JEAN- PIER R E GA R E N

M A R K

STONE

T R E S T A N C E M

N A E D E N I I

PŘELOŽILA ERIKA RUMPLOVÁ

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

Copyright © 1975 Éditions Fleuve Noir, Paris

Translation © Erika Rumplová, 2000

ISBN 80-240-1396-7

ČÁST PRVNÍ

PAST

1

Proces

Ed Tand snad už po tisící dosedl na pryčnu, která mu sloužila za

lůžko. Zabořil hlavu do dlaní a bručel: „To není možné. To se mi jen

zdá a jednou se musím probudit!“

Kousl se do rtů, až cítil sladkou chuť krve, ale nic se nezměnilo.

Takže nespí.

Už tři dny byl zavřený v cele se studenými a hladkými stěnami z

metaloplastu. V pravidelných intervalech mu dovnitř strkali dávku

potravin. Cela byla věčně osvětlená a nedalo se v ní ani pořádně

spát.

Určitě se zjistí, že je to omyl. Jenže kdy? Betelgeuze nemůže

čekat na téhle zatracené planetě věčně.

Vtom se dveře otevřely a Ed plný naděje vstal. Na prahu stál

dozorce s nehybným obličejem a s termickou pistolí v ruce. Hlavní

kývl na vězně, aby ho následoval. Další dozorce čekal na chodbě.

„Jdeme. Při sebemenším podezřelém pohybu tě sejmeme.“

Šli nekonečnou, uměle osvětlenou chodbou bez oken. Zatkli ho

na astroportu a uzavřeným vozem odvezli do jakési budovy, z níž

jen letmo zahlédl průčelí. Jsme patrně v podzemí Hlavní správy,

pomyslel si.

První dozorce otevřel jedny dveře a strčil ho dovnitř. Celou jednu

stěnu zabírala elektronika. Za stolem seděl přísně se tvářící muž v

černé uniformě. Ukázal na křeslo.

„Posaďte se. Jsem Jan Revill a odpovídám za bezpečnost na

Procyonu III. Jste obviněn z pašování phimu.“

Tand sebou trhl, jako by dostal elektrickou ránu. Tahle droga se

objevila zhruba před dvěma roky. Nikdo nevěděl, odkud pochází, a

4

chemikům se dosud nepodařilo analyzovat její složení. Když se

brala po malých dávkách, tak zpočátku vyvolávala příjemné, lehce

erotické sny. Po určitém počtu dávek byl její účinek už stálý. Člověk

na ní závislý zapomínal na reálný svět, přestával pracovat, jíst a

časem umřel vyčerpáním.

Žádná odvykací kúra zatím neměla úspěch. Pár takových

nebožáků udrželi několik měsíců při umělém životě, ale už nikdy

nenabyli vědomí.

„To není pravda!“ vykřikl Ed. „Já ani nevím, jak to svinstvo

vypadá!“

„Moji lidé však našli phim ve vaší kabině.“

„To není možné, pane! Přísahám vám, že jsem nevinen!“

Revill pokrčil rameny a ukázal na jeden přístroj. „Tohle je

elektronický soudce, ten jediný v Pozemské unii může vynést

rozsudek.“

Klasické soudce už před mnoha lety vystřídal obrovský počítač,

který byl umístěn na Zemi a propojen s terminály v každé kolonii.

Policista ukázal na mikrofon na stole. „Začneme s výslechem.

Udejte svou identitu.“

„Ed Tand, narozen v New Yorku na Zemi, dvacet tři let. Před

třemi lety jsem s vyznamenáním absolvoval Astronautickou

akademii…“

Na to období vzpomínal s pýchou. Přijali ho sice jen z úcty k

jeho otci, který se nevrátil z jedné mise. Pílí si však získal úctu

profesorů. Matka zahynula při dopravní nehodě a promoce se už

nedočkala.

„Dál?“ zeptal se Revill netečně.

„Dva roky jsem sloužil jako aspirant na Kentauru. Před třemi

měsíci mě povýšili na poručíka a převeleli k dálkovému průzkumu

na Betelgeuze.“

Pro Eda Tanda to bylo vyznamenání. K dálkovému průzkumu

dávali jen ty nejlepší z nejlepších.

„Složení posádky?“

„Na průzkumných lodích nebývá příliš velká. Velitelem byl

plukovník Dave Rohm, starý veterán, a byla to jeho poslední mise.

Jeho zástupcem byl Mortimer Darf.“

5

„Znáte se blíž?“

„Kamarádili jsme spolu na Akademii, i když je o dva roky starší.

Pak byl v posádce ještě Bar Gals, zástupce Společnosti pro

galaktický průzkum, a radistka Line Cermová.“

Když vyslovil její jméno, trošku zčervenal. S půvabnou

blondýnkou se setkal před pár měsíci na astroportu. Okouzlila ho

svým přímým, rovným jednáním. Line pocházela z bohaté bostonské

rodiny a on byl jen poručíček, takový nýmand, který se jí nesměle

snažil dvořit. Zasnoubili se krátce před odletem a po návratu se měli

brát.

„Dále pět řadových astronautů, správní chlapi, šli by za velitelem

třeba do pekel.“ Už neřekl, že se s lodníky spřátelil a že ho vzali

mezi sebe. Něco takového se jen tak každému důstojníkovi

nepodařilo.

„Takže na palubě byli určitě jen samí přátelé,“ konstatoval

Revill.

„Řekl bych, že ano.“

„Jak probíhal let?“

„Měli jsme prozkoumat soustavu Regulus. Let subprostorem

proběhl bez problémů a my se vynořili poblíž jakéhosi slunce.

Obíhalo kolem něj šest planet a ta čtvrtá byla pozemského typu. Po

nezbytném dálkovém průzkumu jsme přistáli. Zjistili jsme, že

atmosféra je dýchatelná a podnebí mírné. Bylo by to ideální místo

pro založení kolonie už proto, že ona planeta oplývá značným

nerostným bohatstvím.“

„Je obydlená?“

„Nikoli humanoidy. Viděli jsme tvory podobné medvědům. Měli

krátkou namodralou srst.“

„Takže nějaká zvířata,“ konstatoval policista.

„Totéž tvrdili Darf a Gals a byl to důvod naší první hádky. Já si

totiž myslím, že jde sice o primitivní, ale přesto inteligentní bytosti,

které ovládají řeč. Bohužel jsem neměl dost času, abych je víc

prozkoumal, protože jsme už zase museli letět.“

„Co si o tom myslel plukovník Rohm?“

„Myslím, že se mnou souhlasil.“

„Vyprávějte mi o zpáteční cestě.“

6

„Krátce po přechodu do subprostoru velitel onemocněl.“

„Co mu bylo?“

„Robot zjistil silné ozáření.“

„Jak je to možné?“ podivil se Revill.

„To nevíme. Asi neopatrnost při kontrole jaderného pohonu.“

„A co se stalo pak?“

„Jeho stav se stále zhoršoval. Nakonec si nás svolal a v

přítomnosti posádky mě jmenoval velitelem lodi.“

„Proč zrovna vás? Služebně nejstarší byl přece Darf.“

„Mě to taky překvapilo, ale plukovník trval na svém. Mortimer to

vzal sportovně a já se nastěhoval do velitelovy kabiny.“

„Co bylo s Rohmem dál?“

„Krátce nato zesnul a dali jsme ho do boxu.“

„Proč jste přistávali na Terranii III, když jste měli letět přímo na

Zemi?“

„Jeden motor se z neznámých důvodů porouchal, takže jsem

musel nařídit přechod do normálního vesmíru. Naštěstí byla poblíž

Terranie.“

Revill nahlédl do materiálů.

„Mechanici na Terranii III žádnou závadu na motorech nezjistili.

A co když jste tu závadu jenom předstírali, abyste mohli převzít

drogu?“

„To je přece nesmysl!“ bránil se Ed. „Z astroportu jsem neudělal

ani krok, veškerý čas jsem strávil s mechaniky.“

Policista se opět podíval do poznámek.

„Asi vám vynechává paměť, mladý muži,“ pokáral ho.

„Povečeřel jste ve městě se slečnou Cermovou a navštívili jste

několik podniků.“

Ed si vzpomněl, že si večer před startem, když bylo vše hotovo,

dopřál pár hodin odpočinku. Line chtěla povečeřet na nějakém

klidném místě.

„Promiňte, málem jsem na to zapomněl. Slečna Cermová vám

jistě potvrdí, že jsem se s nikým nesetkal.“

„A pak jste už chtěli letět přímo na Zemi,“ pokračoval policista.

„Ano, pane, ale tentýž motor měl zase poruchu.“

„A proto jste zavítali na naši planetu. Zvláštní, že ani naši

7

specialisté na nic nepřišli.“

Na to neměl Tand co říct.

„Kdo z posádky měl přístup do velitelovy kabiny?“

„Jen já. Magnetický klíč má pouze velitel. Ten mi plukovník

předal současně s pravomocemi.“

„Takže si pořád neumíte vysvětlit, jak se vám ten phim dostal do

kabiny?“

„Ne, pane!“

Policistův obličej na okamžik zlidštěl.

„Poslyšte, Tande, jste ještě mladý a jsem si jist, že by vám jeden

přestupek prominuli. Nemá však smysl, abyste se tak zatvrzoval, to

vám může být osudné. Měl byste projevit snahu a spolupracovat.

Stačí, když nám povíte, kdo vám to dal, a hlavně komu jste to měl

předat.“

„Já vám přísahám, že o tom nic nevím!“ vybuchl Tand.

„Vláda je značně zneklidněna. Ta droga dělá velkou paseku,“

pokračoval laskavě Revill. „Nutně potřebujeme vědět, odkud se

bere, pochopte.“

Ed chápal, ale nemohl pomoci.

„Řeknu vám na rovinu, že za přechovávání drogy jsou velice

tvrdé tresty. Máte jedinou šanci – spolupracovat.“

Mladý poručík jen vzlykl. „Nic nevím. Nic!“

Policista pokrčil rameny. „No dobře. Rozhodne soudce.“

Otevřely se dveře a vstoupil dozorce. „Odveďte vězně do cely.“

2

Odlet

Následujících dvanáct hodin Tand nezamhouřil oka a ustavičně si

opakoval: „To není možné. Buď jsem se zbláznil, nebo jsem obětí

nějakého spiknutí.“

Když za ním přišel Revill, seděl na lůžku a hlavu měl zabořenou

do dlaní.

„Počítač vynesl rozsudek,“ oznámil mu suše policista. „Dostal

8

jste maximum, dvacet let tábora. Teď vás převedou do oddělení pro

odsouzené. Tam si počkáte na transport.“

Zdrcený Ed se bez odporu nechal vést labyrintem chodeb do

jiného sektoru.

„Svlékněte se,“ řekl dozorce a podával mu černou kombinézu s

bílým číslem.

Pár minut nato ho strčili do cely, která se nijak nelišila od

předešlé.

Tři dny jen tak ležel, nehýbal se, nejedl a skoro nepil. A pak mu

hlavou bleskla myšlenka. Line! Ona ví, že je nevinen, a miluje ho!

Jakmile se dostane na Zemi, jistě udělá všechno možné. Zajde za

velitelem Akademie, pak za přáteli jeho otce, zapojí své příbuzné,

její rodina je přece dost vlivná. Určitě dosáhne revize procesu. Jistě,

bude to chtít nějaký čas. Dejme tomu čtyři měsíce. Ne, musí přece

počítat s byrokracií. Nějaký čas to potrvá. Takže půl roku až osm

měsíců. Osm je maximum. Podíval se na hodinky, které mu nechali.

„Za osm měsíců jsem volný,“ šeptal si. „Musím to nějak přežít.“

Tato slabá naděje ho povzbudila. Vstal z lůžka. Byl tak zesláblý

hlady, že se mu podlomily nohy. Nějak se dostal do sanitárního

bloku. Osprchoval se, oholil se a potom se najedl. Nakonec upadl do

hlubokého spánku.

Dalších deset dnů myslel jenom na Line. Cvičil, jak mu to jen

omezený prostor cely dovoloval, a opět usínal únavou.

Jednoho rána, krátce po snídani, ho navštívil dozorce a nařídil

mu, aby šel s ním. Vyjeli výtahem do přízemí a tam ho naložili do

zavřeného vozu, který okamžitě odstartoval.

Za pět minut zastavili na astroportu u staré dopravní lodě, která

končila svou kariéru transportem vězňů.

Eda oslnil Procyon. Ani se nestačil podívat, jestli Betelgeuze už

odletěla, protože ho dozorce hnal k nástupnímu můstku. Zakrátko

vletěl do kabiny v podpalubí, kde už byli zavření tři odsouzení. Byli

starší než on, měli několikadenní strniště a vypadali naprosto

otupěle.

Ed neměl náladu na nějaké navazování známostí a šel se

natáhnout na jediné volné lůžko.

„Tady velitel King!“ ozvalo se z reproduktoru. „Za půl hodiny

9

startujeme. Držte se pokynů, pokud nechcete chcípnout jako psi, což

ostatně jste. Letíme do Polluxu, kde nalodíme další vězně, potom

přímo na Edenii. Obíhá kolem Polárky a stane se vaším novým

domovem.“

Ed si vzpomněl, co je učili na Akademii. Před dvaceti lety se

jedna expedice dostala k Polárce. Obíhalo kolem ní osm planet a

pouze jedna byla pozemského typu. Měla tak příjemné podnebí, že ji

nazvali Edenia. Později se zjistilo, že je chudá na nerosty, a

Společnost pro galaktický průzkum o ni ztratila zájem. Vláda se

nicméně rozhodla, že na ní založí kolonii, a vyslala na planetu

průzkumníky.

Kolonisté se tady usadili, netušíce nic zlého. Až jednoho dne byl

jeden kolonista napaden dvoumetrovým hmyzem, připomínajícím

pozemskou kudlanku nábožnou. Popadla ho a odnesla.

Během následujících dní se ukázaly další „kudlanky“ a každá

odletěla s jedním kolonistou. Kolonie začala organizovat obranu.

Kudlanky útočily zcela nečekaně a vždy si odnesly svou oběť.

Letecký průzkum nepřinesl žádné výsledky, protože většinu planety

pokrývala neproniknutelná džungle. Situace byla zakrátko

neudržitelná a kolonisty museli repatriovat.

Před pěti lety dostalo ministerstvo geniální nápad. Trest smrti byl

už dávno zrušen a vězňové byli využíváni k nepříliš důležitým

pracím. Proč je nenavézt na Edenii a nevyužít k potírání kudlanek?

Jakmile od nich planetu vyčistí, bude možné ji opět kolonizovat. A

tak vznikl tábor na Edenii.

„Pozor, start!“ ozvalo se.

Ed si mechanicky připnul magnetické pásy a natáhl se na lůžko.

Prudká akcelerace ho přesto překvapila. Tahle rachotina neměla

kompenzátor gravitace.

Sotva se vzpamatoval, už hlásili: „Přechod do subprostoru za

deset sekund!“

Mozek odsouzených zahalila černá mlha a omdleli. Tand se

probral jako první. Odpoutal se a posadil se.

Cesta se nudně vlekla a přerušovalo ji pouze pravidelné

přidělování stravy. Následovalo mezipřistání na Polluxu, ale hned

pokračovali k Polárce. Ed už začal ztrácet pojem o čase.

10

Konečně loď zahájila přibližovací manévr. Přešla na oběžnou

dráhu a nakonec přistála na malém astroportu.

Vězně vyvedli z cely. Museli mhouřit oči, po dvaceti dnech

umělého osvětlení je denní světlo oslnilo. Bylo jich celkem třicet,

stáli na můstku a připomínali vyděšené stádečko.

Ed si všiml, že astronauti zůstávají v lodi. Výstupy byly otevřeny

a z nich vyjížděly automatické traktůrky s nákladem. Kolem lodi se

rozestoupilo asi deset ozbrojených mužů. Odsouzených si nevšímali,

zato ostražitě sledovali oblohu.

„Dělejte!“ zařval najednou jeden z dozorců. „Padejte k tamtý

budově, jestli nechcete, aby na vás zaútočily!“

Vběhli do jakéhosi hangáru. Uprostřed na bedně stál nařvaný

chlápek v uniformě a kolem něj dozorci. V rohu už čekalo dvacet

trestanců, kteří zvědavě pozorovali nováčky.

„Jsem Bili Wess a velím tyhle planetě,“ představil se chlápek na

bedně. „A jestli mě neznáte, tak mě brzo poznáte. V lágru se nemáte

čeho bát, je obehnanej elektromagnetickou kupolí. Nemáme tam

cely ani ploty. Můžete si chodit, kam chcete. Musíte však dodržovat

pravidla, který za chvíli dostane každej z vás. Jakýkoli porušení řádů

se trestá samotkou.“

Velitel se nadechl a pokračoval: „Máte jedinej problém – sehnat

si potravu. Ten se dá řešit jediným způsobem, a to lovem kudlanek.

Poznáte je snadno. Jsou veliký, zelený a útočí jedině zezadu. Ta,

kterou přehlídnete, vás dostane. Až jednu z těch potvor zabijete,

všimnete si, že na pravým kusadle má něco jako deseticentimetrovej

trn. Je žlutej. Ten uříznete a předáte dozorci. Dostanete za něj čtyři

dávky potravin a dva zásobníky po deseti trhavejch střelách. A tak to

půjde pořád dál až do konce vašeho trestu, pokud se ho dožijete.“

Velitel se na okamžik odmlčel a dopřál nováčkům, aby důkladně

strávili informaci.

„Pro začátek vás přidělíme do hotových čet. Pak se zařiďte, jak

chcete.“

Přehlušil ho ohlušující rámus. To startovala loď.

Velitel se otočil k mazákům.

„Vyberte si,“ řekl.

Asi třicetiletý snědý obr s nízkým čelem vystoupil jako první.

11

Pomalu si nováčky prohlížel a potom ukázal na Eda Tanda.

„Beru si tady toho, šéfe. Nahradí Yvana a bude na cimře s

Magorem.“

Velitel přikývl na souhlas. „Fajn, Joe.“

Obr kývl na Eda. „Pojď.“

Tand ho rezignovaně následoval. Už se stmívalo. Přešli rozlehlý

dvůr obehnaný přízemními baráky.

„Tohle je nejklidnější místo,“ řekl mazák Joe a ukázal na tři

schody, které vedly na zastřešenou galerii. „Cimry jedna až pět jsou

můj rajón. Je nás deset i s tebou a velím já. Jasný?“

„Jasný,“ opakoval poslušně Ed.

„Budeš na pětce,“ pokračoval spokojeně obr. „Tvůj spolubydlící

je cvok, ale není zlej. Prostě si ho nevšímej. Vyrážíme zejtra za

úsvitu.“

„Můžu dostat něco k jídlu?“ otázal se zdvořile Ed. „Naposled

jsme jedli ráno.“

„Ještě jsi nemakal, takže co bys žral. Líp se loví s prázdným

žaludkem,“ odbyl ho Joe.

Ed se ovládl a zamířil do své světnice. V koutě tam seděl na

bobku muž. Vlasy měl bílé jako sníh a hustý plnovous. Byl hubený a

v seprané kombinéze se skoro ztrácel. Ani nevzhlédl. Čmáral na zeď

jakási čísla a symboly.

Ed se na jeho výtvor se zájmem podíval, nepochopil však, oč jde.

Ten magor si ho stejně nevšímal, a tak pokrčil rameny a natáhl se na

lůžko.

Zřejmě usnul, protože ho probudil jakýsi hluk. Magor stál u jeho

postele a díval se na něj.

„Promiňte, díval jsem se, jak spíte,“ pravil s úsměvem.

„Vypadáte dost mladý na vězně.“

Ed mu chtěl vysvětlit, jak se na Edenii dostal, ale Magor si dal

prst před rty.

„Pst! Tady nikdo o své minulosti nemluví. Příliš to připomíná

svět, který jsme opustili, a nedělá to dobře duši. Takže Joe vás vzal

do party. Dávejte si na něj pozor, je to surovec, klidně vás utluče k

smrti, když se mu postavíte.“

Tand se posadil. „Kdo jste?“

12

„Dřív jsem se jmenoval Abe Raf, ale tady mi všichni říkají

Magor, asi proto, že jsem jiný.“

Ed ukázal na pokreslenou stěnu. „Co je to?“

„Řeším takovou legrácku a myslím, že ji brzo vyřeším.“ Magor

se uhodil do čela. „Jistě máte hlad.“

„Přesně tak. Joe mi jídlo odmítl.“

„Chce vás zlomit, aby vás snáz ovládal.“ Chvíli šmátral v koutě

místnosti a vytáhl konzervu.

„Mám takovou tajnou zásobičku,“ vysvětloval a tvářil se jako

kluk, kterému se povedl dobrý vtip.

Když se Ed najedl, stařec mu plechovku odebral. „A teď už spěte,

čeká vás perný den,“ řekl docela laskavě.

3

První lov

Za úsvitu Joeova parta přešla dvůr a vstoupila do menší budovy. Pod

dohledem šedovlasého seržanta si vyzvedli automatické pušky. Byl

to starý model, který armáda už dávno nepoužívala, ale mezi lovci a

sportovními střelci byl dosud oblíbený. Úřady z obavy před

vzpourami vybavily trestance těmito zbraněmi, zatímco dozorci měli

mnohem nebezpečnější termomety.

Seržant si všiml Tanda.

„Á novej. Tady máš pušku. Umíš s ní zacházet?“

„Myslím, že jo,“ zabručel Ed.

Na Akademii je cvičili v ovládání všech zbraní od nože až po

těžké dezintegrátory. Patřil mezi elitní střelce.

Seržant mu podal zásobník. „Šetři s nima, nikdo ti nepůjčí,“

poradil mu.

Ed zkušeným pohybem vrazil zásobník do pušky a dozorce se na

něj usmál. „Vsadil bych se, že jsi na cimře s Magorem. Taky ti

nabízel bohatství, když mu pomůžeš utýct?“

„Ne, spal jsem jak pařez.“

„Tak ho neposlouchej. Pozdějc stejně budeš spát jinde.“

13

„Jde se!“ zavelel Joe. „Mladej dělá zadáka.“

* * *

Už dvě hodiny šli zelenou planinou, která by uživila početná

stáda dobytka. Joe kráčel hrdě v čele. Pochodovali dost svižně a Eda

překvapilo, že jim starý Raf stačí.

Zakrátko dorazili k lesu.

„Dávejte si bacha,“ zavrčel Joe. „Ty svině tady můžou bejt

každou chvíli.“

Ed napjatě svíral pušku. Náhle měl pocit, jako by za ním zašuměl

vzduch. Raf něco vykřikl a Ed se otočil. Doslova ztuhl hrůzou.

Bylo to ještě horší, než si představoval! Zelená příšera s dvěma

membránovitými křídly se na něj vrhala a chtěla ho popadnout do

obrovských kusadel. Ozval se výstřel a trojhranná hlava se rozletěla.

Tělo dopadlo vedle Tanda tak těsně, že ho jedna noha sekla do

obličeje. Roztřásl se hrůzou. Ten netvor měl dobré dva metry.

„Tak co je, srabe! Na co čekáš? Ušmikni trn a sem s ním!“

Ed sevřel zuby, aby překonal odpor a strach, přistoupil k netvoru

a dýkou uřízl podivný žlutý trn.

„Tady je,“ řekl klidně a podával dozorci trofej, z níž ještě

vytékala nazelenalá tekutina. S uspokojením konstatoval, že se mu

aspoň netřese ruka.

Joea očividně otrávilo, že se nováček bojí méně, než očekával.

Převzal trn a vyštěkl: „Jde se, nechrníme!“

Pokračovali v pochodu až do poledních hodin a potom Joe nařídil

přestávku. Opřel se zády o strom a polovina mužů se musela

rozestavit do půlkruhu a hlídat. Ed a Raf zatím odpočívali s druhou

skupinou.

Stařec využil toho, že byli poněkud stranou ostatních, a zašeptal:

„Zkoušku jste úspěšně zvládl. Nováčci se zpravidla nervově zhroutí.

To jste nic necítil, než jsem vykřikl?“

„Ale ano. Jako by se zachvěl vzduch.“

„Výborně. Ten pocit si zapamatujte. A nezapomeňte se hned

otočit a rovnou střílejte.“

Joe jim zlomyslně zkrátil odpočinek a dal příkaz k pochodu. Asi

14

po hodině cesty na ně zaútočilo několik kudlanek najednou. Ed stále

ještě dělal zadáka a otočil se včas. Zasáhl kudlanku doprostřed těla,

kulka ji rozervala vejpůl a kolem se rozstříkla zelenkavá tekutina.

Ostatní zatím dostali další tři. Poslední se dala na chvatný útěk. Joe

po ní vystřelil, ale minul ji.

„Už je moc daleko,“ zavrčel zklamaně.

Ed pečlivě zamířil a vystřelil. Netvor dopadl sto metrů od nich.

Chlapi pochvalně zabručeli.

„Když jsi tak chytrej, jdi si pro trn sám!“ řekl záštiplně Joe.

„Jdu s ním,“ přihlásil se honem Raf.

„Říkal jsem, že půjde sám,“ opakoval obr.

Ale stařec jako by ho neslyšel. Šel za Edem, protože dobře věděl,

jaká nebezpečí číhají na člověka, který je sám.

Když se vrátili k ostatním, Joe vyrval Edovi trofej z rukou a

zavelel: „Vracíme se, lov byl dobrej.“

Na zpáteční cestě zabili ještě jednu kudlanku. Chlapi jásali, toho

dne jich dostali celkem sedm.

Když se vrátili do tábora, Joe pyšně hodil trofeje před seržanta.

„Zdar, Bude! Proměň nám to za ty tvý šmejdy!“ Seržant pečlivě

odpočítal dávky potravin a zásobníky a předal je Joeovi.

Muži vrátili zbraně do zbrojnice a seržant přistoupil k Edovi,

který ještě pečlivě čistil pušku. „Rád tě zase vidím, mladej. Dostal

jsi zabrat?“

„Tak trošku. Nikdy bych nevěřil, že takové mrchy existují.“

„Zásobník si nech,“ doporučil mu Bud. „Spotřeboval jsi hodně?“

„Dva náboje, ale dvě jsem dostal.“

Bud uznale pokýval hlavou.

„Buďte opatrnější,“ pošeptal mu Raf. „Bud je dobrej, ale ne

všichni dozorci jsou jako on. Nikdy nesmíte oslovit dozorce jako

první. Musíte počkat, až se vás zeptají. Na to pozor, je to takovej

chyták na nováčky.“

„Díky, dám si na to pozor.“

Joe mezitím na dvoře shromáždil své lidi. Konzervy a munici

položil na zem a vzal si třetinu. „Zbytek si rozdělte,“ řekl.

„Proč to dělá?“ zeptal se Ed překvapeně Rafa.

„Jako kápo si bere vždycky třetinu.“

15

„A vy ho necháte?“

„Na to je moc silnej, než abysme se bouřili.“

„Tak proč se na něj nevybodnete?“

„Jiná četa nás nevezme ze strachu před Joem, a abychom lovili

sami, na to odvahu nemáme.“

„Nechápu, proč hamouní tolik munice. Sám ji nikdy

nespotřebuje.“

„Kšeftuje s ní. V lágru totiž kvetou takový menší kšeftíky.

Některý chlapi za pár nábojů dělají dokonce děvky!“

Muži si rozdělili zbytek a odebrali se na světnice.

4

Roztržka

Ed Tand byl v táboře už měsíc a skoro každý den chodil na lov.

Z minulého života mu zbyly jen hodinky. Počítal tak pozemské

dny i o něco kratší dny na Edenii. Měly dokonce i buzolu, takže se

dokázal stále lépe orientovat.

Joe se k němu i nadále choval nepřátelsky, Ed se však nedal

vyprovokovat, i když musel strpět lecjakou křivdu.

Ze starého Rafa se vyklubal skvělý parťák. Eda by bylo zajímalo,

odkud je a co vlastně provedl. Byl to velice vzdělaný člověk a znal

spoustu věcí. Proč mu říkají Magor?

I toho dne dělal Ed zadáka.

Pocítil lehké zachvění vzduchu. Prudce se otočil a vypálil. Ani se

nestačil sehnout pro trn a už se vzduch zachvěl podruhé. Na partu

útočilo nejmíň deset těch stvůr. Tři čtyři sestřelili, ale další popadla

muže kousek od Joea a odletěla s ním. Slyšeli jeho zoufalý řev.

„Zachraň se, kdo můžeš!“ vykřikl Joe a šel příkladem.

Tato zoufalá metoda mívala občas výsledky. Když kudlanky

viděly, jak se muži rozptylují, málokdy se za nimi pustily.

Všichni se dali na útěk a Ed je chtěl napodobit, ale vtom si všiml,

že se jedna kudlanka vrhla na Rafa a chystá se s ním vznést.

Instinktivně vystřelil a hlavu jí roztříštil napadrť. Útočník a oběť

16

dopadli na zem. Raf zřejmě omdlel, protože se nehýbal.

Ed střílel dál a složil ještě šest potvor. Dvě uletěly. Naštěstí! V

zásobníku mu zbýval už jen jediný náboj!

Doufal, že teď bude mít trochu klidu. Ze všeho nejdřív vyměnil

zásobník a potom přistoupil k Rafovi. Stařec otevřel oči, ale byl

ještě v šoku. Ed ho odtáhl ke stromu. Omyl mu bledý obličej a

vyčistil mu rány na ramenou.

„Okamžitě toho nechte,“ zašeptal Raf, „a chopte se pušky. To je

nesmysl takhle riskovat!“

Ed ho poslechl, sebral zbraň a postavil se metr od něj. „Můžete

chodit?“

„Zkusím to.“

Stařec se opřel o strom a pokusil se vstát. Zasténal a opět klesl k

zemi.

„Nejde to. Asi jsem si vymkl kotník. Nechte mě tady a zmizte.

Dejte mi mou pušku. Radši to skončím sám.“

„To ne,“ zavrtěl hlavou Ed. „Oni se vrátí.“

„S tím nepočítejte. Myslí si, že jsme mrtví, a Joe se tomuto místu

pro jistotu obloukem vyhne.“

„V tom případě vás ponesu.“

„To se do lágru nedostaneme nikdy. Když nebudete mít volné

ruce, abyste mohl střílet, ty mrchy vás okamžitě dostanou. Udělal

jste všechno, co se dalo, ale musíte vědět, kdy přestat.“ Ed chvíli

zoufale přemýšlel.

