik útoků štíty zastaví.

Musím vydržet…

Jste omráčen na 60 sekund! Omráčení sníženo na 2 sekundy (Patriarchův zub).

Jste…

V posledních sekundách před koncem Plintova bonusu jsem se skrčil a tím jsem se vyhnul levhartovu skoku. Proletěl mi přímo nad hlavou a naštvaně vrčel, protože vytoužená kořist unikla jeho drápům. V tu chvíli se do mého štítu zabořily Kei-Tenovy dýky a proud šípů znovu vytvořil jasné spojení mezi mou hlavou a Methodiovým lukem. Odolnost štítu letěla neuvěřitelnou rychlostí k nule. Během pár sekund se snížila na polovinu. Přidal jsem štítu 20 % odolnosti a přitom jsem lupiče praštil holí do hlavy. Nula! Ne, nula ne. Podařilo se mi udělit několik bodů zranění, ale Kei-Tena to nezastavilo. Ničeho si nevšímal a jen pokračoval v hrozivém tanci s dýkami. Dokonce zavřel oči a ponořil se do jakéhosi transu. Lupič se v boji vyžíval v emocích, energii a celé své síle. Žil bojem. Změnil se na skutečného bojovníka, který své nepřátele hypnotizoval a demoralizoval.

Ale to nevadí. I my máme své plány.

Kolem mě se objevil další štít a v tu chvíli jsem lupiče donutil o několik kroků ustoupit, čímž jsem přerušil jeho smrtící tanec. Změnil jsem se v draka a jednoduše jsem ho svým velikým tělem odhodil o několik metrů dál.

Zahřmění! Konec, uzavřeno a dokončeno! I ostatní lidé dokážou omráčit nepřátele!

Zvítězil jsem přesně na pět sekund, na víc ne. Vlastně ani možná to ne. Získal jsem nám maximálně pět sekund, ale zbavil jsem nás třetiny nepřátel – levharta proti omráčení nic nechránilo a na celou minutu se proměnil v hezkou sochu. Kei-Ten s Methodiem prostě jen rychle potřásli hlavami, vrátilo se jim vědomí a tanec smrti pokračoval. Vypadalo to, že Patriarchův zub, kterým se Plinto tak honosil, nebyl jediným jedinečným předmětem snižujícím účinek Omráčení. Těšilo mě však něco jiného – přerušil jsem lovcovu schopnost a nyní mým směrem létaly pouze obyčejné šípy. Bylo jich sice mnoho a přilétaly hodně rychle, ale už nepřipomínaly střelbu z kulometu.

Štít! A další! A ještě jeden!

„Pomůžu ti!“ ozval se Plintův výkřik a najednou jsem stál sám proti lovci. Kei-Ten zůstal v půli útoku nehybný jako socha s jednou dýkou napřaženou. Plinto se na chvíli zviditelnil, sprintoval na druhou stranu arény a vyhýbal se lovcovým šípům. Pár modrých záblesků naznačovalo, že se lovci podařilo lupiče několikrát zasáhnout, ale štít fungoval báječně. Na Patriarchův zub jsem se podíval se znovunabytým respektem. Ukázalo se, že naši protivníci měli možnost zrušit omráčení pouze jednou, ale zub fungoval proti každému útoku. Šťastně jsem uznal svou chybu. Nejpřekvapivější však bylo to, že Plinto nehodlal Methodia zabít. Odběhl daleko z dosahu štítů a jen sledoval, jak si s hráčem na levelu 400+ poradím já sám…

Štít!

Najednou celou arénu pohltilo ticho. Unaveně jsem otevřel oči a přerušil kouzlení dalšího štítu. Málem mi spadlo srdce do kalhot – přímo před mýma očima ve vzduchu visel šíp mířící k mé hlavě a z ozubeného hrotu odkapával nějaký jed. Šíp se otřásal jako ryba právě vytažená z vody – chtěl pokračovat v boji zapíchnout se do štítu. Nebylo mu to však přáno.

„Čas vypršel!“ oznámil hlasatelův hlas, který přerušil ticho. „Tým Kei-Ten/Methodious udělil 0 bodů zranění. Tým Mahan/Plinto udělil 32 bodů zranění. Vítěz byl určen!“

Zvítězili Mahan a Plinto!

Výzva k privátnímu…

Unaveně jsem klesl na pískem pokrytou zem arény a začal jsem se hystericky smát. Dokázali jsme to! Jsme nejlepší! Vyhráli jsme díky 32 bodům zranění, přitom mé zdraví se počítá na statisíce! My…

„Vrať mi ten zub,“ ozval se Plinto, jako bychom právě neporazili nejvražednější duo. Přišel v naprostém klidu až ke mně a natáhl ruku. „Už sis s ním hrál dost dlouho.“

Lupič nedal slovem ani gestem najevo radost nad vyhraným soubojem, ale rychlost, s jakou si připnul zub okolo krku, a hlasitý povzdech mi jasně sdělily, že i tenhle člověk má nervy. V hlavě se mi objevilo jediné možné vysvětlení. Za patnáct minut nás čeká další kolo a Plinto se nechtěl přestat soustředit. Musím s ním souhlasit. Pokud si necháme stoupnout výhru do hlavy, mohli bychom nedbalostí prohrát následující zápas. Na oslavu bude čas později…

„Ať zvítězí ti nejsilnější!“

Pátou dvojicí snažící se vyhrát dechberoucí jackpot byli dva válečníci. Zvolili si omezení na 200. level a snažili se nás rozhodit svými úhybnými manévry a úskoky, aby nám ztížili zaměřování.

Pitomci…

Pohyblivý písek.

Zahřmění.

Pryč s pohyblivým pískem.

„Zadrž, Plinto!“ podařilo se mi vykřiknout, než se lupič pustil do válečníků. „Takhle ne!“

„A jak jinak?“ ozval se jeho zmatený hlas. „To si to s nimi chceš rozdat jeden proti jednomu?“

„Tys mě nepochopil,“ pospíšil jsem si s vysvětlením. Co kdyby si myslel, že jsem během posledního kola přišel o rozum a ještě jsem se z toho nevzpamatoval? Rychle jsem z batohu vytáhl deset rachejtlí a ukázal jsem je Plintovi. „Máme k dispozici tenhle hezký trik! Zkusíme jeho funkčnost, co říkáš?“

„Pán ví, jak se zabavit!“ Na Plintově obličeji se objevil krutý úsměv. „Ty máš toho vpravo. Chceš se vsadit, který z nich vyletí výš?“

Bojovník opustil arénu a jeho tým je diskvalifikován.

Zvítězili Mahan a Plinto!

Získaná nová nemovitost: Citadela Solární bouře (úroveň 34).

„Dobrý den, pane Mahane!“ Jakmile kolo skončilo, objevil se před námi tvor, který připomínal částečně opici, částečně člověka a kdoví co ještě. Pronesl ještě několik dalších slov, než jsem pochopil, že mluvím s nebesáckým protějškem herolda, neboli Rehadji, jak je tam nazývají.

„Dovolte mi pogratulovat vám k vašemu novému a nádhernému hradu. Náš císař mě vyslal, abych vybral daň za vaši novou nemovitost. Vezmeme-li v úvahu geopolitickou pozici hradu, vztah majitele pozemků k vašemu klanu a úroveň hradu, celková částka se vyšplhala na šedesát osm milionů zlatých. Dva miliony za každou úroveň. Můžeme vám nabídnout dvě platební metody. Daň zaplatíte buď jedním převodem celé částky, čímž se celková cena sníží o 5 %, nebo měsíčními splátkami. Který způsob si vyberete?“

„V případě, že nemáte dostatek financí na zaplacení daně…“ Rehadji pokračoval, když si správně vyložil můj zmatený výraz jako neochotu zaplatit obří sumu. Díky sázkám v aréně jsem sice měl peněz dost, ale neviděl jsem žádný důvod, proč bych se měl starat o hrad na nepřátelském území. Nedokážu hradu zajistit adekvátní ochranu, a proto by ho mohl prakticky kdokoli srovnat se zemí. Snížením úrovně hradu z 34 na 1 bych přišel o 68 milionů… Stacey by se jistě nelíbilo tak lehkovážné zacházení s rodinnými financemi. „Nebo pokud byste daň jednoduše odmítl zaplatit, začne platit dvouměsíční lhůta, během které máte možnost prodat hrad v aukci. Nemáme v úmyslu vás do ničeho nutit. Hrad se vydraží a vy obdržíte polovinu z prodejní ceny. Všechno je jednoduché, transparentní a zákonné. Rozhodněte se, prosím!“

„Může být hrad transportován na náš kontinent?“ přišel mi na pomoc Plinto.

„Odpověď je záporná, pane Plinto Krvavý,“ odpověděl s úklonou Rehadji, nijak nedotčený Plintovou netaktností. „Tento hrad nemá možnost se teleportovat.“

„Znamená to, že jiné hrady tu možnost mají?“

„Nejsem autorizován odpovídat na tuto otázku. Mým cílem je jen rozhodnout, zda pan Mahan přijme vlastnictví dané nemovitosti, nebo si ji přeje prodat v aukci.“

„Můžu dostat na rozhodnutí trochu víc času?“ zajímal jsem se, protože jsem chtěl celou situaci probrat se Stacey. Třeba by se nám Solární bouře mohla hodit…

„Je mi líto,“ zakroutil Rehadji hlavou. „Pokud do pěti minut neobdržím odpověď, hrad se automaticky stane předmětem aukce. Taková jsou pravidla, pane Mahane. Můžete si je ověřit v doložce číslo –“

„Pokud přijmu vlastnictví hradu, může mi být převezen všechen jeho inventář do Altamedy?“ Napadla mě zajímavá myšlenka. Jakéhokoli dalšího růstu úrovní Altamedy musí být docíleno dekoracemi, na které jsem neměl v plánu vynaložit čas ani peníze. Nikdo mi však nemůže zakázat vybílit hrad na 34. úrovni, když jsem jeho majitelem! Pokud bych se rozhodl pro aukci, hrad poputuje za pár zlatých zpátky k Bihanovi. To určitě! Ten hrad rozeberu na kousky a celý trezor si nacpu císařským kamenem a dubem. Kořist je kořist!

„Samozřejmě, takovou službu můžeme zařídit,“ odpověděl Rehadji. „Cena za převoz je rovna dvěma procentům ceny převáženého materiálu, ale ne více než deset milionů. Rozhodl jste se?“

„Ano. Hrad přijímám. Částku prosím odeberte z mého osobního účtu.“

„Na co sakra potřebuješ ten hrad?“ zamračil se Plinto, když jsme vycházeli z arény.

Naznačil jsem mu, že mu v nejbližší chvíli odpovím, a vytáhl jsem amulet, abych zavolal Stacey.

„Stacey, poslouchej…“

„Tys vyhrál! Dany, ty jsi je porazil!“ Proud radosti vycházející z amuletu mě donutil k úsměvu. Vždy je příjemné potěšit krásnou ženu, ale když je tou ženou navíc vaše manželka, je to ještě dvakrát příjemnější pocit.

„Zadrž, Stacey! O tom si můžeme promluvit doma. Jsem tu s Plintem. Můžu požádat o laskavost? Chci zničit Solární bouři. Dokážeš to zařídit?“

„Poslouchám,“ radost a štěstí ze Staceyina hlasu okamžitě zmizely. Mluvil jsem s veteránkou všech možných intrik připravenou znovu vyrazit proti svému protivníkovi.

„JOOOOO! JUPÍÍÍÍ! TO JE ON!!!“ zaburácel dav hráčů, když jsme přišli mezi ně. Překvapeně jsem zvedl obočí. Moře hráčů dosahovalo až ke zdem Altamedy. Přišlo mi, jako by se tu seřadili hráči z celého kontinentu a snažili se jeden druhého překřičet. Nad hlavami hráčů jsem spatřil projekci sebe sama. Kouzelníci živě přenášeli video pro hráče stojící vzadu. Projekce předváděla, jak šokovaně hledím do dáli. Strážní se snažili zajišťovat pořádek a vytvořit v moři hráčů uličky, aby lidé mohli procházet mezi budovami, ale za posledním průchodem už vládlo samo peklo. Hrůzu nahánějící dav.

„Dokázal jsi mě překvapit,“ objevil se po mém boku Geranika. Přehlédl dav hráčů, ušklíbl se a ukázal na ně: „Pořád trváš na tom, že jsou víc než jen stádem ovcí? Křičí, bučí a žádají vůdce stáda o vystoupení… Hnusná masa lidí! Kdo by mohl například tohoto tvora nazvat osobou?“ Geranika pohnul rukou a před námi se objevila projekce šíleného, křičícího a téměř nepříčetného orka. Jméno nad jeho hlavou naznačovalo, že se díváme na hráče, ale jeho chování mě o tom nepřesvědčovalo. Ork třásl hlavou, jako by v ní slyšel neznámé hlasy, křičel, mával pažemi ve vzduchu, plival, a přesto nejstrašněji působily jeho oči – vypadaly jako oči šílence.

„Jen stádní ovce pokládají za největší životní štěstí to, že mohou být vůdci stáda nablízku. A to jen proto, aby o té epické chvíli mohli později povídat svým dětem. Můžeš být pyšný. Tohle si budou pamatovat ještě mnoho let. Zvířata…“

Na Geranikovo prohlášení jsem neměl co říct. Na jednu stranu jsem nechtěl nějakému NPC dovolovat, aby uráželo žijící hráče, ale na druhou stranu… Projekce, kterou mi Geranika ukázal, mi řekla víc než tisíc slov. Vážně bylo trochu hloupé nazývat tyto kreatury lidmi. Připadalo mi, jako by snad místo nás vyhráli v aréně oni. Samozřejmě je možné, že slavící hráči získali nějaké peníze ze sázek, ale ani to by neospravedlňovalo jejich jednání. Rozumní lidé se takhle nechovají.

„Je čas jít,“ natáhl ke mně Geranika paži a nečekal na odpověď. „Měděný důl Pryke čeká.“

„Plinto, přenes Altamedu a předej tenhle amulet Stacey,“ předal jsem komunikátor lupiči, který mi stál po boku.

„Přenes?“ zaslechl jsem Geranikovu překvapenou otázku těsně před tím, než se svět okolo mne zatočil a zamlžil. Tento skok nepřipomínal teleportaci. Nebyl tu žádný třpytivý či jiný portál. Místo toho se objevil ukazatel nahrávání nové lokace, čímž dává Barliona na srozuměnou, že se daný hráč v těchto místech objeví poprvé. Znamená to snad, že důl není umístěn na hlavních herních serverech? To určitě není možné – když jsem vyrobil orky válečníky z Karmadontovy šachovnice, ohlásilo se to celému hernímu světu. Co se to tu děje?

„Počkám na tebe zde,“ zaburácel Geranika, když se svět okolo uklidnil. Pán stínů si založil ruce na hrudi, pyšně zvedl hlavu a proměnil se v sochu podobnou kapitánovi nějaké starodávné lodi mířící přímo do bouře. Nic a nikdo nemohl tímto kapitánem otřást a už vůbec by to nedokázala skupina orků mířící na nás svými píkami. Na tvářích NPC se zračil tak hluboký odpor, že i já jsem nasadil svůj nejnesmiřitelnější výraz. Rozhodně nehodlám dávat najevo jakékoli emoce před imitátory vězeňského systému. Tento konkrétní systém měl příležitost užívat si mých emocí celé tři měsíce. To by mohlo stačit.

„Šéf na tebe čeká, přisluhovači stínů,“ zasyčel jeden ze strážných. Očividně se přemáhal. Vzduch okolo naplnilo napětí. Nenáviděli mě. Čistě, otevřeně a celým srdcem. Víte, dokonce jsem si to trochu užíval – už mě nebavilo být pořád hodný chlapeček.