„Něco mě napadlo!“ zvolal. „Povídal jste přece, že nikdy neútočí

v noci!“

„To je pravda.“

„Takže počkáme do setmění a pak vás odnesu.“ Raf se smutně

pousmál. „Je to ušlechtilý nápad, mládenče, ale jak v té tmě najdeme

cestu?“

Teď se pro změnu zasmál Ed.

„Jen klid, mám buzolu a sledoval jsem cestu pro případ, že by mě

tu Joe nechal. Párkrát to už přece udělal, ne? Teď klidně spěte a

sbírejte síly.“

Odpoledne se líně vleklo a Ed sestřelil ještě tři kudlanky. Před

setměním odřezal trny. Bylo jich už čtrnáct!

17

Když se úplně setmělo, rozhodli se, že vyrazí. Ed chvíli s

buzolou zkoumal směr, pak si hodil Rafa na ramena a vydal se na

cestu. Šel tak hodiny, zarputile, s jedinou myšlenkou: nesmíš se

zastavit. Nakonec se svalil vyčerpáním a nemohl popadnout dech. Z

posledních sil se zvedl a oddechl si. Nedaleko už bylo vidět světla

tábora. Byl tak vyčerpaný, že si jich předtím vůbec nevšiml! Rafa

nesnesitelně bolela poraněná ramena a kotník a byl napůl v

mrákotách.

Ed se doplahočil k bráně.

Seržant Bud mu vyběhl naproti.

„Už jsem si myslel, že se nevrátíte! Joe nám vykládal, že vás

kudlanky odnesly přímo před jeho očima.“

„Jak utíkal, nestačil se pořádně dívat,“ vzdychl si Ed. „Raf je

raněnej a potřebuje ošetřit.“

„Odnesem ho na marodku,“ rozhodl Bud.

Položili Rafa do regenerátoru a napojili na něj různé elektrody.

„A můžem jít,“ prohlásil Bud. „Roboti se o něj postarají a pak se

uvidí.“

Vyšli na dvůr. Bud pohlédl na Eda.

„Jste unavenej,“ řekl, „ale než si půjdete lehnout, vydám vám

zásoby. Ale že jste toho přines, takovej úlovek jsem ještě neviděl!“

Zřejmě měl chuť si popovídat, protože pomohl Edovi s

konzervami a zásobníky až na světnici.

„Hlavně si dávejte pozor na Joea,“ zašeptal. „Zejtra bude mít

vztek.“

Ed už ho nevnímal. Svalil se na lůžko a usnul jako špalek.

Ráno se po celém táboře roznesla novina, že se Raf s Edem

vrátili, a navíc s neuvěřitelným úlovkem.

Když Ed vyšel ze světnice, upřely se na něj oči všech.

Ale to už stál před ním Joe.

„Tak co bude, mladej? Kdy mi doneseš, cos v noci vyfasoval?“

Kdyby byl Ed sám, nejspíš by kapituloval. Musel však myslet na

Rafa, který se dá dohromady až za několik dnů. Bude ty zásoby

potřebovat.

„Máte nárok za kusy, které jste dostali. Pokud se nemýlím, byly

tři. Víc ne.“

18

„Kápo bere všechno,“ prohlásil Joe.

„Raf a já už k vám nepatříme,“ odpověděl zčistajasna Ed.

„A to si myslíš, že vás vezme jiná parta?“ zasmál se zle Joe.

„Vystačíme si sami. Teď už vím, co je to ta vaše pomoc!“

Po takové urážce Joe zesinal vzteky. Ostatní vězňové očekávali

rvačku a utvořili kolem nich kruh.

Velitel lágr si hloučku všiml a zavolal si seržanta Buda, který vše

zpovzdáli sledoval.

„Co se děje, seržante?“

„Ale Joe to zase zkouší na nováčka.“

„Tak ho nechte. V tomhle nad něj není. Aspoň nám ušetří práci.“

„Rozkaz, pane,“ vzdychl si seržant, „ale budeme mít dalšího na

marodce.“

„Pokud nechce chcípnout hlady, tak se hodně rychle uzdraví,“

prohlásil velitel a odešel.

„Říkal jsem ti, že v naší partě velím já!“ pokřikoval Joe. „A teď ti

ukážu, jak trestám neposlušnost.“

Prudce k Edovi přistoupil a chtěl ho udeřit do brady. Ed uskočil a

vrazil Joeovi pěst do ledvin. Mazák zařval bolestí.

Ed v duchu poděkoval instruktorům z Akademie.

Joea jeho pohotová reakce překvapila, ale hned se chystal k

dalšímu útoku. Teď už byl opatrnější. Když usoudil, že vzdálenost je

dobrá, vyjel levačkou, po níž následovala pravačka, ta měla celý

zápas ukončit, jen kdyby dorazila k cíli. Jenomže Joe opět udeřil do

prázdna a sám schytal takovou ránu do oka, že chvíli neviděl.

Vztekle zachrčel a myslel na vraždu.

Zuřivě se na Eda vrhl, popadl ho kolem pasu a sevřel ho ze všech

sil. Ed měl pocit, že mu zpřeláme všechna žebra. Stěží dýchal, ale

nepokoušel se vymanit. Místo toho chytil Joea za krk, stiskl mu

tepny a hrtan.

Stáli tak dvě dlouhé minuty. Nakonec obr podlehl. Celý zfialověl

a málem už nedýchal. Pustil Edův pas a snažil se ho chytit za

zápěstí, aby je odtrhl od krku. To se mu už nepodařilo. Zrak mu

zastřel rudý závoj. Pak sevření povolilo a do plic mu vniklo trochu

vzduchu. Jen nejasně vnímal drtivý úder do čelisti a další a další.

Neobratně si kryl obličej. Tím si však odkryl břicho a brzy se mu

19

chtělo zvracet. Rány teď přicházely jakoby ze všech stran. Pomalu

klesal k zemi. Chvíli měl pocit, že se mu hlava vznáší, a potom se

propadl do hluboké černé jámy.

Ozval se jásot. Vězňů, kteří by neměli s Joem špatné zkušenosti,

bylo pramálo. Ed si otřel zpocené čelo a masíroval si bolavá žebra.

V té chvíli zasáhl Bud. Uvědomoval si, že Joe je velitelovým

miláčkem, a nechtěl, aby byl Ed potrestán.

„Tak co je!“ rozkřikl se na vězně. „Jde se na lov, ne? Vy dva,

odneste Joea na cimru. Tande, vy si jděte odpočinout!“

Muži se pomalu rozcházeli. Ed se vrátil na světnici. Natáhl se na

pryčnu a okamžitě usnul.

Večer ho vzbudil Raf. Rány na rameni se mu už zajizvily, ale

ještě kulhal. Ed mu pomohl na lůžko a dal mu najíst.

„Takže jsme odkázáni sami na sebe,“ řekl mu a vysvětlil, co se

seběhlo.

„Stejně by to tak dřív nebo pozdějc dopadlo,“ vzdychl si Raf.

„Jen abyste nelitoval.“

5

Krutá pravda

Když jim došly zásoby, vydali se na lov. Díky Edově zručnosti

nikdy netrpěli hlady. Ed Tand si uvědomil, že dlouhé cesty až do

loveckého pásma Rafá vyčerpávají, a tak zkusil novou taktiku. Už se

přesvědčil, že kudlanky útočí pouze za dne, a rozhodl se, že přespí

přímo v lovišti. Nebyla zima, zbudovali si přístřeší z větví a mohli

přespávat venku.

Navykli si zůstávat venku vždy několik dní a do tábora se vraceli

jen pro zásoby nebo aby si odpočinuli.

Jednoho dne se Raf začal zajímat o okolní kameny a pustil se do

jakýchsi nekonečných výpočtů.

Ed Tand byl na jeho podivínství už zvyklý a na nic se ho

nevyptával.

Tak míjely měsíce a nic zvláštního se nedělo. Ed každý večer

20

myslel na Line a na to, co asi podniká na jeho záchranu. Jednoho

dne si spočetl, že je na Edenii přesně rok, a propadl zoufalství. Stále

se kojil nadějemi, domníval se, že za všechno mohou byrokratické

průtahy.

Náhle si uvědomoval krutou realitu. Soudní počítač nikdy nezruší

rozsudek, to se ještě nestalo. Zůstane tady ještě devatenáct let. To

nepřežije. Zatím měl štěstí, ale jednou si ho nějaká kudlanka odnese.

Následující dny prožíval jako ve snách.

Když si večer lehal do přístřešku, věděl, že zase neusne. Raf si

brzy všiml, že se s jeho mladým přítelem něco děje.

„Ede,“ zašeptal, „když už nemůžete spát, vyprávějte mi svůj

příběh. Třeba se vám uleví.“

A tak Ed Tand vyprávěl. Stařec mu dvě hodiny mlčky naslouchal

a tvářil se, že nevidí, jak Edovi tečou po tvářích slzy.

„Chudáku,“ řekl, když Ed skončil. „A co si o těch zvláštních

modrých medvědech myslela Line?“

„Považovala je za obyčejná zvířata a posmívala se mi, ale

myslím, že jsem ji přesvědčil.“

„Představuji si, že je moc hezká,“ řekl na to Raf. „A když jste se

stal velitelem lodi, neukázal jste jí novou kabinu?“

„Jednou, po přistání na Polluxu. Ještě teď ji vidím, jak si sedla na

postel a natáhla po mně ruce. Zřejmě jsem na nějaký čas zapomněl

na své nové povinnosti.“

„Nešťastníku,“ hlesl Raf.

Ed se na něj upřeně zadíval. „Vy jste pochopil něco, co mi stále

ještě nedochází. Tak proboha mluvte!“

Rafovi se moc nechtělo, ale nakonec se dal přesvědčit.

„Veškeré vaše neštěstí pochází od těch modrých medvědů a

galaktických ustanovení,“ vysvětloval. „Pokud astronauti objeví

planetu, která není obydlena inteligentními bytostmi, mocná

Společnost pro galaktický průzkum na ní začne po libosti těžit.

Zaplatí objevitelům a často je zainteresuje na těžbě. A naopak – je-li

ten svět obydlený, pak s ním ministr galaktických věcí musí navázat

kontakt a uzavřít smlouvu a dbát na to, aby domorodce nikdo příliš

nepoškozoval.“

Raf se odmlčel a pokračoval:

21

„To vše nastrojili vaši přátelé Darf a Gals. Těmi inteligentními

medvědy byste je připravili o zisk. Překáželi jste.“

Ed chtěl něco namítnout, ale stařec ho vůbec nepustil ke slovu.

„To si myslíte, že takový starý veterán jako plukovník Rohm by

byl tak neopatrný a nechal se ozářit? Byl chladnokrevně zavražděn,

tipoval bych to na Darfa, který měl možnost poškodit ochranné

panely. Než Rohm zemřel, určitě sepsal hlášení, které ti dva zničili.

Právě proto vás Rohm jmenoval svým nástupcem místo Darfa.

Doufal, že se tak hlášení dostane na místo určení. A proto museli

odstranit i vás. Pro Darfa nebyl problém poškodit motory nedaleko

obydlených světů a před přistáním dát zase všechno do pořádku. Jak

si jinak vysvětlit, že mechanici na nic nepřišli?“

Odmlčel se, a když Tand nic neříkal, pokračoval: „Při nuceném

přistání nebylo pro Galse jako zástupce Společnosti nic těžkého

opatřit si phim. A při dalším přistání vás udal. Potom se Darf ujal

velení Betelgeuze, vymazal celé hlášení a vy si můžete být jist, že na

oné planetě se už dávno těží.“

„A co Line?“ špitl Ed.

„Do vaší kabiny vešla pouze jedna jediná osoba.“

Ed Tand propukl v pláč. Zhroutil se mu celý svět. Dlouho plakal

a potom si představil Darfa a Galse. Zmocnila se ho tak silná

nenávist, že se jí až dusil.

„Je mi líto, že jsem vám to musel říct. Byl jste zoufalý, ale teď

jsem ve vás zasel cit, který jste zřejmě předtím neznal – nenávist.

Kéž vám pomůže snášet další zkoušky!“

„Přísahám vám, že má pomsta bude strašlivá!“ vrčel Ed.

„Odkroutím si trest, ale pak si nedám pokoj, dokud nepotrestám

všechny, i kdyby mě to mělo stát život.“

Stařec mu stiskl rameno. „Možná to až tak dlouho nepotrvá.“

„Jak to?“

Raf mu ukázal jakýsi kamínek.

„Tohle je hornina na Zemi neznámá. Chybějí mi přístroje, abych

zjistil její složení, ale vyzařuje mimořádně silnou

elektromagnetickou energii. Jen se podívejte, jak vám pobláznila

střelku. A všiml jsem si, že místy se vyskytuje opravdu hodně.“

„Jak to, že na to ještě nepřišli?“

22

„Protože úlomky jsou všelijak rozházené a účinky jejich

elektromagnetických polí se vzájemně ruší. Ale jestliže je rozložíme

podle určitého systému, můžeme do vesmíru vyslat silnou

elektromagnetickou vlnu.“

„A co z toho?“

„Dříve či později ta vlna zachytí nějakou loď a přinutí ji k

nouzovému přistání. My se pokusíme vniknout na palubu anebo se

zmocníme záchranného člunu, to v případě, že by loď byla

poškozena příliš. A dostaneme se na nějakou obydlenou planetu.“

„A co když tím ohrozíme posádku?“

„Možná,“ odvětil chladně Raf. „Ale to není naše věc. Myslíte si,

že lidé, kteří vás sem dostali, si zaslouží váš soucit? Jestliže se

chcete pomstít, musíte být tvrdý.“

„Máte pravdu,“ řekl Ed a sevřel pěsti. „Kdy se do toho dáme?“

Stařec mu dlouho vysvětloval, jak je třeba kameny rozložit. Ed

jeho matematice sice plně neporozuměl, ale důvěřoval mu. Pochopil

pouze to, že má postavit jakousi šroubovitou věž.

„To potrvá měsíce,“ postěžoval si.

„Možná i roky, ale na jiné řešení jsem nepřišel.“

Zasnili se a potom se Ed zeptal:

„Jestli se jednou dostaneme na svobodu, co budete dělat vy?“

„I já se chci pomstít,“ pravil stařec. „Budu velice mocný a celý

svět bude o mně mluvit.“

Ed na chvíli zapochyboval o jeho rozumu.

„Ne, nejsem cvok,“ ujišťoval ho stařec, jako by mu četl

myšlenky. „Slyšel jste někdy o Fjodoru Solnikovovi?“

„Nebyl to ten geniální a trochu nekonformní vědec, co ho zabili v

laboratoři?“

„Správně. Byl jsem jeho asistentem a obvinili mě, že jsem ho

zabil. Bránil jsem se, ale počítač mě stejně odsoudil. Měl jsem příliš

přitěžujících okolností.“

„A kdo to tedy udělal?“

„Společnost pro galaktický průzkum.“

„Proč?“

„Fjodor totiž přišel na něco závratného. Laser přece znáte, ne?“

Ed mlčky přikývl.

23

„Takže víte, že má omezení co do vzdálenosti. Nu a Solnikov

přišel na to, jak jeho energii miliónkrát znásobit. Abyste si to

dokázal představit… Fjodor udělal pokus. Z pozemské laboratoře

namířil na neobydlenou část Měsíce. Pustil ten superlaser na

desetinu sekundy a vypálil do Měsíce díru. Měla průměr jeden metr

a hluboká byla padesát metrů. Ověřili jsme si to o pár dní později.

Podnikli jsme menší výlet.“

„To by ale mohla být strašlivá zbraň! Potřebovala velký

generátor?“

„Právě že ne. Fjodor zkonstruoval mikrogenerátor na řízenou

jadernou reakci.“

„Proč se o to nezajímala armáda?“

„Navázal předběžné kontakty s generálním štábem. Bohužel

došlo k úniku informací a Společnost zasáhla. Nejdřív Solnikovovi

nabídli celé jmění, jen když prodá svůj vynález jenom jim. Odmítl a

chtěl jednat přímo s vládou, protože věděl, že ten vynález od něj

chtějí odkoupit jen proto, aby se už nikdy nepoužil.“

„Oč tedy Společnosti šlo?“

„Společnost už měla monopol na civilní a vojenské lodě a dále na

výrobu jaderných zbraní. Fjodorův vynález, který byl relativně

levný, by znehodnotil všechny útočné i obranné jaderné střely

jakékoli lodi. Byly by zbytečné. Umíte si představit, jaká by to byla

pro Společnost ztráta? A tak se rozhodli Solnikova zlikvidovat a s

ním i jeho vynález.“

Stařec se odmlčel a pohled se mu zatoulal do dáli.

„Ušetřím vás podrobností. Vpadli do laboratoře, zneškodnili mě a

Solnikova zabili. Zbraň se jim však získat nepodařilo. Solnikov se

obával atentátu, a proto několik dní předtím podnikl sám cestu na

speciální lodi. Nikdo se nikdy nedozvěděl, kam prototyp zbraně a

plány schoval. Na jeho stole našli několik chvatně načmáraných

slov: doga, malý Napoleon, hrozný, Slunce, revoluce, Kateřina,

Stalingrad.“

„Domnívali se, že jde o nějaký kód, ale žádný počítač ho

nerozluštil. Vojenská rozvědka mě dlouho vyslýchala, nasadili i

psychosondu, ale nic nezjistili. Měsíc ten výslech trval, byla to

hrůza… A nakonec mi dali doživotí.“

24

„A jak se chcete stát mocným?“

Raf se zašklebil. „Já si totiž myslím, že jsem Fjodorovu zprávu

rozluštil. Před dvěma lety jsem to nahlásil, ale považovali mě za

cvoka. Hlupáci! Jednoho dne za svou hloupost tvrdě zaplatí!“

6

Rafova smrt

Od chvíle, kdy Ed Tand přísahal, že se pomstí, uplynulo devět

měsíců a denně svůj slib obnovoval. Raf pečlivě vybral jedno místo.

Tam shromažďovali ony kameny a stavěli z nich věž. Aby

vyzařovaná energie nerušila přístroje zásobovací lodi a nevyvolala

tak předčasný poplach, stařec vymyslel cosi jako pojistky.

„Až nadejde ta chvíle,“ vysvětloval, „stačí je všechny najednou

odstranit a systém bude plně funkční.“

V táboře pobývali stále méně, pouze si v něm doplňovali zásoby.

Díky znalostem, kterých nabyli o kudlankách, se už dokázali

vyhnout nebezpečným oblastem anebo je úspěšně lovili.

Řada trestanců se pokoušela navázat s Tandem přátelství a

doufala, že se dostane k němu do party, protože dosahoval

nejlepších výsledků, ale vždy narazili na slušné, ale rozhodné

odmítnutí.

Jednoho večera odpočívali u zamaskovaného přístřešku, když Raf

náhle dostal prudkou zimnici. Ed rozdělal oheň, ale teplo starci

nepomohlo. Snažil se ho proto několik hodin masírovat, ale jeho tělo

prochládalo stále víc. Raf ho nakonec sám zastavil.

„To nemá smysl,“ vzdychl si, „přišla moje hodinka.“

„Nemůžete mě přece opustit!“

„Ne že bych chtěl, ale nemá smysl vzpouzet se osudu. Musíte

stavbu dokončit sám a potom trpělivě čekat. Neztrácejte odvahu!

Může to trvat léta, než se do pasti chytí nějaká loď.“

Stařec se posadil a prudce dýchal.

„A teď poslouchej,“ zatykal Edovi poprvé. „Prozradím ti mé

tajemství. Solnikov věděl, že všechny jeho poznámky dají do

25

počítače. A proto nepoužíval kód, ale mnemotechnickou pomůcku.

Jak už jsem říkal, napsal tahle slova: doga, malý Napoleon, hrozný,

Slunce, revoluce, Kateřina, Stalingrad.“

„Nechápu.“

„Stačí jen trošku přemýšlet a uvědomit si, že Fjodor byl původem

Rus a že se vyznal v dějinách. Co je doga? Pes. A jaký pes? Velký

pes. A jak se jmenuje nejjasnější hvězda ve Velkém psu?“

„Sirius.“

„Takže je třeba hledat v této soustavě. Má osm planet a z nich je

pouze jedna pozemského typu. Kolem ní je pásmo asteroidů. Na

jednom z nich ten přístroj určitě schoval.“

„Ale na kterém? Jsou jich stovky!“

„Poslouchej a zapamatuj si čísla. Malý Napoleon se říkalo císaři

Napoleonu III. To máme tři. Ivan IV. byl ruský car a říkalo se mu

Hrozný. Ludvíku XIV. zase král Slunce. Bolševická revoluce byla

roku 1917. Kateřinou myslel carevnu Kateřinu II. a k bitvě u

Stalingradu došlo roku 1942. Takže máme 3-4-14-19-17-2-19-42.

To jsou kosmické souřadnice asteroidu. Stačí je naprogramovat do

jakéhokoli palubního počítače a je to. Opakuj!“

Ed sevřeným hrdlem vyjmenoval čísla a byl si jist, že je nikdy

nezapomene.

Krátce nato Raf zemřel. Ed vyhloubil nožem jámu a do ní druha

uložil.

Když zahrnoval hlínou hrob, už svítalo. Od této chvíle osaměl se

svou stále vzrůstající nenávistí.

7

Samotka

Velitel Wess se na trestance zahleděl krutýma modrýma očkama. Ed

jeho pohled vydržel.

„Za nepravdivé hlášení, za urážku velitele a vraždu spoluvězně

vás odsuzuji na půl roku samotky.“

Ed nehnul ani brvou, třebaže věděl, že velitel ho tak vědomě

26

odsuzuje k trestu smrti.

Wess se obrátil k seržantu Budovi.

„Seržante, proveďte rozkaz!“

Seržant Bud nevěděl, co bylo v tom zapečetěném dopise, který

mu před deseti dny předal Ed Tand. Požádal ho, aby jej dal veliteli.

Ale i kdyby v něm bylo cokoli, velitel má provinění nejdříve

nahlásit soudnímu počítači a teprve pak Tanda trestat.

Trest spočíval v tom, že vězeň byl zavřen do malé, temné a

zvukově izolované cely. Dostal potraviny na celou dobu trestu a

potom se za ním zabouchly dveře. Od té chvíle tam ten nešťastník

seděl v senzorické deprivaci, hluchý, slepý a bez možnosti měřit čas,

a čekal, až se dveře znovu otevřou.

Bud se zastavil před celou v podzemním patře hlavní budovy a

vešel do ní s Edem.

„Podívej. Tady máš sto osmdesát tři dávek a tamhle je hajzlík a

sprcha.“

Ed si pečlivě prohlédl svůj nový domov a snažil se vštípit si do

paměti každičký detail.

„A teď sem dej hodinky,“ natáhl dozorce ruku. „Je to bohužel

rozkaz.“

Tand si je odepnul. „Dávejte mi na ně pozor,“ řekl prostě. „Přijdu

si pak pro ně.“

Bud nebyl schopen slova, jen přikývl. Pomyslel si, že Ed ani

neví, co říká.

„Odvahu, chlapče,“ zabručel, když zavíral dveře.

Nastala tma a Ed znovu přísahal pomstu a na seznam si připsal i

Wesse.

Dotápal k lůžku a přemýšlel. Raf byl už pět měsíců po smrti, ale

on tvrdošíjně pokračoval v jeho díle. Práce postupovala jen pomalu,

protože musel kameny hledat dost daleko v oblastech plných

kudlanek. A tam objevil něco strašného. Považoval za svou

povinnost informovat velitele, a tak se dostal do téhle cely.

Přísahal si, že to bylo naposled, co se zajímal o osud svých

bližních! Raf měl pravdu, když říkal, že lidé jsou horší než

kudlanky. Teď však musí udělat všechno pro to, aby přežil.

Mechanicky si prohledal kapsy a zjistil, že mu zbyl nůž, který Bud z

27

nepozornosti nebo ze soucitu přehlédl.

Když pro něj přišli, nestačil se ani nasnídat. A tak si otevřel jednu

dávku.

První problém bude počítání času, uvažoval.

Do dna prázdné konzervy udělal dírku a konzervu naplnil vodou.

Pak počítal odkapávání. Věděl, že jeho srdeční rytmus má sedmdesát

tepů, a tak se pokusil odhadnout dobu, za jakou se konzerva

vyprázdní.

Uběhlo dvacet dní. Denně dlouhé hodiny cvičil. Až ho propustí,

chtěl být v té nejlepší kondici.

Stále přemýšlel o tom, jak by rozdělal oheň. Na žádné řešení však

nepřicházel. Jednoho dne se nožem pustil do podlahové krytiny.

Byla z plastiku, který absorbuje veškeré zvuky a snadno se řeže.

Brzy však narazil na plastotitan, tvrdý jako kámen.

Často po hodinách usilovné práce zjistil, že vyrýpal pouze pár

čtverečních centimetrů a dostal se do hloubky dvou milimetrů.

Jednoho dne konečně narazil na skálu. Když se mu podařilo

odkrýt dostatečně velkou plochu, prudce škrtl o kámen a vyskočila

maličká jiskřička, která ho přesto oslnila.

Po třech měsících naprosté tmy mu připadala jak zářící hvězda!

Uběhly čtyři měsíce, pět měsíců a Ed byl stále naživu. Velitel na

něj už dávno zapomněl.

Poslední měsíc byl nejhorší. Ed chvílemi propadal zoufalství,

chvílemi ho přepadala nesnesitelná úzkost. Pokud si špatně

propočítal čas, pak špatně hospodařil s potravou a umře hlady. Kolik

dní asi vydrží bez jídla? Ale nenávist a touha po pomstě mu dávaly

sílu. Když mu zbývalo už jen deset denních dávek, rozhodl se, že

bude jíst jen jednou denně.

Jednoho dne se Bud ohlásil k Wessovi.

„Veliteli,“ řekl, „odsouzený Tand je v cele už šest měsíců.“

Wess se podíval do záznamů.

„Skutečně. To už bude po něm. Ať to tam někdo vydezinfikuje.

A kdyby byl přece jen náhodou naživu, pošlete ho okamžitě na lov a

za úlovek mu dáte jen poloviční dávky.“

Bud měl poprvé v životě chuť protestovat, nadechl se, ale velitel

jen mávl rukou a propustil ho.

28

Otvírání dveří Eda probudilo. Vyskočil z lůžka a hned nato ho

oslepilo slabé světlo z chodby.

Seržant na něj užasle hleděl. Vězeň pohubl, zbledl, měl dlouhý

černý vous, ale žil. A v očích mu i nadále plál onen děsivý chladný

svit.

„Nasaď si to,“ řekl šeptem a podal mu černé brýle a chrániče na

uši.

Bylo to zapotřebí, protože už prosté šeptání týralo Edovy

bubínky. Ed vstal. Bud ho chtěl podepřít, ale k jeho překvapení Ed

stál pevně na nohou.

Zvláštní člověk, pomyslel si dozorce.

Ed se ještě naposled podíval na to, co bylo po šest měsíců jeho

celým světem. Za černými skly nebylo vidět, jak se mu blýská v

očích. Běda těm, které již odsoudil!

„Můžeš na cimru a oholit se. Ale velitel chce, abys šel už dneska

na lov.“

Ed to nijak nekomentoval. Na světnici ho čekalo nepříjemné

překvapení. Byla vyrabovaná, všechny věci mu ukradli. Našel pouze

jeden náboj, který se zakutálel pod lůžko.

Zamyšleně si s ním pohazoval a potom ho strčil do kapsy. Dvě

hodiny si zvykal na denní světlo a běžné zvuky. Osprchoval se,

oholil se a vyšel na dvůr.

U Buda si vyzvedl pušku.

„Řekl bych,“ poznamenal seržant, „že tě obrali o všecko. Mysleli,

že se už nevrátíš…“

A podal mu jeden zásobník.

„Ber a do večera se vrať s jedním trnem. Byl bych nerad, kdyby

mi velitel udělal kontrolu a zjistil, že mi chybí zásobník.“

„Dík,“ řekl Ed. „Máte ještě moje hodinky?“

„Tady je máš,“ usmál se seržant a vytáhl hodinky z kapsy. „Jsem

rád, že ti je můžu vrátit. A dávej si pozor! Za půl roku se toho hodně

změnilo. Těch potvor nikdy nebylo tolik a nikdy nebyly tak divoký.

A nikdy jsme neměli takový ztráty. Není dne, aby to někdo neodnes.

I Joe už to má za sebou, a to si myslel kdovíjakej není chytrák… Asi

by ses měl na nějakej čas přidat k nějaký partě. Hodně chlapů by tě

rádo vzalo mezi sebe.“

29

Ed beze slova odešel.

Bud čekal celý den a nebylo mu do zpěvu. Nějaká kontrola byla

málo pravděpodobná, ale kdyby mu na to přišli, jistě by ho čekal

trest. Byl na Edenii už od samého založení tábora a doufal, že tady

neskončí, že ho časem přeloží na pohostinnější planetu.

Všechny čety se už vrátily a některé dost prořídlé. Konečně

spatřil Eda. Ten před něj mlčky vyrovnal deset trnů. I po půlroce si

zachoval potřebné reflexy: co rána, to zásah.

Druhého dne za svítání odešel z tábora. Nejdřív se vypravil ke

kamenné stavbě. Prorůstala jí už tráva.

8

Vládní zmocněnec

Velitel Wess zmačkal zprávu, kterou dostal od velitele zásobovací

lodě, a stiskl tlačítko interfonu.

„Pošlete sem Ivanova.“

Za pár minut vstoupil podsaditý mladík s krátce zastřiženými

světlými vlasy a zasalutoval. Poručík Ivanov se přihlásil na Edenii

dobrovolně. Doufal, že si tak kádrově polepší a bude rychleji

postupovat.

„Zásobovací loď právě vystoupila ze subprostoru a King mi dal

vědět, že má na palubě vládního zmocněnce. Nějakýho Tylera. Prý

je to významný zoolog. Vyšší místa se diví, že navzdory stále

většímu počtu odsouzených se nám stále ještě nepodařilo Edenii

vyčistit. A taky se vyskytly nějaký námitky proti tak vysokým

ztrátám. Ještě že neznají skutečný čísla.“

„Naopak by vám měli poděkovat,“ poznamenal poručík. „Phimu

nikdy nebylo tolik jako v poslední době. Když jsem byl ještě na

Zemi, byla to už celosvětová epidemie. Nebýt zdejších ztrát, tábor

by pro všechny ty dealery ani nestačil.“

Velitel souhlasně pokyvoval hlavou a poručík pokračoval:

„Policie bohužel dostane pokaždé jen malé ryby. Stále ještě neví,

kdo drogu vyrábí, a naši ctění vědátoři nemůžou zjistit její složení.“

30

„Ten Tyler bude prý studovat kudlanky,“ přerušil ho Wess.

„Takže musí dostat doprovod. Vypadá to na pár dní v přírodě a

pěšky.“

„Tak mu dejte terénní vozidlo nebo helimob,“ navrhl poručík.

„To nemá smysl. Zkoušeli to už tenkrát kolonisti, ale zvuk stejně

jako smrad ty mrchy odrazuje a neukážou se.“ Wess se na chvíli

zamyslel. „Expedici budu velet já a vy mi budete dělat pobočníka.

Když bude Tyler spokojenej, podá vládě příznivé hlášení, což je

vždycky dobrý pro povýšení. Nemám pravdu?“ Spiklenecky se na

sebe usmáli.

„Zavolejte Buda. Vezme ještě šest chlapů. To by mělo stačit.“

Když se seržant dozvěděl, oč jde, jen si povzdychl a nasadil

ustaraný výraz. „Měli bychom vzít s sebou jednoho odsouzeného,“

navrhl.

„Proč se tahat s tou verbeží?“ namítl poručík. „S termomety ty

mrchy pohodlně zaženeme. Už se na to docela těším. Aspoň uvidím

kousek Edenie. Řekl bych, že se zdejší nebezpečí přeceňuje.

Vězňové jsou zbabělci a všechno nafouknou.“

Bud očividně poručíkův názor nesdílel a obrátil se k Wessovi.

„Termomety kudlanky spálí a neřekl bych, že ten vědec ze škvarků

něco vyzkoumá. Potřebujeme obyčejnou pušku, ale nikdo z našich s

ní neumí kloudně zacházet.“

„To máte pravdu,“ uznal velitel. „A koho navrhujete?“

„Eda Tanda,“ odpověděl Bud bez váhání.

Uplynuly už čtyři roky, co ho Wess dal na samotku, a už dávno

na něj zapomněl.

„Proč zrovna jeho?“

„Je to nejstarší z vězňů. Vydržel už šest let, a to je co říct. Navíc

jako jediný strávil hodně nocí mimo a jeho zkušenosti by se nám

mohly hodit.“

„Copak se nemusí vracet do tábora?“ podivil se Ivanov.

„Řády to nevyžadují,“ vysvětloval seržant. „Tand tvrdí, že si tak

ušetří dlouhou a zbytečnou cestu, a navíc se tím zvyšuje výkon. A

určitě je to pravda, protože i když už je čtyři roky na polovičních

přídělech, nikdy mu nechybělo jídlo a dosahuje obdivuhodných

výsledků.“

31

„Je dneska v táboře?“

„Ano, pane, včera jsem ho viděl.“

„Takže mu zakažte odcházet. Půjde s námi a já na něj dohlídnu.

Třeba se najde něco, za co bychom ho šoupli na pár měsíců do díry,“

dodal velitel Wess zlomyslně.

Bud na okamžik zalitoval, že se o Edovi vůbec zmiňoval.

Velitel strávil zbytek dne přípravami na přijetí experta.

Zoolog byl vyzáblý dlouhán přísného výrazu, asi tak čtyřicetiletý.

Zkrátil zdvořilosti a rovnou přešel k věci.

Vyžádal si od Wesse počet zabitých kudlanek a údaje o lidských

ztrátách. Potom se vyptával na podrobnosti. Velitel o kudlankách

prakticky nic nevěděl a prožil si krušné chvilky. Zmocněnce

uspokojila teprve informace o chystané expedici.

„Vynikající! Vyrazíme hned zítra,“ rozhodl a víc už vyčerpaného

Wesse neotravoval.

Druhý den dopoledne Bud a šest dalších dozorců čekali na

vězeňském dvoře na zmocněnce a jeho doprovod. Tand stál stranou.

Šest let tábora ho poznamenalo. Nikdo by v něm nepoznal mladého

poručíka z Betelgeuze. Zhubl, ale svaly měl jako z ocele. Rysy jeho

obličeje se změnily, v tváři se mu zračily těžké zkoušky, kterými

prošel, a v očích měl znepokojivý ocelový lesk.

Konečně se objevili Tyler s Wessem a Ivanovem.

„Poletíme helimobem,“ vysvětlil velitel Tylerovi. „Vysadí nás v

džungli pětadvacet kilometrů odtud. Tam přespíme a hned ráno se

dáme do díla.“

Tyler přikývl a vlezl do stroje. Wess se pak obrátil ke stále

nehybnému Tandovi.

„Řády zakazují odsouzeným používat jakékoli dopravní

prostředky. Aspoň se projdete, to vám prospěje.“

„Rozkaz,“ pravil odsouzený. Hned po startu Bud protestoval.

„V noci nás Tand nikdy nenajde. Vždyť jste přece souhlasil, aby

šel s námi!“

„Nějaká zábava být musí, ne?“ zasmál se Wess. „Když tam do

rána nebude, dám ho najít helimobem. Ale po návratu půjde za

neuposlechnutí rozkazu na měsíc do díry.“

Helimob přistál na volném prostranství v lese. Muži rozdělali

32

oheň a sesedli se k němu. Najedli se, Ivanov rozdělil hlídky a ostatní

se uložili ke spánku.

Spali však jen důstojníci a Tyler, ostatní nezamhouřili oka a při

sebemenším zvuku byli na nohou. Dozorci z vlastních zkušeností

moc dobře věděli, jak jsou kudlanky nebezpečné, a považovali tuto

expedici za naprosté šílenství.

Wess vstal v báječné náladě, i když se cítil trochu polámaný.

„Nástup,“ zahlaholil vesele. „Dělo se něco?“

„K žádné mimořádné události nedošlo, veliteli.“

„Odsouzený ještě nedorazil?“

Dozorci zavrtěli hlavou jako jeden muž.

„Volal jste mě, pane?“ ozvalo se náhle.

Všichni sebou trhli. Tand stál metr od nich, pušku měl pod paží a

hlaveň skloněnou k zemi. Nikdo ho neslyšel přicházet.

„Kdy jste přišel?“ obořil se na něj Wess.

„V noci, pane. Viděl jsem oheň.“

Velitele zamrazilo. Ten chlap mě mohl klidně podříznout a ti

pitomci by si toho ani nevšimli, pomyslel si.

„Takže vzhůru na cestu!“ zavelel.

Wess vykročil nazdařbůh do porostu a ostatní následovali za ním.

Ve své nevědomosti se domníval, že stačí, když prostě půjdou, a na

kudlanky někde musí narazit.

Vzadu kráčel Tand. Tempo se časem podstatně zmírnilo. Dozorci

nebyli zvyklí na tak dlouhý pochod a veliteli se stýskalo po

pohodlné pracovně.

Ozval se výstřel a všichni sebou trhli. Tand dostal jednu

kudlanku. Když k němu došli, právě odřezával trn.

Tyler se hned vrhl k mrtvé kudlance. Asi hodinu ji zkoumal a

odebíral vzorky. Dozorci se zatím rozložili kolem a odpočívali.

Když skončil, řekl suše Wessovi: „Je to dobrý, ale potřebuju více

vzorků. Budeme pokračovat.“

Velitel nebyl tou vyhlídkou příliš nadšený a navrhl, že by mohli

poobědvat. Tyler souhlasil a dozorci otevřeli konzervy. Když

dojídali, Tyler si všiml, že Tand stojí stranou.

„Proč nejí?“

„To je jeho věc,“ pokrčil rameny Wess.

33

Tylera jeho odpověď neuspokojila a vstal. Současně s ním i Bud.

„Půjdu s vámi, pane. Odsouzený může mluvit s civilní osobou,

pouze když dostane souhlas od dozorce.“

Wess se otráveně ušklíbl. Doufal, že Tand na to skočí. Takhle mu

ten pitomec seržant zkazil příležitost Tanda potrestat.

„Nikdo mi neřekl, jak dlouho tato výprava potrvá, pane,“

odpověděl Ed na Tylerovu otázku. „Zásoby mám omezené a nemůžu

si dovolit zůstat několik dní bez jídla. Proto se uskrovňuji už teď.“

Tyler mu podal konzervu, ale Tand zavrtěl hlavou.

„To nemůžu přijmout, pane. Seržant Bud vám kázeňský řád

vysvětlí lépe než já.“

Tyler jen pokrčil rameny a začal se Buda vyptávat na podmínky

života v táboře. Wess ze strachu, aby se dozorce příliš nerozpovídal,

dal radši rozkaz k další cestě.

Šli teď planinou rozpálenou sálajícím sluncem. Konečně se před

nimi objevily nějaké křoviny a velitel k nim zabočil. Chvíli si teď

odpočinou ve stínu.

Ivanov, který sledoval postup kolony, si všiml, že odsouzený

zůstává stále vzadu a že kulhá.

Když k němu Ed došel, zeptal se ho ostře: „Co se tak vlečete?“

„V noci, v té tmě, jsem si zvrtl kotník, takže vám skoro

nestačím.“

„Váš problém. Budete mít kratší čas na odpočinek. Nemyslete si,

že velitel bude kvůli vám ztrácet čas,“ napomenul ho poručík.

Dál se už o Tanda nestaral a vrátil se do čela kolony. Když

konečně došli ke keřům, velitel nařídil přestávku. Ed byl od nich

vzdálený ještě dobrých sto metrů. Muži se s chutí svalili na zem.

A v té chvíli propuklo drama. Vzduch všude kolem jako by se

rozechvěl a na výpravu se snesl roj kudlanek. První zareagoval

Ivanov. Termometem jedno zvíře zasáhl. Ozval se děsivý jek a

Ivanov se obrátil. Jeden z dozorců se už vznášel ve vzduchu. Ivanov

automaticky vystřelil, muž a netvor ve vteřině vzplanuli a vzápětí

těžce dopadli na zem.

Dozorci stříleli na všechny strany. Většinou sice cíl nezasáhli, ale

aspoň udržovali kudlanky v uctivé vzdálenosti. Všichni si však

uvědomovali, že takhle dlouho nevydrží. Jedné šikovnější kudlance

34

se podařilo prorazit palebnou přehradu, popadla velitele a vznesla se

s ním do vzduchu.

Ivanov si netroufal vystřelit, stále měl před očima obraz dozorce,

kterého zasáhl.

Tyler byl tak ohromený, že ani nesáhl po zbrani. Vtom pocítil

prudkou bolest v rameni a cosi ho táhlo nahoru. Než si stačil

uvědomit, že ho ulovila kudlanka, ozval se výstřel. Dopadl na zem a

netvor na něj.

Výstřely nyní následovaly rychle za sebou a pokaždé padla jedna

kudlanka. Brzy zbyly jen dvě a ty se daly na kvapný ústup.

Ti, kdo přežili, se chvěli po celém těle a nebyli ani schopni vstát.

Jeden dozorce dokonce omdlel. Ivanov se vzpamatoval první. Spatřil

Tanda, jak klidně přistupuje ke kudlankám a odřezává trofeje.

Ed skončil u té, která zavalila nešťastného Tylera. Nejdřív odřízl

trn, potom zvíře kopnutím odvalil a pomohl vládnímu zmocněnci na

nohy.

Tyler se už poněkud vzpamatoval a s odporem se zahleděl na

roztříštěnou hlavu.

„Pěkná rána,“ řekl uznale, „zasáhl jste ji v letu.“

Mezitím k nim došel Ivanov a hned se obořil na Eda:

„Proč jste nezasáhl dřív?“

„Byl jsem příliš daleko, pane, a jen bych plýtval municí,“ odvětil

suše Ed. „Zásobník je na deset nábojů a já dostal devět kusů.“

„Vyřídíme si to později,“ zavrčel poručík. „Teď musíme honem

pryč.“

Všichni souhlasili, a tak bez průtahů vyrazili na cestu.

Pochodovali několik hodin, ustavičně pronásledováni obavami, že se

útok kudlanek bude opakovat.

Ivanov je vedl. Předpokládal, že se blíží k táboru, ale ve

skutečnosti se od něj vzdalovali. Ed je klidně následoval. Bystřejší

pozorovatel by si všiml, že se usmívá.

35

9

Kudlančí hnízdo

Když se setmělo, vyčerpaní muži se zastavili. Usadili se pod

vzrostlým stromem a rozdělali oheň. Ed se jako obyčejně natáhl

stranou. Mezi Tylerem a Ivanovem došlo k ostré výměně názorů.

„Musím do tábora podat informaci o tom, co se stalo,“ prohlásil

Ivanov. „Ráno nás vyzvedne helimob.“

Tyler však zavrtěl hlavou.

„Navzdory té odpolední tragédii musíme pokračovat. Vymohl

jsem si na veliteli Kingovi, že loď zůstane na Edenii pět dní. Déle

však čekat nemůže. Do té doby musím shromáždit dostatek

podkladů pro zprávu. Vláda ji očekává.“

Ivanovovi nezbývalo než kapitulovat. Vytáhl z kapsy vysílačku a

chvíli do ní hovořil.

„Někde musí být silná bouře,“ poznamenal pak, „protože spojení

je velice špatné. Ale hlášení jsem předal.“

Tyler mu cosi pošeptal do ucha a poručík nakonec přikývl.

„Tande, pojďte sem,“ nařídil vězni. Když se odsouzený přiblížil,

řekl mu: „Povoluji vám volně hovořit s panem Tylerem. Chce se vás

na něco zeptat.“

Zmocněnec naznačil Edovi, aby si sedl. Ivanov zatím poodešel k

Budovi a něco mu říkal.

„Blahopřeji vám k té chladnokrevnosti,“ začal Tyler. „Nebýt vás,

byl s námi konec.“

„Když chce odsouzený přežít,“ odvětil chladně Ed, „musí se

umět ovládat.“

Tylera jeho chladný tón neodradil a pokračoval: „Rád bych vám

poděkoval. Bez vašeho zásahu by mě kudlanka sežrala stejně jako

velitele.“

Tand pokrčil lhostejně rameny a tiše řekl: „Kudlanky nejsou

masožravci a velitel není mrtvý, tedy zatím ještě ne.“

Tyler a Ivanov sebou trhli překvapením.

„Co to povídáte?“ ozval se poručík.

Ed se kousl do rtů jako někdo, kdo mluvil příliš, a potom

36

odpověděl: „Jsou to býložravci.“

„Vy si z nás děláte legraci!“ zařval poručík. „Hned jak se

vrátíme, tak vás zavřu do díry a živej z ní už nevyjdete!“

„Mlčte už, poručíku!“ okřikl ho Tyler. „Nechte ho mluvit. Ví

toho o kudlankách určitě víc než my všichni dohromady. A

nezapomeňte, že bez něho byste byl už dávno mrtvý!“

Seržant Bud mlčky přikyvoval a Ivanov vztekle zmlkl.

Tyler nahlédl do notýsku a pokračoval:

„Před několika lety jsme měli v muzeu kudlanku, jedinou, kterou

se podařilo ulovit živou. Ale navzdory veškerému úsilí za pár týdnů

chcípla. A to jsme jí dávali všechno možné. I ty podivné zdejší

antilopy. Tehdy mě taky napadlo, jestli není náhodou býložravá, ale

rostlinnou stravu rovněž odmítala.“

„Nedali jste jí to, co potřebovala,“ odpověděl Ed. „Podívejte se

na tenhle strom.“

„Připomíná pozemský jírovec, ale je mnohem vyšší a má

dužnatější listy,“ konstatoval Tyler.

„Přesně tak. Když list utrhnete, vytéká z něj bělavá lepkavá míza

a tou se kudlanky živí. Ty silné pařáty jim vlastně slouží jen k tomu,

aby si mohly natrhat listí.“

„To je směšné,“ ozval se poručík. „Když se živí stromy, tak proč

útočí na lidi?“

Odsouzený se pousmál. „To vám momentálně nemůžu vysvětlit,

pane.“

Tyler si dělal poznámky.

„Máte naprostou pravdu! Jen se divím, že jsem na to nepřišel

sám. I z pitvy vyplynulo, že se musí jednat o býložravce.“

„A proč si myslíš, že velitel je pořád ještě naživu?“ zeptal se

nesměle Bud.

„Kudlanky své oběti hned nezabíjejí, pouze je paralyzují a

odnášejí do jakýchsi obrovských hnízd.“

„A dokázal bys to hnízdo najít?“

Tand se zamyslel. „Viděl jsem, kterým směrem ta kudlanka

odlétala. Myslím, že ano.“

„V tom případě hned vyrazíme,“ navrhl Bud.

Odsouzený však zavrtěl hlavou.

37

„To hnízdo je odtud dost daleko a ve tmě netrefím. Musíme

počkat do rána.“

„Můžete mi vysvětlit, proč lovci kudlanky nikdy nenajdou a musí

čekat, až zaútočí?“ zajímal se Tyler.

„Lovci je prostě nevidí. Žijí v korunách stromů a na lidi nebo na

zvířata útočí pouze z jistého důvodu.“

„A sice?“

Ed zavrtěl hlavou a neodpověděl.

„Takže možná máme jednu přímo nad sebou?“ zeptal se Bud.

Ed se zahleděl do koruny a po chvíli klidně odpověděl:

„Je to dost možný.“

Muži vyskočili a rozutekli se na všechny strany. O kus dál se

zastavili a odjistili si zbraně. Mlčky hleděli do tmy hrozivého lesa.

Pouze Ed klidně seděl dál. Ivanov se po chvíli k němu vrátil.

„Jste lhář a tenhle fór si ošklivě odnesete,“ řekl vztekle.

Odsouzený si vzdychl a vstal.

„Mohl byste posvítit nahoru baterkou, pane Tylere?“

Zmocněnec vytáhl svítilnu a posvítil do koruny stromu.

„Tak vidíte, že tam nic…,“ začal Ivanov.

Přerušil ho výstřel, po němž následoval praskot větví. Poručíkovi

k nohám dopadla kudlanka a pařátem mu škrtla o obličej. Ivanov

vyjekl.

Ed Tand se sehnul pro trn.

„Ale… tahle není zelená,“ vykoktal Tyler.

„Mají schopnost mimikry,“ vysvětlil mu lakonicky Ed. „Když

odpočívají, přichytí se kmene a přizpůsobí se jeho hnědé barvě.

Proto je tak těžké je objevit.“

„To je úžasné,“ vydechl Tyler a prohlížel si nehybné tělo.

Tand odešel stranou a natáhl se do trávy. Bud se k němu přiblížil

a ukázal na jiný strom, pod který se teď dozorci sesedli.

„A na tamtom není žádná?“

„Ne, ten je něco jako eukalyptus. Tam vám nic nehrozí.“

Seržanta jeho odpověď uklidnila a vrátil se k ostatním.

O něco později přišel k Tandovi Tyler.

„Všiml jsem si, že ještě nespíte,“ řekl, „a rád bych si s vámi

popovídal.“

38

Ed se posadil a trpělivě čekal na otázky.

„Jak to, že jste zachoval takový klid, když jste věděl, že je nad

námi kudlanka?“

„V noci nikdy neútočí.“

„A co za svítání?“

„Budím se ještě před svítáním.“

„Vy snad, ale co ostatní?“

Odsouzený na to nic neřekl, ale z jeho tváře se dalo vyčíst, že mu

po ostatních nic není.

„Dlouho jsem hovořil se seržantem Budem,“ pokračoval vládní

zmocněnec, „a přiznám se vám, že váš případ mě poněkud mate.

Proč tady vlastně jste?“

„Obvinili mě z pašování phimu a počítač mě odsoudil.“

„A přitom jste nevinný!“ pravil Tyler.

„Copak se počítač mýlí?“ namítl hořce Ed.

„Jen zřídka, ale někdy ano. Velitel vás rovněž potrestal. Zač

vlastně?“

„Za vraždu kamaráda.“

„Vážně jste ho zabil?“

„Ano,“ odpověděl mrazivě Tand.

Tyler zřejmě čekal jinou odpověď a raději rychle změnil téma.

„Ještě vás bolí kotník?“

„Už ne.“

„Když se tak vyznáte v životě kudlanek, pak jste jisté tušil, že

jsou v tom křoví, ke kterému velitel zamířil, ne?“

„Možná.“

„Proč jste nás nevaroval?“

„Nikdo se mě neptal na názor a odsouzený nesmí dozorce oslovit.

Velitel čekal jen na to, aby mě poslal do díry.“

„Ale tady šlo o životy lidí! To musí jít všechny řády stranou!“

„Já ty řády nevymyslel,“ odsekl Ed.

„Ale i dozorci jsou lidi,“ pokračoval Tyler. „Klidně jste je vydal

strašlivé smrti.“

„Sem mě poslali taky lidi a bylo jim to jedno. Víte vy, jak dlouho

přežije vězeň na Edenii?“

„Dozvěděl jsem se to teprve včera a postarám se, aby se to tady

39

změnilo. Ale než odletím, byl bych rád, kdybyste mě považoval za

přítele.“

„To slovo nikdy nevyslovujte,“ řekl tvrdě Ed a v očích se mu

zablýsklo.

Tylera jeho prudká reakce překvapila a zmlkl. Ale za několik

minut tiše poznamenal: „Zřejmě hodně trpíte…“

„Nikdo mě neslyšel, že bych si kdy stěžoval,“ řekl hořce Ed.

„Ještě jednu otázku. Proč vlastně ty kudlanky útočí na lidi?“

Ed dlouho neodpovídal.

„Dneska vám to neřeknu. Možná později, nenaléhejte prosím.“

* * *

Za svítání se vydali na cestu. Ed Tand šel v čele. Pochodovali

celé dopoledne a Ed se vyhýbal stromům, na kterých by se mohly

skrývat kudlanky. V poledne dal Ivanov příkaz k odpočinku. Ed jako

obyčejně zůstal stát.

„Proč si nesednete,“ pobízel ho Tyler. „Poručík mi dovolil, abych

vám přinesl něco k jídlu.“

Tand odmítl. „Znám Ivanova a určitě je to nějaká past. A

kdybych si sedl, jen zbytečně riskuji. Podívejte se na ně,“ kývl

hlavou směrem k dozorcům. „Kdyby nějaká kudlanka zaútočila, ani

by nestačili sáhnout po zbrani. Na Edenii musíte být ve střehu od

rána do večera.“

Brzy opět pokračovali v úmorném pochodu. Únava byla patrná

už i na Ivanovovi. Pouze Tand se zdál nezdolný. Když se mu o tom

Tyler zmínil, Tand jen ironicky odpověděl:

„Trénoval jsem šest let.“

Ke čtvrté odpolední se Tand náhle zastavil.

„Co se děje?“ zeptal se Ivanov. Byl dlouhým pochodem celý

udýchaný.

„Nevím, jestli bychom měli pokračovat dál, pane.“

„Zabloudil jste?“

„Do hodiny budete u velitele, ale máme před sebou velice

nebezpečnou oblast.“

„Pokračujte,“ rozkázal poručík, aby odsouzený nemluvil dál a

40

dozorci ho neslyšeli.

„Je to rozkaz, pane?“

„Ovšem. A když ho nesplníte, tak vám přísahám, že v té díře

shnijete!“

Ed Tand tedy vykročil. Stromy řídly a zanedlouho vyšli na volné

prostranství. Přešli terénní vlnu a potom se zastavili. Před sebou

spatřili stovky koster.

„Co to má být?“ zděsil se Tyler.

„Takhle naši hodní občané zrušili trest smrti,“ poznamenal Ed.

Postoupil o pár kroků a ostatní ho následovali.

„Tamhle je velitel,“ řekl nevzrušeně jako nezúčastněný průvodce.

Před nimi ležel nehybný Wess. Oči měl otevřené a v nich

neskutečnou bolest. Měl rozervanou kombinézu a tělo poseté

boulemi. Dozorci si netroufli jít blíž.

„Vysvětlete nám, co se s ním stalo,“ požádal Tyler a vzal Eda

důvěrně za loket.

Ed se mu jemně vymanil, potřeboval volnost pohybu pro případ

útoku.

„Na člověka útočí pouze samička, která se chystá klást vajíčka,“

řekl. „Jakmile ho uloví, paralyzuje ho a vstříkne do něj vajíčka, která

se mohou vyvíjet pouze v živém organismu. V každé bouli na jeho

těle je jedna kudlančí larva. Během dvaceti čtyř až třiceti šesti hodin

se vylíhne mladá kudlanka. Ta ještě neumí létat. Několik dní zůstává

u těla, z nějž se vylíhla, sežere je, potom vzlétne na strom, který se

od té chvíle stane jejím obydlím i potravou.“ Ed se odmlčel.

„Líhnutí larev jsem jednou viděl. Je to zvláštní podívaná.“

„Taková hrůza snad ani není možná,“ vydechl Ivanov.

„Musíme ten cyklus nějak přerušit,“ řekl Tyler. „Vezměte pušku

a zničte velitelovo tělo.“

Ed na něj překvapeně pohlédl a na rtech se mu objevil úsměv.

„To nepřipadá v úvahu, pane. Dostal jsem šest měsíců trestu, jaký

si nedokážete ani představit, protože jsem ve stejné situaci zabil

jednoho kamaráda. Umíte si představit, co by mě čekalo, kdybych

zabil velitele?“

Tyler na něj vytřeštil oči a setřel si pot z čela.

„Takže to je ta vražda, za kterou vás potrestali?“

41

„Přesně tak, pane. Když jsem se vrátil do tábora, domníval jsem

se, že bych měl podat veliteli důvěrnou zprávu. Prohlásil, že jsem

lhář a vrah. Patrně už změnil názor.“

„Podle vás je Wess při vědomí?“ zděsil se Ivanov.

„Je to dost pravděpodobné,“ odpověděl Ed. „Srdce mu tluče a

slabě dýchá. Kdyby byl mrtvý, neměl by tak tragický výraz v očích.“

„Ale když někoho požírají takhle zaživa, to musí být ukrutná

bolest,“ vydechl Tyler.

„To zjistím, až se mi to taky stane,“ poznamenal lhostejně Ed.

Poručík sáhl roztřesenou rukou po termometu. Celý bledý a s

divokým zábleskem v očích spálil Wessovo tělo a kostry kolem něj.

„Zlikvidujte to všecko!“ řval.

Dozorci jako šílení chrlili z termometu plameny, které zaplavily

hnízdo kudlanek, až se změnilo v odpornou změť škvířících se

uhlíků.

10

Návrat

Tand mlčky stál a díval se, jak plameny stravují velitelovo tělo.

„To byl první,“ zašeptal.

Ivanov se už poněkud uklidnil a s ošklivým úsměškem namířil na

něho termomet.

„Teď se radujete, jak krásně jste se pomstil,“ řekl. „Já vás

prokoukl. Včera jste schválně zůstal pozadu a zasáhl jste, až když to

Wess odnesl. Klidně byste si počkal, až nás dostanou všechny.

Zavinil jste smrt dvou mužů a vypijete si to tady, rovnou na místě!“

„A jak vysvětlíte mou smrt?“ otázal se klidně Ed.

„Řeknu, že vás dostala kudlanka, a všichni mi to dosvědčí.“

V té chvíli se mezi ně postavil Tyler.

„Chováte se jako hlupák, poručíku. Okamžitě tu zbraň schovejte.

Já v žádném případě nebudu spolupachatelem. Navíc jste si ve svém

zaslepení ani neuvědomil, že kdyby tento mladý muž chtěl, mohl vás

klidně zabít. Příležitostí měl víc než dost.“

42

Ivanov sebou trhl a poslechl.

„Dokázal by zlikvidovat všechny dozorce, než by vůbec stačili

pohnout prstem,“ pokračoval Tyler. „Na vašem místě bych to pustil

z hlavy. Velitel zahynul, ale dopustil se těžké chyby, že Zemi

neinformoval o tom, co se tady děje. Kdybychom to věděli, tak

bychom tenhle lágr už dávno zavřeli. Všechno nahlásím. Soudím, že

jsem tady skončil. Zavolejte helimob. Vracíme se do tábora.“

Ivanov poslušně vytáhl vysílačku.

„Co byste dělal, kdybych nezasáhl?“ zeptal se Tyler Tanda.

„Taková otázka už nemá smysl,“ vyhnul se vězeň odpovědi.

„Můžete ale mít dobrý pocit, že vám vaše gesto zachránilo život.“

„Co tím chcete říct?“

Tand jen bradou ukázal na poručíka. Ivanov nervózně mačkal

knoflíky na vysílačce.

„Nějak se nemůžu spojit s táborem,“ konstatoval. „Navíc se mi

úplně zbláznila buzola.“

Tyler se opět otočil k odsouzenému.

„Řekl bych, že i tohle nám dokážete vysvětlit.“

„V některých oblastech se vyskytují silné magnetické anomálie,“

odpověděl Ed. „Můžu vás dovést na místo, kde můžete navázat

spojení. Jinak se budete motat tak dlouho dokola, až vás dostanou

kudlanky. Myslím, že na sebe nedají dlouho čekat. V těchto

končinách jich bývá až příliš. Takže má smrt by jen předcházela

vaší.“

Tyler jen zavrtěl hlavou.

„Už bude noc a chlapi jsou utahaní,“ podotkl Ivanov. „Měli

bychom se tady utábořit a vyrazit ráno.“

Odsouzený poprvé porušil řády a promluvil, aniž byl tázán.

„To nejde, pane. Musíme jít přes noc. Ráno tady bude tolik

kudlanek, že se už odtud nedostaneme. Proto mi tolik záleželo na

tom, abychom sem přišli k večeru. Uvědomte si, že jste zničili

hnízdo. Samičky budou zuřit.“

Ivanov chtěl být z principu proti, ale Bud a ostatní dozorci se

postavili na Tandovu stranu.

„Jdeme s tebou, mládenče. Čím dřív odtud vypadnem, tím líp.“

Poručík sice zuřil, ale nezbývalo mu než podřídit se většině.

43

Šli dlouhé hodiny tmou.

„Jak se dokážete takhle v noci orientovat?“ divil se Tyler.

„Strávil jsem šest měsíců v naprosté tmě,“ odtušil vězeň.

Konečně jim Ed povolil odpočinek. Muži klesli k zemi a

okamžitě upadli v neklidný spánek.

Tand vstal ještě před úsvitem a vzbudil ostatní.