„Dej mi ten nejmenší důvod,“ prohlásil jeden ze strážných málem s pěnou u huby. Navíc do mě strčil svou píkou. Už to zacházelo příliš daleko. Ať už vývojáři místním NPC dali jakékoli city, měla by existovat jasná hranice mezi herním světem a pocity hráče. Lidé se do Barliony nepřipojují kvůli dalším problémům – těch mají dost i v reálu.

„Nepřišel jsem kvůli nějakému divadýlku!“ zakřičel jsem do oblak, protože jsem dobře věděl, že administrátoři hlídají každé mé slovo i pohyb. Hráč nemůže do dolu jen tak vstoupit. „Žádám, abyste zastavili fyzické donucování! Má návštěva byla schválena.“

Abych řekl pravdu, nečekal jsem, že by mě někdo vyslyšel, a už vůbec jsem neočekával odpověď. Tři měsíce strávené v dolech mi sňaly růžové brýle, kterými jsem kdysi na tábor mezi skalami pohlížel. Touha po spravedlnosti však zvítězila nad logikou. Nejsem zde, aby do mě strkalo nějaké NPC.

K administrativním budovám jsme došli bez dalšího incidentu. Všichni odsouzenci pracovali v dolech, kam se přesunula i většina strážných, a já jsem se na chvíli zdržel jen u kovárny. Místo Rina, toho náladového trpaslíka, jsem u výhně objevil jiného životem unaveného trpaslíka. Hranatá hruď, paže o velikosti mých nohou, hrozivá jizva mu roztínala obličej a procházela místem, kde by se mělo nacházet trpaslíkovo pravé oko, šedé vlasy, sazemi začerněná kroužková košile – tato osoba se Rinovi nepodobala. Naše pohledy se setkaly. Trpaslík se zamračil, jako by se před ním objevila hromada hnoje, odplivl si a pokračoval v bušení kladivem do ingotu položeného na kovadlině. Po chvíli na mě zapomněl.

„Kde je Rine?“ zeptal jsem se strážného, který mě doprovázel. Trvalo mi jen pár chvil pochopit, že se odpovědi nedočkám. Strážný se jen zašklebil a píkou ukázal na administrativní budovu. Šli jsme přímo k ní. Až vyřeším své ostatní problémy, mám v plánu zjistit, co se stalo s trpaslíkem. Pokud nebyl smazán (což je nepravděpodobné, protože měl vnučku, a proto i konkrétní místo v herním světě), chci si trpaslíka najmout, aby pro mě pracoval. Kováři jeho schopností nerostou na stromech.

Pracovna guvernéra dolu se moc nezměnila. Spatřil jsem totožné elegantní sochy, krásné malby na zdech, křišťálový lustr, koberce, dřevořezby a cítil jemný vánek… Jediná změna tkvěla v osazenstvu. Za stolem místo dvoumetrového Prontha seděl trpaslík. Nový neznámý guvernér měděného dolu Pryke.

„Vaše žádost byla přezkoumána a schválena,“ pronesl trpaslík klidným tónem a pokynul mi směrem k jednomu z křesel. Že by můj křik přece jen něco změnil? „Vězeň Izu bude přiveden za okamžik. Mohu vám nabídnout vodu?“

„To budete laskav.“ Na stole se objevil měděný hrnek plný vody. Ručně vyrobený jedním z místních umělců oblečených do pruhovaného mundúru. „Dovolte mi otázku – dříve ve zdejší kovárně pracoval trpaslík jménem Rine. Kam zmizel?“

„Vy se znáte?“ guvernér se zjevně napjal, jako by má otázka byla jasným tabu. Musel jsem odpovědět pravdivě a nic neskrývat.

„Přibližně před rokem jsem zde byl vězněm. Rine mi pomohl vydat se na cestu Výrobce. Rád bych si s ním promluvil a poděkoval mu, ale překvapilo mě, že se nenachází na svém obvyklém místě. Stalo se mu něco?“

„Šel do důchodu,“ odpověděl trpaslík a oddechl si. „Vrátil se ke své rodině.“

„Jak bych ho mohl…“

„Nepředáváme informace o našich bývalých zaměstnancích bývalým vězňům,“ přerušil mě guvernér. „Pro další informace kontaktuje heroldy. Tato záležitost spadá do jejich kompetence. Zde je osoba, se kterou jste si přál mluvit. Máte půl hodiny!“

Otevřely se dveře. Do kanceláře se pomalou přišoural starý muž. Polkl jsem. Donotpunnika – nebo Donalda Izu, jak se jmenoval v reálu – jsem spatřil u soudu, ale během posledních měsíců značně zestárl. Velmi značně. Jelikož postavy odsouzenců věrně kopírují své reálné předlohy, připadalo mi, že Donovi přibylo snad čtyřicet let. Ze starého Donotpunnika zbývaly jen jeho oči. Ostré, pichlavé, inteligentní a naplněné překvapením. Předpokládám, že jsem ten poslední, koho Donotpunnik v guvernérově kanceláři čekal.

„Mahane,“ kývl hlavou a posadil se proti mně. „Nevidím na tobě pruhy, takže předpokládám, že jsi mi přišel položit nějaké otázky. Dej se do toho.“

„A co ‚Já tě nenávidím!‘, ‚Ty bastarde!‘ a ‚Doufám, že chcípneš!‘?“ nedokázal jsem se nezeptat. Muž přede mnou nařídil, aby mě utopili v kapsli, takže jsem s ním neměl dvakrát soucit.

„Kvůli tomu jsi nepřišel,“ usmál se ponuře Donotpunnik.

„Ne. Potřebuju informace.“

„Jaképak?“ Donotpunnikovi se po tváři rozlil překvapený výraz. „Vypumpovali ze mě úplně všechno, co jsem věděl, a ještě spoustu toho, o čem jsem neměl ani tušení. Celkový sken paměti – nepřál bych ho ani úhlavnímu nepříteli.“

„Zjistili jen všechno, co sis pamatoval. Ale já se chci zeptat, co sis myslel.“ Jen silou vůle jsem se udržel, abych nezačal nadávat. Alex neřekl nic o celkovém skenování Donotpunnika. Pokud si vzpomínám na daný zákon, a já si na něj vzpomínám velice dobře, sken paměti musel být schválen osobně samotným prezidentem. Nikdo jiný neměl pravomoc rozhodnout o skenování číkoliv paměti. Aktivisté za lidská práva tyhle zákroky velice bedlivě sledovali. Celá Barliona byla postavena na principu, že paměť nemůže být okopírována. Jako příklad může posloužit Kart, který odmítl prozradit jméno svého zkorumpovaného šéfa. Pro právní systém bylo daleko jednodušší uvěznit někoho na deset let než vytáhnout z jeho hlavy důkazy.

„Takže takhle to je? Co za myšlenky by sis přál zjistit, kámo?“

„Marina. Pověz mi o ní.“

„Marina? Na co ji potřebuješ?“ zeptal se starý muž překvapeně, ale pokračoval: „Normální operátorka. Měla zadáno několik cílů. Nejdřív ze všeho sestavila seznam potenciálních kandidátů. Za druhé je měla přivést do vězení. Následně zařídit jejich propuštění do hlavního herního světa. Jejím dalším úkolem byla komunikace s našimi lidmi v Korporaci. O ničem nerozhodovala. Jsi tu jenom kvůli ní?“

„Ano. Setkal ses s ní v reálu?“

„Samozřejmě. Potkávali jsme se každý týden.“

„Je tohle ona?“ vytáhl jsem fotku Roxanny a ukázal ji starci. Alex mi dlouho odmítal právě tohle povolit, ale nakonec ho přesvědčily mé neprůstřelné argumenty: „Cítím, že musíme udělat právě tohle.“ Na to mi nedokázal nic odpovědět, a proto jen souhlasně mávl rukou a zamumlal: „Udělej, co považuješ za vhodné.“

„Ano.“ Donotpunnik mě probodával pohledem. „Osobně jsem nařídil její vraždu. Ukázali mi ostatky. Je tu něco, co nevím?“

„Právě proto jsem tady. Marina, freelancerka, kterou jsi najal, vypadá v reálu takhle,“ vytáhl jsem další fotku a ukázal ji Donotpunnikovi.

„Pokračuj.“

„Žena, které říkáš Marina, se ve skutečnosti jmenuje Roxanna Vecchi. Na první fotografii je ona. A dosud se mi podařilo zjistit tohle…“ vyložil jsem mu celý příběh o hledání pravdy a mém setkání se zástupci Korporace.

„To je pěkné,“ zamumlal Donotpunnik a hleděl přitom zamyšleně z okna. „Takže ses mě přišel zeptat, jak jsem se s ní setkal, je to tak?“

„Ano. Paměť zachycuje jen skutečná fakta bez myšlenek, emocí a pocitů. Právě proto jsem teď zde. Odkud Marina pocházela?“

Pomalu a jakoby neochotně mi Donotpunnik začal vyprávět svůj příběh. Uznávám, že je těžké vzpomínat na svou porážku. Utrpení starého muže mě však příliš nezajímalo. Chtěl jsem zjistit pravdu.

Přesně jak jsem si myslel – Marinu nenajali na základě inzerátu. Doporučil ji jeden ze známých, na které se starý muž obrátil s prosbou o pomoc. Známý z východu. Bihan. Dívku prověřili, ale neobjevily se žádné problémy. Marina figurovala ve všech databázích, její chování nevzbuzovalo pochyby a skutečně vypadala jako žena na první fotografii. Díky svému entuziasmu a nadšení se Marina během pár měsíců přidala do „party“ a dostávala ty nejdůvěrnější úkoly, které plnila s překvapivou přesností a krutostí. Je potřeba poslat deset nevinných lidí do vězení? Není problém. Marina se seznámila s oběťmi, svedla je a přiměla je k nějaké pitomosti. Hacknout systém vodovodního rozvodu, ukrást malbu, prát se s nezletilými a zlomit jednomu z nich ruku. Způsobů byla spousta, ale výsledek končil vždy stejně – všichni nastoupili do barlionského vězení. Donotpunnikova skupina poradců se dohodla na deseti kandidátech dodaných Marinou a spustila velkou hru, která skončila mou porážkou.

„Takže ty jsi nás nevybíral?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Ne. Já jsem jen schválil výběr, ale doporučila vás ona. Ačkoli… Víš co, přiměl jsi mě projít si ty události z jiného úhlu pohledu. Musím ti říct ještě něco…“

Konspirátoři se po čase scházeli denně, aby diskutovali nad záměry a přijímali rozhodnutí o dalším postupu. V jistou chvíli se jejich skupina zredukovala na tři osoby – Donotpunnik, Hellfire a Marina. Přesto nebyl hlavním ideologem, který uváděl plán do pohybu, starý muž. Stála za ním Marina. Donotpunnik svěsil hlavu do dlaní, když mluvil o typickém setkání: Marina navrhla možnosti, diskutovalo se o nich a nejčastěji byla zvolena ta možnost, kterou dívka od samého začátku preferovala. Ani jedno Donotpunnikovo rozhodnutí nebylo odsouhlaseno. Marina celý proces zmanipulovala. Jediné rozhodnutí, které Donotpunnik vydal, znělo zabít operátorku, jakmile celý plán dospěje ke svému konci.

„Tyhle informace se jistě nacházejí i mezi těmi ze skenu!“ podíval se na mě Donotpunnik očima plnýma překvapení. „To ona rozhodla, že tě máme zabít. Původně jsme neměli v plánu připravit kohokoli o život! Teprve až později, když jsem si uvědomil, že jsi ve virtuálním prostoru, jsem zpanikařil a přikázal tě zlikvidovat. Mahane, zmanipulovali nás!“

Starý muž vyskočil z křesla a začal po kanceláři pochodovat sem a tam.

„Vím, že je naše konverzace nahrávaná, jinak by ti neumožnili za mnou přijít. Zkontrolujte Roxannu! Pokud má Mahan pravdu, je skutečný mozek celé akce stále na svobodě! Marinu doporučil Bihan, ale to až po tom, co jsem ho požádal o radu. Nabídl mi několik možností, a proto si nemyslím, že za tím stojí on sám! Snažil se zničit Fénix. Jediná osoba, která by nakonec, až bude úplně po všem, zvítězila, je –“

„Čas vypršel!“ Guvernérova kancelář se rozplynula a já jsem se znovu objevil vedle Geraniky. Stále ještě připomínal sochu. Dokonce ani jeho šaty se nehýbaly ve slabém vánku, který neustále pofukoval dolem. Jen jeho oči, které mě upřeně pozorovaly, mi dávaly najevo, že je socha živá.

„Spokojený?“ zabručel Geranika.

„Naprosto.“ Po Donotpunnikově vzplanutí jsem se nedokázal uklidnit. Neměl čas sdělit mi konkrétní jméno, ale to jsem ani nepotřeboval. Dobře jsem to jméno znal – jméno muže, který po skončení plánu vše vyhrál. Měl jsem ho na špičce jazyka a chtělo být proneseno. To jsem ale nechtěl navzdory tomu, že logická úvaha ukazovala jeho směrem. Jistě jde jen o emoce a předpoklady! Přece by ten člověk neriskoval úplně všechno jen kvůli zisku…

Nebo ano?

14. KAPITOLA

STVOŘITELOVA HROBKA

„Doufám, že víš, co děláš,“ podotknul Geranika a prohlížel si okolí Altamedy. Na jedné straně se až k horizontu táhlo temně modré moře. Vypadalo téměř fialově. Vlny se blížily k pobřeží a narážely do neočekávané překážky – do hradeb mého hradu. Hradní příkop, který byl normálně naplněný jen z poloviny, se doplnil mořskou vodou a párek krokodýlů plujících ve vodě se změnil v děsivá monstra. Připomínali potomky kraba a chobotnice. Otřásl jsem se. I přes plně zapnuté smyslové filtry jsem ucítil chlad, jako by si ke mně z virtuální reality našel cestu mrazivý mořský vzduch. Na opačné straně hradu ležela nekonečná pláň, kam oko dohlédlo. Nikde nebyl jediný strom, keř nebo jen balvan. Nic než uschlá žlutá tráva nemělo dostatek sil postavit se tvrdému klimatu nejsevernějšího výběžku našeho kontinentu; jen ona sama vyplňovala celou step. To však na oživení šedé a bezútěšné krajiny nestačilo! Kde se schovávali racci, zvířata nebo lidé? Nebyl tu vůbec nikdo.sdot

„Všechno je tu mrtvé,“ zašeptal jsem překvapeně, když jsem si uvědomil naprostou prázdnotu obklopující nás ze všech stran.

„Až konečně dokončím svůj plán, bude celý svět vypadat jako tohle místo,“ odpověděl Geranika nadšeně a zhluboka se nadechl. Vypadal spokojeně. „Všechno živé bude zničeno!“

Zamračil jsem se na Pána stínů. Poslední dobou jsem zapomínal na to, že je v Barlioně postrachem všeho živého. Možná je tohle NPC dočasně normální, ale jeho cíl je vyhladit život a jedním z mých cílů jakožto hráče je mu v tom zabránit.

„Proto mi pomáháš vstoupit do hrobky?“ hádal jsem.

„Mahane, brzy už nebudeš mít jinou možnost, než se stát mým věrným společníkem. Stejně jako ty si umím srovnat fakta a dojít k jistým závěrům. Byl jsi v Erebu. Vlastníš létající loď. Vím, co se skrývá nedaleko tohoto místa. Předpokládám, že to víš i ty. Pokud provedeš to, na co myslíš, nepřijme tě žádné císařství. Už nikdy. Až do konce věků budeš nepřítelem číslo jedna. Každá osoba ti půjde po krku. A právě proto jsem řekl, že doufám, že víš, co děláš. Vždy rád uvítám bojovníka, jako jsi ty.“

„Dva bojovníky, Geraniko. Dva!“ připojila se k nám Anastaria. „Se svým manželem půjdu kamkoli. A to až do konce života!“

„V tom případě vám oběma přeji hodně štěstí!“ Geranika se na chvíli zatvářil posmutněle, než se jeho výraz rychle změnil v obvyklý úšklebek. Nato Pán stínů zmizel, aniž by se otevřel jakýkoli portál či zazněl nějaký zvuk. Ten trik se chci naučit.

„Jak se má Don?“ položila mi Stacey otázku, která zněla naprosto normálně, ale dobře jsem věděl, že jen s vypětím všech sil dokáže skrývat vzrušení. „Dozvěděl ses něco?“

„Bihan.“ Dokud jsem v rukou nedržel neprůstřelný důkaz, rozhodl jsem se nevyložit před svou družkou karty na stůl. „Doporučil Marinu a já jsem si jistý, že Alex už zjišťuje další podrobnosti. Musíme zjistit, proč o něco takového nebesáci stojí.“

„Aby se zbavili konkurence!“ vyhrkla Stacey, protože už nedokázala udržet emoce na uzdě. „Fénix jim už dlouho jde po krku a zničit své protivníky s použitím třetí strany je přesně to, k čemu se tam na východě uchylují!“

„Uvidíme, s čím přijde Alex. Jsem si jistý, že nám sdělí vše, co zjistí. Nemůže nám to neříct. Teprve potom dojdeme k závěru,“ objal jsem Anastarii. „Nemáme moc času. Musíme jít…“

Neměla jsem tušení, že na sever od našeho kontinentu není vůbec nic, zamumlala Stacey a mračila se kvůli studenému vichru. LOD pomalu letěla vpřed a tvrdohlavě vzdorovala síle sněhové vánice. Vzducholoď zabíjením hráčů postoupila na vyšší úroveň, a proto se doba letu snížila z původních šesti hodin na pět. Stáli jsme na přídi, dívali jsme se před sebe a snažili se něco zahlédnout skrz řádící sněhovou bouři. Občas jsme spatřili ledovou kru, z jejíchž trhlin na nás zírala tmavě modrá voda s fialovým nádechem, ale kromě sněhu jsme nic jiného neviděli. Vyvolával jsem léčivé stíny, abych nás zbavil omrzlin. Léčil jsem Stacey i Gnuma, který se odmítl vzdát svého vynálezu. Podle neustále klesající teploty nebudu časem dělat nic jiného než léčit, jelikož jsme si nevzali teplé oblečení a poštovní schránky mimo kontinent nefungují. Na cestu jsme se vypravili až příliš rychle, a proto teď musíme trpět.

Nic by tu ani být nemělo, odpověděl jsem a poblahopřál si k rozhodnutí vyrobit nám přívěsky milenců. Opět jsme mohli telepaticky komunikovat. Brali jsme to jako vítězství nad systémem, který si na nás poslední dobou zasedl.

Já vím, ale přesto je tu až moc prázdno. Proč vytvářet rozlehlou lokaci bez známek života? Přijde mi to jako přílišné plýtvání i na standardy Korporace a…

„ŽIVÍ! TEPLÍ! CHUTNÍ!“ Zlověstný šepot v sobě utopil Staceyiny myšlenky i skučící vítr. LOD se nápadně otřásla, když na palubu dopadli tři obrovští a v mlze skrytí stínové. V tu chvíli zmizela magická ochrana lodi, jako by byla vyrobena jen ze skla a nikoli z magické energie. Mlžní tvorové se zvedli na tři nohy, roztáhli hořící křídla a změnili se na tři metry vysoké démony s rudýma očima.

„POTRAVA!“ zakřičeli jednohlasně, zvedli paže, pracky nebo co to démoni měli na konci horních končetin a naším směrem se z nich rozletěli širocí stínoví hadi. Stacey na sebe okamžitě vykouzlila bublinu, Gnum se ochránil jiným způsobem a připravoval se na boj. I já jsem si měl vykouzlit štít a připravit se na souboj s inkarnací zla, ale odhodil jsem veškerou logiku a poddal se předtuše. Aréna je již za námi. Kontinent je za námi. Vše je za námi. Všechna omezení. Veškeré hranice. Mám to!

Šaman má tři ruce…

„STÁT!“ Postoupil jsem o několik kroků vpřed, přivolal pomocníky a vlil do nich veškerou svou zlobu, nenávist a bolest. Předal jsem jim své negativní emoce. Korporace, hráči, Donotpunnik a jeho podezření, Marina/Roxanna, Bihan a jeho tlupa, aréna – poslední dobou mě zasáhlo tolik emocí, že nad nimi stejně dřív nebo později ztratím kontrolu. Poprvé během své kariéry šamana jsem vyvolal elementály. Tři stínoví elementálové, kteří se postavili třem démonům. Podle Gnumova ohromeného zalapání po dechu byl efekt jejich zrodu neobyčejný. LOD se znovu otřásla, když na palubu dopadly tři balvany zahalené do zelené mlhy a okamžitě se změnily v kamenné obránce.

„JSME SPOJENCI!“ vyštěkl jsem dost přesvědčivě. Netušil jsem, že umím mluvit řečí démonů. Tři postavy se však překvapeně zastavily, jako by spatřily ducha. I když si myslím, že by je nějaký starý duch nedokázal vystrašit. Stínoví hadi zmizeli ve sněhové bouři jako pára nad hrncem a jeden z démonů učinil krok vpřed.

„VY NEJSTE KLÍČNÍK! CO JSTE ZAČ?“

„Jsem jeho posel.“ Připadalo mi, že tato NPC někoho očekávají, a proto budu hrát podle nich. „Byli…“

„Byli jsme posláni, abychom zkontrolovali vaši připravenost!“ přerušila mě Stacey a postavila se vedle mě. Podíval jsem se na paladinku a málem se mi zamotala hlava – celé její tělo bylo zahalené do mlhy. Jindy zlatě zářící brnění bylo pokryté chomáči mlhy, které se po brnění převalovaly sem tam a popíraly fyzikální zákony. Jako by brnění nebylo vyrobeno z císařské oceli, ale z kapaliny, která nějakým tajemným způsobem získala pevnost. Nejvíce mě však ohromily její oči. Ty oříškově hnědé oči zářily rudým plamenem, jako je tomu u útočících stvůr. Neměl jsem dost sil na to, abych se do těch dvou rozžhavených uhlíků díval déle, a proto jsem odvrátil pohled ke svým pažím a polkl jsem – mezi mnou a Stacey nebylo rozdílu. Po divné zbroji se mi převalovala ta samá mlha a byl jsem si naprosto jistý, že i mé oči jsou rudé. Změnili jsme se ve stínové bojovníky!

„Klíčník se obává o stav světa,“ pokračovala Stacey. „Poslal nás spustit Ničitele, abychom odvedli pozornost svobodných občanů!“

„NIČITEL SE MUSÍ JEŠTĚ DVA ROKY NABÍJET!“ zahřměl démonův hlas.

„Potřebujeme ho nyní! Jinak budou naše plány ohroženy!“ odpověděl jsem neúprosně. Rozhodl jsem se blufovat. Něco mi říkalo, že to zabere. „Nebo se chcete zodpovídat samotnému Místodržiteli?“

„NIČITEL BUDE PŘIPRAVEN ZA HODINU!“

Jakmile jsem vyslovil kouzelné slůvko, démoni se otočili zády. Že bych je vážně odhadl správně? Z jejich očí zmizela rudá barva, mlha kryjící jejich těla kamsi odplula a dokonce se zmenšili na dvoumetrové tvory na levelu 300. Teď bychom je se Stacey dokázali jednoduše zabít. Nebýt křídel a rohů, připomínali by normální barlionské démony.

Kdo je Místodržitel? zeptala se ihned Anastaria, a proto jsem musel věnovat několik momentů výkladu o své náhodné návštěvě Leprosária – astrální roviny pro stínové šamany.

„Pokračují práce podle plánu?“ pokračovala Stacey ve zpovídání démonů.

„Narušitel bude brzo připraven,“ odpověděl už normálním hlasem démon s barevným popruhem nataženým přes hruď. Pochopil jsem, že jde o velitele trojice stojící před námi. „Všichni čekáme na Klíčníka. Kdy se ukáže?“

„Již brzy,“ Stacey dokázala blufovat daleko lépe než já. „Nyní musíme odvést pozornost obranných složek a přimět je bránit svá města. A nejen na tomto kontinentu,“ kývla Stacey hlavou směrem ke Kalragonu. „Na všech.“

„Ničitel takové zatížení nevydrží,“ zamračil se démon.

„Ale proč by nás mělo zajímat, zda zatížení vydrží, či ne?“ pokrčila Stacey rameny. „Dostali jsme rozkaz a budeme trvat na jeho splnění. To vy budete muset Místodržiteli vysvětlovat, proč nebyl plán splněn. My jen děláme svou práci.“

„Na této lodi nevidíme žádné oběti,“ začenichal démon a ukázal na Gnuma. „Tenhle nebude stačit na nabití Ničitele.“

„Klíčník nás poslal ve spěchu, a proto je třeba oběti najít na místě,“ skočil jsem mu do řeči. „Kolik vás tam vlastně je?“

„COŽE?“ couvnul od nás démon jako od svěcené vody. Měla by vlastně na ně nějaký účinek? „VY CHCETE OBĚTOVAT NÁS?“

„A koho? Nebo navrhujete někoho jiného?“ podíval jsem se na něj tázavě s výrazně zvednutým obočím. „Kde jinde nalezneme dostatečně silný zdroj k nabití Ničitele? Na tento svět jste byli posláni s jediným cílem – připravit invazi. Cíl je nyní splněn a vše záleží jen na Klíčníkovi. Místodržiteli už můžete posloužit jen jedinkrát. Vzdejte se své esence!“

„Splníme žádost Místodržitele,“ sklonili démoni hlavy poslušně, jako by to byli…

Sakra!

Aktualizace scénáře Stvořitelovo břímě.

Můžete se přidat ke straně Spálených. Cíl scénáře bude změněn na: připravte invazi. Aktuální cíl bude změněn na: přineste alabastrový trůn k Narušiteli.

Přejete si přidat se ke straně Spálených?

(Na rozhodnutí vám zbývá: 7 dnů.)

Stacey, rozumíš tomu, co se to tady u všech čertů děje? zeptal jsem se šokovaně a odsunul jsem systémovou zprávu stranou.

Není čemu rozumět. Korporace se jednoduše rozhodla přijít s novým přídavkem do hry: invaze tvorů z jiného světa! Dany, já věděla, že tě nemám nechávat jít samotného! Jinak bych neměla šanci se tu objevit! Chceš změnit stranu?

NE!

To jsem si myslela. Před rozhodnutím ještě nějakou dobu počkejme. V tuto chvíli musíme předstírat, že jsme už rozhodnutí, ale stále máme pochyby. Čím víc informací získáme, tím to pro nás bude později lepší.

Takže hrobka je bodem Narušení? hádal jsem. To je ono! Proto se objevili hráči z ostatních kontinentů! Věštby! Jakmile jsem dokončil celou šachovnici, systém všem nabídl úkol, aby mě nepustili k hrobce!

Obávám se, že to není tak jednoduché, zavrtěla hlavou Stacey.

„Jsme na místě. Musíme klesnout!“ přerušil démon náš telepatický rozhovor. „Ničitel je pod vodou.“

„Budu dýchat za nás oba,“ ujistila mě Stacey, protože si správně vyložila můj neklid. Nejsem moc dobrý plavec. „Vždyť jsem siréna.“

Gnum dovedl vzducholoď k hladině. I přes fičící sněžnou bouři byla hladina moře klidná a připomínala zrcadlo. Neviděl jsem jedinou vlnku. A přitom okolo nás zuřil vítr. Že by další porušení fyzikálních zákonů? Možná šlo o anomálii, která měla za úkol zaujmout zvědavé pohledy průzkumníků ve smyslu ‚koukněte, tady něco není v pořádku, prozkoumejte to!‘.

Ponor do hlubiny trval nečekaně dlouho. Démonům voda zdánlivě vůbec nevadila a plavali okolo nás jako delfíni. Stacey byla ve svém živlu. Změnila se v sirénu a proplouvala vodou stejně hbitě jako démoni. Já jsem se necítil ani trochu příjemně. Prvních deset metrů hloubky bylo nejjednodušších, ale pak jako by se najednou obnovila barlionská fyzika. Stacey ke mně připlouvala a líbala mě, aby mi dodala potřebný kyslík, čímž mi obnovila odpočet maximálního času potápění. Pokaždé jsem však po jejím polibku začal stoupat ke hladině. Pak všem došla s mým zápasením s vodou trpělivost. Démoni mě chytili za nohy a táhli mě dolů. Samozřejmě mě omráčil rychle se zvyšující tlak. Neutopil jsem se jen díky Stacey. V kritickou chvíli se jí podařilo na mě i v podobě sirény poslat léčivého stína. Stejně jsem však z příliš rychlého sestupu ztratil vědomí a probral se až v podvodní jeskyni, aniž bych měl tušení, jak jsem se do ní dostal. Důležité je, že po mém boku stála Stacey, protože tohle místo si rozhodně musím zapamatovat.

Armagedon by nám tu hodně pomohl, zazněla mi hlavou Staceyina myšlenka a já s ní souhlasil.

Rozkládala se před námi jeskyně enormních rozměrů. Ačkoli se zdála dobře osvětlená, nedokázal jsem rozeznat detaily u vzdálenější zdi. Na první pohled mohla být široká takových sedm až osm set metrů. Přibližně uprostřed jeskyně jsem spatřil zdroj světla – ostré bílé slunce, po jehož povrchu občas přeskočily blesky. Připomínalo portál. Skupina podivných démonů měla ke slunci natažené pracky a tím ho udržovala ve vzduchu. Démonští kouzelníci. To bylo poprvé, co jsem slyšel o démonech kouzelnících. Vzhledem k tomu, že v podstatě každý démon je už ze své podstaty kouzelníkem, je složité si představovat, čeho jsou schopni démoni specializující se na kouzla. Ale možná to tak složité není. Očividně dokážou otevírat a udržovat portály mezi světy.

Zbytek jeskyně vyplňovali démoni všech možných velikostí a tvarů. Okřídlení a rohatí jako naše eskorta, malí a zubatí, tlustí a nemotorní, rychlí a hbití – nejrůznější démoni zhruba připomínali rozdíly mezi nejrůznějšími třídami hráčských postav. Kouzelníci, válečníci, lovci, lupiči… Spálení nabízeli stejný sortiment tříd postav jako všechny ostatní rasy.

„Ničitel!“ ukázal démon na bílé slunce. „Než ho však začneme plnit energií, musíte dokázat, že jste opravdu posláni Klíčníkem. Promluvíte si s naším velitelem!“

Se Stacey jsme si stihli jen vyměnit nejisté pohledy naznačující to, že ani jeden nemáme představu, jak projdeme testem, když se před námi objevil malý démon. Chlapík nemohl být víc než metr vysoký a neměl rohy, špičáky ani drápy. Na první pohled vypadal velitel démonů jako červený goblin, který prošel několika menšími plastickými operacemi.

„Tak se podíváme…“ pronesl pomalu démon a svět okolo nás se změnil v temnotu. Ztratil jsem kontrolu nad svou postavou a ocitl jsem se v jakémsi pozastaveném režimu. Mohl jsem dělat, co se mi zlíbilo, ale na mou postavu to nemělo žádný vliv. Před očima mi proletělo několik záporných bonusů tak rychle, že jsem si je ani nestíhal přečíst. Démon pronesl jen tři slova, ale jejich efekt byl neuvěřitelně mocný! Nedokázal jsem si představit, jak bychom s ním bojovali.