„Vysílačka by už měla fungovat,“ řekl Tylerovi, protože s

Ivanovem nechtěl mluvit. „Ale dlouho se tady zdržovat nemůžeme.

Ať helimob letí na jih k řece a potom pomalu proti proudu. Ozveme

se mu.“

Tyler předal instrukce poručíkovi, který byl ještě příliš unavený

na to, než aby nějak diskutoval.

Chvatně se najedli a pokračovali v cestě. Za dvě hodiny dorazili k

řece.

Ivanov hned kontaktoval helimob, který hlídkoval nad řekou.

Stroj přistál.

„Koukejte, ať už jste vevnitř,“ nařídil poručík utahaným

dozorcům a obrátil se k Tandovi: „Vás samozřejmě nebereme. Řády

znáte a delší pochod vám jedině prospěje.“

„Přece ho nemůžete takhle opustit! Bez zásob a tak daleko od

tábora!“ protestoval Tyler.

„Ani vládní zmocněnec nemůže zasahovat do řádů,“ trval na

svém Ivanov. „Doufám, že toho hajzla už v životě neuvidím.“

Tyler to vzdal. Nastoupil si do helimobu a naposled se podíval na

odsouzeného, který už stál opět ve střehu.

Helimob se vznesl, opsal kruh a zamířil k táboru.

Ed si nadhodil batoh a rychle vykročil.

* * *

Druhý den dorazil na své pracoviště. Za čtyři roky stavba značně

pokročila. Měla zvláštní šroubovitý tvar a vysoká byla dobré dva

metry. Navzdory Rafovým pojistkám unikaly z vrcholu nafialovělé

výboje. Ed k ní přidal asi deset kamenů, které nasbíral cestou.

„Doufám, že první test vyjde,“ zabručel si.

Schválně odklonil trasu helimobu, aby neletěl nad touto oblastí.

44

Na zpáteční cestě ponechal vše osudu.

Vylezl na pahorek a brzy spatřil, co hledal. Helimob se zřítil

necelých pět set metrů od něj. Někteří však zřejmě přežili, protože

kolem vraku se pohybovaly nějaké postavy.

Klidným krokem zamířil k trosečníkům. První si ho všiml seržant

Bud a rozběhl se k němu. Na čele měl řeznou ránu, jinak nebyl

zraněný.

„Chlapče zlatá, tebe nám snad posílá samo nebe!“

Přiblížil se i Tyler, který byl na tom podstatně hůř. Levou ruku

měl zlomenou a v provizorních dlahách a mezi cáry kombinézy bylo

vidět potlučený trup.

„Copak se stalo?“ zeptal se Ed.

„Nevím. Helimob to najednou nabral přímo k zemi. Než stačil

pilot cokoli udělat, byli jsme dole. Toho to zabilo na místě a s ním

ještě dva dozorce. Ivanov zemřel dneska ráno,“ odpověděl Tyler.

„Doufali jsme, že nás bude hledat jiný helimob,“ pokračoval

Bud, „ale kde nic, tu nic. Pak jsme zjistili, že vysílačka je vyřízená.

Ani nevíme, kterým směrem je tábor.“

„Jak jste nás našel?“ zeptal se náhle Tyler.

„Vracel jsem se do tábora a najednou jsem spatřil vrak,“

odpověděl pohotově odsouzený.

„Je to ještě daleko?“

„Dobré dva dny a budeme muset jít v noci, protože některé

oblasti jsou dost nebezpečné.“

„Můžeme vyrazit rovnou?“ zeptal se Bud.

„Proč ne? Hlavně si nezapomeňte zbraně a proviant.“

Pět zbývajících účastníků té šílené výpravy se dalo na pochod.

Čekala je doslova křížová cesta. Šli, chvíli spali a pak šli dál jako

náměsíční, unavení a s bolavým tělem. Tand cestou zabil několik

kudlanek, ale oni si to už ani neuvědomovali.

Dozorce u brány vytřeštil oči, když k němu ten otrhaný a

zakrvácený hlouček dorazil.

Ed Tand, jako by se ho to netýkalo, před ním vyrovnal trny a

žádal munici a proviant.

Výprava se odebrala na ošetřovnu. Tyler strávil noc v

revitalizační lázni a v rukou robotů. Druhý den pak vratkým krokem

45

došel k lodi, kde už neklidně přešlapoval velitel King. Bud ho

doprovázel.

„Chtěl jsem ještě poděkovat Tandovi,“ řekl vládní zmocněnec.

„Já taky, pane,“ odpověděl Bud. „Hned jak jsem ráno vyšel z

ošetřovny, hledal jsem ho, ale na bráně mi řekli, že už odešel se

všemi zásobami. To znamená, že bude pryč několik dní.“

„Vyřiďte mu, že udělám vše pro to, aby mu prezident udělil

milost.“

11

Útěk

Uběhly další dva roky. Tand dokončil věž. Když odstranil poslední

pojistku, z vrcholu vyšlehla prudká záře.

Polekal se, že všechno vybuchlo, ale nebylo tomu tak. Z vrcholu

vycházely dlouhé fialové výboje, které rozechvívaly vzduch a

podivně praskaly. Působilo to velkolepě, ale Ed pochyboval o

výsledku. Na druhou stranu se kousek odtud zřítil helimob, i když

věž nebyla ještě hotová…

Od této chvíle se už od ní příliš nevzdaloval, lovil jen v

nejbližším okolí. Kudlanek bylo stále víc a byly stále agresivnější.

Do tábora se vracel pouze pro munici a proviant. Vždycky si trošku

popovídal s Budem. Tylerova zpráva zřejmě kdesi zapadla, protože

ze Země vozili více odsouzených než kdy jindy.

Nastoupil nový velitel tábora. Byl to možná hodný člověk, ale na

své úkoly nestačil. Začal zrušením samotky a tím také skončil. A

samotku zrušil jen z toho důvodu, že řada vězňů dávala přednost tmě

před nebezpečím lovu.

Z Unie docházely stále horší zprávy. Phim se šířil jako epidemie

a na následky jeho užívání rok co rok umíraly desítky milionů lidí.

Dokonce vypukla válka, jak se na Edenii dozvěděli s dvouměsíčním

zpožděním. V soustavě Polluxu se ukázaly cizí lodě a bez varování

zaútočily na jedinou obydlenou planetu. Jakýkoli odpor byl marný.

O vetřelcích nebylo nic známo. Pozemský generální štáb

46

připravil odvetnou akci a vyslal tu nejmohutnější flotilu v dějinách

Země.

Skončilo to naprostou katastrofou. Než flotila doletěla k planetě,

byla zdecimována a uniknout se podařilo jen několika lodím.

Všechny planety Unie se začaly připravovat na obranu a Země

sama se změnila v gigantický arzenál. Phim však veškeré přípravy

jen zpomaloval.

Spojení s Polárkou bylo stále obtížnější, protože zásobovací lodě

se musely vyhýbat Polluxu.

Zásoby tedy přicházely značně nepravidelně a v táboře snížili

příděly.

Eda to příliš nepostihlo. Dál zůstával poblíž věže a doufal. Když

mu začaly docházet zásoby, sebral všech dvacet trofejí, ještě jednou

se podíval na věž a vyrazil do tábora.

V táboře vládl zvláštní ruch. Předešlý den přistála loď s

proviantem a zemědělskými stroji.

„Velitel hodlá zúrodnit pár hektarů,“ vysvětloval mu Bud. „Už

vyřadil několik vězňů, kteří budou střežit speciálně tuto oblast.

Aspoň se budeme moct částečně zásobit z vlastních zdrojů.“

„To radši zůstanu svobodným lovcem,“ prohlásil Ed. „Dejte mi

zásoby a já padám.“

„Proč bys zbytečně riskoval život, mládenče? Hodil jsem o tobě

řeč s šéfem. Chce tě jmenovat velitelem ochranné jednotky. Uděláš

tak pěkný kus dobré práce.“

„Díky, seržante, ale v lese je mi mnohem líp. Však víte, že bych

se jen těžko podřizoval zdejší disciplíně.“

Radši vyrazil rovnou, obával se, že kdyby v táboře zůstal přes

noc, nemusel by už vůbec odejít.

* * *

Když dorazil k věži, už svítalo. Chtěl si trochu odpočinout. Už

dříve si všiml, že kudlanky zachovávají uctivý odstup od fialového

záření.

Na chvíli usnul, ale probudil ho jakýsi pískot. Protřel si oči a

údivem strnul. K zemi se rychle snášel jakýsi podivný stroj. Byl

47

docela malý a měl vejčitý tvar. Vůbec se nepodobal pozemským

lodím.

Pilot měl zřejmě potíže s řízením, protože stroj prováděl

nepochopitelné manévry. Že by Rafova past konečně zabrala?

Stroj opatrně dosedl na tři teleskopické nožky. To rozhodně

nebyl stroj Unie. Možná patří těm tajemným vetřelcům…

Ed došel k němu na padesát metrů, schoval se za balvany a čekal.

Po chvíli se otevřela dvířka a vysunul se kovový žebřík. Někdo po

něm slézal.

Byla to žena! Měla bílou košili bez rukávů, sahala jí vysoko nad

kolena. Pak ještě střevíčky. Jinak nic. Velice jí to slušelo a Eda na

chvíli napadlo, jestli to není nějaká pozemšťanka, která prostě

přiletěla nějakým novým strojem.

Neznámá však měla zvláštně namodralou pleť a krátké, stříbřitě

bílé vlasy.

Udělala pár kroků. Zčistajasna se ukázala kudlanka a zaútočila na

ni. Ed se zvedl a vypálil.

Neznámá se otočila spíš překvapeně než zděšeně a s úsměvem na

Eda pohlédla.

„Kdo jste a odkud jste?“ zeptal se.

Potřásla nechápavě hlavou. Byli od sebe jen pár kroků. Měla

krásné fialové oči, zářivé a hluboké jako tůně. Náhle ho přepadla

podivná ztuhlost.

Měl pocit, že mu do mozku vniká jakási cizí myšlenka. Ne,

nebylo to nepříjemné, spíš takové něžné osahávání. Chtěl nějak

reagovat, ale nešlo to. Údy mu vypověděly službu. Obličej před ním

byl rozmazaný a hlavou se mu míhaly obrazy: dětství, Akademie,

lágr, ale i běžný život, velitelský můstek Betelgeuze. Obrazy se

střídaly stále rychleji, až se slily v jeden. Čas jako by se zastavil.

Náhle se propadal do prázdna…

Když se probral, uvědomil si, že leží a že se neznámá nad ním s

úsměvem naklání.

„Nehýbejte se, za chvíli vám už bude líp.“ Nepohybovala ústy, a

přesto ji slyšel. Slova jako by se mu vtiskávala přímo do mozku.

„Jsem telepatka a netušila jsem, že vy ne,“ vysvětlovala. „Musela

jsem vám prozkoumat mysl, abych se seznámila s vaší civilizací.“

48

Sahal po zbrani, ale byl příliš zesláblý.

„Nebojte se. Vytvořila jsem ochranné pole, nic se vám tady

nestane.“

Ed zavřel oči. Po několika minutách se mu konečně podařilo se

posadit. „Odkud jste?“ hlesl.

„Mluvit nemusíte, stačí myšlenky,“ odpověděla. „Uvidíte, jak je

to snadné a rychlejší.“

Ed se tedy zeptal znovu, v duchu.

„Vidíte, jak si rychle zvykáte. Podle vašich pojmů pocházím z

planety, která obíhá kolem Denebu, který se nachází v Labuti. Šest

set světelných let Od vašeho Slunce.“

„Jak se vám podařilo zdolat takovou vzdálenost? My ještě

neprozkoumali ani bližší soustavy.“

„Používáme subprostoru stejně jako vy, ale máme rychlejší

lodě.“

„Cestovala jste sama?“

„Bohužel ano.“

„A proč jste se vydala na cestu?“

„To musím vyprávět od začátku. Náš národ je velice starý a

značně se liší od vašeho. Jsme zásadně mírumilovní a věnujeme se

základnímu vědeckému výzkumu. Například subprostor jsme znali už

dávno, ale nevyráběli jsme rakety.“

Ukázal na loď, chtěl ji přerušit otázkou.

„Věděli jsme, že jiné národy, nedala se přerušit, jsou agresivní a

kolonizují vesmír. A proto naši předkové vytvořili ochranné pole,

aby k nám žádná cizí loď nepronikla. A tak jsme žili v klidu a míru,

dokud se neobjevili Xulové.“

Ed dal najevo údiv nad neznámým jménem.

„Zaútočili i na vaši Unii,“ dodala neznámá.

„Odkud pocházejí?“

„Z jiné galaxie. Z mlhoviny v Andromedě. Jejich domovská

soustava se nachází na okraji této galaxie. Jsou humanoidní,

podobají se spíš vám než nám. Jediný rozdíl je v tom, že na jejich

buněčném dýchání se podílí měď, a ne železo jako u vás. Proto mají

nazelenalou pleť. Vybudovali si dokonalou vojenskou organizaci a

jsou velice expanzivní. Dobyli už řadu soustav ve vlastní galaxii, ale

49

naráželi na tvrdý odpor. A tak si řekli, že budou expandovat jiným

směrem. Objevili se na Kalu a na něm založili první základnu v naší

galaxii.“

Edovi mimoděk hlavou bleskla otázka a hned se mu na ni dostalo

odpovědi.

„Kal je moje planeta. Ochranné pole bylo proti nim neúčinné a

snadno nás obsadili. Naštěstí se většině našich podařilo uprchnout a

rozptýlili se po celé planetě. Náš metabolismus nám umožňuje

přizpůsobit se nejrůznějším klimatickým podmínkám. Xulové si na

naší planetě založili základnu a zotročili naše druhy, které se jim

podařilo pochytat. Dost je zklamalo, že u nás nenašli rozvinutý

průmysl, který by mohli využít. Z Kalu začali připravovat invazi do

vaší soustavy.“

Ed se už vzpamatoval a vstal. Jak se vlastně jmenujete?

„Je těžké mé jméno přeložit, zní přibližně jako Crrill.“

„Kde jste vzala loď, když jste nikdy lodě nestavěli?“

„Xulská invaze nás naprosto vyvedla z míry a nemysleli jsme na

nic jiného než na útěk. Pak jsme zjistili, že vetřelci okupují jen

malou část planety, a část našich začala žít jako dřív. Pouze úzký

kroužek, ke kterému patřím i já, uvažoval o boji. Bohužel nemáme

zbraně.“

„Když dokážete číst myšlenky, stačilo by okopírovat xulské

zbraně.“

„To není zas tak jednoduché, protože i oni jsou telepati a

dokážou zbudovat mentální hradbu. Náhodou jsme se zmocnili této

malé lodě. Je to jen xulský výsadkový modul a neozbrojený. Napadlo

nás, že Xuly předběhneme a budeme ostatní národy varovat. A také

jsem doufala, že najdeme natolik technicky vyspělou civilizaci, která

nám pomůže.“

„V tom případě jste splnila svou misi. Stačí jen navázat kontakt s

naší vládou.“

„To ne! Netušila jsem, že Xulové pronikli až tak hluboko do

Galaxie.“

„Zatím dobyli jenom Pollux. Unie má desítky významných

planet.“

Crrill zavrtěla hlavou.

50

„Celá Unie je už prakticky v rukou Xulů. Až vás phim dostatečně

podlomí, přejdou do ofenzívy.“

Ed sebou trhl.

„Takže to oni sem vnesli tu drogu!“

„Ovšem. Phim má dvojí účinek. Jednak snižuje stavy populace a

dezorganizuje služby, jednak každý závislý podléhá mentálním

příkazům Xulů. Stává se z něj něco jako robot, který si ani

neuvědomuje, že poslouchá příkazy. Na nás phim naštěstí

nepůsobí.“

„A tento vliv má i na dálku?“

„Dokonce na značnou vzdálenost.“

„To pak vysvětluje naši nedávnou porážku! Xulové jistě znali

plány generálního štábu a při bitvě pak stačilo jen pár závislých…“

„Teď už chápete, proč nemůžu navázat kontakt s vaší vládou.

Xulové by se to hned dozvěděli a tvrdě by Kal potrestali.“

Ed se dlouze zamyslel. Situace mu připadala bezvýchodná.

„Proč jste vlastně přistála na Edenii?“

„Nechtěla jsem! Jakási silná elektromagnetická vlna mi narušila

přístroje a už jsem si myslela, že se zřítím.“

„Myslím, že za to můžu částečně já,“ řekl s úsměvem.

Crrill se ve zlomku vteřiny dozvěděla vše o podivné kamenné

věži a užasla.

„Ukažte mi ji, Ede.“

Chvíli se na ni dívala a potom zvolala: „Primitivní, ale geniální!

Netušila jsem, že na této planetě je tolik naria!“ Uvědomila si, že ji

Ed nechápe, a proto vysvětlila: „Tak říkáme této hornině. Obsahuje

vzácný kov, který byste zařadili mezi trans uranové prvky. Za jistých

podmínek není radioaktivní, ale vysílá velice silné

elektromagnetické vlnění. Dříve jsme narium hodně těžili, než jsme

se je naučili vyrábět uměle.“

Crrill se náhle zapotácela. Ed ji zachytil. Její pleť byla zvláštní,

suchá a zároveň velice pevná.

„Cesta vás jistě dost vyčerpala,“ řekl. „Měla byste si

odpočinout.“

„To ano. Dávejte si pozor na ty netvory, už nemám dost síly,

abych udržela silové pole.“

51

Ed Tand popadl pušku a rozhlédl se.

„Nechcete se najíst?“

„Nejíme. Absorbujeme jakoukoli energii. Ale musí jí být hodně.“

Ed byl bezradný.

„Nebojte se, váš přítel Raf se postaral o všechno,“ řekla a

ukázala na věžičku.

Vylezla na její vrchol a lehla si do fialových paprsků. Tam ležela

celé hodiny, až o ni Ed začínal mít strach.

„Nikdy jsem nevydala tolik energie najednou,“ řekla později.

„Tahle cesta a zvláště přistání mě značně vyčerpaly. Budu muset

odletět.“

Ed ani nepostřehl, že se zachvěl vzduch. Crrill ho však naštěstí

varovala. Prudce se otočil. Avšak kudlanka se na něj už vrhala a

neměl čas zamířit.

Vtom ho oslepil jakýsi záblesk a netvor se rozplynul.

„Co se to stalo?“ vyjekl.

„Musela jsem ho dezintegrovat. Když chceme, můžeme uvolňovat

i silné proudy energie.“

„V tom případě nepotřebujete zbraně.“

„Smutně zavrtěla hlavou. Naše síla je bohužel značně omezena

vzdáleností a má dosah asi jako vaše termomety.“

Crrill zamířila ke stroji, jehož vchod byl stále ještě otevřený. Ed

ani nestačil pomyslet, natož otevřít ústa, a už vnímal myšlenku:

„Cítím, že i vy byste rád odletěl, ale nevím, jestli mám právo vzít

vás s sebou. Cesta bude velice nebezpečná. Sama jsem jen o kousek

unikla xulským hlídkám. Na Kalu vás navíc čeká dost těžký život a

nevím, jestli se vám nebude stýskat po vašich.“

Ed všechny její námitky vyvrátil.

„Rozumím,“ odpověděla. „Nikdy by mě nenapadlo, že

pozemšťané mohou být tak krutí. Dokud jsme nepoznali Xuly,

nenávist a pomstu jsme neznali. Dneska je všechno jinak. Když jste

ochoten riskovat, tak leťte se mnou.“

Ed jí poděkoval a hnal se ke stroji.

„Nezapomeňte na zásoby!“ zastavila ho. „Na lodi nic nemám. A

hlavně zbourejte tu věž, jinak neodstartujeme.“

O dvě hodiny později se Ed usadil v kabině vedle mladé ženy.

52

Palubní deska se značně podobala deskám pozemských lodí.

Nezdálo se, že by Xulové byli technicky pokročilejší, zato však

cestovali mnohem dál subprostorem.

Crrill spustila motory a člun odstartoval. Ed na obrazovce s

pohnutím sledoval, jak se Edenie vzdaluje. Přistál na ní před osmi

lety a třemi měsíci. Zopakoval si svou přísahu.

12

Solnikovova závěť

Jakmile pominulo startovní přetížení, Crrill naprogramovala přechod

do subprostoru.

„Jaké zbraně mají Xulové?“

„Podobají se značně vašim, ale jsou zdokonalené. Ve vesmíru

používají samonaváděcí jaderné střely. Pozemní jednotky jsou

vyzbrojeny termomety a těžkými dezintegrátory.“

Ed se na okamžik zamyslel a myslí mu proběhla poslední Rafova

slova. Strhl ruku Crrill, která už chtěla stisknout tlačítko a dát povel

k přechodu.

„Co se stalo, Ede? Nedokážu číst ve vaší mysli. Myslíte na

nějakou zbraň, ale nevidíte ji.“

„Protože nevím, oč se jedná!“

Crrill mu vnikla do mozku a seznámila se se Solnikovovým

příběhem.

„Vy pozemšťané jste skutečně zvláštní…“

„Možná by stálo za to, kdybychom si Rafovy domněnky ověřili,“

rozvíjel Ed svůj nápad. „Kdybychom onu zbraň na tom asteroidu

našli, pak by vaše cesta byla úspěšná.“

Mladá žena se letmo podívala na palubní přístroje a řekla:

„Energie na to máme dost.“

Ed jí chtěl předat souřadnice, ale pak si uvědomil, že Crrill je už

zná. Zajímalo by ho, jaký je to život, když jeden přesně ví, co si

myslí druhý. Na Zemi si ho nedokázal představit.

„Pozor, Ede! Přechod!“

53

Přechod byl velice drsný a Ed ztratil vědomí. Xulové neměli o

nějakém pohodlí ani ponětí. Když se probral, Crrill se tvářila velice

znepokojeně.

„Je vám špatně? Nechcete, abych vás vysadila na první vhodné

planetě?“

„V žádném případě! Nedělejte si starosti. To je v pořádku.“

„Jste statečný! My už ani nevíme, co je to bolest. A řekla bych, že

se jí instinktivně stále obáváme. Asi proto nejsme dobyvatelé.“

Ed se zajímal o řízení člunu a rychle se seznámil s přístroji.

Zvonění jim hlásilo přechod do normálního vesmíru.

„Už?“ podivil se a podíval se na hodinky. „Pak se nedivím, že

Xulové dokážou překonat takové vzdálenosti mezi galaxiemi.“

Zároveň si uvědomil, že Xulové musí být zřejmě velice odolní

vůči přechodům.

„A tady je ten asteroid,“ ozvala se Crrill. „Ale pochybuji, že se

nám na něm podaří přistát. Jen se podívejte.“

Na obrazovce se ukázal balvan o průměru necelého kilometru,

šedý, bez jediného místa vhodného k přistání.

„Solnikov musel mít stejný problém,“ uvažoval Ed. „Musíme ho

obletět a hledat vhodné místo.“

Po deseti minutách objevili jednu relativně rovnou plochu. Ed se

chopil manuálního řízení a chystal se přistát. Vyžadovalo to značné

soustředění, protože vybrané místo bylo široké necelých padesát

metrů a kolem něj trčely skalní hroty. Když člun konečně dosedl, Ed

vydechl úlevou.

„A je to,“ pomyslel si. „Za pár minut uvidíte, jestli ta cesta měla

smysl.“

Nasadil si těžký skafandr, který našel v člunu, a překontroloval

zásobu vzduchu. Ještě štěstí že Xulové nedýchají kysličník uhličitý

nebo čpavek, napadlo ho. Potom pomohl do skafandru Crrill a

společně vešli do přechodové komory.

Ani po osmi letech strávených na Edenii neztratil reflexy

astronauta. Opatrně postupoval vpřed. Mladá žena udělala prudký

pohyb a vznesla se. Na poslední chvíli ji chytil za kotník.

„Dávejte pozor! Je tady tak malá gravitace, že stačí trochu

rychlejší pohyb a už letíte. Dolů byste se pak dostávala i hodiny.“

54

„Díky,“ vydechla.

Tand si všiml hladkého a lesklého úseku. Rozbušilo se mu srdce.

Skálu jako by něco roztavilo.

„Podívejte se, Crrill. Tady máte důkaz, že zde někdo přistál.

Tohle může udělat jedině atomový pohon.“

Pokoušel se vmyslet do uvažování Solnikova. Byl sám a neměl

příliš času. To znamená, že hledal úkryt co nejblíž místa přistání.

Asi dvacet metrů od nich byl shluk balvanů. Ed k němu rovnou

zamířil. Povrch byl pokrytý jemným šedých prachem, ale v něm

nenašel jedinou stopu. Zmocnila se ho beznaděj. Potřeboval by

týdny, aby prohledal tento asteroid, a to ani neví jistě, jestli na něm

Solnikov vůbec přistál…

Crrill mlčela, ale i ji problém očividně trápil.

Ed vrazil do jednoho kamene a ten se pohnul. To bylo zvláštní,

podíval se na něj pozorněji. Připadalo mu, že vidí stopy nedávné

činnosti. Zvedl balvan, který by na Zemi vážil nejméně tunu, a

odhodil jej. Pod ním našel dvě kovové schránky zalité v průhledné

umělé hmotě. Opatrně je vyjmul a s pomocí Crrill je přenesl do

člunu.

Shodili ze sebe skafandry a schránky otevřeli.

„Neměli bychom hned odletět?“ nadhodila znepokojeně Crrill.

„Můžete si to prohlédnout i v subprostoru.“

„Na tomhle asteroidu nás nikdo nenajde,“ uklidňoval ji. „Lepší

bude, když se podíváme rovnou, ať víme, na čem jsme.“

Z první schránky vytáhl dvoumetrovou kovovou trubku

naplněnou jakýmsi červeným sklem. Opatrně ji uložil zpět. V druhé

schránce byla krabička, několik tlustých kabelů a stará kožená

aktovka plná papírů.

Crrill je rychle prolistovala a Ed zatím studoval složité schéma

zapojení, kterému vůbec, ale vůbec nerozuměl. K němu byl připojen

lísteček se stěží čitelným rukopisem:

‚Zástupci Společnosti pro galaktický průzkum projevili zájem o

můj vynález. Chtějí jej odkoupit, aby se nemohl využít a oni mohli

dál prodávat své zbraně. Kontakty s armádou nepřinesly úspěch.

Zjevně i tam má Společnost lidi. Můj superlaser by ušetřil značné

finanční prostředky. Doufám jen, že ti hlupáci toho nebudou litovat.

55

Můj život je ohrožen, ukrývám svůj vynález zde. Až se vrátím na

Zemi, prozradím souřadnice tohoto asteroidu několika spolehlivým

přátelům.‘

Na to už Solnikov zřejmě neměl čas…

‚Mé tajemství bude možná navěky ztraceno. Pak se nedá nic

dělat. Jestliže někdo tento dopis najde, rád mu svůj vynález

přenechám a doufám, že uspěje tam, kde já selhal.

Solnikov‘

Crrill odložila papíry s matematickými symboly a pomyslela si:

„Velice jednoduché, a přesto důmyslné.“

„Nijak vás to nepřekvapuje,“ poznamenal Ed.

Šibalsky se usmála. „Princip tohoto přístroje známe už dávno,

ale nikdy nás nenapadlo ho takto použít.“ Hned postřehla Edovu

prosbu. „Ale ovšem, ráda vám ukážu, jak se to propojí.“

Ed se hned pustil do práce. Dvakrát musel vlézt do skafandru a

provést venkovní instalace na člunu. Potom za pomoci Crrill

propojil trubku s dálkovým radarem. Když skončil, zhroutil se

únavou v křesle.

„Jakmile si budete přát, můžeme odletět, Crrill. Musíme jen

doufat, že se Solnikov nemýlil.“

Loď se prudce vznesla k černé obloze.

„Pozor,“ varoval svou společnici, „tahle oblast je plná úskalí.

Nesmíme se srazit s nějakým nepatrným asteroidem.“

„Nebojte se, za třicet sekund jsme z toho venku.“

V tom okamžiku se na obrazovce ukázaly dva svítící body.

„Všimla si nás nějaká hlídka a pronásleduje nás,“ polekal se Ed.

Crrill se rychle podívala na údaje v počítači. „Než nás doženou,

stačíme přejít do subprostoru. Budou to patrně pozemšťané a

považují nás za Xuly. Ale kdyby nás přece jen dostihli, co pak?“

„Nikdy se nedám chytit živý,“ zabručel Ed. „Své plány bych

změnil, jedině kdyby bylo ohroženo vaše bezpečí.“

„Ani já se nevzdám. Xulové se nesmějí dozvědět, že někdo opustil

Kal. Ale šel byste i tak daleko, že byste tu zbraň použil i proti svým

krajanům?“

„Už nemám vlast, Crrill! Zbavilo mě jí jediné rozhodnutí

počítače!“

56

Přešli do subprostoru tak náhle, že Ed okamžitě ztratil vědomí.

13

Velká cesta

V subprostoru strávili skoro osm pozemských dní. První tři dny se

Ed necítil nejlépe. Ještě žádný pozemšťan nepodnikl tak dlouhou

cestu subprostorem, a tak nevěděl, zda to jeho organismus vydrží.

Nakonec si však zvykl a napadlo ho, že ti Xulové se nebudou od

nich zas tolik lišit.

Let probíhal automaticky, takže mohli odpočívat. Mladá žena

přijala na Edenii hodně energie a neměla potřebu spát, a tak se Eda

ustavičně vyptávala na život na Zemi a na tamní zvyky.

Edovi bylo trapné, že se občas neubrání spánku. Jednoho večera,

kdy se mu už vysloveně klížily oči, se zeptal: „To na Kalu nikdy

nespíte?“

Pobaveně na něj pohlédla. „Dokud máme dost energie, náš

organismus spánek nepotřebuje. Někdy však přesto usneme, třeba ze

zahálky nebo když potřebujeme, aby si mysl odpočinula po náročné

práci. Zapomněla jsem, že vy jste úplně jiní, a mrzí mě, že jsem vás

tak vyčerpala. Odpočiňte si.“

Sedmý den seděl v křesle pilota a Crrill zatím prováděla běžné

kontroly. Pozoroval ji a zasnil se. Crrill byla vlastně první žena,

kterou za osm let spatřil. Na Edenii mu nepřítomnost žen příliš

nevadila. Stačilo mu pomyslet na lásku a už měl před očima Line a

nenávist utlumila jakoukoli touhu. Jenže teď, když viděl to krásné a

pružné tělo, myšlenky mu ubíhaly kamsi jinam… Zarazil se,

uvědomil si, že Crrill musí velice dobře vědět, nač právě myslí.