„Je zvláštní, že vás Klíčník neochránil od hlasu našeho velitele. Vždyť dobře ví, jaký má vliv na nezasvěcené,“ poznamenal překvapeně démon, který nás do jeskyně přivedl.

„Chce si nás prostě otestovat,“ zasyčel jsem a sbíral se ze země. Znovu jsem děkoval svému štěstí za zapnuté smyslové filtry. Podle Staceyina pohledu jsem pochopil, že to muselo hodně bolet. „Zajímá ho, zda mu zůstaneme loajální s vědomím toho, k čemu jsme se zavázali. Nemáme jinou možnost než snášet bolest. Taková je jeho vůle.“

„Nechť je jeho vůle splněna.“ Démon se ušklíbl, zvedl paži a na dlani se mu objevily dva přívěsky. Byly natolik podobné přívěsku, který jsem dobře znal, že jsem potřásl hlavou, abych se ujistil, zda vidím dobře. To není možné!

„Klíčník své sluhy velmi rád a často testuje,“ spustil malý démon, když jsme si nasadili amulety. „Cítím vaši provázanost! Jste s ním spojeni krví! Krev Klíčníka proudí vašimi žilami. Neexistuje lepší důkaz, že vás poslal právě on. Byl jsem informován o vašem úkolu. Jsme připraveni. Oběť bude provedena okamžitě!“

„Něco mi říká, že nám Plinto dluží vysvětlení,“ zamumlala Stacey, když démoni začali jeden po druhém skákat do Ničitele.

„Nikoli Plinto,“ zavrtěl jsem hlavou a urovnal jsem si na krku Patriarchův zub. „Jeho otec!“

Jeskyně se rapidně vylidňovala. Démoni jeden za druhým vstupovali do bílého slunce, aniž by vydali jakýkoli zvuk. Skvělí válečníci! Dostali rozkaz zemřít a svůj rozkaz splnili. Velitelé mají vždycky pravdu! Jakýkoli pokus promluvit si znovu s malým démonem a získat od něj více informací byl neúspěšný. Jedinou pomoc, jakou jsme od něj mohli získat, byl návod ke spuštění Ničitele. Na všechny otázky typu „A kde by mělo dojít k Narušení?“, „Kolik démonů do Barliony přijde?“ a „Jaké jsou vlastnosti démonů?“ démon odpověděl jen úšklebkem. Prý je má snaha získat od něj informace jen dalším Klíčníkovým testem. Pokud by promluvil, byl by pokládán za slabého a ve všech následujících ztělesněních by zastával pozici normálního vojáka.

„Následující ztělesnění?“ zeptal jsem se zmateně. „Smrt pro vás není koncem?“

„Pocházíme přímo z Erebu!“ pronesl malý démon pyšně. „Smrt je jen krokem k jednotě! A nyní nadešel čas, abych tento krok učinil já! Povězte Klíčníkovi, že jsem svůj úkol splnil. Nyní je řada na něm. Otevřeme dveře!“

„No a teď už nerozumím vůbec ničemu. Co se to vlastně děje? Jak se mohl Patriarcha upírů stát Klíčníkem démonů?“ pronesl jsem řečnickou otázku, když v jeskyni zbyli jen dva živí tvorové – já a Stacey. Prostor okolo nás se naplnil řevem a bzukotem nabitého Ničitele. Vznášející se koule změnila barvu na tmavě červenou a zlověstně ozařovala jeskyni.

„Nemám nejmenší tušení. V Barlioně potkáš nejrůznější sorty lidí… Dejme se do práce,“ mávla Stacey rukou směrem k Ničiteli. „Je na čase to tu ukončit.“

„Aniž bychom prohledali jeskyni?“ mé překvapení neznalo hranic. „Je ti dobře, má drahá? Armáda démonů právě spáchala masovou rituální sebevraždu a zanechali tu po sobě veškeré vybavení. Co když nás to z jeskyně vyhodí hned po spuštění Ničitele? Ne! Dělej, jak uznáš za vhodné, ale já se tu nejdřív projdu. Třeba objevím něco užitečného.“

Altairský sokol, žezlo moci.

Vlastnosti: Podrobte si nepřátelskou mysl (až 1 000 osob najednou). Podrobení mysli je omezeno 60 sekundami a nemůže být provedeno více než desetkrát za hodinu. Proti Altairskému sokolovi nefunguje ochrana vůči ovládnutí mysli.

Omezení: level 300+, spojenectví se stíny. Varování: Majitel žezla získá reputaci úrovně nenáviděný u všech frakcí světa kromě stínů.

Získán úspěch: Vážně?

Dosáhl jste reputace úrovně nenáviděný u více než 10 000 frakcí.

„Jo, tohle je fakt užitečné,“ mínila Stacey sarkasticky, když si pročetla vlastnosti. Má naděje byla lichá. Démoni skočili do Ničitele se vším vybavením. Po sobě tu zanechali jen žezlo moci. „Před pár minutami tě nenáviděl jen náš kontinent. Teď jsi trnem v oku celé hře. To je zábava.“

„Mimochodem!“ vzpomněl jsem si na Linein příběh. „Věděla jsi, že Ničitel také pochází z rukou Karmadonta? Ukazuje se, že náš starodávný císař nechtěl celý svět jen zotročit, měl v plánu ho celý zničit!“

„Nebo ho zotročit zničením,“ dodala Stacey. „Vždyť byl sluhou démonů, Tarantulí, Patriarchy a kdo ví koho dalšího. Sloužil by komukoli dost mocnému. Co se chystáš s žezlem provést?“

„Nic horšího nás už stejně potkat nemůže.“ Altairského sokola jsem hodil do batohu. „Pošli mi souřadnice. Je potřeba spustit show.“

Hrdinové Malabaru! Na Anhurs míří neskutečné zlo! Císař vyhlásil stanné právo a žádá vaši pomoc! Všichni musí bránit naše císařství!

Hrdinové Kartossu! Na Bezejmenné město míří neskutečné zlo!…

Občané Barliony. Klanový turnaj byl pozastaven! Jsou zrušena všechna omezení boje mezi hráči.

Za každou cenu zastavte Mahana a Anastarii.

„Jo, teď nás vážně nenávidí,“ usmála se Stacey smutně a posadila se do písku. „Dvanáct let hraní a všechno je v…“

„Blbákově,“ dokončil jsem její větu. „Plintův nápad.“

„Když už o něm mluvíme!“ Stacey vytáhla amulet a zavolala Plintovi. „Hele, ty cucáku, jsi připravený na Oko?“

„Vždy připraven, moje malá hadičko,“ odpověděl hlas z amuletu. „Když jste zmizeli, všichni si začali myslet, že se děje něco divného. Spousta hráčů neměla tušení, že se hrady dokážou teleportovat. Ale teď… No. Císař požaduje, aby se všichni lidé vrátili bránit císařství, ale jen málokdo má peníze na portál! Uvízli tu! Hrad je pryč! Měli byste to vidět! Zabijáci se probrali z letargie a jsou hladoví. Stádo hráčů běhá v panice dokola. Stovky tisíc lidí! Jste si jistí, že se do Oka chcete pustit právě teď?“

„Jasně!“ odpověděla Stacey pevně. „Sežeň své bojovníky.“

„To už jsem udělal.“

„Počkat!“ stihl jsem zvolat, než Stacey ukončila hovor. Dívka se na mě tázavě podívala, ale já jsem jí neodpověděl. „Plinto, teleportuj se do Altamedy a z trezoru vyzvedni svitek číslo jedna. Musí být okamžitě použitý uprostřed toho davu.“

„Kde jsi ho získal?“ zeptala se Stacey překvapeně.

„Vrátili mi všech pět svitků. Přece oživili Geraniku a proto je fér, že mi svitky vrátili. Dal jsem je do trezoru a zapomněl jsem na ně. Stejně zatím nebyla vhodná šance je použít.“

„Jdu na to!“ odpověděl lupič vesele. „Používání očíslovaných předmětů, ať už je to číslo jedna nebo dva, je moje oblíbené odreagování! V tom případě ale budeme muset čekat na Oko dalších šest hodin.“

„Stejně se musíme vrátit do Altamedy. Geranika nás tu neslyší.“ Snažil jsem se přivolat Pána stínů, ale nikdo mi neodpovídal. Uvědomil jsem si však, že tato volání nefungují mimo území kontinentu. Do Altamedy doletíme na vzducholodi, což nám zabere takových 5 až 6 hodin. Během té doby se Plinto znovu objeví.

„Na co ti budou ta jatka?“ zeptala se Stacey, když Plinto ukončil hovor a jal se plnit mé rozkazy. „Je tam spousta začátečníků.“

„To je mi vážně úplně jedno. Vybraným jedincům klidně nahradím ztracené předměty,“ vysvětlil jsem. „Podívej se ale na to jejich očima… Zrovna je vykopli z další soutěže. Pobíhají tam se všemi možnými bonusy, ve svém nejlepším vybavení, hlavou jim běží veselé myšlenky… A pak bum! Armagedon, kotě! Vlastně jde o takovou lekci. Ať jdou všichni třeba k čertu!“

„Stínové na tebe začínají mít vliv,“ zavrtěla Stacey hlavou. „Začínáš být…“

„Krutý? Cynický? Vypočítavý?“

„Obezřetný. Kdo není s námi, je proti nám. A čím víc oslabíme protivníky, tím silnějšími se staneme.“

Stacey znovu vytáhla amulet a zavolala Plintovi.

„Co chcete?“ ozval se lupič a svým tónem nám naznačil, že má zrovna spoustu práce.

„Jsi ještě v Altamedě?“

„Jo.“

„Vezmi si s sebou pomocníka. Použij dva svitky. Potřebujeme co největší možný útok.“

„Mahane?“

„Udělej to. Čím víc jich teď zabijeme, tím míň se nám jich později bude plést pod nohy.“

„Rozkaz. Vezmu s sebou… Jo! Narazil jsem na Lori. Žádala mě, abych Mahanovi vzkázal, že v Šedých pláních Karmadonta neobjevila. Buď je dobře schovaný, nebo byl už přenesen do Erebu, nebo… No, na to už jistě přijdeš sám. Jdu na ta jatka.“

Jakmile jsme se ocitli na hranici s kontinentem, moje poštovní schránka explodovala. Ze všech koutů herního světa mi přišly stovky, tisíce, desetitisíce zpráv. Ve všech se různými slovy psalo jediné – čeká mě smrt. Prý jsem mrtvý muž. Jsem velmi nemocný muž a Barliona není místem pro lidi, jako jsem já. Nastavil jsem poštovního imitátora tak, aby na zprávy automaticky odpovídal: „Ahoj! Pokud jde o ty velké rachejtle, adresujte své stížnosti přímo do své…“ Uznávám, že to ode mě nebylo příliš taktní. Ale už jsem měl všeho až po krk.

Abych Altamedu ochránil před zlobou hráčů, byl jsem nucen se s Geranikou dohodnout na tom, že hrad umístíme na jeho území. Souřadnice hradu budou zapsány v registru hradů. Díky tomu by si polohu Altamedy dokázal v řádu minut vyhledat jakýkoli klan, který by měl v úmyslu ji poškodit. Chtěl jsem se tomuto způsobu odplaty vyhnout, a proto bylo Stínové císařství tím nejlepším úkrytem. Teleportační svitky dokázaly hráče přenést prakticky na jakékoli místo kontinentu kromě několika lokací, mezi které naštěstí patřilo i Stínové císařství. Byl jsem velmi rád, když mi Geranika bez velkých cavyků umožnil umístit hrad nedaleko Armardu, hlavního města jeho císařství. Vyřešil jsem aspoň jeden problém.

Tři tanci, sedm léčitelů (včetně Anastarie a mě), devět bojovníků na blízko a jedenáct na dálku – naše výprava se skládala ze třiceti hráčů s levely nad 250. Během návratu od Ničitele si ode mě Stacey vyžádala horentní zásobu svitků na léčení a obranu před útoky a svitky rozdělila mezi všechny členy výpravy. Neměl jsem náladu na dohadování, a proto jsem se zaměřil na výrobu. Stíny jsem místo rychlé volby umisťoval na kusy papíru. Během dvou hodin se mi podařilo vyrobit 50 svitků pro každého člena výpravy a myslel jsem si, že jsem tím dokončil svou část přípravy.

To určitě! Jakmile nás Geranika teleportoval do Altamedy, která se tou dobou již nacházela poblíž hradeb Armardu, odtáhla mě Stacey ke kartografům. Prý abych studoval! Zatímco jsem vyráběl svitky, zvýšil jsem svou kartografii už na 150. úroveň. Díky tomu jsem mohl postoupit na 3. úroveň specializace psaní svitků. Bral jsem to jako postup o jedinou úroveň – nač kvůli tomu jásat? Stacey však měla úplně jiný názor. Třetí úroveň této specializace mi umožňovala vyrábět svitky s omezením 1 000 bodů statistik. Léčivé svitky se díky tomu stanou pětkrát silnějšími, a proto vše, co jsem do té chvíle vyrobil, skončilo v trezoru. Stacey se nad mým naštvaným hartusením jen pousmála a poslala mě zpět do práce.

Rozhodli jsme se, že si po ukončení jeskyně promluvíme s Patriarchou. Se Stacey jsme tušili, že Korporace nebude mít čas uvést aktualizaci do pohybu. Nová hrozba ve formě temného mraku vyžadovala, aby byli všichni připraveni a nabízeli hráčům možné i nemožné zbraně. Mohlo to znamenat, že máme nanejvýš den. Jakmile dokončíme Tarantule, vydáme se za Patriarchou. Vše mělo svůj čas.

Zpráva pro hráče! Objevili jste se u Spálených.

+50 % k možnosti nalezení cenného předmětu. +20 % k získaným zkušenostem.

„To je ono!“ vyhrkla nadšeně Stacey. „Konečně jsem si vzpomněla, proč mi Spálení zněli povědomě! Tohle je svět Tarantulí!“

„Dobře, dostali jsme se do světa pavouků,“ zamumlal jsem. Jakmile jsme aktivovali packu, otevřel se standardní vstup do jeskyně, který nás však přenesl do jiného světa. „Co máme dělat teď?“

„To je otázka, na kterou nikdo během sedmi posledních let nedokázal odpovědět,“ přišel k nám Plinto a prohlížel si červenou horu rýsující se vysoko nad námi. „Je to prostě pustá planeta. Dřív nebo později se tu hráči začnou nudit a zamíří zpátky do Barliony. Nebo je tam pošlou místní stvůry.“

Svět Tarantulí, démonů nebo prostě Spálených (kdo ví, jak zní jejich přesné jméno) se velmi podobal Marsu. Červený písek, červené kameny, červené hory – měl jsem dojem, že šlo o normální svět, který jen přebarvili červenou barvou. Načervenalé bylo dokonce i slunce visící na obloze. Krvavým světlem ozařovalo rozlehlou planinu bez života. Tohle už jsem někde viděl…

„Kdysi dávno jsme tu strávili celý týden,“ promluvila Anastaria. „Zabili jsme všechno, co nám přišlo do cesty, ale ničeho jsme nedosáhli. Nakonec nás převýšili počtem. Někde v okolí je spojovací bod s naším světem. Můžeme ho použít jako zkratku do hrobky. Jen mi není jasné, jak ho objevíme. Možná je potřeba aktivovat Oko a… Mahane? Co se děje?“

Krok za krokem jsem kráčel pryč od hlavní skupiny hráčů. Měl jsem jasnou představu, že další věc, co musíme udělat, je někde na dosah ruky. Stačilo by se jen natáhnout a držel bych to v hrsti. Poslechl jsem svou předtuchu a začal jsem se vzdalovat naší výpravě, což neuniklo Anastariině pozornosti.