„Nemusíte se červenat,“ zasmála se. „Ženy na Kalu potěší, když

cítí, že po nich někdo zatouží.“

„To takhle vnímáte veškeré myšlenky?“ zeptal se nešťastný Ed.

„Zpravidla ne, ale váš mentální proud byl tak silný, že jej nešlo

přehlédnout.“

Raději změnil téma. „Povídejte mi o Kalu.“

57

Prohlédla jeho manévr, ale přistoupila na něj. „Je to planeta

pozemského typu, čtvrtá planeta Denebu.“

„Je vás hodně?“

„Tak milion. Už delší dobu se snažíme udržovat stálý počet

obyvatelstva. Dožíváme se zhruba vašich dvou set let a neznáme

nemoci. Kdybychom nekontrolovali porodnost, byly by nás brzy

miliardy a život by byl nemožný. Museli bychom přejít na expanzivní

politiku, dobývat jiné planety a tím se nevyhnutelně dostat do střetu

s jinými národy Galaxie, což se neslučuje s naší životní filozofií.“

„Jak vypadá vaše vláda?“

„Jeho otázka ji zřejmě překvapila a pobavila. Nemáme vládu,

policii ani armádu. Každý občan je plně odpovědný za své činy a

žijeme v dokonalé duševní shodě. Když je třeba učinit nějaké

zásadní rozhodnutí, prohovoříme je a nasloucháme přitom radám

těch nejzkušenějších a nejmoudřejších z nás.“

„Existuje u vás manželství?“

„Nikoli v tom smyslu jako u vás na Zemi. Když se dva mají hodně

rádi, rozhodnou se žít jen spolu. Rodiče se hmotně starají o děti,

dokud nedospějí, což se stane za několik let. Nepotřebujeme školy

jako u vás, protože mozek dítěte je v ustavičném styku s ostatními.

Učí se jakousi psychickou osmózou.“ Hned také odpověděla na

Edovu otázku: „Ne, ještě nikoho nemám. Na Kalu mě považují tak

trochu za dobrodružku a fantastu. Hodně přátel můj plán

schvalovalo, ale nikdo nechtěl letět se mnou.“

„Pak jsou to zbabělci.“

„To bych neřekla. Po staletí jsme žili šťastně a bez problémů.

Byli jsme přesvědčeni, že nemůže být příjemnějšího způsobu života.

Ztratili jsme pud sebezáchovy. Proto jsme se nedokázali postavit

Xulům. Soudíte nás přísně, ale musel byste žít na Kalu, abyste

pochopil.“ Zamyslela se a pokračovala: „Uvědomte si, že náš

organismus je jiný. Nemusíme jíst, pít, spát, bojovat s horkem nebo

mrazem, dokonce neznáme ani vášně. Stačí nám, když se pravidelně

vystavíme záření. Nezajímají nás hmotné statky. Naše jediné rozkoše

jsou intelektuální a všichni jsme v ustavičném kontaktu.“

To už přesahovalo meze Edova chápání.

„Máte těžký průmysl?“

58

„Jen automatické elektrárny a několik podzemních továren. Než

přišli Xulové, dalo by se říct, že Kal byl jediná kvetoucí zahrada.“

„Ale musíte mít přece nějaké doly, které vám dávají nezbytné

suroviny.“

„Ne. Naše elektrárny se zásobují samy, automaticky těží z hlubin

planety a všechny ostatní suroviny se vyrábějí synteticky z dodané

energie. Předměty běžné potřeby si vyrábíme sami vlastní energií.“

Uvědomila si, že se Ed pomalu ztrácí. „Představte si, že bych

třeba chtěla zlatý prstýnek, jaký nosí pozemšťanky. Dívejte se!“

Soustředila se a v kabině se rozzářil vzduch. Světlo bylo tak

prudké, že Ed musel zavřít oči. Když je opět otevřel, spatřil, jak se

před ním vznáší kovový kroužek. Chtěl po něm sáhnout.

„Pozor, ještě je žhavý!“ varovala ho.

„A dokážete vytvořit složitější předměty?“

„Ovšem, stačí, když víme, z čeho se skládají, a známe jejich

podobu. V téhle kabině to však nejde, vznikl by přílišný žár. Navíc

výdej energie je úměrný velikosti a složitosti předmětu a v tomhle

člunu se nemůžu patřičně ‚nabít‘. Potřebuji záření své planety.“

To vše na Eda nesmírně zapůsobilo. Do té chvíle považoval Crrill

jenom za mladou ženu pozemského typu s namodralou pletí. Teprve

teď si uvědomil, jaký je mezi nimi obrovský rozdíl.

„Odpočiňte si,“ doporučila mu. „Za pár hodin vstoupíme do

normálního vesmíru a přechod vám dá zabrat.“

Nevarovala ho zbytečně. Přechod byl nečekaně drsný. Ed

zasténal a omdlel.

Když opět otevřel oči, na obrazovce oslnivě zářilo jakési slunce.

Nevynořili jsme se moc blízko? znepokojil se.

„Ne, Ede. Deneb je prosté mnohem větší než Slunce. Za necelou

hodinu přistaneme na Kalu. Pokud nás ovšem nedostanou Xulové.“

Ed pro jistotu zapnul všechny detektory, ale obloha byla prázdná.

Za jedenáct minut měli přistát. Už jasně viděl Kal. Dvě třetiny

planety pokrýval oceán.

„Máme dva hlavní světadíly,“ vysvětlovala Crrill. „Jeden na

severní polokouli a druhý na jižní. K nim patří řada ostrovů, Xulové

si zřídili základnu na jihu. To znamená, že my přistaneme na

severu.“

59

Zazněl poplach. Detektory zjistily tři lodě. Telekomunikátor se

rozechvěl. Crrill stiskla tlačítko a obrazovka se rozsvítila. Objevil se

na ní Xul v přilbě sahající až na zátylek a cosi nesrozumitelného

vyštěkl. Obličej měl trojúhelníkovitý s jasně humanoidními rysy,

pleť nazelenalou a velice žluté oči.

Xul opakoval svůj výkřik.

„Co říká?“ zeptal se Ed.

„Tady je velitel Tux. Okamžitě udejte svůj původ a kód mise,“

tlumočila Crril a bylo vidět, že má strach.

Ed ihned zareagoval. Ujistil se, že je zapnut jenom příjem. To

znamená, že je nepřítel ještě neidentifikoval.

„Nezbývá nám než se vzdát,“ zasténala Crrill. „Proti třem lodím

nemáme šanci.“

Ed na to nic neřekl a chopil se ručního řízení. Upravil kurz a

stiskl kontakt superlaseru. Na chvíli se zděsil, že se nic nestane. Ale

vzápětí se xulský stroj proměnil v oblak plynu.

Ed okamžitě namířil na další loď, kterou záhy stihl stejný osud.

Nestačil se však ani radovat, protože Crrill vykřikla: „Pozor, ten

poslední na nás poslal dvě střely!“

Ed rychle provedl několik manévrů, až člun zaúpěl, a zneškodnil

jednu střelu po druhé. Potom se vrátil na původní kurz a zlikvidoval

i poslední xulskou loď.

Crrill jen zděšeně hleděla na náhle prázdnou obrazovku.

„Zapněte vysílač,“ vyzval ji Ed. „Ale jenom zvuk a trhaně xulsky

řekněte, co vám řeknu.“

Mladá žena automaticky poslechla.

„Tady velitel Tux… zničili jsme neidentifikovatelný objekt… jsme

poškozeni… snažím se přistát…“

Ed vypnul spojení.

„A teď doufám, vysvětloval, že až Xulové uvidí na obrazovkách

přistávající člun, budou si myslet, že je to Tux.“

Dál řídil člun ručně a mířil k severní polokouli. Brzy se dostal

nad oceán.

„Pomaleji, jinak se zřítíme!“ varovala ho Crrill.

„To právě chci, aby si mysleli.“

Na poslední chvíli pak změnil směr, nabral výšku a udělalo se mu

60

černo před očima.

14

Kal

Když se probral, člun řídila Crrill. Vznášel se asi deset metrů nad

obrovskými vlnami s bílou čepičkou pěny.

Pokusila se o úsměv. „Nechápu, že jsme pořád ještě naživu.

Tohle bych nikdy nedokázala.“

Ed si otřel pot z obličeje.

„Ukažte mi kurz. Gratulovat si můžeme, až se skryjeme na pevné

zemi.“

Crrill ho naváděla a brzy už letěli nad pobřežím s červenými

skalami a písečnými zátokami.

„Dříve jsme se sem rádi chodili koupat,“ prohodila.

Potom zamířili do vnitrozemí. Pod nimi se střídaly lesy s

rozkvetlými prériemi.

„Už tam brzy budeme.“

Eda překvapilo, že nikde nevidí žádné město.

„Nestavěli jsme města jako u vás na Zemi,“ vysvětlovala. „Radši

žijeme každý ve svém domě. Občas se někteří dají dohromady, ale

taková obec nečítá nikdy víc než deset domů. Proč se tlačit a

obtěžovat jeden druhého, když můžeme být v duševním kontaktu s

kýmkoli a na jakoukoli vzdálenost? Vznikla už velká přátelství mezi

Kalany, kteří se vlastně nikdy neviděli.“

„Kam to letíme?“ zneklidněl najednou Ed.

„Do mého bydliště. Kolem jsou soustředěni hlavní přívrženci

odboje.“

„Vědí o vašich plánech kromě vašich přátel i jiní Kalané?“

„Ovšem! Nemáme před sebou tajnosti. Jedni s námi nesouhlasí,

jiné to zase nezajímá, ale příliš uznávají osobní svobodu, než aby

nám v něčem bránili. Jedině kdyby naše akce ohrožovala samotnou

existenci Kalu, pak bychom museli mít všeobecný souhlas.“

Ukázala na malý bod na obzoru. „To je můj dům, můžete se

61

připravit k přistání.“

„Moment,“ nesouhlasil Ed. „Přece nezaparkujeme kosmickou

loď u vašich dveří jako nějaké obyčejné vozidlo. Všimne si jí první

xulská hlídka. Musíme ji pečlivě zamaskovat, je to naše jediná

zbraň. Nemáte tady nějaké jeskyně nebo podzemní prostory? Silná

vrstva horniny by člun ukryla před běžnými detektory.“

Na okamžik se zamyslela.

„Máte pravdu. Hloupě jsem si myslela, že jakmile se dostaneme

na Kal, je po starostech. Stočte to na sever. Asi sto kilometrů odtud

jsou hory. Chodívali jsme tam na výlety.“

Ed změnil kurz a zanedlouho spatřil údolí v horách se

zasněženými vrcholy.

„Pusťte mě k tomu,“ požádala ho. „Tady se musíte vyznat, jinak

narazíte do skal.“

Přenechal jí řízení a sledoval krajinu. Crrill snížila rychlost a

vletěla do úzké soutěsky, jíž protékal bouřlivý potok. Xulský stroj se

dal ovládat jako helimob na rozdíl od pozemských člunů, které po

vstupu do atmosféry musely co nejdřív přistát na astroportu.

Stěny soutěsky se nebezpečně přibližovaly. Náhle jako by se

dostali do slepé uličky. Crrill si z toho však nic nedělala a opatrně

pokračovala v letu. Vtom se před nimi ukázal černý otvor. Crril

rozsvítila reflektory a člun vletěl dovnitř.

Jeskyně byla mnohem větší, než se podle vchodu zdálo. Člun

lehce dosedl na zem a Ed si vydechl úlevou.

„Tady nás nikdo nenajde. Nad námi je přes tisíc metrů skály a

ledu. A teď pojďte, ať se konečně seznámíte s Kalem,“ usmála se na

něj Crrill.

V jeskyni byla naprostá tma a Ed opatrně zamířil k východu.

„Domnívala jsem se, že lidé ve tmě nevidí.“

„Zpravidla ne, ale mně se dostalo velice speciálního výcviku,“

poznamenal hořce.

„To je ale hrůza! Kdo mohl přijít na něco tak zrůdného? Jsem

ráda, že jsem vás odtud odvezla.“ Crrill ho vzala něžně za ruku.

„Radši vás přece jen povedu. Jsou tady zrádné trhliny.“

Brzy se dostali k východu. Ed si nastavil termostat u kombinézy,

kterou si vzal v člunu místo své obnošené. S chutí se nadechl

62

svěžího horského vzduchu.

Zamířili ke skalnímu výběžku. Chvíli obdivoval divokou krásu

krajiny. Vrcholky byly pokryty ledovcem, zářícím ve svitu Denebu

tisíci barvami. Z hor stékaly bystřiny a bouřlivě se hnaly na dno

soutěsky.

„Jak se ale odtud dostaneme?“ zeptal se, když první okouzlení

pominulo.

Neodpověděla, oči měla zavřené. Teprve po několika minutách

řekla: „Navázala jsem kontakt s přáteli. Hned jsou tady. Podívejte,

tamta hora je vysoká devět tisíc metrů a je to nejvyšší hora na Kalu,

snažila se ho zatím zabavit. Než přišli Xulové, ráda jsem na ni lezla.

Je odtamtud nádherný rozhled. Ráda bych vás na ni někdy vzala.“

Přerušil ji přílet podivného stroje. Byla to plošina s průhlednou

kupolí a letěla naprosto tiše.

„Říkáme tomu trans,“ vysvětlovala Crrill. „Pohybuje se na

antigravitačním polštáři a neznečišťuje životní prostředí.“

„Tyhle stroje stavíte pouze koncentrací mysli?“

Její půvabné rty se usmály.

„Šlo by to, ale bylo by to pracné a zdlouhavé. Na věci běžné

potřeby máme plně automatizované podzemní továrny.“

Trans lehce dosedl na výběžek. Vystoupili z něj tři vysocí muži v

bílých kombinézách. I oni měli namodralou pleť a bělostné vlasy.

Zastavili se dva kroky před Crrill a přivřeli oči. Během několika

sekund jim předala veškeré informace.

Ed cítil, jak některé myšlenky navazují spojení s jeho mozkem.

Od Crrill byl na to už zvyklý, přesto ho však překvapilo, když

přijímal tři zprávy současně. Uvolnil se a vnímal pozdrav na

uvítanou a blahopřání ke kosmickému vítězství nad Xuly.

Potom si všichni nastoupili na plošinu a odstartovali. Ed si

zvědavě prohlížel řídící panel, ale kalská technika byla natolik

rozdílná, že stejně nic nepochopil.

Přistáli nedaleko elegantní přízemní stavby. Ani si ji nestačil

kloudně prohlédnut, protože ho hned zavedli do oválné místnosti,

jejímž jediným zařízením byly velké modré polštáře.

Tam je očekávala mladá žena, oblečená stejně jako Crrill do

tuniky bez rukávů. Měla nádherné tělo a nesmírně půvabný obličej.

63

Crrill mu ale stejně připadala mnohem krásnější.

Všichni se posadili na polštáře, které se k Edovu překvapení

přizpůsobily tělu. Sedělo se mu mnohem lépe než v tom nejlepším

pozemském křesle.

Rozběhla se konverzace a běžnému pozemšťanovi by připadala

šílená. Všichni seděli nehybně s přivřenýma očima a nebylo slyšet

jediný zvuk. Přesto každý vnímal současně myšlenky všech. Aby

šetřili Edův ještě necvičeny mozek, dohodli se, že Crrill mu bude

předávat hlavní myšlenky.

Dozvěděl se, že od Crrillina odletu se situace na Kalu prudce

zhoršila. Xulové základnu rozšířili a denně na ní startovalo a

přistávalo množství lodí. Zřejmě se připravují na poslední úder proti

Unii.

„Bohužel potřebují stále více pracovních sil,“ pokračovala Crrill,

„a zotročili už většinu obyvatel jižní polokoule. Navíc zjistili, že

jsme fyzicky velice odolní, že nám stačí pouze energie a že se

dokážeme adaptovat i na extrémní klimatické podmínky. Uvažují o

tom, že nás budou deportovat na jiné dobyté planety, kde jsou horší

životní podmínky. První transport se připravuje k odletu. Obáváme

se, že Xulové brzy obsadí i severní polokouli, aby měli dost otroků.“

Ed požádal Crrill, aby ho nechala chvíli odpočinout. Nestačí tak

rychle vstřebávat informace.

„Promiňte, v tom rozrušení jsem si neuvědomila, že vám je

předávám tak rychle.“

Ed pokýval hlavou. „Už můžete pokračovat. Musím si zvykat.

Takže moji spoluobčané si konečně uvědomili, jaké nebezpečí

Xulové představují, a jsou nyní ochotni aktivně bojovat. Jenže

nevědí, jak do toho, protože války jsme až dosud neznali. Zbraň,

kterou jste přivezl, jim dává značnou naději, ale neumějí s ní

zacházet. Myslíte si, že kdybychom ji namířili na základnu, že ji

zničíme?“

„To určitě ne! Zničili bychom jen část. Xulové by podnikli

protiútok a vyslali by do vesmíru bojové lodě. Zakrátko by nás

lokalizovali a jadernými střelami by zničili celou tuto oblast.“

Všichni se zatvářili zklamaně. Naivně si mysleli, že to půjde

náramně snadno. Ed je chápal, ale neměl chuť pouštět se do

64

dobrodružství, jež by mělo katastrofální důsledky pro celou planetu.

„Jste v psychickém kontaktu se zotročenými Kalany?“

„Samozřejmě,“ odvětila Crrill. „Xulové ještě nezjistili, že jsme

telepati.“

„A vaši druhové mohou číst v jejich myšlenkách?“

„Ano, ale dělají to jen velice opatrně, aby u Xulů nevzbudili

podezření.“

Ed se na chvíli zamyslel. Zatracená práce, pomyslel si. Jak jim

poradit, když ani nevědí nic o nepříteli?

„Pro začátek potřebujeme podrobný plán základny a informace o

jejich výzbroji. Potom byste měli co nejrychleji vyrobit další

superlasery. Neměl by to být problém, protože plány máte.“

Dva muži okamžitě vstali.

„Postarají se o nezbytné a za několik hodin budete mít

požadované informace,“ vysvětlila mu Crrill.

„Je tu ještě jeden problém,“ dodal Ed. „Zničením základny se

neosvobodíte. Xulové mají i jiné základny a na Kal by zaútočila

obrovská flotila. A když jim invaze nevyjde, pak klidně zničí Kal

jadernými údery.“

„Proč by dělali něco tak barbarského?“ podivila se Crrill.

Ed se smutně pousmál.

„Žádný velitel se nemůže pustit do rozsáhlé ofenzívy, pokud

nezničí vše, co by jej mohlo ohrožovat zezadu. Rozumíte mi dobře?

Než zaútočíme na základnu, musíme mít prostředky, jak odrazit

jakýkoli útok z kosmu. Pro vás by bylo ideální, kdyby to ochranné

pole, jaké si představovali vaši předkové, bylo taky skutečně

funkční.“

Crrill dlouho hovořila se třemi Kalany, kteří už byli na odchodu.

S Edem navázala kontakt ona druhá mladá žena, která zatím

nepromluvila.

„Dobrý den. Já jsem Tzil a vy se mi moc líbíte. Škoda, že se naše

organismy tak liší. Ale kdoví? Třeba bychom k nějaké té rozkoši

dospěli. Crrill to určitě ani nenapadlo, že?“

„Nech pozemšťana na pokoji,“ uťala ji Crrill. „Musí si

odpočinout.“

„S tebou?“ poznamenala Tzil. „A proto jsi taky nikdy…“

65

Crrill vyslala tak silné mentální impulzy, že Tzil umlčela.

Ed byl skutečně unavený. Bez odporu se nechal zavést do jakési

temné místnosti, kde okamžitě padl na lůžko. Než usnul, zachytil

Tzilino kraťoučké volání plné smyslných představ.

15

Přípravy

Crrill se něžně dotkla Edova ramena a lehce jím zatřásla. Pokaždé,

když ho viděla, cosi ji na něm vzrušovalo. Nechápala co. Na té jeho

narůžovělé pleti, tmavých vlasech a chlupaté tváři nebylo přece

zhola nic přitažlivého.

Ed otevřel oči a usmál se na ni.

„Vstávejte. Přátelé už čekají. Ukázala na velkou sklenici s

narůžovělou tekutinou. Vrátila jsem se v noci do lodi, ale bohužel

jste spotřeboval všechny zásoby. Tohle je vše, co jsem dokázala za

pár hodin syntetizovat. Asi vám to moc chutnat nebude, ale jsou v

tom všechny prvky, které potřebujete.“

Bylo to mdlé chuti, připadalo mu, že vnímá tak trochu jahody, ale

vypil celou sklenici. Potom vešli do téže místnosti jako předešlý

den. Tentokrát tam bylo už patnáct Kalanů. Někteří byli starší než

Crrill a její přátelé. Crrill ukázala na dva, kteří seděli v první řadě.

„To jsou naši nejlepší fyzici Oxp a Wef. Promýšleli jsme všechno

celou noc a nyní můžeme odpovědět na vaše otázky. Pak nám

řeknete, co dál.“

„Moment,“ bránil se Ed. „Nesmírně vděčím Crrill za to, že mě

vzala na palubu své lodi, a vám všem, že jste mi poskytli

pohostinství. Pokud zaútočíme na Xuly, chci se toho zúčastnit, ale

vaše povstání vést nemohu. Na Zemi jsem byl jenom obyčejný

poručík a včera jsem se poprvé zúčastnil opravdové bitvy. Nemám

žádné zkušenosti. Každý z vás musí být mnohem lepší než já.“

Oxp ho přerušil. Byl to zřejmě nestor všech vědců, bylo mu skoro

dvě stě let a všichni Kalané si ho velice vážili.

„Víme o vás všechno, Tande, i to, jak krutě a nespravedlivě vás

66

pozemšťané potrestali. Ale nepodceňujte se. Máte bojovnický pud, o

který jsme my už dávno přišli. Jedině vy nás můžete vést. Když se

nám podaří vyhnat Xuly z Kalu, dáme pak svou techniku k dispozici

Pozemské unii, aby se jich zbavila i ona.“ Uvědomil si, že to nejspíš

není dostatečný argument, a dodal: „Rovněž vám dáme vše, co

potřebujete, abyste mohl splnit tu strašnou přísahu, kterou jste si dal

na Edenii.“

Ed náhle zbledl. Už si myslel, že na této planetě by mohl na

všechno zapomenout. Teď stačila jen malá připomínka a opět se ho

zmocnila nenávist.

„Dobrá, ale vyhrazuji si právo odstoupit, když zjistím, že bych to

nezvládl.“

„Takže se dáme do práce!“ řekl potěšeně Oxp. „Připravili jsme

vám plastickou mapu xulské základny.“ Dal pokyn a asistent ji

rozvinul před Edem.

„Tady je astroport, tohle jsou hangáry. Vedle jsou dílny, tady

sklad náhradních dílů a muniční sklad.“

„A jak je ta základna vlastně chráněná?“ zeptal se Ed, než ho

Oxp stačil zavalit dalšími podrobnostmi.

„Po obvodě je osm opěrných bodů. Každý s baterií řízených střel

země-vzduch. Navíc má posádku o sto mužích s těžkými

dezintegrátory a termomety pro případ pozemního útoku. Opěrné

body jsou rozmístěny tak, že palebně pokryjí celou oblast možného

útoku. Tři lodě jsou ustavičně na nízké oběžné dráze. Jsou

podobného typu jako ty, které jste zničil.“

„Nevíte, jak na to Xulové reagovali?“

„Domnívají se, že nešlo o pozemský stroj, ale o jakousi cizí

průzkumnou loď. Ta lest vám vyšla. Jsou přesvědčeni, že ji Tux

zničil.“

Ed dlouho studoval plán.

„Víte, proč vaše ochranné pole nefungovalo?“

„Uvažoval jsem o tom už dávno,“ odpověděl Wef, „a myslím, že

jsem na to přišel. Radiační plášť kolem planety vám těžko

vysvětlím… Normálně měla každá loď explodovat, jakmile jím

pronikla. Jenže xulské motory mají jednu zvláštnost. Vytvářejí kolem

lodě radiační pole, jejich radiace interferovala s naší a vyrušila ji. S

67

pozemskými loděmi by se to například nestalo.“

„Lze s tím něco dělat?“

„Domnívám se, že ano. Generátor je naštěstí na naší polokouli a

můžeme ho přebudovat. Nebude mít už konstantní frekvenci. A pak

bude interference příliš krátká, než aby xulské lodě ochránila.“

„Jak dlouho vám ty úpravy potrvají?“

„Nanejvýš čtyři dny. Plány už máme a mohou na tom pracovat

tisíce.“

„Podívali jste se na ten laser?“

Wefa vystřídal Oxp.

„Je to důmyslné, ale dost primitivní zařízení. Při stejné velikosti

můžeme zvýšit sílu a dostřel, anebo naopak můžeme zbraň

miniaturizovat na velikost termometu.“

Ed se zamyslel a pozorně si prohlížel plán základny.

„Potřebujeme dvacet děl se zaměřovači, umístíme je na transy.“

„To by neměl být problém. Co dál?“

„Dál to chce několik tisíc laserů o velikosti termometu. Jste

schopni je vyrobit?“

„Samozřejmě! Všichni chceme vyhnat Xuly z Kalu. Zařízení,

která potřebujete, budou hotová do tří dnů.“

Eda to ohromilo. Ještě štěstí že tento národ je mírumilovný, jinak

by klidně dobyl celou Galaxii. Oxp jeho myšlenku přirozeně

zachytil a usmál se.

„Máš pravdu, pozemšťane. Naši předkové se klidně mohli stát

dobyvateli, ale byli tak moudří, že zůstali radši doma. K boji nás

mohou přimět jen mimořádné okolnosti. Jako je třeba tato.“

Kalané se rozloučili s tím, že se vrátí druhý den ve stejnou dobu a

podají hlášení o postupu prací.

Ed se vyčerpaně svalil na první polštář a třesoucí se rukou si otřel

zpocené čelo. Všechno mu připadalo naprosto neskutečné. Zbytek

dopoledne strávil studiem plánu xulské základny.

Tak se zabral do práce, že si ani nevšiml Crrill. Otázal se jí, co si

přeje.

„Vlastně nic. Pouze Oxp mi řekl, že mám dohlédnout, aby vám

nic nescházelo. Přejete si něco?“

„Přiznám se, že mám tak trošku hlad.“

68

„Zkusím vám vyrobit něco lepšího, než jste měl ráno,“ usmála se.

„Bohužel to bude chvilku trvat. Natáhněte se a odpočiňte si,

telepatické hovory vás značně vyčerpávají.“

Ed přivřel oči a nechal myšlenkám volný průběh. Vtom se ozvala

Tzil.

„I já přemýšlela,“ řekla. „Představte si, že ležím na vás.“

Pobavený Ed na hru přistoupil a cítil, jak ho vzrušuje. Tzil mu

sugerovala stále konkrétnější a smyslnější představy. K jejímu

velkému zklamání však Ed náhle kontakt přerušil a myslel na Crrill!

Mentální impulz byl tak silný, že ho zaregistrovala i zaměstnaná

Crrill a hned se ozvala.

„Nech toho, Tzil!“ nařídila suše. „Pozemšťan se musí šetřit.

Radši dej svou energii do služeb Oxpovi.“

* * *

Následující dva dny Ed usilovně pracoval. Třetího dne mu Oxp

při dopolední poradě oznámil, že zbraně jsou hotové. Předvedl mu

trans s dělem a podivnou pušku.

Ed si chtěl zbraně vyzkoušet, a proto požádal Crrill, aby ho

zavedla do nějaké pusté oblasti. Za hodinu se vrátil. Ničivou silou

zbraní byl doslova otřesen.

„Úprava ochranného pole bude hotova zítra,“ oznámil mu Oxp.

„Pak už můžeme rovnou zaútočit.“

„Bylo by to ukvapené,“ namítl Tand. „Je třeba určit, kdo bude

mít jakou zbraň, a musí se s ní naučit zacházet. Musí se naučit mířit.

A střílet tak, aby zabil!“

Dobrovolníků bylo tolik, že Oxp musel vybírat. Ed je rozdělil do

desetičlenných družstev a výcvik mohl začít. První výsledky byly

naprosto zoufalé, přesně jak se obával. Ani jeden Kalan nezasáhl

terč. A nebyly to zrovna malé terče!

Cvičili přes týden, než dosáhli jakýchstakýchs výsledků. Ed se

přesto nemohl zbavit obav. Nedokázal si představit, jak budou

Kalané reagovat ve skutečném boji.

Oxp však už hořel netrpělivostí. „Musíme jednat! Začátkem

příštího týdne odlétá první transport a po něm poletí už jeden za

69

druhým!“

„Dobrá,“ vzdychl si Ed, „zaútočíme tedy zítra. Představuju si to

asi takto. Nejdřív zapnete ochranné pole, tím budete planetu

izolovat. Potom vyletím já. Musím zničit ony tři lodě na oběžné

dráze, aby nemohly zasáhnout do pozemních bojů.“

„A proč zrovna vy? Užitečnější by bylo, kdybyste vedl pozemní

útok na základnu.“

„Já jediný dokážu bojovat ve vzduchu. Než bychom vycvičili

jiného pilota, trvalo by to příliš dlouho. Vyžadovalo by to i cvičné

lety a ty by Xulové zaměřili. Takže – jakmile zničím poslední loď, vy

zaútočíte.“

Ed přistoupil k mapě. „Ozbrojené transy zaujmou v noci

postavení tady, tady a tady… Pěší jednotky budou zase tady.

Jakmile bude vydán signál k útoku, je třeba naráz zničit všech osm

opěrných bodů. Další trans bude hlídat astroport, aby žádná loď

neodstartovala. Nejhorší bude útok na vlastní základnu. Nemůžeme

ji zničit těžkými zbraněmi, to bychom pobili i vaše druhy. Pořád jste

ve spojení s vězni?“

„To oni nás požádali o rychlý zásah.“

Ed ukázal na skupinu budov.

„Tohle jsou výhradně xulské ubikace a zařízení. Tam by vězňové

být neměli. Ujistíte se o tom těsně před útokem, a pokud tomu tak

skutečně bude, pak trans 12 a 26 je zničí ve chvíli, kdy bude

probíhat útok na opěrné body.“

„A co mají dělat vězňové?“

„Jakmile se ozvou první výstřely, ať zabíjejí mentálními impulzy.

Xulové se určitě soustředí především na útok zvenčí a tohle je

překvapí.“

Dvě hodiny probírali detaily a Ed odpovídal na dotazy. Když

skončil, naposledy je varoval:

„Ještě je čas od toho ustoupit, Oxpe. Útok bude jistě úspěšný, ale

bude vás to stát životy. Xulové jsou bojovníci a nevzdají se bez

boje.“

„Uvědomujeme si, že nás svoboda bude stát hodně. Bohužel

nemáme na vybranou. Xulové nás chtějí vystěhovat na jiné planety.

To by znamenalo náš konec. Bez vyzařování Kalu bychom dlouho

70

nepřežili. Děkuji ti, pozemský příteli, ať už se stane cokoli,

nezapomeneme na tvou pomoc a budeme se snažit splatit ti dluh.“

16

Velká bitva

V noci šel Ed za Crrillina doprovodu k lodi schované v jeskyni. Před

vchodem se na chvíli zastavil.

„Chci letět s vámi Ede,“ řekla.

„Ne, Crrill. Nemá smysl, abyste riskovala život, když můžete být

mnohem užitečnější tady. Vaši lidé jsou milí, ale obávám se, že je

zastaví první překážka. Musíte stát při Oxpovi a dodávat mu

odvahu. Vítězství mnohdy závisí i na takových maličkostech.“

Přistoupila k němu a navzdory tmě spatřil v jejích fialových

očích podivný lesk. Zároveň mu mozek zaplavila vášnivá výzva,

strhující, a přesto něžná. Na okamžik se jejich bytosti spojily. Edovi

se jen pracně podařilo přerušit kontakt.

„Brzy se vrátím, Crrill.“

Nasedl do člunu a nahodil motory. Zapnul všechny detektory a

zvolna vyjel na plošinu, ze které hodlal odstartovat.

Čekal asi hodinu, než první paprsky Denebu ozářily vrcholky

hor. Východněji položený jižní světadíl byl naštěstí ještě ve tmě.

Snad už posté se díval na hodinky, když ho dostihla Crrillina

myšlenka.

„Jsem s Oxpem a v dálce vidíme xulskou základnu. Wef právě

zapnul ochranné pole a funguje přesně podle očekávání. Naše

jednotky zaujaly postavení a čekají na rozkazy.“

Ed odstartoval. Detektory už lokalizovaly nepřátelskou hlídku.

Nastavil dráhu letu tak, aby zaútočil zespoda a zezadu. Štěstěna mu

přála a xulská loď se rozletěla na kusy.

Druzí dva piloti ihned zareagovali, provedli obrat a zaútočili

každý z jiného směru. Ed s takovým manévrem počítal a už stačil

změnit kurz. Vypálil a opět zasáhl!

Zbývající člun se ani nepokoušel o boj a dal se na útěk k

71

základně. Pilot si už jistě myslel, že je z nejhoršího venku, když

oblohu přeťal rudý záblesk a celý vesmír kolem něj se zhroutil.

Ed dal povel k útoku a zaměřil obrazovku na xulskou základnu.

Vládl na ní čilý ruch.

Poslední pilot ještě stačil vyslat varování a ke startu se chystaly

čtyři bojové čluny. Náhle jako by nebesa zaplála. Když záblesk

pohasl, z osmi opěrných bodů a vybraných budov nezbylo nic.

Na astroportu jako zázrakem zůstal nepoškozený jediný člun.

Teď se vznesl do vzduchu, pilot se snažil uniknout a vystřelil na

trans. Minul cíl a vzápětí vybuchl.

Eda nepřítelův manévr natolik překvapil, že nedokázal zabránit

prvnímu výstřelu. Pohlédl na obrazovku a zjistil, že astroport je

poset vraky lodí a hangáry jsou srovnány se zemí.

Dospěl k závěru, že žádný člun se už nemůže vznést, a rozhodl

se, že přistane. Nešlo to tak snadno, protože superlasery ošklivě

rozryly přistávací plochu.

Tak náhlý útok značně dezorientoval obranu. Xulové rázem přišli

o devadesát procent mužů. Odpor kladla pouze jedna budova.

Šlehaly z ní záblesky termometů.

Kalany zoufalý odpor vyvedl z míry natolik, že zaváhali. Právě v

té chvíli Ed dorazil ke Crrill a Oxpovi.

„Zmocnili jsme se už všeho až na tuto budovu,“ hlásila mu mladá

žena. „Osvobodili jsme tisíce našich druhů. Zbývá už jen tohle

ohnisko odporu. Nemůžeme použít těžké zbraně, protože ve sklepích

jsou naši a bohužel příliš daleko od posádky, než aby ji mohli

mentálně zničit.“

Tepelné zášlehy vydávaly pekelný žár a Ed si otřel čelo.

Shromáždil asi padesát Kalanů a rozestavil je kolem budovy mimo

dostřel termických zbraní.

„Střílejte krátkými dávkami,“ poradil jim. „Miřte do otvorů,

odkud vycházejí tepelné zášlehy.“

Šel příkladem. Popadl laserovou pušku a likvidoval jedno okno

za druhým. Kalané se snažili ho napodobit, jenže nebyli zdaleka tak

přesní jako on. Zásah trval více než půlhodinu.

„Myslím, že mají dost. Zastavte palbu,“ nařídil konečně Ed.

Crrill se soustředila se zavřenýma očima.

72

„Už nevnímám žádný mentální impulz. Budou mrtví.“

„Radši se ujistím. Ať mě vaši přátelé kryjí. Při sebemenším

podezřelém pohybu musí zahájit palbu.“

Přískoky se dostal k napůl zničené budově. Přízemí bylo poseto

mrtvými těly Xulů, hrůzně znetvořenými laserovými paprsky.

Přidala se k němu Crrill a podařilo se jim najít schodiště do

podzemí.

„Naši přátelé jsou za těmito dveřmi,“ pravila.

Vtom Ed zaslechl za sebou jakýsi zvuk. Otočil se a spatřil na

schodech Xula. Laserový paprsek mu uťal levou paži a z pahýlu

skapávala nazelenalá krev. V pravici však třímal termomet.

Ed prudce Crrill odstrčil a vystřelil. Paprsek Xula zasáhl, ten

však v poslední křeči stiskl spoušť.

Eda oslepil záblesk. Pak pocítil nesnesitelnou bolest. Spálené

plíce naposledy vydechly a jeho duch se zhroutil do nicoty.

73

ČÁST DRUHÁ

POMSTA

1

Vyslanci

Seržant Scott si protřel oči zarudlé od věčného sledování obrazovek.

Každou chvíli by ho měl vystřídat Wilson, pokud se zase nezpozdí.

Stávalo se mu to často a vždycky měl po ruce nějakou výmluvu.

Přitom byla tato lunární základna poslední záštitou Země.

„Všimni si, Scotte, že jdu dřív o celý dvě minuty. Něco se dělo?“

hlaholil Wilson ve dveřích.

„Klídek! Snad si nemyslíš, že si ti ještěrové troufnou tak blízko k

Zemi?“

„Od té doby, co vpadli do soustavy Polluxu, jdeme od porážky k

porážce. Už jsme přišli o Fomalhaut, Regulus, Procyon a Sirius. A

ke všemu minulý měsíc byl velkoadmirál krutě poražen při obraně

Rigil Centauri.“

„Základna na Plutu už několik dní hlásí průlety nepřátelských

lodí. Ještěrové si nás zkoušejí před útokem. Proč by se měli zastavit,

když zatím měli vždycky úspěch?“

Muži se odmlčeli a zachmuřili se. Generální štáb nedávno posílil

bezpečnostní opatření, protože se dalo očekávat, že nepřítel brzy

zaútočí na základnu na Plutu a na Ganymedu.

Ke startu byla připravena zásahová jednotka, aby pomohla

ohroženým základnám. Morálka mužstva však klesla skoro až na

samé dno. Po čtyřech letech ustavičných porážek měli astronauti

pocit, že je posílají na jistou smrt.

„Stejně pochybuju, že by k tomu došlo zrovna dneska,“ prohodil

žertem Wilson. „Můžeš si dát klidně dvacet.“

A právě v té chvíli se rozezněl poplach. Ze subprostoru

vystoupila nějaká loď, nepříliš daleko od Měsíce, a nyní byla jasně

74

vidět na hlavní obrazovce.

Scott se vyděsil a chtěl odpálit střely, ale Wilson mu strhl ruku.

„Moment! To nevypadá na nepřítele! Byl jsem nasazenej už

třikrát a viděl jsem je blíž, než mi bylo milý.“

„Kdyby to byl náš, tak se ohlásil,“ namítl Scott a opět sahal po

tlačítku.

Zablikala červená signálka a Wilson ji automaticky stiskl.

Rozsvítila se obrazovka videorádia a na ní se ukázal obličej.

Překvapila je namodralá pleť a bílé vlasy.

„Tady je loď z planety Kal ze soustavy Denebu,“ představil se

neznámý. „Rád bych se spojil s vaší vládou.“

„To je jeden z těch zatracenejch ještěrů!“ zařval Scott. „Musíme

je rovnou sundat!“

„Nejanči, vole!“ zařval Wilson. „I ještěry jsem viděl a takhle

vůbec nevypadají. Běž pro Colsona, a makej!“

Scott poslechl.

„Dáme vědět nadřízeným,“ řekl Wilson. „Přejděte laskavě na

nízkou oběžnou dráhu. Tady jsou souřadnice.“

K jeho úlevě loď uposlechla.

Krátce nato přispěchal kapitán Colson, skoro dvoumetrový obr s

hranatým obličejem. S Xuly bojoval už několikrát a patřil k těm

několika málo posádkám, které se mohly pochlubit zničením

nepřátelské lodi.

„Co je to za blbost?“ řekl hned ve dveřích.

Seržant ukázal na obrazovku.

„Takovou loď jsem v životě neviděl,“ zavrčel kapitán. „Vyhlaste

poplach. Spusťte všechny detektory a sežeňte všechny experty. Já

zatím navážu kontakt.“

Jakmile se rozsvítilo videorádio, zavrčel: „Odkud sakra jste?“

„Jsme z planety Kal v Denebu.“

Colsonovi poklesla čelist.

„A to vás nedostali ještěři?“

Otázka neznámého zřejmě překvapila. Usmál se.

„Tak patrně říkáte Xulům. Celou cestu jsme urazili subprostorem

a sám dobře víte, že tam nás zjistit nemohli.“

„A co tady chcete?“

75

„Chceme se spojit s vaší vládou. Můžeme přistát tady, nebo

máme pokračovat až k Zemi?“

„Zatím zůstaňte na oběžné dráze,“ řekl zmateně kapitán. „Musím

to nahlásit veliteli. Ale pozor. Míří na vás několik jaderných střel.

Jakmile se trošku vychýlíte z dráhy, je po vás!“

„Budeme čekat na vaše pokyny,“ odvětil klidně neznámý.

Kapitán přerušil spojení a zavolal guvernéru Sandersovi. Musel

se prorvat přes dvě sekretářky, které poukazovaly na to, kolik je

hodin, a nechtěly guvernéra budit.

„Co je, Colsone?“ zeptal se rozespalý guvernér.

Kapitán mu podal podrobné hlášení.

„Počkejte na mě, hned jsem tam!“

Když vešel do místnosti, vládla v ní už horečná činnost. Všichni

specialisté byli na svých místech a vyhodnocovali informace z

počítačů.

„Zajímavé,“ řekl guvernér, „takovou loď jsem ještě neviděl. Ale

tak trochu se podobá bojovým člunům ještěrů…“

Skutečně to původně byla xulská loď. Když se Kálané pro tuto

cestu rozhodli, vybrali si jednu z lodí, které zůstaly na xulské

základně, ale všemožně ji vylepšili, takže se jí nevyrovnala žádná

jiná v Galaxii.

„Je vyzbrojená?“ znepokojil se Sanders.

„Těžko říct, pane guvernére. Střílny zatím nevidíme a detektory

radioaktivity zjistily pouze jediný zdroj – v pohonné sekci. Jaderné

střely podle mě nenese.“

„A tvrdíte, že v ní určitě nejsou ještěři?“

„Mají namodralou pleť a bílý vlasy. Jen se podívejte.“

Colson si dal přehrát záznam hovoru s neznámým. Sanders si

však všiml jedné maličkosti, která kapitánovi unikla.

„My těm vetřelcům říkáme ještěři, protože ani nevíme, odkud

jsou. Ale on je nazval Xuly. To přinejmenším dokazuje, že je zná. A

co když jsou spojenci? Bezpečnostní složky jsou připraveny?“

„Ano, pane. Stačí váš rozkaz a pošleme na ně salvu.“

Sanders váhal. Dobře znal kritickou situaci Pozemské unie.

Generální štáb neměl prakticky žádnou naději odrazit další útok.

Ledaže by se stal zázrak nebo přišla pomoc zvenčí… Poslední

76

porážka u Rigilu Centauri je stála většinu lodí. Velkoadmirál se

pokoušel shromáždit síly, ale velkou flotilu už dohromady nedá.

Pokud existuje šance, třeba sebemenší, že tento cizinec přináší

nějaké informace o nepříteli, pak je třeba jí využít.

„Zavolejte jim,“ nařídil.

Jakmile bylo navázáno spojení, pozdravil se s cizincem a dovolil

mu přistání na astroportu. Dodal jen: „Bohužel jsme ve válce a

musíme dbát na svou bezpečnost. Pečlivě dodržujte naše pokyny.

Jakmile přistanete, přejdete plochu ve skafandru a odeberete se do

lékařského centra, kde vás vyšetří. Chceme se ujistit, že nejste

přenašeči žádných choroboplodných zárodků. Pak budu mít tu čest

se s vámi setkat. Potřebujete nějak upravenou atmosféru?“

„Vaše nám naprosto vyhovuje. Takže brzy na viděnou!“

Colson navedl loď na přistání. Bezpečnostní složky namířily

zbraně a těžké tanky s termickými děly zaujaly postavení. Loď

přistála přesně na určeném místě.

Z lodi vystoupily dvě postavy ve skafandrech a vchod za nimi se

hned zavřel. Cizinci přešli do lékařského centra, ujistili se o složení

vzduchu a svlékli se ze skafandrů. Hlas z reproduktoru jim nařídil,

aby si lehli na stoly, kolem nichž byly rozmístěny různé přístroje.

Lékaři netrpělivě čekali na výsledky analýzy.

„Zvláštní organismy,“ zabručel jeden. „Co bych dal za to,

kdybych je mohl pitvat!“

„Nemyslím, že je vhodná chvíle na žerty,“ pokáral ho guvernér.

„Podobají se ta těla ještěrům?“

„Nikoli, pane. Liší se i od našich. Vypadá to, že jsou nabita

energií. Znemožňuje to správnou funkci analyzátorů.“

„A není to nějaká finta?“

„Neřekl bych. Nenašli jsme ani jeden iont mědi, která je základní

podmínkou metabolismu ještěrů.“

„V tom případě mi nezbývá nic jiného, než je přijmout,“ rozhodl

se Sanders. „Pusťte kamery, ale buďte pořád ve střehu.“

Oba cizinci byli v prostých bílých kombinézách a v

jednoduchých střevících. Guvernér s překvapením zjistil, že jeden z

nich je velice půvabná žena.

„Jmenuji se Tor a má společnice Crrill,“ pravil muž, se kterým už

77

hovořili přes videorádio.

Guvernér se galantně uklonil.

„Vítám vás na naší skromné základně. Omlouvám se, že válka

nás donutila k některým bezpečnostním opatřením.“ Ukázal na

křesla a posadil se proti nim. „Mohu vám nabídnout něco k jídlu

nebo k pití?“

„Děkuji, pane guvernére. Jak vám vaši lékaři již jistě řekli, máme

poněkud jiné organismy a neživíme se potravinami,“ odpověděl Tor

poněkud drsným, přesto však příjemným hlasem.

„Mluvíte velice dobře naší řečí,“ řekl uznale Sanders.

„Přede dvěma lety jsme měli to štěstí, že jsme se setkali s jedním

pozemšťanem. Za několik dní nato ten nešťastník zahynul, když

nám pomáhal bojovat se Xuly. Na tuto cestu jsme se vydali jen

proto, že jsme mu něco slíbili.“

„Takže jste rovněž bojovali s těmi proklatými ještěry?“ zeptal se

dychtivě guvernér.

„Ano, a vyhnali jsme je z naší planety.“

V té chvíli si Sanders uvědomil, jak je tato návštěva důležitá.

Zasypával Tora otázkami. Tor zdvořile odpovídal, ale o phimu se

nezmínil ani slovem. Po hodině se guvernér zvedl.

„Musím bezodkladně informovat prezidenta Unie. Jste

samozřejmě mými hosty a kapitán Colson je vám plně k dispozici.“

2

První kontakt

O šest hodin později si guvernér zavolal Colsona. „Jak se ti naši

ptáčci chovali?“

„Velice spořádaně. Ani si nechtěli prohlédnout základnu. Jenom

se mě vyptávali na život na Zemi. Hodně se také zajímali o válku s

ještěry.“

„Doufám, že jste nebyl příliš sdílný.“

„Mluvil jsem jenom o porážkách, ale o výši ztrát jsem se

nezmínil. A o dobytých planetách ještěři tak jako tak už vědí

78

všecko,“ zažertoval smutně Colson. Sanders pokýval hlavou.

„Dlouho jsem hovořil s prezidentem. Chce se s těmi Kalany,

když si to tak úspěšně rozdali s ještěry, setkat co nejdřív. Zeptáme se

jich, jestli jsou ochotni vydat se na cestu už dnes. Doprovodí je dva

bojové čluny. Ideální by však bylo, kdybyste vy mohl letět jejich

lodí.“

Kalané měli radost, že je prezident přijme tak rychle, a souhlasili

s okamžitým odletem. Tor jako by uhodl guvernérovy myšlenky:

„Jestliže poletí i kapitán Colson, možná by přijal pohostinství na

naší lodi. Snáze by se mi manévrovalo při přistání. Neznám vaše

navigační předpisy.“

Kapitán si oblékl skafandr a nejistým krokem došel ke kalské

lodi. Vchod se otevřel a vysunul se žebřík.

Tor usadil Colsona do křesla kopilota a varoval ho: „Akcelerace

vám asi bude připadat příliš drsná. Náš organismus není totiž tak

citlivý na změny gravitace jako váš.“

Když se loď stabilizovala na dráze, Tor se začal vyptávat na

současnou pozemskou vládu. Colson ho informoval, vyjmenoval mu

jednotlivé ministry a jejich portfeje a potom přišla na přetřes

armáda.

„Jak je vlastně organizovaná?“ zeptal se Tor.

„Flotile velí nyní místo prezidenta velkoadmirál Mortimer Darf.“

„To má pěkně těžký úkol,“ poznamenal Tor.

„Před deseti lety byl ještě poručíkem. Pak objevil bohatou

planetu v soustavě Regulus. Přes různé potíže se mu podařilo doletět

na Zemi. Z odměny, kterou mu vyplatila Společnost pro galaktický

průzkum, by si klidně mohl žít až do smrti, ale dál chtěl velet lodím.

Když na nás zaútočili ještěři, byl už plukovníkem. V jedné velké

bitvě byla jeho loď jako mnoho jiných zničena a Darfa odepsali. Za

čtrnáct dní se objevil v záchranném člunu na Procyonu! Od té doby

se účastnil všech bitev a jeho loď se vždycky vrátila. Chlapi se

přímo perou, aby mohli sloužit pod ním a využít jeho legendárního

štěstí.“

„Je ženatý?“ zeptal se jen tak mimochodem Tor.

„Oženil se s radistkou ze své první expedice. I ona dostala

pěknou sumičku od Společnosti. Nyní spravuje jejich společné

79

jmění. Tvrdí se, že jí dělá poradce Bar Gals, nynější prezident

Společnosti pro galaktický průzkum a známý finanční mág.“

Tor projevil zdvořilý zájem. „Povídejte mi o té úžasné

osobnosti.“

„I on patřil k té první výpravě do soustavy Regula a Společnost

mu svěřila těžbu. Počínal si natolik úspěšně, a to jak pro Společnost,

tak pro sebe, že rychle postupoval, a než vypukla válka, byl už

viceprezidentem. První srážky a ztráta některých planet způsobily

Společnosti těžké ztráty. Pouze Gals si dokázal poradit, včas prodal

své akcie na vzdálených planetách a investoval do zbrojního

průmyslu.“

„Tak proto správní rada Společnosti nahradila starého prezidenta

Galsem.“

„Pozor!“ varovala je Crrill. „Začne brždění. Nechcete se spojit s

pozemskou základnu a zeptat se na souřadnice?“

* * *

Prezident Unie Mekkel svolal své hlavní spolupracovníky do

vládního salonku na astroportu. Prozatím v něm byl sám. Byl

vysoký, štíhlý, s ostrými rysy a orlím profilem. Unaveně si protřel

oči zarudlé od nevyspání. Za ty dva roky, co ho centrální počítač

jmenoval do úřadu, nespal nikdy víc než pár hodin. Zmocňovala se

ho už pomalu deprese. Rozběhl ten největší kosmický zbrojní

program, jaký kdy Země pamatovala. Během několika měsíců

vyzbrojili celé eskadry, ale ty byly zničeny v první bitvě s ještěry.

Země ztrácela jednu planetu za druhou, byla odkázána už jen na

vlastní zdroje a nedokázala dodávat suroviny průmyslu. Přílet

vyslanců z velice vzdálené planety byl něco zásadního, co nesměl

zanedbat. Z chmurných myšlenek ho vytrhl příchod velkoadmirála

Darfa.

„Dobrý den, Darfe, říkal jsem si, že u přijetí kalských vyslanců

byste neměl chybět.“

„Doufám, že to nepotrvá dlouho. Jsem jenom voják a potřebuji se

plně věnovat přípravě flotily, která je naší poslední záchranou.“

„Všichni víme, jak jste oddán svému úkolu, admirále.“

80

Na krátkých nožičkách přispěchal i kulaťoučký mužíček. Nebyl

to nikdo jiný než ministr galaktických věcí. Pozdravil se s oběma

muži a padl do křesla.

Za ním se dostavil Bar Gals. Prezidentovo pozvání jej překvapilo.

„Požádal jsem vás o přítomnost z toho důvodu,“ vysvětlil mu

Mekkel, „abychom využili vašich nesmírných zkušeností v oblasti

financí. Kdyby ti cizinci náhodou chtěli navázat obchodní styky, pak

s nimi můžete kompetentně jednat jedině vy.“

Do místnosti vklusal jakýsi důstojník a hlásil, že loď právě

přistála. Nejdřív vstoupil podivně rozpačitý Colson, potom vešli

Kálané a byli představeni prezidentovi a jeho spolupracovníkům.

Lehce se uklonili a nehnuli ani brvou. Po úvodních zdvořilostech

prezident navrhl:

„Pokud nejste příliš unaveni, můžeme přistoupit rovnou k

jednání.“

„Chápeme vaši netrpělivost,“ odvětil Tor, „a jsme vám k

dispozici.“

Mekkel se hostů nejdříve vyptával na Xuly. Tor vysvětlil, jak

přiletěli z mlhoviny v Andromedě, přistáli na Kalu a zaútočili na

Pozemskou unii, ale nejdříve v ní rozšířili phim.

„Teď už lépe chápu naše porážky,“ povzdychl si prezident.

„Stačí, když je na palubě dostatečný počet narkomanů, a loď se dá

zničit prakticky bez boje. Admirále, bude třeba zvýšit dozor nad

posádkou.“

„To jistě, pane, ale příliš bych té historce o nějakém psychickém

ovlivňování nevěřil,“ řekl tiše Darf. „Zeptejte se jich, jak se jim nad

Xuly podařilo zvítězit.“

„Naše zdánlivá pasivita otupila jejich pozornost,“ odpověděl na

prezidentovu otázku Tor. „Posádka nebyla příliš početná a

překvapivý útok ji zničil.“

„A to nepřišla odveta?“ podivil se Mekkel.

„Obehnali jsme Kal radiačním prstencem, který zničil veškeré

lodě.“

„Neporadili byste nám, jak zřídit něco takového kolem Země?“

Tor jen pomalu zavrtěl hlavou. „To bohužel nejde. Pracovali

jsme na tom velmi dlouhou dobu, a když nás Xulové napadli, stále

81

ještě jsme nebyli hotovi. A pak, pouze Kal vydává potřebné záření.“

Prezidenta to očividně zklamalo.

„Přiletěli jste nám nabídnout smlouvu o vzájemné pomoci?“

„To v žádném případě,“ odvětil Tor. „Jsme zásadně mírumilovný

národ. Xulové na nás zaútočili a museli jsme je vyhnat. Nyní je vše

v pořádku. Nevidíme důvod, proč bychom vstupovali do války, která

se nás už netýká.“

„Tak proč jste přiletěli?“ zeptal se netrpělivě admirál.

Tor na něj pohlédl a fialové oči mu potemněly.

„Jednak chceme navázat kontakt s vaší civilizací. A pak

obchodovat, pokud to půjde.“

„A co nám nabízíte?“ zeptal se Gals přímo.

Kalan se nedal vyvést z rovnováhy.

„Záleží na tom, jestli tu najdeme něco zajímavého ke koupi,“

pravil povýšeně.

Prezident vstal. „Pokud se jedná pouze o obchod, zanechám vás

tu s panem Galsem.“

Rozhlédl se a všiml si kapitána Colsona, který se navzdory

svému vzrůstu snažil udělat co nejméně nápadným, protože se

poprvé v životě setkal s nejvyššími představiteli Unie.

„Kapitáne, dohlédnete na ubytování našich hostů a na všechno

kolem. Pro případ jakýchkoli komplikací vydám příkaz, aby vás

kdykoli spojili s mým tajemníkem.“

S prezidentem odešli i ministr galaktických věcí a velkoadmirál.

Tor a Gals osaměli. Crrill jednání očividně nezajímalo. Colson se

ještě nevzpamatoval z překvapení a představoval si, jaké problémy

ho očekávají.

„Mohl bych se dozvědět,“ otázal se Gals se zdvořilým úsměvem,

„o jaké zboží by se jednalo?“

Kálán se zamyslel.

„Kdyby se náš pobyt protáhl na několik neděl, nerad bych zde

byl na náklady vaší vlády. Uvažuji o tom, že bych si zde založil

konto. Domníval jsem se, že jste i bankéř.“

„Vzhledem k tomu, že své finanční prostředky ustavičně

přesunuji, považoval jsem za výhodné, když budu vlastnit tu nejlepší

banku Unie.“

82

Tor vytáhl z kapsy pěkně naditý váček a vysypal jej na stůl.

Vykutálelo se z něj deset diamantů. Jejich záře bankéře tak

oslnila, že na okamžik přivřel oči. Každý byl velký nejméně jako

holubí vejce!

„Domníval jsem se, že na Zemi mají takové kameny značnou

cenu,“ prohodil nedbale Tor.

Gals si diamanty pečlivě prohlédl.

„To ano. Pokud mě pověříte jejich prodejem, mohl bych za kus

dostat pět milionů dolsů.“

Tor přikývl a podíval se na Colsona.

„Kapitáne, mám u pana Galse úvěr padesát milionů dolsů. Buďte

tak laskav a sežeňte mi nějakou vilu poblíž hlavního města s

dostatečně velkým pozemkem, abych na něm mohl přistát. Rovněž

mi opatřete nějaký rychlý dopravní prostředek, abych se snadno

dostal do města.“

Colson chtěl něco namítnout, poukázat na to, že takový úkol je

značně obtížný, ale Gals ho chytil za loket.

„Ticho, pomůžu vám,“ pošeptal mu.

Tor předstíral, že nic nevidí, a pokračoval: „Počkáme zatím v

lodi, trochu si odpočineme.“

Při loučení Gals řekl: „Nijak nepochybuji o tom, že náš kapitán

vyřídí vše k vaší naprosté spokojenosti. Bylo by mi ctí, kdybyste

dnes večer přijali mé skromné pohostinství. Pozval bych pár přátel,

kteří budou nadšeni, když se s vámi seznámí.“

„Budiž,“ souhlasil Kalan. „Řekněte Colsonovi, kam se máme

dostavit a v kolik hodin, nerad chodím pozdě.“ Potom vzal svou

společnici důstojně pod paží a opustili salonek.

3

Recepce

Kalané leželi vedle sebe pod radiačním generátorem a telepaticky si

vyměňovali dojmy.

„Co si myslíš o tom přijetí, Crrill?“

83

„Zatímco jsi s nimi jednal, zkoumala jsem jejich myšlenky.

Prezident Mekkel je bezúhonný člověk, kterého drtí tíha jeho úkolu.

Byl značně zklamaný, že jsme mu nepomohli. Ministr galaktických

věcí je trouba. Zbývající dva jsou mnohem zajímavější. Admirálovy

myšlenky nebyly příliš jasné. Moc by ho zajímalo, jestli nemáme

nějaké nové zbraně, ale jeho myšlenky se soustředily spíš na mě a

nebylo v nich nic čistého.“

„Je pod vlivem phimu?“

„Ne, nikdo z přítomných drogu nebere.“

„A co Gals?“

„To je ten největší bídák, jakého jsem kdy potkala. Zpočátku

uvažoval o tom, že by nás zavřel do klece a vystavoval nás jako v

zoo! Když jsi začal mluvit o phimu, byl poněkud zmatený. Ukázalo

se pár obrazů, bohužel příliš nejasných. Ale přísahala bych, že má

něco společného s pašováním. A pak tě jistě nepřekvapí, že ty

diamanty mají pětinásobnou cenu a že chce Colsonovi pronajmout

svou vlastní vilu za dvojnásobek, než je zde zvykem.“

Dlouho leželi pod generátorem a dobíjeli svou energii.

V šest večer Crrill řekla: „Přišel kapitán. Právě se nás chystá

upozornit vysílačkou. Ušetříme mu práci, ne?“

Tor otevřel vchod a spustil žebřík. Krátce nato Colson vešel do

kabiny. Byl celý zpocený a rozpačitě podával Torovi svazek papírů.