„Mahane! Kam to jdeš? Někdo ovládl tvou mysl?“

Kráčel jsem dál a v hlavě se mi objevila podivná asociace.

Ovládat. Hráčova mysl mohla být ovládána po dobu 60 sekund desetkrát za hodinu. Jistě se tato schopnost bude chvíli nabíjet. Třeba minutu nebo dvě. Už jsem si nevzpomínal, jak přesně to bylo. V každém případě ale může ovládání mysli zrušit mocný Patriarchův zub a já jsem jeden z nich měl na sobě…

Patriarchův zub. Jak je možné, že měl vládce upírů pět tesáků? Dva jsem viděl v jeho ústech a jeden další vlastnil už nějaký čas Plinto. Se Stacey jsme získali taky po jednom tesáku. Kolik tesáků ti démoni mají? Jeden, dva, deset nebo sto? Dává snad Patriarcha svůj zub každému démonovi? No tak, vždyť to přece jsou… démoni. Ale vážně divní démoni. Nepodobají se démonům, které znám. Jsou trochu moc… inteligentní? Jen si vezměte starého známého démona obsluhující portál v Altamedě. Celou dobu jen přemýšlí nad tím, jak získat víc peněz! No a těmhle červeným Spáleným stačí jediný rozkaz a bez okolků se obětují. Dokonce aniž by vyžadovali jakýkoli důkaz. Stačilo jen to, abychom předvedli, že nám v žilách koluje Klíčníkova krev.

Klíčník. Koluje mi v žilách Klíčníkova krev. Je můj pokrevní bratr. Ale já mám jen jednoho pokrevního bratra a tím je Plinto. Dokonce i Draco je jen můj nevlastní bratr, nikoli pokrevní. To znamená, že jsem se díky lupiči stal příbuzným Patriarchy a…

NE!

Pokrevní příbuznost se vztahuje jen na dvě osoby! Pouto vzniká jen mezi těmi, kteří si vyměnili krev. Žádná další pouta nemohou existovat a už vůbec ne žádná smíšená krev! Rozhodně ne v Barlioně! To však může znamenat jediné…

K čertu! Co mám dělat? Mám to zkusit? Žijeme jen jednou!

Konečně je to jen hra!

Vrátil jsem se myšlenkami do hry. Stacey stála vedle mě, nervózně mě sledovala a bezpochyby na mě přes naše telepatické spojení ze všech sil ječela… Telepatické spojení, jak to tak vypadá, u Spálených nefunguje. Ostatní hráči stáli ve skupince několik desítek metrů od nás. Ustaraně pozorovali sloup prachu zvedající se na horizontu. Náš příchod na tento svět nezůstal bez povšimnutí a první vlna domorodců už mířila našim směrem. Čekala je rychlá smrt. Vždyť tohle je místo určené pro hráče na 100. levelu, nikoli na 250. A nás tu stálo třicet.

„Stacey, co získají hráči na stém levelu?“

„Co se stalo, Danieli?“ Stacey se mnou snažila třást a probrat mě. Je dobře, že provést něco takového ve hře je celkem složité.

„Co… získají… hráči… na… stém… levelu?“ zopakoval jsem pomalu, ale zřetelně svůj dotaz a doufal, že si Stacey uvědomí tíhu situace.

„Když hráč zvyšuje svůj level postupně – a nepřeskakuje je jako ty – na stém levelu dojde k nucenému zasvěcení. Ne všichni si zvolí svou specializaci na desátém levelu, Mahane. Někteří nejdřív zvýší level své postavy na stovku bez specializace a až pak získají bonus.“

„Znamená to, že na stém levelu dojde ke změně postavy?“ odhadoval jsem.

„Nikdo nikoho nemění! Odehraje se normální rituál, ve kterém hlavní postava dané třídy rozhodne o hodnosti hráče. A to je vše!“

„Jsou hráči shromážděni na jednom místě, nebo se to děje na dálku?“ ptal jsem se dál. Z nějakého důvodu mi to připadalo důležité. Dokonce tak důležité, že jsem ignoroval neustále rostoucí sloup prachu na horizontu.

„Proč to sakra potřebuješ vědět zrovna teď? Ano. Všichni se shromáždí na jednom místě. Každá ze tříd zvlášť. Hráči pokleknou a spolknou symbol své třídy. V podstatě ho do sebe absorbují, a to je všechno! K žádným změnám nedochází! Právě tak získají první hodnost své třídy!“

Cítil jsem se, jako by do mě uhodil blesk. Značka! Hráči, kteří dosáhli 100. levelu, obdrží značku! A navíc jde o hráče, kteří dosud hráli pasivně a nevykazovali do té doby hlubší zájem o svou postavu!

„Kdo z vás obdržel první hodnost během podobného zasvěcení?“ zakřičel jsem směrem k výpravě. „Zvedněte ruku! Je to hodně důležité.“

Váhavě, dokonce snad opatrně, začali hráči zvedat jeden za druhým ruce. Uběhlo pár okamžiků a já jsem zíral na dvaadvacet zdvižených paží… Dvacet dva! O tři víc, než jsem potřeboval! Navíc mezi dvaceti hráči, kteří přišli mezi Spálené, jistě musela být nějaká vedoucí ovce. Zbytek bylo jen stádo. Doufám, že mi hráči odpustí mé myšlenky…

„Dobrá. Provedl jsi průzkum a zjistil, že část naší družiny nehrála nijak mimořádně. Co teď?“ ušklíbla se Stacey a leknutím o krok ustoupila, když jsem do vzduchu zakřičel:

„Přivedl jsem Klíčníka a poplatek! Chci volný přístup k Místodržícímu!“

„Co to…“ promluvila Stacey, ale přerušil ji hrozivý šepot prostupující vzduch okolo:

„TVŮJ POPLATEK BYL PŘIJAT, ŠAMANE!“

Zničehonic zmizelo dvaadvacet hráčů stále se zvednutou rukou. Tabulky obětí zešedly, což nám dalo najevo, že se u daných hráčů připravuje otevření virtuální kapsle a vypuštění nadávajících hráčů do reálného světa. Zbývajících pět hráčů si vyměnilo pohledy a tasilo zbraně. Neměl jsem jinou možnost než na Plinta a Stacey zakřičet:

„Zabte je!“

Šel jsem kamarádům příkladem a seslal těžkého bojového stína na válečníka stojícího nejblíž. Překvapeně zavrčel a s 0 body zdraví se svalil na zem – Plinto zareagoval reflexivně. Rozkaz byl důležitější i přesto, že šlo o jeho známé. Čtyři zbývající hráči se snažili bránit, ale nebylo jim to nic platné. Plintovi stačilo několik ran dýkami a ve světě Tarantulí zbyli naživu jen tři hráči.

„Klíčníku,“ klesl jsem na koleno před Plinta. „Jsi doma!“

„Mahane, co to sakra děláš?“ zvolal lupič skoro naštvaně, když Stacey padla na kolena vedle mě, zatímco si mumlala něco nesrozumitelného. „Co se to děje?“

„Ještě není připraven, šamane.“ Vedle mě se ozval bolestně známý hlas. Kdysi dávno jsme za zvuků tohoto hlasu probíhali překážkovou dráhou. Tehdy jsem měl ještě vypnuté filtry smyslového vnímání a nemůžu říct, že by ta vzpomínka byla příjemná.

„Příliš pospícháš,“ pokračoval Patriarcha a zamířil ke svému synovi. „Má v sobě ještě mnoho Světla! Není připraven vést invazi.“

„Jen Místodržící ví, zda je připraven, nebo ne.“ Z nějakého důvodu jsem se rozhodl, že Patriarcha a Místodržící jsou dvě různé osoby. Co jsme věděli o veliteli upírů? Jen to, že jde o prastarého tvora. Syn prvního upíra, který porazil bláznivého Harrashesse. Ten druhý fakt se mi ale docela líbil.

„Změnil ses, šamane!“ prohlásil Patriarcha překvapeně. „Mahan, kterého jsem znal, by se postavil za spravedlnost a laskavost. Tvé aktuální já… Dokážeš si představit, jak neskutečný objem zloby a smutku byl vypuštěn do světa, když mezi nepřipravenými svobodnými občany explodovaly dva svitky s Armagedonem? Ještě dva nebo tři podobné výbuchy a Narušení Barliony by započalo i bez naší pomoci.“

„Mahan, kterého jsi znal, zemřel při kataklyzmatu,“ přerušil jsem stroze Patriarchu a nasadil jsem si masku záporáka. Je dobře, že zde nefunguje telepatie, protože Staceyiny oči mi naznačovaly, že mi toho má hodně co říct. A bylo jasné, že v její řeči nebude místo pro pozitiva.

„Jak jsi zjistil, že je můj syn Klíčníkem? Udělal jsem vše proto, abys podezříval mě.“

V tu chvíli mě napadla další rozpustilá myšlenka.

„Věštba. Dobře víš, o čem mluví. Se vší úctou, plést si Plinta s tebou…“

„O jaké věštbě to mluvíš?“ zašeptala Stacey, neschopna se dál ovládat.

„Geranika…“ zaúpěl Patriarcha. „Jen on ti ji mohl prozradit. Vždy jsem věděl, že bylo chybou svěřit šamanovi kus alabastrového trůnu! Ale proč Plinto? I já jsem syn prvního upíra! Věštba se dá stejně dobře použít na mě i na Plinta!“

„Chceš se vsadit, kdo z nás má pravdu?“ zvedl jsem obočí. „No dobrá. Buď tak laskav a prones celou věštbu. Dokážu ti, že je v ní jasně zmíněn Plinto.“

Patriarcha ztuhl. Jeho oči do mě propalovaly dvě díry – snažil se zjistit, jestli blufuju, nebo jestli opravdu znám znění prastaré věštby, o které se zmínil císař v Temném hvozdu. Právě tehdy jsem zaslechl: „Konečně jste si tedy našel syna? Nebojíte se toho proroctví?“ Mé chování se odvíjelo jen od těchto dvou vět. Doufal jsem, že se tehdy Naahti nemýlil. Po chvíli se však Patriarcha jal hlasitě recitovat:

„KDOKOLI, KOMU BUDE VYRVÁNO SRDCE A ZŮSTANE NAŽIVU, ROZHODNE O OSUDU BARLIONY. JEN POTOMEK NEJVYŠŠÍHO PÁNA TOHO MŮŽE DOSÁHNOUT, ALE AŽ POTÉ, CO HO NEJMOCNĚJŠÍ Z DUCHŮ OZNAČÍ HODNÝM TOHO POSTAVENÍ.“

„Áha! A tady to je!“ bodnul jsem prstem do nebes a usmál se. Horečně jsem se však snažil nalézt v textu kýžené vodítko. Aby se mi Patriarchu podařilo přesvědčit, musím najít aspoň jeden odkaz hodící se na Plinta a…

„Ačkoli je Plinto nejvyšším upírem, je i lidskou bytostí,“ pomohla mi Stacey. Pokud bych měl vyslovit jeden důvod, proč miluju svou ženu, byl by to ten, že mi vždy přispěchá na pomoc – a to i tehdy, když netuší, co se děje. Doufám, že si každý najde podobnou manželku. „Patriarcho, vy jste nemrtvý. Nemůžete ‚zůstat naživu‘. Přijde mi to docela očividné.“

„Očividné…“ vyšlo z Patriarchy hořce. „Máš pravdu, siréno. Mluvíme zde o mém žijícím synovi, nikoli o mně. Nyní je všechno opravdu… očividné.“

„Celá ta záležitost s vyrváním srdce… no, v tom se moc nevyžívám,“ připomněl nám Plinto, že stále stojí mezi námi. „Rád bych si své srdce uchoval jako připomínku toho, kým jsem a odkud pocházím.“

„Mám dojem, že to vůbec nikoho nezajímá,“ odpověděla mu Stacey, ale pohled měla stále upřený na mne. Přiměl jsem obličejové svaly, aby se nepohnuly ani o píď – jako bych pokračoval podle scénáře – a pevně jsem hleděl do tváře Patriarchy, který se zase díval na Plinta. Jen sám lupič přecházel pohledem ze mě na Patriarchu a nebyl si jistý, co se děje. Vypadali jsme jako skupina klaunů. Klaunské převleky, klaunské nosy, klaunské koláče, sloni a tak dále!

„Dovedu vás k Místodržícímu. On rozhodne, jak s vámi naloží,“ pokývnul hlavou Patriarcha a červený svět okolo nás zmizel. Objevili jsme se v…

Kamenné jeskyni.

Oproti NPC Zvěstovatelům jsem musel ručně zadávat souřadnice Skoku, a právě kvůli tomu jsem si zvykl automaticky sledovat své okolí. Ani teď to nebylo jiné – svět se teprve se zaostřoval, ale už jsem měl spuštěnou trojrozměrnou mapu, která mi ukazovala aktuální pozici ve světě Spálených. Srovnal jsem si souřadnice s místem, na kterém jsme se při příchodu na tento svět objevili, a zahvízdl jsem: stojíme téměř na opačné straně světa! Kdybych nepřinesl oběť, trvala by nám cesta sem několik let.

Měl bych zmínit, že jeskyně, do které nás přenesli, vypadala velmi zajímavě. V jejím středu červeně sálal portál. Podle všeho vedl do našeho světa. Přesněji do Stvořitelovy hrobky. Po obvodu jeskyně stály vedle sebe metr vysoké Tarantule. Z hlavy každé z nich vycházel zelený paprsek, spojující se s ostatními paprsky přibližně metr nad portálem. V tomto místě spojené paprsky tvořily jakýsi kokon, v němž visela kovová klec. V kleci seděl v pozici lotosového květu starý muž. Stejný muž daroval Laitovi nesmrtelnost. Byl to sám Stvořitel Barliony!

Ani to však nebylo tím největším překvapením. Nejvíc mě šokovala dvoumetrová Tarantule sedící na obludné imitaci trůnu vyrobeného z lebek. Stejně obludný byl i popis monstra:

Prapředek (level nedostupný).

Vládce Tarantulí nás pozoroval svými osmi očima bez víček.

„PROČ SEM PŘIŠLI, OTROKU?“ pronikl mou hlavou příšerný řev, kvůli kterému mě zasáhlo několik záporných bonusů. Díky zubu jsem přišel k vědomí už po dvou sekundách. Ležel jsem na zemi. Prapředkův hlas byl palivem pro noční můry.

„Přivedli Klíčníka, Místodržící!“ Patriarcha poklekl a já jsem ucítil, jak se mi zježily chlupy na zátylku. Ještě jsem neviděl, aby se nejvyšší upír před někým sklonil. Ačkoli tohle byl… bůh?

„KLÍČNÍK MUSÍ BÝT V BARLIONĚ! NE TADY!“

Ze záporných bonusů jsem ztratil vědomí. Proboha! Rozhodl jsem se, že klidně můžu zůstat sedět, a uvelebil jsem se na zemi. Následující konverzace bude nejspíš dost dlouhá a já jsem nechtěl při každé větě upadnout do mdlob.