„Udělal jsem vše podle vašeho přání, pane. Vila je asi sto

kilometrů od astroportu a je úžasná. Bohužel i dost drahá, protože

majitel ji původně ani nechtěl prodat. Zde je kupní smlouva, vaše

bankovní karta a taky se mi podařilo získat poslední model

helimobu. I v tomto případě jsem musel dát víc, protože se vyrábí

výhradně pro armádu. Čeká vás před vilou.“

„Úvěr na to stačil?“

„Ovšem, pane, zbývá vám ještě…“

Tor mávl rukou. „V tom případě jsem spokojen a zmíním se o

vás prezidentovi. Dejte mi souřadnice domu, rovnou poletíme.“

Colson dopadl na křeslo kopilota a otřel si čelo. Kalanovo

chování mu vyhovovalo. Obával se, že vyslanec nebude s obchodem

souhlasit.

Tor si prohlédl vilu a přidělil Colsonovi ten nejlepší pokoj.

84

„Spát můžete tady, kapitáne. My s ženou si vezmeme ten pokoj,

co vede do zahrady, abychom měli blízko k lodi. Budeme do ní

často chodit.“

Vrátili se do velkého, honosně a nevkusně zařízeného salonu.

Bylo patrné, že Galsovi chybí vkus a že chce jen vystavovat na odiv

své bohatství.

„Na kolikátou hodinu jsme pozváni?“

„Na osmou, pane. I s cestou máte ještě hodinu čas.“

„Jsme připraveni. U nás slavnostní oblečení neexistuje.“ Tor

ukázal na bohatě zásobený bar. „Poslužte si, kapitáne. Zasloužíte si

to.“

Colson se nedal dvakrát pobízet. Všiml si staré láhve cinzana,

které nevypadalo na syntetické, a nalil si pořádnou sklenici.

„Bojoval jste už se Xuly?“ zeptala se ho Crrill.

„Třikrát, madam. Než mě povýšili na kapitána a převeleli na

Měsíc, sloužil jsem na válečné lodi.“

„A to jste přežil?“

„Měl jsem zatracený štěstí. První dvě bitvy byly jen potyčky

mezi patrolami. Ještěři mají dobré stroje, ale nejsou o moc lepší než

naše. V boji lodě proti lodi jsme zvítězili. Naposled to bylo u Siria.

Ještěři přilétali ze všech stran, jako by nás tam čekali. Během

několika minut jsme byli jediní. A velitel se v té chvíli rozhodl, že

bude hrát vabank. Místo aby přešel do defenzivy, zaútočil, prorazil

obklíčení a my proletěli a cestou jsme ještě zničili aspoň tři lodě.“

„Možná jste neměli na palubě jediného narkomana,“ nadhodil

Tor.

Colson se na okamžik zamyslel.

„To nevím, pane. Před bitvou se mi důstojník, co řídil palbu, zdál

trošku divný a nereagoval hned na rozkaz. Náhodou jsem byl poblíž

a vzal jsem to za něj. Vážně se tvářil divně a připadalo mi, že mi

chce zabránit v palbě.“

„A co jste udělal?“

Kapitán se usmál. „Trochu ho pošimral pěstí. Někdy se mi stane,

že dost dobře neodhadnu sílu, takže mě už neobtěžoval. A pak šlo

všechno ráz na ráz. Motory zabraly, velitel přešel na manuál a já

pálil o sto šest.“

85

„Takže váš úder pěstí zachránil loď,“ poznamenal Tor. „A teď si

představte, co se asi dělo v jiných lodích, když část posádky v

rozhodujícím okamžiku neuposlechla rozkazu. Kdy jste vlastně

absolvoval?“

„Před devíti lety, pane.“

Tor jen pokýval hlavou. „Myslím, že vyrazíme, kapitáne.“

* * *

Colson přistál s helimobem na ploché střeše obrovské rezidence

prezidenta Společnosti pro galaktický průzkum.

Dostavilo se již padesát hostů a Gals se jim všem snažil

představit kalské vyslance. Když pominula první vlna zvědavosti,

zavedl hosty do rozlehlých salonů. Spatřili velkoadmirála Darfa ve

společnosti velice půvabné a elegantní plavovlásky.

„Dovolte, abych vám představil svou choť Line, přímo umírala

touhou, aby se s vámi mohla seznámit,“ řekl admirál.

Tor se lhostejně uklonil a podanou ruku očividně přehlédl.

Tento obyčej mu zřejmě není znám, pomyslela si Line.

Admirál měl na krku jakýsi kámen na zlatém řetízku.

„To je zvláštní šperk, pane admirále!“ zajímala se Crrill.

„Suvenýr, madam. Přivezl jsem si ten kámen ze své první

expedice na Regulus a nosím ho pro štěstí.“

Tor a Crrill na zlomek sekundy zavřeli oči. Nikdo si toho

mžiknutí ani nevšiml. Ve skutečnosti si vyměnili několik vět.

„To je vzrušující,“ pokračovala Crrill. „Musíte mi vyprávět, jak

jste k tomu přívěsku přišel.“

„To je dlouhá historie,“ bránil se Darf, „a nerad bych vás nudil.“

Náhle admirál zavrávoral a Tor ho rychle zachytil, jinak by se byl

skácel na zem. Uběhlo pár vteřin, než si Gals a Line uvědomili, že se

s ním něco děje.

„Co je vám, pane admirále?“ zeptala se Crrill.

Darf si přejel chvějící se rukou po čele.

„Asi závrať,“ řekl. „Už je to lepší. Poslední dobou jsem příliš

pracoval.“

„Jděte si na chvilku lehnout,“ doporučil mu Gals.

86

„Myslím, že to není třeba,“ zavrtěl hlavou admirál. „Ale i tak mě

prosím omluvte.“

Rozloučil se s oběma Kalany, ještě jednou se podíval na Crrill a v

doprovodu své ženy odešel.

„Vaše excelence,“ usmál se Gals na Tóra, „to by nám nemělo

pokazit večírek. Provedu vás po domě, ano?“

Zavedl je do hudebního salonku, potom jim ukázal ztemnělou

místnost, kde se milovalo několik párů.

„Jsem rád, když si hosté trochu užijí,“ prohodil s chlípným

úsměvem.

Narazili tam na Colsona, který si zrovna upravoval uniformu.

Prudce zrudl. Ale Tor na něj jen spiklenecky zamrkal.

V dalším sále se hrál kulečník, kuželky, minigolf, a dokonce se

tam provozovala elektronická střelba. Colson pobaveně sáhl po

pušce a namířil na postavy na obrazovce. Dosáhl vynikajícího skóre

a přítomní mu zatleskali.

„Nechcete si to taky zkusit?“ nabídl Gals Torovi. Doufal zřejmě,

že se vyslanec ztrapní.

„Proč ne,“ odvětil Tor, „i když na Kalu si nemyslíme, že je to

rozumná zábava.“

Prohlédl si zbraň a opřel si ji o rameno. Rychle za sebou vyšlehlo

deset záblesků a všechny zasáhly cíl.

Colson mu poblahopřál.

„Znal jsem na Akademii jednoho, co střílel stejně dobře jako vy.

Vyřadili ho dva nebo tři roky přede mnou.“

„To je zajímavé,“ poznamenal klidně Tor a odložil pušku. „Jak se

jmenoval?“

„Myslím, že Tand. Pak jsem o něm už nikdy neslyšel.“

„Půjdeme dál, ne?“ přerušil ho Gals.

„Myslím, že to stačí. Vidím, že jste skvělý pán domu. Pokud vás

teď mohu na chvíli vytrhnout ze společnosti, rád bych si s vámi

promluvil obchodně.“

Galse návrh evidentně potěšil a vedl je do své pracovny.

„Máte na prodej ještě nějaké diamanty?“

„To není důležité,“ mávl rukou Tor. „Slyšel jsem, že soustava

Polárky je součástí Pozemské unie.“

87

„Je to tak, ale museli jsme ji kvůli Xulům opustit.“

„Je tam prý jakási planeta pozemského typu. Jmenuje se Edenie

nebo tak nějak. Nevíte, jestli ji Xulové už obsadili?“

„O tom bych pochyboval,“ zachechtal se Colson. „Tam jsou

takový mrchy, co…“

Gals po něm vztekle šlehl pohledem a Colsonovi zamrzla další

slova v hrdle.

„A co by vás na Edenii zajímalo?“ zeptal se prezident

Společnosti.

„Vyslali jsme z Kalu automatické sondy a zjistili jsme, že je tam

nerost, který by nás mohl zajímat.“

Gals stiskl několik tlačítek a na obrazovce se okamžitě ukázaly

údaje o Edenii.

„Jaký nerost? Naši prospektoři tam nic zvláštního neobjevili.“

„Nazýváme jej narium a obsahuje jeden transuranový prvek,

který vy neznáte a pro který nemáte použití.“

Gals chvíli přemýšlel. Dostal se na neznámý terén a nevěděl, co

by měl po cizincích žádat.

„Když to narium začnete těžit, hodláte je zpracovávat přímo na

místě?“

„Možná.“

„V tom případě bych vám mohl nabídnout automatizovanou

továrnu. Stačí, když technikům dodáte bližší informace o tom kovu.“

„Vynikající nápad,“ souhlasil Tor a Gals si pomyslel, že ti cizinci

jsou pěkně naivní. I kdyby byla Země obsazena, ví o někom, kdo za

toto tajemství hodně zaplatí.

„Ale než tuto dohodu uzavřeme, rád bych se setkal s někým, kdo

na této planetě byl a zároveň se vyzná v galaktické biologii.“

Gals se zamračil a v duchu proklínal toho pitomce Colsona.

„V tom případě byste se měl setkat s profesorem Tylerem, který

pracuje v muzeu,“ řekl kapitán. „Vzpomínám si, že před několika

lety publikoval o Edenii nějaký článek.“

Tentokrát už Colson zasáhl schválně. Pochopil, oč Galsovi jde,

ale protože věděl, jak jsou kudlanky nebezpečné, nechtěl, aby

Kalany podvedl.

Tor vstal.

88

„Budete-li mít zájem, můžeme v tomto hovoru pokračovat zítra.

Musím si opatřit ještě nějaké informace,“ řekl se zvláštním

úsměvem.

Gals jen stěží ovládal vztek. Neotesaně se zeptal: „A jak chcete

platit? Když dodáte příliš mnoho diamantů, jejich kurz klesne.

Budete si muset najít něco jiného.“

Kálán nehnul ani brvou.

„To není problém. Všiml jsem si, že vaše lodě jsou dost pomalé,

a mohu vám dodat plány nového motoru, který je stejně dobrý jako

xulský.“

„To by bylo mnohem užitečnější než ty vaše kamínky,“ neudržel

se Colson.

Tora jeho podpora potěšila a usmál se. „Zdá se, že armádu by to

zajímalo. A když nebudete mít zájem vy, určitě jej projeví vláda.“

Gals by byl kapitána s chutí zaškrtil. Tomu blbovi stačily tři věty

a zhatil všechno.

Vyprovodil hosty na střechu, kde nechali helimob. Tor počkal, až

si Colson sedne k řízení, a potom Galsovi pošeptal:

„Než odletím, budu možná potřebovat větší množství phimu. Na

nás nepůsobí, ale vím o planetě, kde by působit mohl, a my bychom

se jí mohli zmocnit bez boje.“

Gals namítl, že něco takového vůbec není možné, protože

obchodování s phimem je na Zemi zakázáno.

„Uvažujte o tom,“ řekl jen Tor. „Vaší vládě by to nijak

neublížilo, protože pak hned odletím, a kdo by podezříval

všemocného ředitele neméně mocné Společnosti pro galaktický

průzkum, že obchoduje s drogou? Mám ještě několik váčků

drahokamů, které rád předám do vašich trezorů. Odlétám za dva

dny. Rozmyslete si to.“

Rychle si nastoupil do helimobu a dal Colsonovi pokyn ke startu.

89

4

Past

Colson se domníval, že jeho cestující podřimují, a tak mlčel. Ve

skutečnosti si vyměňovali dojmy.

„To nebyl špatný nápad s tou drogou,“ poznamenala Crrill.

„Mohla jsem tak zachytit jeho nejtajnější myšlenky. Měl jsi pravdu,

skutečně řídí obchod s phimem. Znám už jména jeho hlavních

kompliců a místo, kde drogu skladují.“

„Ví, že ji dodávají Xulové?“

„Ovšem! Zpočátku si myslel, že je to jen obyčejná droga. A když

vypukla válka, pokračoval v tom dál, protože se nedokázal zřeknout

těch pohádkových zisků.“

„Tím se nám jedna věc vysvětlila. Jakmile to bude možné,

uvědomíme prezidenta.“

„Ještě jednu maličkost, Tore. Víš, kam Xulové tu drogu dodávali

před válkou?“

Tor si už odpověď v její mysli přečetl, ale nechal ji pokračovat.

„Na třetí planetu Regulu, kterou Gals jako její objevitel

pravidelně navštěvoval!“

„A na co jsi přišla u Darfa? Proč jsi ho sondovala tak důkladně,

že málem omdlel? Nechytit ho, svalil se na zem. Byl by z toho pěkný

rozruch a mohli by nás podezřívat.“

„Situace je mnohem vážnější, než jsme si mysleli, Tore. Prostě

jsem chtěla získat najednou informace, které bychom jinak sháněli

několik dní.“ Na chvíli se odmlčela.

„Už od prvního pohledu jsem v něm cítila silné nepřátelství.

Jenže toho rána byl pouze zvědavý. Ustavičně myslel na rozkaz,

který mu dali Xulové. Zajmout nás i s lodí a poslat nás na Alfu

Centauri. Chtějí zjistit tajemství silového pole kolem Kalu. Ve vile

na nás čeká komando. Jsou čtyři.“

„A jak mohl admirál přijímat rozkazy od Xulů, když není pod

vlivem phimu?“

„Tomu jsem se taky divila. A pak jsem si všimla toho zvláštního

přívěsku. Lhal, když tvrdil, že si ho přivezl z první expedice. Není to

90

žádný obyčejný kámen, ale maskovaný psychický zesilovač. Xulové

jsou technicky mnohem dál, než si myslíme. Nemohou sice

komunikovat telepaticky, ale vyvinuli tyto zesilovače, takže Darf

může dostávat rozkazy přímo z Rigilu Centauri.“

„Ale proč je poslouchá?“

„To všechno začalo na počátku války, v době bitvy o Pollux.

Darf utekl v záchranném člunu a nepoškozenou loď ponechal svému

osudu, Xulové ho zajali a dali mu na vybranou. Buď padne do zajetí

jako ostatní, anebo se vrátí na Zemi jako zrádce. Darf příliš

neváhal, protože Xulové mu po válce slíbili vedoucí místo. Takže ho

v záchranném člunu pustili dál a vybavili ho tímto psychickým

zesilovačem.“

„Za takových podmínek nemůžou ti chudáci pozemšťané vyhrát

jedinou bitvu,“ usmál se Tor. „Půlku flotily mají zdrogovanou a

jejich vlastní admirál spolupracuje s nepřítelem.“

„To ještě není všechno! Za tři dny bude zlomen poslední odpor.

Xulové zaútočí podle obvyklého scénáře na Pluto. Admirál vydá

flotile rozkaz, aby letěla ke Ganymedu. Xulové budou ukryti za

Jupiterem a vrhnou se na flotilu ze všech stran.“

„Kolik jich bude?“

„Necelá tisícovka lodí. Vyvolají v pozemských řadách takový

zmatek, že snadno zvítězí. Co máš v úmyslu, Tore?“

„Musím chvíli přemýšlet, než se definitivně rozhodnu,“

odpověděl.

„Za dvě minuty přistáváme, pane,“ ozval se v té chvíli Colson.

Stroj lehce dosedl do zahrady mezi kosmickou loď a vilu. Sotva

vystoupili, už je oslnilo světlo a zaslechli energický hlas: „Stát!

Policejní prohlídka.“

Přistoupili k nim tři muži a čtvrtý stál kousek opodál. V rukou se

jim leskly termomety.

„Vy jste se snad zbláznili!“ zařval Colson. „Jsou to vyslanci z

Kalu!“

Víc už říct nestačil, protože dostal pažbou do hlavy, klesl na

kolena a z čela mu crčela krev.

„Oč vám jde?“ zeptal se s naprostým klidem Tor.

„Otevřete loď. Musíme se podívat dovnitř.“

91

„Jsou to jen vykonavači a jsou narvaní phimem,“ informovala ho

Crrill. „Ten vzadu ale něco ví. Podívám se do něj.“

„Pospěš si a nešetři ho. A buď připravená, až dám znamení. Moc

času nemáme.“

Tor předstoupil před ony tři muže a snažil se získat čas.

„Na to nemáte právo. Sám prezident mi dal slovo.“

Ten nejbližší namířil na Crrill. „Jestli okamžitě neposlechnete,

tak ji spálím!“

V té chvíli jejich velitel zasténal a volnou rukou se chytil za

hlavu. Crrill se mu nešetrně hrabala v mozku. Trojice se udiveně

ohlédla. Colson se zoufale snažil vstát.

„Jdeme na to!“ vydal povel Tor.

Oba Kalané soustředili svou energii na zásobníky dvou

nejbližších útočníků. Přehřáté zbraně vybuchly a ožehly své

majitele.

Colson se konečně probral. Vytáhl zbraň, a než stačil Tor

zasáhnout, pokropil plamenem třetího útočníka. Poslední už neměl

šanci. Sotva ho přestala bolet hlava, už viděl své tři pomocníky jako

živé pochodně. Pudově zvedl zbraň, ale kapitán byl rychlejší.

Tor pomohl Colsonovi na nohy a vřele mu poděkoval.

„Nebýt vás, bylo po nás. A navíc jim naštěstí ty zbraně vybuchly.

Asi byly nějak vadné.“

Kapitán byl ještě trochu mimo, a tak přikývl. Nechal se odvést na

ošetřovnou, kterou byla vila vybavena.

„Musím podat hlášení,“ mumlal.

„Ovšem, ovšem, ale nejdřív se musíte dát do pořádku. My se

vrátíme do lodi, kde budeme před dalším případným útokem v

bezpečí.“

5

Muzeum

Druhý den před polednem vystoupili Kalané z lodi a našli Colsona u

baru. Rána na čele se mu už zajizvovala, ale tvářil se ustaraně.

92

„Ohlásil jsem noční incident panu prezidentovi. Mám vám

vyjádřit jeho hluboké politování. Bylo zahájeno vyšetřování, ale

smrt útočníků je ztěžuje. Policie si to nedokáže vysvětlit a domnívá

se, že to byl čin nějakých šílenců. Máme zvýšit bezpečnostní

opatření?“

„Podle mě to nemá cenu, kapitáne. Jste ten nejlepší tělesný

strážce,“ usmála se Crrill. „Všechno dobře dopadlo, tak proč se

tváříte tak zničeně?“

„Špatné zprávy, madam,“ vzdychl Colson. „U Pluta se ukázali

Xulové a zřejmě brzy zaútočí.“ Kálané na sebe rychle pohlédli, ale

neřekli nic. „Můžete nám rychle zařídit setkání s profesorem

Tylerem?“

„Už se stalo, pane. Přijme vás v muzeu, kdykoli budete chtít.“

„Nenecháme ho tedy čekat. Rovnou vyrazíme.“ Helimob přeletěl

větší část města a přistál před budovou muzea. Ředitel je už

očekával. Za deset let hodně zestárl a vlasy mu prokvetly.

„Kapitán mi říkal, že se zajímáte o faunu na Edenii. Připravil

jsem pro vás několik filmů,“ řekl na uvítanou.

Během půlhodiny jim ukázal kudlanky a vysvětlil jejich

nebezpečnost.

„Pokud uvažujete o těžbě, pak bych vám doporučoval roboty.

Než na Edenii přistáli lidé, kudlanek tolik nebylo, protože pro vývoj

larev mohli využít jen těch pár antilop. Příchod nových obětí,

nejdříve kolonistů a potom trestanců, jim umožnil rychlejší

rozmnožování. Budeme muset počkat pár desítek let, než se jejich

počet zase sníží. Už jsem svého času navrhoval prezidentovi, že

odchytíme pár antilop, převezeme je na Zemi a zbytek vyhladíme.

Kudlanky by se nemohly tolik rozmnožovat a brzy by zašly.“

Crrill se při pohledu na netvory tvářila zděšeně, ale Tor nehnul

ani brvou. Blahopřál Tylerovi k úspěšné práci.

„Máte to výborně zpracované. To jste musel na Edenii strávit

celé měsíce, že?“

„Pouze pět dní, ale měl jsem to štěstí, že jsem se tam setkal s

výjimečným vězněm, který nejenže mi několikrát zachránil život,

ale řekl mi o těch netvorech všechno.“

Tor projevil zájem a ředitel pokračoval: „Když jsem předal

93

hlášení minulému prezidentovi, žádal jsem, aby onen člověk dostal

milost, a domníval jsem se, že jsem uspěl. Jenže ten potrestaný byl

bývalý voják, a tak se k tomu musela vyjádřit i armáda. Ta něco

takového rezolutně zamítla, a třebaže jsem několikrát naléhal,

nebylo to nic platné.“

Tyler chvíli listoval v tlustém spisu a vytáhl dopis: Vzhledem k

provinění odsouzeného (obchodování s phimem) nemůžeme

souhlasit s žádostí o prezidentskou milost. Litujeme a zůstáváme s

pozdravem. V zastoupení velkoadmirála plukovník Darf.

„Když byl tábor na Edenii zrušen, vězně rozdělili do různých

zařízení podle jejich schopností. Okamžitě jsem reklamoval Eda

Tanda, chtěl jsem ho zde v muzeu. Doufal jsem, že mu pomůžu

dokázat jeho nevinu. A dozvěděl jsem se, že je nezvěstný. Ale stejně

se mi nechce věřit, že by se dal nějakou kudlankou překvapit.

Věřím, že se jednoho dne vrátí a že mu budu moct poděkovat.“

Tor prudce vstal.

„Děkuji za informace, pane řediteli. Teď už vím, co dělat dál.“

Ředitel muzea se nikdy nedozvěděl, že během necelé hodiny

zachránil Zemi.

Kalané se vrátili rovnou na loď a zůstali v ní až do večera k

nesmírné Colsonově úlevě, kterému se tak zjednodušila práce, a k

velké rozmrzelosti muže, který nepřetržitě sledoval vilu

dalekohledem.

Když kapitán končil s osamělou večeří, Kalané vešli do salonu.

„Jaké jsou poslední zprávy z Pluta, kapitáne?“

„Upřímně řečeno velice špatné. Ještěrů je tam stále víc. Naše

flotila se shromažďuje a vyrazí zítra ráno.“

„Tak brzy?“ podivila se Crrill.

„Zpočátku byl útok plánován na pozítří, ale velkoadmirál vše o

dvanáct hodin uspíšil. Štve mě, že musím být tady, zatímco druzí

budou bojovat.“

„Možná i tady tak trochu pomůžete,“ usmál se Tor. „Můžete se

spojit s prezidentem?“

„V naléhavém případě ano.“

„Mohl byste mu v tom případě sdělit, že jsem se rozhodl vrátit se

na Kal zítra odpoledne a že by mi bylo ctí, kdyby mě mohl navštívit

94

v této vile zítra v deset hodin? Pokud by váhal nebo chtěl za sebe

poslat nějakého zástupce, tak mu řekněte, že mu musím sdělit něco

závažného o obchodu s phimem a že to chci sdělit jedině jemu.“

Kapitán odešel navázat spojení a Tor zatím zavolal

velkoadmirálovi. Hovor převzala jeho paní. Kalan jí sdělil, že hodlá

odletět, ale před odletem by se s nimi ještě rád rozloučil. Pozval je

rovněž na druhý den dopoledne.

„Rád bych předal skromný suvenýr z naší planety té nejkrásnější

pozemšťance, kterou jsem kdy viděl,“ pravil galantně.

Přijala kompliment s úsměvem, a dokonce mu dala číslo, na

kterém může zastihnout manžela. Darf byl údajně přetížený prací a

nebyl tak dobře naložený. Přesto slíbil, že se dostaví. S Galsem

problémy nebyly, dobře věděl, že jde o velký obchod s drogou.

Nebude to snadné jednání, říkal si, ale jestli ten cizinec chce své

zboží, pak musí dobře zaplatit. Už viděl, jak mu do trezoru přibudou

další diamanty.

„Prezident přiletí zítra v deset. Bohužel se může zdržet jen chvíli,

protože v této kritické situaci…“

„To je v pořádku, kapitáne, děkuji,“ řekl Tor. „Počítám s vámi

zítra od devíti. Takže my se vrátíme na loď.“

„Doprovodím vás,“ řekl Colson a poklepal na pažbu termometu.

Stále mu vrtalo hlavou, kdo mohl dát příkaz k likvidaci

mimozemšťanů. Policejnímu vysvětlení příliš nevěřil.

Crrill na okamžik zavřela oči. Kapitán otevřel dveře a chystal se

vyjít jako první. Mladá žena ho však prudce strhla zpět. Žhavý

paprsek mu jen ožehl vlasy. Tor zabouchl dveře a Colson se s

obdivem zahleděl na Crrill.

„No tohle! Jak jste věděla, že po nás budou střílet?“

„To vám vysvětlíme později,“ řekl Tor. „Půjčil byste mi zbraň?“

Colson mu celý zmatený předal termomet. Tor přistoupil k oknu

a zeptal se Crrill: „Kolik jich je?“

„Čtyři jako včera. Ten nejbližší je za tím keřem vpravo.“

Tor stiskl spoušť. Ozval se řev a potom vyšlehl prudký oheň.

„Teď vlevo. Tam, to je ono…“

Nocí zazněl další výkřik a po něm ještě dva.

Tor klidně vrátil zbraň kapitánovi.

95

„Pro dnešek je pokoj, už můžeme vyjít. Buďte tak laskav a

zlikvidujte všechny stopy po boji. A nikam nic nehlaste, chci mít

dnes večer už klid.“

„Kdo vlastně jste?“ zakoktal Colson. „Včera termomety samy od

sebe vybuchovaly a dneska střílíte jen tak poslepu. To máte v hlavě

radar?“

„Však víte, že jsme trochu jiní než vy,“ vyhnul se Tor přímé

odpovědi. „Vnímáme infračervené paprsky, takže vidíme i v noci.“

Colson jeho vysvětlení přijal a usmál se: „To už je lepší. Docela

by mě otrávilo, kdybyste byli jen nějací obyčejní roboti.“

6

Odhalení

Ve tři čtvrtě na deset vešli Tor a Crrill do salonu. Usmívali se a

Colsona by ani ve snu nenapadlo, že celou noc tvrdě pracovali.

Jako první se dostavil Gals. Tor ho přátelsky přivítal.

„Jsem ochoten jednat o jakémkoli zajímavém obchodě. Určitě se

dohodneme.“

„O tom vůbec nepochybuji,“ odvětil s naprostou vážností Tor.

Mezitím už přiletěl velkoadmirál s chotí.

„Takže vy nás už opouštíte,“ konstatoval zklamaně.

„Ano. Nejsem bojovník jako vy, ale představitel zásadně

mírumilovné rasy, který přijel jen obchodovat. Obávám se výsledku

nastávající bitvy. Proto bych rád vyrazil s vaší flotilou. Mohla by mi

poskytnout ochranu, dokud nepřejdu do subprostoru?“

Taková slova se Colsonovi nelíbila. Oba Kalany si oblíbil a byl

zklamaný, že nejsou statečnější. Přitom mu Tor připadal jako dost

drsný chlapík a jeho družka projevila neuvěřitelnou chladnokrevnost

při obou přepadeních.

„Pokud si to přejete, doprovodíme vás, ale musíte nám dát

souřadnice místa, kde hodláte přejít do subrostoru,“ odpověděl

admirál a doufal, že jim s pomocí Xulů přichystá léčku. Tím napraví

nepochopitelné selhání svých lidí. Určitě za to může tenhle

96

zatracený kapitánek. Pošle ho do první linie.

„Ale samozřejmě,“ odpověděl důvěřivě Tor.

„Přichází pan prezident,“ ohlásil v té chvíli Colson.

Za dva dny se Mekkel hodně změnil. Rysy měl ještě ztrhanější

než při posledním setkání a v očích podivný lesk. Crrill hned

pochopila, co se stalo. Upozornila telepaticky Tóra. Ten se obrátil k

hostům a ona hned vedla prezidenta do pracovny.

„Kapitáne, buďte tak laskav a dělejte panu Galsovi společnost,“

požádal Tor Colsona, „a já zatím předám admirálovi a jeho paní

dárek.“

Colson se zašklebil, protože Gals mu nebyl dvakrát sympatický a

mnohem radši by mu dal jednu do zubů.

Tor zašel do svého pokoje a přinesl odtud podivnou sošku

vyřezanou z jakési modré průhledné hmoty.

„Ta je krásná!“ zaradovala se Line.

„Jen si ji prohlédněte zblízka,“ poradil jí Tor.

Admirál s chotí se upřeně zadívali na sošku, která náhle vypadala

mnohem modřejší. Darf se od ní snažil odvrátit zrak, ale jakási síla

mu v tom bránila. V posledním vzepětí vůle se pokoušel sošku

rozbít, ruce mu však vypověděly poslušnost. Klesla mu víčka a tvrdě

usnul.

Tor ho uložil vedle Line, která podlehla o něco dříve. Sošku jim

nechal ležet mezi hlavami. Ve skutečnosti šlo o induktor spánku,

který Crrill v noci vyrobila speciálně pro admirála.

Crrill zavřela dveře pracovny. Když s prezidentem osaměla,

zeptala se přímo.

„Kdy jste vzal phim, pane prezidente?“

Mekkel sebou trhl, ale nevymlouval se.

„Nevím,“ zašeptal. „Patrně mi ho podal někdo z mého okolí.

Teprve včera jsem si začal uvědomovat jeho účinky. Proč mi ho

dali?“

„To není tak těžké uhodnout. Xulové zničí vaši poslední flotilu

zítra a doufají, že se co nejdříve vylodí na Zemi. Chtějí se vyhnout

dalším bojům, které vedou jen k hmotným škodám, proto z vás

chtějí udělat robota bez vůle, který přistoupí na bezpodmínečnou

kapitulaci. Tak jim padne do rukou netknutý průmysl. To kvůli

97

němu nebombardovali Zemi jako jiné, méně bohaté planety.“

„Uvažoval jsem podobně. Ale to jim nevyjde, já jim to překazím.

Jakmile flotila odletí, vezmu si život. Co mi chce říct váš manžel?“

Crrill neodpověděla. Nalila do sklenice vodu a do ní vhodila

jakýsi bílý prášek.

„Vypijte to!“ nařídila mu.

Mekkel zpočátku váhal, pak pokrčil rameny a obrátil sklenici do

sebe. Zmocnila se ho závrať a klesl do křesla, které mu mladá žena

rychle přistrčila. Viděl tmu a jakési pruhy.

Když se konečně vzpamatoval, skláněla se nad ním Crrill a

usmívala se.

„Co se mi stalo?“

„Jste z toho venku, pane prezidente. Dala jsem vám antidotum.

Zbavilo vás účinků drogy a navíc budete proti ní minimálně rok

imunní.“

Mekkel vyskočil z křesla, jako když ho píchne.

„Vy tedy máte protijed!“

„Ano.“

„Proč jste mi to neřekli dřív?“

„Teprve teď přišla ta vhodná chvíle,“ odpověděla vyhýbavě.

„Naši vědci provedli analýzu phimu. Jeho složení není o moc

složitější než u jiných drog. Phim je totiž ve skutečnosti něco jako

virus. Váže se na určité buňky mozkové kůry a narušuje buněčný

metabolismus. Tím vznikají ony halucinace a poslušné plnění

příkazů Xulů. Jakmile je infekce dostatečná, virus přinutí jádro

mozkové kůry, aby pracovalo pro něj a vytvořilo identický virus.

Tím se vysvětluje, že postižený je stále intoxikován a že směřuje už

jen k smrti, třebaže drogu už nikdy nevezme.“

„A vy jste našli lék?“

„Ano. Rovněž se váže na mozkové buňky a neutralizuje viry,

které tam již jsou nebo které vznikají.“

„Uměli bychom jej vyrábět i my?“

„Vzorec je dost složitý, ale vysvětlíme vašim vědcům, jak je

třeba postupovat.“

V té chvíli vešel do pracovny Tor. Prezident mu chtěl poděkovat,

ale Tor mu podával jakýsi papírek.

98

„Než se začne s léčbou, je třeba zlikvidovat zdroj nákazy. Tady

máte jména hlavních obchodníků s phimem a místo, kde jej skladují.

A nyní vám představím hlavního pozemského šéfa.“

Gals prezidenta familiárně pozdravil. Považoval se za skoro

stejně mocného jako on, ale určitě mnohem bohatšího.

„Tak to je hlavní mozek obchodu s phimem,“ prohlásil Tor.

Oba muži ztuhli překvapením.

„Tohle je žertování poněkud pokleslého typu,“ pravil nejistě

Gals.

„Pane prezidente, nařiďte několika spolehlivým mužům,“

pokračoval Tor, „aby okamžitě zatkli tyto osoby: Argylla,

Robertsona, Duchesna, Erba, Bordegha a další na seznamu.“

Při vyslovení každého jména Gals bledl stále víc a čelo se mu

orosilo potem.

„Nemáte jediný důkaz!“ zařval.

Tor jen pokrčil rameny a prohodil k Mekkelovi: „Dejte ho pod

psychosondu. Pak uvidíte, kdo má pravdu.“

„Na to nemáte právo!“ protestoval Gals.

„A pokud jsem měl pravdu, získáte důkaz, který vám chybí,“

pokračoval Tor. „Pokud ne, můžete se mu omluvit. I kdyby se musel

zotavovat několik týdnů, na výsledku nadcházející bitvy to stejně nic

nezmění. Země se bez takových individuí klidně obejde.“

Colson sledoval scénu mlčky. Natolik důvěřoval svým přátelům z

Kalu, že ani v nejmenším nepochyboval.

„Sonda bude možná zbytečná,“ zabručel.

Levicí popadl Galse za klopy a pravicí mu vyťal takovou facku,

až mu rozsekl ret. Ředitele Společnosti to zaskočilo, chtěl

protestovat, ale facka nebyla zdaleka poslední a k řeči se už

nedostal.

„Dost! Dost!“ křičel a z úst a nosu se mu valila krev.

Prezident by byl rád zasáhl, ale nakonec raději počkal.

Colson byl pěkně rozjetý a cloumal svou obětí. „Poslouchej

dobře, prevíte!“ řval. „Jsem přesvědčenej, že v ty droze máš prsty!

Jestli to nevyklopíš, tak ti zpřelámu jednu kost po druhý. Na palici ti

nesáhnu, to ne, na tu ti nasaděj psychosondu!“

Gals nebyl zvyklý na fyzickou bolest a v té chvíli nepochyboval

99

o tom, že ten barbar svůj slib splní. Musí především získat čas a

později mu to vrátí.

„Ano,“ přiznal se vztekle, „to já zorganizoval obchod s phimem.

Zítra, nejpozději pozítří, tady už budou vládnout Xulové. Já na tom

budu pořád stejně, ale z vás se stanou otroci!“

Mekkel se zhnuseně odvrátil.

„Měl jste pravdu,“ vzdychl si. „Hned dám zatknout jeho

komplice.“

„Ono je to bohužel mnohem vážnější,“ řekl Tor. „Nejdřív je však

třeba Galse zajistit, aby nám ještě neutekl. Colsone, buďte tak laskav

a odveďte ho na mou loď do kabiny D. Až budete odcházet,

nezapomeňte za sebou zamknout.“

„Rozkaz, pane,“ řekl řízně kapitán a strčil do Galse tak nešetrně,

že dojel ke dveřím po břichu. Vytáhl pistoli a upozornil ho:

„Kdyby ses o něco pokoušel, tak ti s potěšením upálím nohy a tví

xulští přátelé najdou jenom mrzáčka na vozejčku.“

Jakmile opustili místnost, Mekkel se prudce obrátil na Tóra.

„Jakou katastrofu jste mi chtěl ještě oznámit?“ zeptal se s obavami.

Tor ho zavedl do místnosti, kde spal admirál s chotí. Ukázal na

kamínek na jeho krku, strhl ho z řetízku a rozšlápl. V drti se ukázaly

drátky. Prezident se sehnul a zmateně si tu změť prohlížel.

„A co má být tohle?“

Crrill mu vysvětlila, oč jde. Mezitím se vrátil Colson a nechápavě

na ně zíral.

„Takže vy jste telepati,“ zabručel prezident.

„Kdyby jen to!“ zvolal kapitán. „Vidí i na dálku a dokážou, aby

pistole explodovaly v rukou!“

Crrill se na něj usmála a kapitán zmlkl.

„Co mám dělat?“ zeptal se prezident. „Flotila se připravuje ke

startu a Xulové ji očekávají. Když flotila nedorazí na očekávané

místo, Xulové pochopí, že jejich člověk byl odhalen, a zaútočí na

Zemi. A našich pět set lodí se zdrogovanou posádkou jim stejně

nedokáže dlouho odolávat. Přišli jste bohužel příliš pozdě.“

„Zbývá nám ještě naděje, ale musíme ihned na mys Canaveral,

kde se flotila připravuje.“

„Dám vědět…“

100

„Hlavně to ne!“ vykřikl Tor. „Nevíme, jestli nerozdali ještě víc

psychických zesilovačů. Tohle musí zůstat v naprosté tajnosti.“

Mekkel už neměl stání. „Vyrazíme hned.“

Tor požádal Colsona, aby mu pomohl s oběma těly. Colson se

hnal k admirálovi, protože usoudil, že bude těžší, ale Tor mu řekl:

„Popadněte tu ženskou a zavřete ji s Galsem. Jsou to ostatně dávní

přátelé. Já se postarám o admirála. Čeká ho ještě jedno překvapení.“

7

Bitva u Ganymeda

Prezidentův přílet vyvolal na základně vzrušení. Přivítal ho náčelník

generálního štábu Patterson. Mekkel suše vyslechl hlášení.

„Za půl hodiny svolávám poradu velitelů lodí. Připravte v

důstojnické jídelně nápoje pro všechny.“

Potom s Kalany a Colsonem zamířili do operačního sálu. Mlčky

si prohlížel operační plány a dal si všechno vysvětlit. Kalané se

drželi taktně vzadu a Crrill zatím sondovala mozky. Více než

polovina důstojníků byla pod vlivem phimu, ale žádný z nich neměl

psychický zesilovač. Dostavil se zpocený a udýchaný Patterson.

„Velitelé vás očekávají, pane prezidente.“ Mekkel přistoupil ke

Crrill, a než se stačil zeptat, odpověděla mu: „Ne, Patterson pod

drogou není.“

Prezident pak náčelníkovi štábu přikázal, aby dal pečlivě střežit

budovu, v níž se bude konat porada. Nikdo další už do ní nesmí

vstoupit.

Když vešel do jídelny, důstojníci se postavili do pozoru. Kalané

zatím přistoupili ke stolu, kde bylo připraveno pohoštění.

„Nejdříve si všichni vypijeme skleničku,“ pravil prezident, když

se dveře zavřely.

Muži se nahrnuli ke stolu a Kálané je jako dobrovolní barmani

ochotně obsloužili.

Prezident zvedl skleničku a pronesl přípitek: „Na vítězství!“ A

obrátil obsah do sebe.

101

Důstojníci rovněž a vypukl zmatek. Polovina jich dostala závrať

a někteří se dokonce svalili na zem. Když se vzpamatovali, prezident

jim vysvětlil, že právě dostali lék proti phimu.

„Je to ještě supertajný výrobek. Naši kalští přátelé vám pak

vydají prášky pro vaše posádky. Rozpustíte je v nějakém nápoji a

dáte ho svým mužům bez jakéhokoli upozornění. Dohlédnete na to,

aby to vypili. Ještěři se tak nedozví, že phim už na vás neúčinkuje.

Nadcházející bitva je pro Zemi rozhodující. Je nás méně než

nepřátel, ale poprvé budete bojovat jako rovní s rovnými a bez

zrádců!“

Muži odměnili prezidentův krátký proslov potleskem.

„Poletím s vámi lodí našich přátel. Směrnice budou na kanálu

357. Rozkazy budete přijímat pouze ode mě nebo od plukovníka

Colsona, kterého tímto jmenuji náčelníkem mimořádného štábu.

Skončil jsem, pánové. Vraťte se na své lodě a nemluvte s nikým z

pozemního personálu. Start je v osmnáct nula nula.“

Jakmile důstojníci odešli, Crrill s úsměvem přistoupila ke

Colsonovi.

„Gratuluji, pane plukovníku.“

Colson se ještě nevzpamatoval z překvapení a jen rozpačitě

potřásl hlavou. „Za to povýšení vděčím jedině vám!“

„To neříkejte. Tor se nechtěl plést do pozemských záležitostí. Ale

vaše chování změnilo jeho názor.“

Prezident si zavolal Pattersona a podal mu papír.

„Letím s eskadrou, ale můj odlet se musí utajit. Přerušte všechna

spojení základny s okolním světem. Seberte spolehlivé muže a

zatkněte tato individua. Jsou to hlavní překupníci phimu. Zničte

zásoby a zavřete zatčené na tajném místě. Vyřídíme si to, až se

vrátím. Jste odpovědný za úspěch této operace, která se musí rovněž

utajit.“

Patterson byl tak překvapený, že jen přikývl.

V osmnáct nula nula lodě odstartovaly.

„Jak si to představujete dál?“ zeptal se prezident Tóra.

„Xulové na nás podle dohody s Darfem čekají v sektoru

Ganymeda. Nesmíme je proto zklamat, jinak nepůjdou do boje.

Naším cílem není je pouze odrazit, ale uštědřit jim takovou porážku,

102

ze které se už nevzpamatují.“

„Mám obavy, že když dál poletíme v tomto kurzu, padneme do

pasti,“ namítl Mekkel.

Tor se zamyslel. „A proto poletíme sami. Nařídíte flotile, aby se

rozdělila na dvě části, které obletí Jupiter a vpadnou Xulům do zad.“

„Ale Xulové uvidí přilétat pouze jedinou loď a…“

Kálán se jen usmál.

„Budou si myslet, že nás jsou stovky. Jeden náš fyzik, jmenuje se

Wef, si vymyslel takovou hračičku. Je to vysílač zvláštních vln,

které budou interferovat s xulskými lokátory a vzbudí dojem, že

naše loď je uprostřed formace stovky lodí.“

„Budete sami proti celé xulské flotile! Ne, nedovolím, abyste

dělali návnadu, když nejste ani ozbrojeni!“

„S tím si nedělejte starosti, pane prezidente,“ vstoupila do hovoru

Crrill. „Máme něco mnohem lepšího než jaderné střely!“

Mekkel, napůl přesvědčen, s plánem souhlasil a spojil se s

flotilou. Vydal rozkazy a dodal: „V případě, že by naše loď zmizela,

velení přebírá nejstarší důstojník každé skupiny. Až do konce bitvy

nepřijmete jediný rozkaz ze Země.“

Brzy kalská loď letěla sama a Tor zapnul Wefův přístroj. Na

obrazovkách se rozsvítily stovky bodů.

„Plukovníku,“ požádal Tor Colsona, „došel byste laskavě pro

pana velkoadmirála? Zavřel jsem ho do kabiny C.“

Colson přivlekl ještě spícího Darfa a složil ho do křesla kopilota.

Crrill mu píchla nitrožilní injekci.

„Co se děje?“ zamumlal admirál.

„Jenom malá nevolnost, lékaři nám doporučili, abychom vás

nechali vyspat,“ řekl Tor. „A protože pan prezident se chtěl zúčastnit

bitvy, letěli jsme s vaší flotilou a domnívali jsme se, že nejlépe bude

vzít vás s sebou, abyste mohl vydávat příslušné rozkazy. Máte k

dispozici veškeré naše komunikační prostředky.“

Darf se podíval na obrazovky a na simulátor trasy.

„Brzy budeme v sektoru Ganymeda,“ informoval ho ochotně Tor.

Admirál si automaticky sáhl na krk a přívěšek nenahmatal.

„Promiňte,“ řekla jakoby mimochodem Crrill. „Když jsme vás

přenášeli, řetízek se přetrhl, a tak jsem ho pro jistotu předala vaší

103

paní, která nás doprovázela na astroport. Aby se nějak neztratil.

Slíbila, že ho dá spravit.“

Darf jen zasténal. Nervózně si otřel čelo a bázlivě se podíval na

obrazovky. Nemohl dát Xulům jako obyčejně zprávu, aby neútočili

na loď, na které se nachází.

„Obraťte to! Rychle! Za pár minut je pozdě. Ještěři zaútočí!“

„A jak to víte?“ zeptal se suše prezident. „Jste s nimi snad ve

spojení?“

Admirál padl do křesla a uvědomil si, že se prozradil.

„Plukovníku Colsone,“ nařídil Mekkel, „můžete admirála dovést

do jeho kabiny. Tam si počká na rozsudek.“

Colson tvrdě popadl admirála za rameno. Darf se mu chtěl

vymanit, jeho brada se však střetla s obrovskou pěstí a hned nato

ztratil vědomí.

„Teď už ho můžete zavřít k ostatním, ať aspoň ušetříme místo,“

řekl Tor.

Uplynulo několik minut a napětí neustále stoupalo.

„Tamhle jsou!“ vykřikl Colson.

Náhle je ze všech stran obklíčil nepřítel a vzápětí zaútočil. Tor

jen klidně stiskl tlačítko. Jejich loď se teď doslova utápěla v rudé

záři. Wef na ní totiž instaloval čtyřiadvacet zdokonalených

superlaserů propojených s automatickým palebným radarem.

Co salva, to čtyřiadvacet zničených lodí. Xulové přes těžké ztráty

pokračovali v útoku. Polovina flotily se přiblížila na dostřel a

odpálila jaderné střely.

„Tohle je konec,“ řekl bledý Colson. „Ty nikdy nezastavíte.“

Tor stiskl jiné tlačítko. „Teď se dívejte.“

Střely se najednou začaly všelijak křížit, jako by nemohly najít

cíl, a nakonec si je přitáhl Jupiter. Přesto asi dvacet dál pokračovalo

v letu.

„Klid,“ řekla Crrill Colsonovi. „To ještě není všechno.“

Plukovník nespouštěl oči z obrazovky. Střely se blížily značnou

rychlostí a měl pocit, že s nimi se blíží i jeho konec. Náhle jako by

narazily na neviditelnou překážku, vybuchly a lodi neublížily.

„Co se to stalo?“ divil se a otřel si čelo.

„Říkali jsme vám přece, že jsme svou planetu obklopili silovým

104

polem. Wef nám zhotovil přístroj, který vytváří stejné pole kolem

lodi.“

Lasery zatím pokračovaly ve střelbě. Zbývala už jen necelá

stovka nepřátelských lodí. Na nepříteli byl patrný jistý zmatek.

„Brzy se dají na ústup,“ poznamenal Tor. „Teď by měli zaútočit

vaši.“

Prezident vydal rozkazy a pozemské lodě se vrhly na zbývající

Xuly. Bitva byla jen krátká. Pozemšťané likvidovali jednu loď za

druhou a brzy nezbyla ve sluneční soustavě jediná nepřátelská loď.

Teď už mohl být vydán rozkaz k návratu. Poprvé se vraceli bez

jediné ztráty.

Mekkel si zdříml, Tor přepnul na automatického pilota a požádal

Colsona, aby hlídal obrazovky. Sám přešel do kabiny D.

„Gals, Darf a Line na jedné lodi,“ řekl. „To by ve vás mělo

vzbudit jisté vzpomínky, ne? Je to jako před deseti lety. Jenže někdo

na téhle schůzce bývalé posádky Betelgeuze chybí.“

„Ed Tand,“ zabručel admirál.

„Možná není tak daleko,“ poznamenal Tor.

První pochopila Line.

„Ede, to jsi určitě ty!“ vykřikla a chtěla se mu vrhnout do náruče.

Tor ji odstrčil a ona klesla s nářkem k zemi.

„To není možné,“ zakoktal Darf. „Podle analýz nejste

pozemšťan.“

„Máte určitě pravdu, mám kalské tělo, ale v něm duši Eda

Tanda.“

Udiveně na něj pohlédli.

„Vaše past sklapla,“ vysvětloval. „Odsoudili mě na doživotí na

Edenii. O tom, co jsem tam zkusil, mluvit nebudu. Odvezla mě

odtamtud kalská loď. S Kalany jsem porazil Xuly a ve chvíli

vítězství jsem dostal plný zásah termometem.“

„Takový žár nikdo nepřežije,“ namítl Gals.

„To ne, ale právě v té chvíli zasáhl osud. Xulové stříleli dost

nízko a mozek mi neshořel. Neměl však kyslík a nemohl přežít déle

než tři minuty. Crrill dokázala skutečný zázrak. Pouze svou vůlí

zařídila jeho dostatečné okysličování. A Oxp potom dostal geniální

nápad.“

105

Tor se odmlčel a po chvíli pokračoval:

„Střela z poslední xulské lodě přinesla smrt řadě Kalanů. Oxp

vybral jedno skoro neporušené tělo a oživil je. Smrt si samozřejmě

vybrala svou daň a mozek už nefungoval. A tak můj mozek přenesl

do tohoto těla.“

„Transplantoval,“ poznamenal Darf.

Tor zavrtěl hlavou. „To nešlo. Jsme přece jen rozdílní. Přenesli

obsah každičkého neuronu a vtiskli ho do prázdné buňky kalského

mozku. A uvědomte si, že my lidé jich máme miliony, třebaže

nejsme tak vyvinutí jako Kalané. Pracovaly na tom tisíce Kalanů

několik týdnů! Když jsem se probral, musel jsem si několik měsíců

zvykat na nové tělo a na jeho nové možnosti. Pro Kalany jsem pořád

ještě dítě, ale každý den získávám nové znalosti.“

V kabině zavládlo tíživé ticho.

„To vše pouze posílilo mou touhu po pomstě,“ pokračoval Tor.

„Kalané nenávist neznají. Ale respektují mé přesvědčení. Proto mi

postavili tuto loď, která sama dokázala zničit xulskou flotilu.“

Tato věta zbavila vězně poslední naděje. Jejich spojenci jim už

nepomohou!

„Vrátil jsem se jen proto, abych vás potrestal. A chtěl jsem

sledovat konec Země, kterou jsem nenáviděl s vámi.“

„A proč jste změnil názor?“ zeptal se ironicky Gals.

„Díky jednomu kapitánovi a starému profesorovi. Ti mě

přesvědčili o tom, že ještě existují slušní lidé.“ Tor položil ruku na

kliku a dodal: „Za pár hodin přistaneme a já vás předám vašim

spoluobčanům. Vím, že jejich soud bude nemilosrdný. Ale chtěl

bych, abyste si uvědomili, že jste si to způsobili sami svým prvním

zločinem. Když jste zradili důvěru mladého a naivního poručíka,

který věřil v přátelství a v lásku jedné ženy.“

Line se k němu vrhla.

„Ede! Zachraň mě! Nikdy jsem nemilovala nikoho jiného než

tebe! Já za nic nemůžu!“

Rysy mu ztvrdly. „To nemá cenu, Line. Dobře vím, že ten phim

jsi mi podstrčila do kabiny ty. A nezapomeň, že jsem teď telepat,

sice ne tak dobrý jako Crrill, ale dokážu ti číst v mysli.“

Opustil místnost. Crrill na něj čekala na chodbě a podala mu

106

ruku.

„Je po všem,“ zašeptal. „Co nejdřív se vrátíme na Kal.“

8

Sbohem, Země!

Nazítří po památné bitvě u Ganymeda se prezident s Colsonem

dostavili do Torovy vily. Mekkel vypadal dost rozrušeně.

„Právě jsem se od plukovníka dozvěděl, že chcete dnes večer

odletět!“

„Přesně tak,“ odpověděl Tor. „Naše poslání skončilo a chceme

domů.“

„Ale to nejde!“ vykřikl Mekkel. „Nedokončili jste své dílo!

Musíme vyléčit miliony pozemšťanů, a hlavně se připravit na další

útoky Xulů.“

Tor zůstal neoblomný.

„To není naše věc. Už po staletí si Kalané nedovolují zasahovat

do galaktických záležitostí. Tohle byla výjimka.“

Mekkel chtěl protestovat, ale Tor pokračoval: „Jako projev

vděčnosti za pomoc, kterou jim kdysi poskytl jeden pozemšťan, a z

čistého humanismu jsou mí druzi ochotni pomoci zase vám a vydat

vám tajemství antidota.“

Podal prezidentovi spis.

„Je to formulováno tak, aby tomu vaši vědci porozuměli. Výroba

se může spustit velice brzy.“

„Hned dneska vydám pokyny a všichni lidé se podrobí léčbě, aby

se taková tragédie už nemohla opakovat.“

Tor sáhl po dalším svazku papírů.

„Válka s Xuly bude dlouhá a těžká. Musíte dobýt zpět všechny

soustavy, které jste kolonizovali. Bohužel nemohu vaše lodě vybavit

ochranným polem, které je specificky kalské, ale nabízím vám dva

dary. Zaprvé plán xulského pohonu. Vaši inženýři ho určitě dokážou

přizpůsobit pro vaše lodě.“

Prezident dokumentaci převzal a strčil ji do rukou Colsonovi.

107

„Dále,“ pokračoval Tor a podal mu starou koženou aktovku,

„vám tady předávám práci jednoho pozemského vědce. Jsou to

plány Solnikovova superlaseru, kterým je vybavena moje loď. Sám

jste viděl, jak je účinný. Mohli jste ho mít už na samém počátku

války, kdyby Solnikova nezavraždili!“

Krátce vysvětlil konflikt vynálezce se Společností pro galaktický

průzkum a nespravedlivé obvinění Abeho Rafa. Pouze pomlčel o

tom, jak se mu dokumentace dostala do rukou.

„Aby se něco takového už neopakovalo, doporučuji vám

rozpustit Společnost a převést ji pod státní správu.“

„Znárodnit ji? To nejde!“ namítl živě prezident. „Na to je

Společnost příliš mocná!“

„Už není. Přišla o veškerou těžbu v Galaxii a žije pouze z výroby

zbraní. Nový laser nahradí staré střely. Společnost si to velice dobře

uvědomovala, a proto vědce zlikvidovala. Gals je navíc zatčený a

jeho společníci určitě nezasáhnou, jen aby je neobvinili ze

spoluviny.“

„Když mi dáte rozkaz, pane prezidente,“ nabídl se Colson, „tak

ten chlív do zítřka vyčistím.“

Mekkel se usmál. „Do dvou hodin dostanete písemný rozkaz.

Nesmíme jim dát čas, aby se zreorganizovali.“

Potom se obrátil k Torovi. „Takže vidíte, že byste měl zůstat na

Zemi. Kdo nám poradí?“

„Nepřemlouvejte mě, pane prezidente, odlétáme ještě dnes.“

Mekkel pochopil, že jakékoli další naléhání je marné, a

doprovodil je k lodi.

„Co jste udělali s vězni?“ zajímal se Tor.

„Prošli psychosondou, abychom zjistili, jestli jsou na Zemi ještě

další psychické zesilovače. Překvapila mě jedna věc. Našli jsme to v

mozku všech tří. Podíval jsem se do soudního počítače a našel jsem

informace o odsouzení jistého Eda Tanda.“

Upřeně se na Tora zahleděl, ale Tor neuhnul pohledem.

„Ed Tand zemřel na Edenii,“ řekl. „Nemá smysl hrabat se v

minulosti. Co bude s vězni?“

„Vládní rada je jednohlasně odsoudila k smrti.“

„Všechny tři?“

108

Prezident svěsil hlavu. „Trest byl již vykonán.“

Kalan zatajil dech. Nepřehnal to s pomstou? Vzpamatoval se a

obrátil se ke Colsonovi.

„Plukovníku, vaše nové pověření vás bude nutit, abyste v

hlavním městě pobýval častěji.“

„Zřejmě ano, ale zatím jsem ještě neměl čas o tom uvažovat,

pane.“

„V tom případě vám přenechávám tuto vilu, helimob a všechno,

co mi zbývá na kontě. Obávám se však, že ta banka brzy zkrachuje.“

Colson se bránil, ale Crrill Tora podpořila: „Přijměte to jako

vzpomínku na nás.“

Plukovník nakonec přestal protestovat.

„Ale budu chtít od vás službičku,“ řekl Tor. „Až vyženete Xuly,

určitě znovu obsadíte soustavu Regula. Byl bych rád, kdybyste se

zúčastnil hned první expedice. Na čtvrté planetě se setkáte se

zvláštními modrými medvědy, pokud je ovšem Xulové nebo

Společnost nevyhubili. Ať se na ně xenobiologové podívají, jsou to

totiž inteligentní bytosti. A utrpení jednoho mladého poručíka pak

nebude marné.“

„Dávám vám své slovo,“ řekl Mekkel, který náhle všechno

pochopil.

Ve dveřích se Tor otočil. „A ještě jednu radu, pane prezidente.

Pokud budete chtít dobývat celou Galaxii, soustavu Denebu

vynechte. Možná se za sto let přiletíme podívat, kam jste dospěli.“

Dveře se zavřely a motory zaburácely. Prezident a plukovník se

dívali za lodí, dokud se jim neztratila z očí.

„Mohl jsi zůstat na Zemi,“ řekla Crrill.

Tor ji něžně uchopil za ruku.

„Nyní bude mou vlastí Kal. Ve skutečnosti jsem byl na Galse a

Darfa nespravedlivý. Bez nich bych tě nikdy nepotkal. Jim vlastně

vděčím za své štěstí.“

109

V E D I C I M A R K S T O N E

D O S U D V Y Š L O

1 V zelené pasti Rhulů

25 Vládce Juvenie

2 Astronef Merkur

26 Páni krále Zila

3 Piráti na Sylwě

27 Démoni z hor

4 Lágr vyděděnců

28 Válečnice z Lesbanu

5 Planeta Lykantů

29 Galaktická spravedlnost

6 Strážce krystalu

30 Vůz z Thálie

7 Zajatci démona

31 Operace Bakchus

8 Pekelný lov

32 Gladiátor z Venusie

9 Vražedné atestace

33 Drak na Wilku

10 V labyrintu času

34 Poslední obyvatel

11 Pojídači masa

z planety Zwor

12 Zajatec černých mnichů

35 Velká trojka

13 Tajná mise

36 Neznámá z Rygu

14 V hlubinách Sarkalu

37 Šarlatová květin

15 Safari smrti

38 Zabijáci na Ervě

16 Vyznavači Kaala

39 Ďáblovy kameny

17 Skleněný pavouk

40 Rudá hora

18 Železný král

41 Doupě démonovo

19 Pád bohů

42 Netvoři z hlubin Wrecku

20 Krvavé kameny

43 Mise na Miře

21 Příliš hravé děti

44 Beznadějné pátrání

22 Honba za Grálem

45 Magnetická bouře

23 Androidova pomsta

46 Nepřítel z paralelního

24 Past na planetě Korz

vesmíru

JEAN-PIERRE GAREN

TRESTANCEM NA EDENU

Mark Stone 47

Z francouzského originálu Le bagne d’Edenia,

vydaného nakladatelstvím Éditions Fleuve Noir,

Paříž 1975, přeložila Erika Rumplová.

Obálku podle kresby Petra Bauera navrhl Jan Přibík.

Vydal jako svou třítisící dvoustou devadesátou sedmou publikaci

li, s. r. o., Václavské nám. 36, Praha l, roku 2000.

Odpovědná redaktorka Anna Staňková.

Vytiskl FINIDR, Lipová úl., Český Těšín.

Vydání první.

Doporučená cena 65,72 + 3,28 DPH = 69 Kč

M A R K

STONE

Jean-Pierre Garen

TRE STAN C E M NA ED ENII

Poručík Ed Tand byl odsouzen k dvaceti letům

kárného tábora na planetě Edeni za pašování

záhadné drogy, která se začala šířit na Zemi

a planetách Unie. Na Edeni člověka ohrožují obrovští

hmyzí mutanti, připomínající kudlanky nábožné, které

vězňové musí hubit. Tand brzy zjistí, že se stal obětí

ošklivé intriky, a přísahá pomstu. Podaří se mu

z planety uniknout?

ISBN 80-240-1396-7

Document Outline

ČÁST PRVNÍ PAST

1 Proces

2 Odlet

3 První lov

4 Roztržka

5 Krutá pravda

6 Rafova smrt

7 Samotka

8 Vládní zmocněnec

9 Kudlančí hnízdo

10 Návrat

11 Útěk

12 Solnikovova závěť

13 Velká cesta

14 Kal

15 Přípravy

16 Velká bitva

ČÁST DRUHÁ POMSTA

1 Vyslanci

2 První kontakt

3 Recepce

4 Past

5 Muzeum

6 Odhalení

7 Bitva u Ganymeda

8 Sbohem, Země!