„Přivedl jsem je, abych je k němu mohl přivést! Z Barliony to není možné!“

„TENTO ŠAMAN BYL VYHOŠTĚN Z LEPROSÁRIA. POMÁHÁ BRATRŮM!“

„Pokud bych chtěl vyplnit jejich prosbu, vydal bych se ke Geranikovi už dávno,“ nechtěl jsem během hovoru jen naslouchat, a proto jsem se po opadnutí záporných bonusů začal bránit. „V tuto chvíli vlastní alabastrový trůn a…“

„Alabastrový trůn nepatří smrtelníkům!“ K mé velké úlevě mi odpověděl Patriarcha a ne Prapředek. „Geranika vlastní jen repliku! Pouhou kopii! Je to sice kopie, v níž ulpěla část síly originálu, ale stále jen kopie!“

„Tím spíš,“ odpověděl jsem a zvedl se. „Nesnažil jsem se trůn zničit. Nikdy by mě to ani nenapadlo. Vyhodili jste mě z Leprosária pro nic za nic. Pro bratry nepracuju.“

„A PROČ JSI TAM ŠEL?“

Ale k čertu! Proč jsem vlastně vstával? To jsem se cítil tak plný moci?

„Potřeboval jsem pomoc stínů! Do Leprosária jsem přišel hledat pomoc, nečekal jsem, že se tam potkám s bratry! Neměl jsem tušení, že jsou tam uvězněni!“

„Mluví pravdu, Místodržiteli,“ zapojil se do hovoru Patriarcha. „V jeho slovech není ani špetka klamu!“

Prapředek nic neříkal, a proto jsem zariskoval a znovu se postavil. K mému překvapení leželi Stacey s Plintem na zemi tuzí jako… JED! Až teď jsem si všiml, že zem jeskyně pokrývá krátká tráva, která byla v mlze téměř neviditelná. Na špičce každého stébla trávy se leskla malá kapka, z níž stoupala omamná vůně. Stacey a Plinto nebyli paralyzovaní – byli zdrogovaní.

„Je to Stvořitel?“ zeptal jsem se Patriarchy, zatímco hlavní Tarantule přemýšlela nad bytím a nebytím. „Nebo jen další kopie?“

„Jeho duše,“ odpověděl upír. „Tělo zůstává v Barlioně, ale jeho vědomí se nám podařilo přenést sem.“

„NEPŘIPOJIL SES KE SPÁLENÝM!“ Tarantule nám připomněla svou přítomnost a znovu mě obvinila z nějakého dalšího prohřešku proti její vládě. To určitě!

„Mám pochybnosti!“

„O ČEM?“

„Nejsem si jistý, zda jste pro mě dost temní. Hledám skutečné spojence. Proti mně stojí celý svět! Společně s Geranikou plánujeme zničení celé Barliony a já nemám v úmyslu spojovat se s kdekým!“

„Mluví pravdu, Místodržící,“ zamumlal znovu Patriarcha. „Stal se nepřítelem celé Barliony.“

„ZJISTÍŠ PRAVDU A STANEŠ SE SVĚDKEM NAŠÍ SÍLY! PROBUĎTE KLÍČNÍKA!“

Nespadl jsem! Podařilo se mi zůstat stát! Dokázal jsem to! Musel jsem se sice opřít o Patriarchu, ale neomdlel jsem jako předtím. Ať už je Prapředek kdokoli, není všemocný!

Patriarcha nemarnil čas a jednoduše mě strčil do portálu. Svět okolo se na několik chvil zamotal a zhmotnil se v další malou jeskyni stejně podivnou, jako byla ta předchozí.

Obvod jeskyně byl obsypán mrtvými démony, jejichž síla vytvořila další kokon okolo železné klece, v níž se nacházelo Stvořitelovo tělo. V tomto ohledu si byly jeskyně podobné, ale lišily se v jedné malé drobnosti. Místo portálu tu ve středu jeskyně stál alabastrový trůn. A na trůnu seděl můj starý známý.

Anastaria si za mnou ohromeně povzdechla, když si přečetla popis muže. Nebýt toho, že mi Plinto vyřídil zprávu od Lori, která v Šedých pláních nedokázala najít prvního císaře lidstva, byl bych v šoku i já. Na trůnu seděl sám Karmadont a šíleným pohledem hleděl na Ergreis, který držel v náručí.

„Zastav, Mahane!“ zakřičel známý hlas. Rozhodl se k nám přidat ještě Geranika! „Nemůžeš zničit Barlionu!“

„Nepleť se do toho!“ Patriarcha se postavil mezi mne a Geraniku, ale nebyl to on, kdo promluvil. Vedle Patriarchy se objevili Naahti a Temný lord, čímž blokovali Geranikovi cestu ke mně, Stacey a Plintovi. „Nastal čas zúčtování!“

„Proberte se, mé děti!“ objevili se za Geranikovým ramenem Eluna a Tartarus.

„STAČÍ MI JEDINÝ DŮVOD!“ Stěny jeskyně se otřásly. Vládce Tarantulí konfrontaci bedlivě sledoval z pohodlí světa Spálených.

Karmadont se maniakálně zasmál a začal jako dítě tleskat dlaněmi:

„Stejně jako figurky jsou všichni na svých místech, ale já se ptám, kdo učiní první tah?“

Mahane, máš představu, co se to děje? zeptala se Stacey a přitom mi dala najevo, že telepatie opět funguje.

„Není tu nic k pochopení, siréno!“ chechtal se dál Karmadont. „Patriarcha, císař a Temný lord mají v úmyslu zničit samotnou matérii Barliony a otevřít vchod pro jediného skutečného boha, Prvního boha, boha Tarantulí, boha Spálených. A zde stojící Geranika se jim v tom snaží zabránit, ale chudák je úplně sám a bude zničen, protože Eluna a Tartarus nemohou do boje zasahovat. Pokud by totiž zasáhli, získal by příležitost zapojit se i bůh Tarantulí. Takže když si to uvědomíte a o krok ustoupíte, abyste měli na celé dění hezký výhled, stanete se svědky smrti nevinných! Mu-ha-hahahaha!“

„Ne tak rychle, bláznivý zrádce!“ vedle Geraniky se objevili dva staří muži. Člověk a ork.

„Myslel jsem, žes je zabil!“ vyhrkl překvapeně císař Malabaru. „To není možné!“

„Ale je to reálné, Naahti. V tomto světě je přece možné úplně všechno,“ odpověděl ork chraptivým hlasem. „Moc trůnu není neomezená!“

„Tři proti třem!“ zatleskal znovu Karmadont. „Svobodňáci, jak se rozhodnete? Připojte se k někomu! Ani já jsem si zatím nezvolil stranu! S kým budu bojovat? Hmmm, hmmm… dopřejte mi chvíli na rozmyšlenou… ale heuréka a samozřejmě! Poddaní! Braňte svého pána!“

Vše okolo nás se rozvibrovalo a jeskyně se změnila. Zmizely stěny i strop. Objevili jsme se na otevřeném prostranství. Na jedné straně stál Geranika se starými muži po boku a čelili Patriarchovi, císaři, Temnému lordu a několika desítkám velikých Tarantulí. Uprostřed se stále tyčil alabastrový trůn, na kterém seděl Karmadont. Kousek stranou se nacházeli sklíčení Eluna s Tartarem a vedle nich stáli tři hráči s užaslými výrazy.

„Nemám dost figurek!“ blábolil dál Karmadont. „Potřebuji další! Otroku! Ty okřídlená noční můro, vyslyš mé volání a přileť!“

„Vládce!“ Celý svět se zatřásl, když Renox, můj dračí otec, poslechl Karmadontovo volání. „Jsem připraven sloužit, vaše lordstvo!“

Renox se postavil na stranu Patriarchy.

Už jsem byl z toho všeho překvapení a změn unavený, a proto jsem nijak nezareagoval na skutečnost, že si Geranika přivolal sirénu Nashlazar a titána Krona. Byl jsem vyčerpaný.

„Nové figurky!“ zatleskal Karmadont. „Je škoda, že je vás tak málo! Hra s více figurkami by byla daleko zajímavější! Už jste se rozhodli, svobodňáčci? Máte minutu!“

„Vyberou si správnou stranu, zrádce!“ vystoupila zpoza Geranikových zad poustevnice.

„Ale ne! Kdopak mě zachrání?“ zavýskal Karmadont. „Sama Barliona se stavila na čaj o páté… ale… ale bez svého manžela nejsi ničím! Náno zbytečná! Nemáš moc, energii, ani… A už nemluv, děvče! Teď se baví dospělí! Co na to říkáš, Klíčníku? Podívej, co získáš!“

„No to mě…“ zašeptal Plinto, když si pročítal systémovou zprávu, kterou mohl vidět jen on.

„I tebe čeká požehnání, siréno! Podívej, co získáš!“

„Hmm…“ zamračila se při čtení textu Anastaria.

„Draku!“ oslovil mě Karmadont. „Poslední dobou mě vážně hodně bavíš. Proto tě velice rád uvítám pod svou vlajkou! Podívej, co získáš!“

Máte možnost připojit se ke Spáleným. V případě, že nabídku přijmete, získáte následující bonusy: +200 Dovednost, +200 úroveň draka, +200 levelů, titul Místodržícího Spálených, +200 úrovní požehnaného/prokletého výrobce. Přejete si připojit se ke Spáleným?

„Nejsi náhodou Výrobce?“ pokračoval ve svých svodech Karmadont. „Můžu tě naučit všemu, co znám. Naučím tě, jak vyrábět předměty podobné císařskému trůnu! Právě díky trůnu se mi podařilo zotročit císaře a Temného lorda. Jejich křeslo moci vyžaduje oběti. Sladké a výtečné oběti, nemyslíš?“ zahihňal se Karmadont. „Občas se objeví zádrhel, to je jasné, a čas od času se někomu podaří uniknout okovům trůnu, ale dodnes k tomu došlo jen dvakrát a obě osoby stojí před tebou. Jen se na ně podívej, prakticky se už pokročilým stářím rozkládají! Trůn už dávno vysál jejich síly!“

„Rozhodni se, můj synu,“ přidal se ke Karmadontovi i Renox. „Tento svět je prohnilý! Musí být zničen, abychom mohli stvořit cestu k novému světu, vybudovanému z ruin toho starého! Naučím tě vše, co znám! Staneš se prvním mezi mými draky!“

„V podstatě se můžeme stát nejlepšími hráči Barliony,“ pronesl pomalu Plinto, aniž by mluvil k někomu konkrétnímu.

„A stejně v tuto chvíli už nemůžeme zabránit nové herní expanzi. Zbývá se jen rozhodnout, za kterou stranu budeme bojovat,“ souhlasila s ním Anastaria. Oba kamarádi se podívali na mě. Jako by rozhodnutí záleželo jen na mně.

„Nastal čas! Jak ses rozhodl?“

„Stacey, nevyřešila jsi náhodou všechny hádanky šachovnice?“

„No… Ano. Jsi si jistý, že je na to zrovna teď vhodná doba?“

„Pošli mi prosím všechna řešení, buď tak hodná.“

„Tady je máš… ale na co?“

„Jak zní tvá volba, Mahane?“ zakřičel znovu Karmadont. „Pokud si nezvolíš, budu tě pokládat za nepřítele a –“

Z batohu jsem vytáhl všechny figurky. Je to zajímavé – byly vyrobeny Karmadontem, který do nich vložil esence největších válečníků své éry. Kde však ležela pravda? Byly ty esence skutečně jen zapůjčené? Co když to nebyly jen další kopie? Něco mi říká, že bych to měl zkontrolovat!

První jsou na řadě orkové. Sáhl jsem po jejich figurkách a do textového pole vepsal číslo 13,8175802. Forma je vylita!

„Takové hry se mi nelíbí!“ pronesl Karmadont, když z náhle se objevivšího tornáda vystoupili dvoumetroví orkové. Grichin, Grover, Vankhor… Postavilo se před nás osm nejlepších orků válečníků a všech osm v rukou drželo připravené šavle.

„Braňte nás, bratři!“ požádal jsem orky a sáhl jsem po trpaslících. Pokud si pamatuji správně, musím tam napsat…

„Zastavte ho! Zabte ho! Zabte je všechny!“ spustil Karmadont hysterický křik a vzduch okolo nás ztmavnul. Rozpoutala se bitva, ale já jsem si jí nevšímal. Měl jsem na práci daleko lepší věci než sledovat boj NPC. Všiml jsem si kolem sebe bubliny, která naznačovala, že je Stacey nablízku, ale to mi tu nebylo k ničemu. Mě chránili orkové.

Trpaslíci. Mistři. Na mé volání odpovědělo osm podsaditých poddaných království pod horou.

„Trůn!“ ukázal jsem na horu bělostného kamene poblíž. „Musí být zničen! Jen vy to dokážete!“

„Vpřed, bratři!“ zvolal Borhg Zlatoruký a přehodil si kladivo z jedné ruky do druhé.

„Pomůžeme vám!“ zavrčeli dva menší orkové.

„A my vás ubráníme!“ zahřměli dva obři.

„My vás doprovodíme!“ zasyčeli ještěři.

„My vás povezeme!“ zaržáli váleční oři.

„My přemůžeme vaše nepřátele!“ oznámili elfové.

„A my přepadneme nepřátele plížící se z boku!“ zamumlali trollové.

„Já vám přivolám na pomoc duchy!“ pronesl ork šaman.

„A já vykouzlím ochranné štíty!“ prohlásil arcimág.

„Já vás povedu!“ zavrčel náčelník klanu Bílých vlků.

„A já budu žít!“ zařval Lait.

„Tvá hůl!“ Podal jsem Laitovi jeho bodák, který byl nabitý fantomy, a konečně jsem měl příležitost rozhlédnout se. Sakra! Přál bych si, abych to nedělal.

Armáda Tarantulí si přivolala na pomoc hromadu hrozivých tvorů a ti nyní zatlačovali Krona a Nashlazar. Geranika si hrál s Patriarchou na babu a teleportoval se po celém bojišti. Císař s Temným lordem se pustili do dvou starců, což byli, jak jsem správně předpokládal, starý císař a starý Temný lord. Nová krev bojovala proti staré. Zkušenosti, nebo síla? Odpověď byla evidentní. Renox chrlil oheň na Anastarii a Plinta, kterým pomáhala poustevnice a oživlé figurky krále s královnou. Drak si s nepřáteli jen hrál, protože stále používal Zesílení první úrovně. Jakmile přešel do druhé úrovně, Anastaria s arcimágem klesli na kolena a z úst se jim vyřinula krev. Drak byl na ně moc silný. Eluna s Tartarem zmizeli, ale byl jsem si jistý, že se drží poblíž a sledují bitvu. Trpaslíci bušili kladivy do alabastrového trůnu a přitom je obklopovaly ostatní šachové figurky. V trůnu se již začaly objevovat trhliny. Karmadont upustil Ergreis na zem a bojoval s Laitem. Já jsem stál stranou a neměl jsem protivníka. Všichni bojovali ze všech sil, ale já jsem byl jako přibitý a netušil jsem, komu mám pomoci. Vypadalo to, že prohráváme na všech frontách a pomoc by se hodila všem.

BUM!

S ohlušujícím zaduněním se alabastrový trůn rozpadl na kousíčky a na jeho místě se objevily dvě postavy. Synové Stvořitele.

„SVOBODA! KONEČNĚ!“ zařval Harrashess šťastně a celý svět obklopila temnota. Do Barliony vstoupil Prapředek, bůh Tarantulí.

„BARLIONA PADNE!“ zazněl jeho telepatický řev.

„BOHOVÉ BARLIONY, DO BOJE! BRAŇTE SVŮJ DOMOV!“ Do bitvy se konečně vložili Eluna s Tartarem doprovázeni zástupem slabších bohů. Nyní se již bitva odehrávala na všech úrovních bytí – fyzické, mentální i spirituální. Svět okolo se otřásal!

Dane, jestli máš plán B, je na něj tak akorát čas! ozval se mi v hlavě Anastariin chraptivý hlas. Moc dlouho už nevydržíme!

„Děkuji ti za šanci ještě jednou bojovat za tento svět, Mahane! Jsi opravdovým a úctyhodným šamanem!“ Přede mnou se zčistajasna objevil duch orka. Myslím, že šlo o Grichina. Než jsem však dokázal odpovědět, duch se rozpustil v závanu větru. Bylo nás o jednoho méně.

„Děkuji ti za šanci ještě jednou bojovat za tento svět, Mahane! Jsi opravdovým a velkým šamanem!“

„Děkuji ti za…“

Šachové figurky se jedna podruhé měnily v prach a já jsem mohl jen sevřít dlaně v pěst. K čemu mi je, že mě pokládáte za hodného titulu šaman, když prohráváme a…

Od hlavy k patě mě polil studený pot.

Nejsilnější z duchů mě prohlásili hodným! Renox je nejvyšší pán a já jsem jeho syn! Plinto není Klíčníkem. To já jsem Klíčník! Nezbývalo mi než si vyrvat srdce a…

ERGREIS!

„Stacey, potřebuju bublinu!“ zakřičel jsem a rozběhl jsem se směrem k Laitovi a Karmadontovi, kteří byli spojeni ve smrtícím objetí. Okolo mě létali stínové, blesky, oheň, led, ale já jsem si byl jistý, že mě nic nedokáže zastavit. Byl jsem chráněn před všemi typy útoků.

„Stacey už padla, kámo,“ zavolal na mě Plinto. „Není to bublina, ale ochrání tě to. Udělej, co musíš!“

Zahalilo mě stejné ochranné pole, které mi nedávno zachránilo život v aréně. Plinto zalapal po dechu a padl na zem s 0 body zdraví. Renox zvýšil zesílení na další úroveň a začínal propalovat obranu poustevnice. Další sada figurek mi děkovala a považovala mě za velkého šamana, ale já jsem si jich už nevšímal. Došel jsem ke Karmadontovi…

„Byla chyba přijít do našeho světa.“ Karmadont stál zády ke mně a užíval si Laitovu agónii. Nemrtvý rytíř byl spalován zevnitř, ale dar a prokletí Stvořitele mu nedovolovalo zemřít. „Měl by ses mi poklonit a prosit… co?“

Zvedl jsem Ergreis a skoro jsem se udusil. Dokonce i přes plně zapnuté smyslové filtry mnou projela vlna bolesti. Dýchal jsem nepravidelně, před očima mi tančila světelná kola, vědomí prosilo o povolení odejít, ale hlas poustevnice mě přitáhl zpět.

„Převezmu na sebe tvou bolest, šamane! Musíš přemýšlet. Musíš cítit. Musíš pochopit, co je třeba učinit!“

Aktualizace scénáře: Stvořitelovo břímě.

…

Odhodil jsem systémové oznámení, protože jsem věděl, že na něj teď není čas. Zakřičel jsem na Laita:

„Zdrž ho! Pět sekund!“

„Udělej to, šamane!“ Zuhelnatělý Lait se zvedl na nohy a uzamkl Karmadonta ve svém objetí. „Pět sekund!“

Oko Černé vdovy. Předmět, který jsem získal během prvních měsíců hraní za šamana. Předmět, kvůli kterému jsem se tolikrát hádal se Stacey, předmět, který lákal pozornost nejrůznějších temných frakcí Barliony a který mi způsoboval bolehlav, protože jsem neměl v úmyslu ho prodat. Předmět, který jsem chtěl použít ve světě Spálených, abych se dostal k jejich bohu.

Jak je dobře, že jsem ho nepoužil už dřív! Protože teď jsem potřeboval otevřít cestu do rudého světa asi stejně, jako potřebuji dýchat. V tom světě drželi Stvořitelovu duši.

„NEEEEE!“ zaslechl jsem výkřik Tarantule, když jsem vkročil do portálu. Vytáhl jsem Altairského sokola a do Skoku jsem napsal souřadnice jeskyně. Je příjemné používat své schopnosti automaticky, když si na ně zvyknete! Přemýšlení nad dobrými a zlými činy přenechám kouzelníkům. Já jsem šaman. Já jen cítím!

„Podvol se!“ neměl jsem tušení, jak žezlo používat, proto jsem jím jen zamířil na nejbližší Tarantuli. „Odstraň bariéru!“

„Podvol se! Odstraň bariéru!“ ihned jsem žezlem zamířil na další Tarantuli. „Podvol se! Odstraň bariéru!“

Jakmile zmizel poslední paprsek, klec spadla přímo do portálu otevřeného pod ním. Počkat! Mám krystal! Moc jsem se nerozmýšlel a skočil jsem za klecí. Najednou se mi před očima roztančily hvězdičky – někdo mě na dvě sekundy omráčil.

„To patří mně, ty červe!“ zavrčel nenávistně Karmadont. „Já otevřu cestu, ne ty! Já ji otevřu sám! Já jsem Klíčník a vždy jsem jím byl!“

Bitva prakticky skončila. Renox zaléval ohněm Nashlazar a Krona, poustevnice ležela na zemi mrtvá, Eluna se plazila z ohnivého tornáda jako zlomená panenka a za sebou táhla Tartarovo tělo. Staří vládci císařství se ještě drželi naživu, ale bylo jasné, že si s nimi jejich protivníci jen hrají – císař a Temný lord mohli staré muže zničit, kdykoli se jim zlíbilo. Lait byl rozsekaný na kousky a dokonce ani dar Stvořitele ho již nedokázal udržet naživu. A Geranika… Patriarchu ani Geraniku jsem neviděl, ale předpokládám, že se příliš nedařilo ani jemu. Plinto a Anastaria zemřeli, ale zůstávali ve svých tělech, aby mohli sledovat, co se děje. Karmadont nade mě zvedl Laitův bodák a doufal, že mě konečně zabije.

V tu chvíli se všechno zastavilo. Ve vzduchu se otevřel sněhobílý portál a z něj na zem dopadla dvě mrtvá těla. Oba nesmrtelní synové Stvořitele padli. Z bílého portálu vystrčil hlavu Prapředek a celá Barliona se otřásla:

„TENTO SVĚT BUDE MÝM! TŘES SE, BARLIONO! PŘICHÁZÍ TVŮJ NOVÝ VLÁD– CO? NE… NEEEEE!!!“

Portál se začal hroutit, jako by ho z druhé strany nasávalo něco neskutečně mocného. Tarantule se zkroutila a portál ji vtáhl do sebe. Ozval se dutý zvuk a všem přišla smutná systémová zpráva:

Barliono, plač. Stvořitel tohoto světa navždy opustil svůj výtvor!

Rázová vlna ze zničeného portálu smetla všechny bojující a rozhodila je do všech směrů jako kuželky. Karmadont odletěl někam stranou, díky čemuž jsem získal pár vteřin. Měl jsem v úmyslu jich plně využít a připlazil jsem se k Eluně. Neměl jsem sílu vstát. Ačkoli jsem byl stále ještě ve hře, cítil jsem se zničený.

„Prohráli jsme, Mahane.“ Eluna si mě všimla a její nádherný obličej zastínil smutek. „Nemám více sil. Stvořitel zemřel. Jeho děti zemřely. Naše síly byly vyčerpány.“

Eluna se bezmocně sesula vedle Tartara. Je to podivné, ale dokonce i na pokraji sil bohyně učinila vše proto, aby odtáhla boha Kartossu z bitvy. Temný bůh ještě dýchal, sice přerývaně, ale dýchal. Jak mohu pomoci dvěma bezmocným bohům? Nemám takovou moc, pokud…

„Eluno! Bereš si Tartara za svého právoplatného manžela?“

„COŽE?“ Eluna posbírala sílu nejen k výkřiku, ale dokonce se i posadila.

„Slibuješ, že ho budeš milovat a starat se o něj, dokud vás smrt nerozdělí?“

„Mahane, co se to s tebou děje?“

„ODPOVĚZ!“ Neměl jsem tušení, kde se ve mně vzala síla tak hrozně hlasitě zařvat. Vývojáři prostě nemohli nechat tuhle dvojici ležet ladem. Když nechali zemřít všechna hlavní NPC našeho světa, museli vymyslet něco jiného.

„Ano!“ Elunin šok byl tak silný, že jednoduše souhlasila.

„Tartare! Bereš si Elunu za svou právoplatnou manželku? Slibuješ, že ji budeš milovat a starat se o ni, dokud vás smrt nerozdělí?“

„A… no…“ Nebylo snadné pochopit, co přesně bohovi vychází z úst za slova, ale já jsem to bezpečně věděl.

„Mocí svěřenou mi, hmm, mnou samým vás prohlašuji za manžele! Od této chvíle jste nejvyššími bohy celé Barliony! Od této chvíle jste Stvořiteli!“

Do Eluniny dlaně jsem vložil Ergreis a položil na něj Tartarovu ruku. To by bylo. A kde že se to po smrti objevím?

„Už tě konečně zabiju!“ zařval Karmadont, který se objevil vedle mě. Pozvedl svou hůl a udeřil jí přímo do mé hrudi. Z místa dopadu vytryskly jiskry a svět ztmavnul. Šedé pláně mě uvítaly svým šedivým objetím. A je to tady. Zemřel jsem.

Eluna vás chce oživit. Přijímáte?

Zdálo se mi, že uběhla celá věčnost, ale ve skutečnosti to bylo jen čtyřicet sekund. Za tu dobu systém pochopil, že náš kontinent získal nového boha. Vlastně dva!

Stacey už byla naživu a Plinto také. Mrtvá těla poustevnice, Geraniky, císaře, Temného lorda, Renoxe a Krona ležela na zemi a mezi nimi se válely kusy Laita. Nashlazar a dva staří muži zakrývali těla přikrývkami a všem bylo jasné, že ani bohové nejsou všemocní.

„Je po všem, šamane,“ pronesl Critchet a unaveně se posadil na zem. „Nedokázali jsme zamezit Narušení. Usekli jsme však hadovi hlavu a měli bychom mít šanci ho jednou provždy vyhostit z Barliony.“

„Critchete, povíš mi, co se stalo?“ Zatřásl jsem starému orkovi ramenem a vyžadoval jsem pravdu. „Proč byli ti dobří na straně zla a ti zlí na straně dobra?“

„Dobří… zlí… Tyto koncepty jsou příliš relativní, než aby se na ně jeden mohl spoléhat. Zamysli se: dřevorubec se rozhodne skácet strom, aby zahřál svůj domov a udržel rodinu v teple, ale náhle na něj zaútočí rozčilený ork. Kdo je dobrý a kdo zlý?“

„No, to je jasné – zlý je ork a muž je dobrý.“

„Ale tak tomu je jen z pohledu muže. Podívej se na celou situaci pohledem orka. V tom stromu je obsažena duše jeho rodu a během několika let by se z jeho dřeva zrodil malý orčík. Najednou se však objeví nějaký muž a má v plánu zabít orkovo dítě. Kdo je tedy zlý a kdo dobrý?“

„No…“ Neměl jsem tušení.

„To samé se děje zde. To, co se událo, nemohlo být nazváno dobrým ani zlým. Prostě se to jen událo.“

„Povíte nám, jak se vám podařilo přežít?“ posadila se vedle nás Anastaria.

„Cti svou ženu, šamane! Není mnoho takových žen jako ona,“ usmál se Critchet a dal se do vyprávění.

Kdysi dávno žil lovec jménem Karmadont, který celým svým srdcem toužil jen po moci. Hledal ji nejrůznějšími způsoby, až jednou narazil na sluhu Prapředka – boha Tarantulí. Jeho děti se již v Barlioně objevily a připravovaly příchod svého boha. Loajální sluha Tarantulí, otec Patriarchy upírů, přemluvil Harrashesse, aby provedl experiment – měl vyrobit mocnou zbraň proti Prapředkovi. Alabastrový trůn. Bratři souhlasili, protože nečekali lest, a proto byli uvězněni právě ve svém výrobku.

Otce Patriarchy zabil kvůli jeho lsti sám Stvořitel, ale ten nebyl dostatečně silný, aby dokázal přemoci Prapředka. Rozhodl se nechat trůn ukrytý. A v tu chvíli se událo něco neočekávaného – do našeho světa přišel Lait a s sebou přinesl srdce padlého boha. Ergreis okamžitě poté, co se objevil v tomto světě, zničil nebo dohnal k šílenství všechny Tarantule. Moc ukrytá v srdci padlého boha byla pro Tarantule nesnesitelná, a proto brzy po jeho objevení všechny padly. Stvořitel si oddechl a odešel sbírat síly, aby dokázal osvobodit své syny. Laita učinil strážcem trůnu.

Karmadont však získal možnost uzamknout Stvořitele v hrobce. Vyrobil klíč k hrobce a do něj vložil esence nejlepších členů všech ras. Barliona byla bez boha. V tu chvíli se znovu objevila hlavní Tarantule a stala se Místodržícím – dočasným bohem Barliony.

Karmadont při vytvoření žaláře pro Stvořitele chyboval a zůstal s ním zamčený v hrobce. Vlastnil Ergreis – předmět, který ničil Tarantule. Na démony však Ergreis nijak neúčinkoval, a proto bylo rozhodnuto, že invazi povedou oni. Jakožto vládci císařství věděli císař i Temný lord o přicházející invazi, ale nemohli proti ní nic dělat. Stali se otroky svých trůnů, které stvořil geniální Karmadont. Pomocí těchto trůnů Karmadont ovládal císaře a nutil je činit to, co rozkázal. Císař a Temný lord bojovali s Karmadontovým vlivem a vydali rozkazy, které mě měly zastavit, ale na konci bojovali po boku Tarantulí.

A tak propukly přípravy na druhou invazi. Nejprve Patriarcha stvořil repliku alabastrového trůnu. Následně spoutal stíny, aby do Barliony mohla vstoupit hlavní invazní síla Tarantulí. Ergreis blokoval účinek originálního trůnu, ale nebyl dostatečně mocný na to, aby dokázal zablokovat i kopii. Darius a Critchet, bývalý císař a Temný lord, se rozhodli bojovat až do hořkého konce. Nalezli dostatečně zbožného jedince, který dokáže odolat moci trůnu. Tím byl šaman jménem Geranika. Odehrál se falešný atentát na aktuální vládce obou císařství, ale šlo jen o podvod, po kterém poblíž Beatwicku Renox jmenoval nové vládce Kartossu a Malabaru. Darius a Critchet začali hledat cestu k zablokování účinku kopie alabastrového trůnu a pátrali po způsobu, jak osvobodit Stvořitele, zatímco se Geranika ze všech sil snažil omezit likvidaci Barliony. Zaměřil veškeré své útoky proti svobodným občanům, kteří se stejně dokázali vracet z Šedých plání, a vypadalo to, že bude vše fungovat. Dokud nepřišel na scénu Mahan a jeho přátelé.

„Vypadá to, že budu muset znovu usednout na kartosský trůn,“ zakončil ork svůj příběh. „Je načase vrátit ti tvou moc. Není tvou chybou, že se Karmadont ukázal být tak silným.“

Všichni hráči, pozor!

Máte už dost chození po kousku země, který nazýváte kontinentem? Starodávný nepřítel narušil Barlionu a má v úmyslu si ji zotročit.

Zastavme společně hrozbu! Voláme všechny, aby bránili Barlionu!

Promluvte si s vedoucími vaší třídy postavy a přidejte se k domobraně. Čeká na vás nový kontinent a nová dobrodružství!

Vítejte v úplně nové Barlioně!

„Nakonec se skutečně stal Klíčníkem,“ zavrtěl Darius hlavou. „Vstup je otevřen. Mahane, dovol mi odebrat ti žezlo. Takové předměty by se neměly válet po Barlioně…“

Jakmile jsem předal žezlo starému muži, objevila se mi před očima podivná zpráva:

Za třicet sekund budete odpojen ze hry.

Cože?

„I přes všechny naše ztráty a žal se nám podařilo porazit Prapředka!“ Vedle nás se objevila Eluna. „Už jen to je velkou ctí pro naše hrdiny! Vím, co ti Karmadont nabídl, ale tys jeho nabídku odmítl a –“

Stacey, odpojují mě ze hry. Něco se pokazilo. Přijmi místo mě odměnu, prosím. Připojím se, co nejdřív to půjde.

Dobře, je to vážné?

Nemyslím. Asi nějaká chyba. Systém mi –

Kryt kapsle sjel stranou a vrátil mě do reality. Musím zkontrolovat spojení kapsle se servery a…

Najednou se mi zatmělo před očima a ztratil jsem vědomí.

15. KAPITOLA

VĚTŠÍ ZLO

„Nepřehnal jsi to, že ne?“ pronikl ke mně temnotou známý hlas.                       

„Vůbec ne! Vždyť žije!“ odpověděl druhý hlas živějším tónem. Do nosních dírek mi vstoupil nechutný a ostrý zápach čichací soli. Mozek se mi okamžitě vyčistil a já jsem se probral.

Rozhlédl jsem se kolem sebe. Tady jsem už kdysi byl. Násilně mě přenesli do pracovny Viktora Zavaly, ve hře známého pod jménem Ehkiller. Majitel pracovny seděl přede mnou ve svém oblíbeném křesle. Podle všeho mě neviděl rád.

„Viktore,“ měl jsem v úmyslu natáhnout se k němu, abychom si mohli potřást rukama, ale uvědomil jsem si, že to jen tak nepůjde. Svázali mi ruce za zády!

„Co se děje?“

„Zkus položit stejnou otázku sám sobě,“ odsekl ostře Viktor. „Co jsi to provedl?“

„Nechápu…“

„Proč jsi spustil další expanzi?“ vybuchl Ehkiller. Asi poprvé jsem ho slyšel zvýšit hlas. Vyžadovalo hodně úsilí ho přimět, aby se přestal ovládat. A já jsem to dokázal – jen nemám nejmenší představu, jak se mi to povedlo.

„Možná bys mi měl vysvětlit, co to sakra děláš?“ I já jsem věděl, jak si nebrat servítky. To, že mě někdo přivázal k židli, ještě neznamená, že zůstanu zticha. V tom se přepočítali.

„Mahane, měl jsi před sebou jednoduchý úkol: držet se klidně a potichu mých rozkazů a nestrkat nos tam, kam jsem ti jasně nařídil, abys ho nestrkal,“ pronesl Viktor chladným hlasem plným zlosti. „Neměl jsi být ten, kdo expanzi spustí!“

„Taky ji spustila tvoje dcera!“

„Nezajímá mě, který z vás to byl! Ty a ona jste jako dvě strany jedné mince!“

„Mohl bys mi konečně vysvětlit, co se to děje?“ zakřičel jsem znovu. „Proč jsi mě sakra nechal přivázat k té pitomé židli?“

„Protože je načase, aby ses zodpovídal za všechno, co jsi způsobil, ty idiote.“ Zmije by mohla závidět množství jedu ve Viktorově hlasu.

„Prostě jsme spustili expanzi,“ zavrčel jsem naštvaně. „Kdo ji měl teda spustit? Fénix? Nebo možná… nebesáci?“ Ehkiller sebou v šoku trhnul a mně v tu chvíli do sebe zapadly poslední kousky skládačky.

TO JE NĚCO! To přece nemůže být pravda. To je nemožné!

„Takže za tím vším jsi ty?“ řekl jsem šokovaně. Pokud mám pravdu (a sám sobě dávám takových 90 %), je Viktor děsivý muž. Bezcharakterní, bez kousku svědomí a naprosto nemilosrdný. Je to vůbec člověk?

„Ano, za vším stojím já,“ pronesl Viktor klidně. „Od chvíle, kdy jsi vstoupil do našeho života, až do tvého blízkého odchodu. Jsi nikdo! Jsi úplná nula! Stvořil jsem tě a taky tě zničím!“

Viktor byl ve své zlosti přesvědčivý natolik, že má představa nabírala konkrétnějších tvarů. Nedokázal jsem skrýt úšklebek. Ehkiller vypadal jakou pavouk spřádající pavučinu. Opatrně, sebevědomě, rok za rokem – ale když mu do sítě konečně vletí moucha, která se z pavučiny snaží vyprostit a poničí přitom jeho skvostný výtvor, ztratí pavouk nervy.

„Přijde ti to směšné? Pověz mi, co rozesmálo člověka, z něhož se brzo stane mrtvola?“

„Každý jednou umře,“ poznamenal jsem filozoficky. „Rozesmála mě jen šíře tvého spiknutí. Nech mě hádat – všechno začalo, když sis uvědomil, že Anastaria nemůže počít dítě normální cestou?“

„Co ty o tom víš?“ přerušil mě Viktor naštvaně, ale protože dál nemluvil, bylo mi jasné, že můžu pokračovat.

„Možná vůbec nic. Doktoři navrhli umělé oplodnění, ale Stacey byla proti. Chtěla rodinu, lásku a další věci, které ženy obvykle chtějí. Právě v tu chvíli jsi rozjel své spiknutí. Je to tak?“

„Ano!“ vyprskl Viktor. „Pro svou rodinu dokážu cokoli! Stacey chtěla být šťastná a taky že bude!“

„Ale za jakou cenu? Zabil jsi tolik lidí!“

„Ani v nejmenším mě nezajímali! Každý potřebuje rodinu. Dostal jsi šanci být součástí naší rodiny, ale přišel jsi o ni!“

Opět jsem se ušklíbl.

„Šanci? Tu jsem tedy nikdy neměl. Nikdy jsi mi žádnou nedal. Oprav mě, pokud něco neřeknu přesně…“

Dcera jednoho z nejbohatších a nejmocnějších mužů na kontinentu byla nemocná. Stovky nezávislých laboratorních testů jen potvrzovaly totožný závěr: Anastaria otěhotní jedině zázrakem, nebo umělým oplodněním, což dívka odmítala. Její otec se zase odmítal vzdát. V rozporu se všemi zákony osobního soukromí nechal přezkoumat lékařské záznamy všech mužů, kteří se kdy připojili do Barliony. A stal se zázrak. Objevil několik set mužů, u nichž byla vysoká pravděpodobnost, že by mohli Anastarii udělat radost. Anastaria by s nimi měla šanci počít. Viktor přiběhl ke své dceři s dobrými zprávami, ale právě v tu chvíli jeho dcera upadla do deprese kvůli rozchodu s Hellfirem. Kluk chtěl víc, než mu Anastaria mohla nabídnout. Ehkiller čelil dilematu – buď mohl zařídit štěstí své dcery přímo teď a tady, nebo jí mohl dát šanci zajistit si svou vlastní radost a pohádkový život. Milující otec si zvolil. Rozhodl se dopřát jí pohádku. Jeho psychologové vybrali deset kandidátů, kteří se nejlépe hodili pro roli manžela jeho dcery. Viktor prostudoval výběr, každého kandidáta zkontroloval a kromě jednoho všechny postupně vyřadil. Zbyl jsem jen já. Následně se spustilo celosvětové spiknutí s cílem zajistit Ehkillerově dceři štěstí.

Byl jsem přinucen připojit se do hry a do výbavy mi vložili vše, co jsem potřeboval, abych se dostal z dolů. Roxanna, důvěryhodná Ehkillerova spolupachatelka, se kterou spolupracoval již několik let, vše perfektně připravila a roli herního konkurenta zastal Donotpunnik. Nápad na celé akci vydělat spoustu peněz zaujal Ehkillera natolik, že v jistém bodě zatlačil do pozadí dokonce i hlavní cíl.

Všichni herci sehráli své role na jedničku. Donotpunnik skončil v cele. Anastaria se zamilovala do mne a já do ní. A Viktor vydělal na Korporaci neskutečnou částku. Celé to mohlo skončit jedním velkým happy endem nebýt jednoho ale – Roxanny.

„Přišli jsme do jejího domu,“ pokračoval jsem. „Setkali jsme se s jejím manželem. Je blázen do všeho východního. Alexander Vecchi fakt miluje draky. Až si člověk říká, odkud se vzala jeho obsese? Kde to všechno viděl? Odpověď je jednoduchá – on i Roxanna žili svého času na východě.“

Roxanna se ukázala být ženou s tajemstvím. Pracovala pro Bihana. Ten starý lišák si nepřál smrt svého partnera, ale také nedokázal ukojit touhu být ve všem první, včetně spuštění nové expanze. Prostě toho nebyl schopen. Viktor obdržel ultimátum – buď zadrží svou dceru a jejího povýšeného manžela, nebo si veškeré informace, které Roxanna o Ehkillerovi za ta léta nastřádala, najdou cestu k policii. Nic osobního, víš, je to jen obchod.

Viktor souhlasil a pustil Bihana na kontinent. Ti dva se dohodli a Ehkiller u Korporace zalobboval, aby se jednou z odměn pro vítěze turnaje stal originální klíč ke Stvořitelově hrobce. Pak nám rozkázal, abychom se nikomu nepletli pod nohy. Kdyby došlo na konflikt herních zájmů mezi jejich dvěma klany, Fénix by rozhodně prohrál. Proto se Viktor stáhl a přijal Bihanovu vůli.

Uteklo jim ale několik detailů. Mezi nimi Mahan a Anastaria. Ignorovali veškeré rozkazy, žádosti i výhružky a podařilo se jim spustit scénář. Bihan se naštval – ukázalo se, že bohové kontinentu, na kterém dojde k zásadnímu boji daného scénáře, se stanou bohy celé Barliony. Nejlepší hráč Nebeského císařství velmi stál o to, aby se expanze spustila na jeho kontinentu. K tomu však nedošlo.

Viktor obdržel další ultimátum – buď mě potrestá, nebo informace o Ehkillerově spiknutí předají Korporaci. Poslali za mnou lidi, aby přerušili finální boj, ale dostali se do našeho bytu teprve ve chvíli, kdy už bylo po všem. Jedinou možností bylo použít tlačítko pro odpojení hráče ze hry, jelikož kabely byly již zabudované do zdi. Třicet sekund potřebných k odpojení mi stačilo, abych obdržel odměny za splnění scénáře. Praštili mě do hlavy, ztratil jsem vědomí, svázali mě a přinesli k Ehkillerovi.

„A teď jsem tady,“ dokončil jsem svůj monolog. „Sedím proti muži, který mě pozvednul z mého mrzkého života, a čekám na jeho rozhodnutí.“

„Je to velká škoda…“ pronesl Viktor po chvíli naprostého ticha. „Je hrozná škoda, že jsi neuposlechl mé rady. Nemůžu ti dovolit luxus vězení. Nedal jsi mi jinou možnost. Ochranka!“

Ze stínů vystoupil bodyguard veliký jako šatní skříň.

„Daniel je velmi unavený. Přeje si odpočívat. Zajistěte mu odpočinek. Rychle a bezbolestně. Zabijte ho!“

Podíval jsem se na bodyguarda, který sáhl po své pistoli a namířil ji na mne. A je to tady! Šamanova pohádka končí…

Když vtom–

„Viktore Zavalo! Zatýkám vás pro podezření z organizovaného zločinu a pokusu o vraždu Daniela Mahana. Máte právo nevypovídat. Vše, co řeknete, může být u soudu použito proti vám…“

EPILOG

„A co teď máme dělat?“ Alex se posadil vedle mě a sledoval zdravotníky, jak zakrývají Viktorovo tělo a nakládají ho do sanitky. Pavoukovo srdce nevydrželo.                       

„Nic,“ odpověděl jsem klidně. „Vůbec nic.“

„Strávil jsem tři roky tím, že jsem do Viktorovy organizace dosadil a udržel v ní jednoho ze svých mužů. Tři roky jsem pracoval na téhle operaci, kterou jsi mimochodem před dvěma měsíci málem zničil a kterou jsi totálně zničil právě teď!“

„Alexi, jaký to má smysl? Zlo bylo potrestáno. Tamhle leží a pomalu chladne. Po čem jiném toužíš?“

„Po spravedlnosti.“

„Po jaké spravedlnosti? Vždyť je mrtvý. Rozumíš tomu? Mrtvý! Není to náhodou taky spravedlnost?“

„Na co narážíš?“ zamračil se Alex.

„Na to, že pokud celou situaci dovedeme až do jejích logických závěrů a vyneseme ji na světlo, Anastaria zjistí pravdu. Mířím k faktu, že jsem pro ni pečlivě vybraný partner. Nemusíš vidět do budoucnosti, abys věděl, jak na ty zprávy zareaguje. Pokračovala by ve šlépějích svého otce! Všechno, v co do této chvíle věřila, by byla lež! Jsem si jistý, že vaši hlavouni se zamysleli nad všemi výsledky. Chceš ji snad zavřít do blázince a svázat jí ruce, aby si neublížila? Je to ta spravedlnost, po které toužíš?“

„Ne…“

Následovalo ticho. Neměl jsem co Alexovi navrhnout. Všechno teď záleželo na něm, ale on tvrdohlavě mlčel.

„A ty jsi připraven přijmout roli, která ti byla určena?“ zeptal se najednou Alex.

„Já ji miluju. Víc než svůj život. Jsem připravený zapomenout na fakta. Prostě je přijmu a naučím se s nimi žít, když bude šťastná. Fénix musí vstát z popela. To je moje rozhodnutí.“

„Je rozhodně tvé. O tom se nikdo nemůže přít… No dobře. Pomůžu ti.“

Ze zpravodajské relace Barliony:

„Viktor Zavala, jeden z nejlepších hráčů Barliony, včera náhle zemřel. Bylo mu 56 let. Pan Zavala založil a vedl ohromný barlionský klan známý pod jménem Fénix. Korporace vyjadřuje upřímnou soustrast jeho rodině, pro kterou pan Zavala žil a byl jí milujícím otcem. Věčná památka pana Zavaly bude uchována v barlionské komunitě!“

Kdesi v rozlehlých pláních Nebeského císařství:

„Pane, Ergreis byl zničen!“ Azari se před Bihanem hluboce uklonila. „Potvrzuji, že Mahan předal moc krystalu svým bohům.“

„Našim bohům, Azari. Nyní jsou to naši bohové. Ale na tom nezáleží. Hlavní cíl zůstává stejný. Altameda bude naše!“

Poznámky                       

* Tamerlán neboli Timur či Timur Lenk bylo jméno turkického vojevůdce žijícího ve 14. století a stojícího za zrodem veliké Tímúrovské říše.

** SAINT-EXUPÉRY, Antoine de. Malý princ. Přeložil R. Podaný. Praha: Albatros, 2014.

*** Znak „/s“ se v internetových, potažmo herních diskuzích používá pro označení sarkasmu.

**** Odkaz na známou hru The Elder Scrolls V: Skyrim, ve které městští strážní často opakují předpřipravenou větu mluvící o tom, že se dříve (stejně jako hlavní postava hry) věnovali daleko zajímavější činnosti, ale pak je někdo střelil šípem do kolena. Z věty se stala internetová hláška používaná v mnoha obměnách.

***** Cibulka je hlavní postavou dětské knihy italského spisovatele Gianni Rodariho. Kniha O statečném Cibulkovi vyšla v bývalém Československu poprvé roku 1955 v překladu Hany Benešové s ilustracemi Ondřeje Sekory.

V. Mahaněnko                       

Válka klanů

1. vydání

Anglický originál Clans War

Překlad Martin Kapalka

Obálka V. Manyukhin

Jazyková redakce Alexandra Petáková

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 535. publikaci

Ostrava 2019

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print