JEAN-PIERRE GAREN

M A R K

STONE

KAPITÁN PLUTON

PŘELOŽILA ERIKA RUMPLOVÁ

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

Copyright © Éditions Fleuve Noir, Paris, 1981

Translation © Erika Rumplová, 2001

ISBN 80-240-1855-1

1

Sotva pominula běžná nevolnost, která provází přechod ze

subprostoru do normálního vesmíru, velitel lodi Paul Torf zapnul

obrazovky.

Byl to statný padesátník s hranatým obličejem a prokvetlými

vlasy.

Vedle něj otevřel oči mladičký blonďatý poručík Ridel, který byl

na svém prvním letu. A hned mu do uší zazněl velitelův suchý hlas:

„Sledujte radar, já se zatím zorientuji a srovnám kurz.“

Několik minut mlčky pracovali, potom se Torf uvolnil a řekl: „Je

to v pořádku. Vystoupili jsme v cílové soustavě.“

I když se subprostorem cestovalo bezmála dvě stě let, dala se

očekávat všemožná překvapení. Stačila sebemenší chybička a loď

vystoupila několik parseků od cíle.

„Teď už jenom doufám,“ poznamenal Torf, „že Denebani nebo

piráti nebudou mít tak špatný vkus a neukážou se, dokud nenabijeme

fotonové baterie.“

„Kdo jsou vlastně ti Denebani?“ zeptal se Ridel.

„Poprvé se objevili v minulém století. V té době Pozemská unie

díky subprostorovým letům expandovala na všechny strany a

obsadila řadu neobydlených planet, ale i planet obydlených

primitivními humanoidy. No a jednoho krásného dne jedna expedice

narazila na Denebany. Pocházejí z planety obíhající kolem obrovské

hvězdy Denebu v souhvězdí, které se dříve nazývalo Labuť. Je od

Země vzdáleno šest set světelných let. Denebani mají podobný

metabolismus jako my. Biologové by vám vysvětlili, že mají jiný

počet chromozomů a orgány trošku jinak rozmístěné. Ale jinak se

nám dost podobají až na to, že mají poněkud našedlou plet, asi jako

břidlice.

Atmosféra jejich domovské planety má navíc méně kyslíku, což

vedlo k tomu, že jejich hrudníky jsou mohutnější. Denebská

civilizace je na stejné úrovni jako naše. Taky objevili astronautiku a

subprostorové lety. A tak kolonizovali řadu soustav. Náhodou jsme

4

se chtěli zmocnit stejné planety jako oni. Už ani nevím, jak se

jmenovala. Byla z toho válka, svedlo se několik velkých

interstelárních bitev, kterých se z každé strany zúčastnily stovky

lodí. Představitelé Pozemské unie i Denebského impéria naštěstí

brzy dospěli k názoru, že ani jedna strana nemůže dosáhnout

konečného vítězství. Prodlužovat konflikt do nekonečna by nakonec

zničilo obě civilizace. Uzavřel se tedy mír a po dlouhých jednáních

jsme si Galaxii rozdělili na oblasti vlivu.“

„Proč tedy stále ještě napadají naše lodě a naše planety?“ zeptal

se popuzeně Ridel.

„Ze stejných ekonomických důvodů, jako my napadáme jejich,“

usmál se Torf. „Periferní pozemské a denebské planety jsou často

velice blízko sebe, zatímco Země a Deneb jsou strašně daleko. To se

pak nedivte, že někdo dostane pokušení, že si u souseda poslouží

surovinami a materiálem, jejichž doprava z mateřské planety by

stála majlant.“

„A vlády to tolerují?“ zeptal se naivně Ridel.

„Radši přimhouří oko, než aby vypukl další konflikt. Nechávají

guvernéry každé planety, ať si jednají podle svého. Je to asi jako za

dávných časů, kdy králové dovolovali korzárům a flibustýrům

přepadat lodě jiných zemí. Situaci navíc komplikuje to, že existují

skuteční piráti, kteří napadají lodě a planety obou stran bez rozdílu.“

„Vždycky jsem se divil, kde se zásobují,“ poznamenal Ridel.

Velitel pokrčil mohutnými rameny.

„Slyšel jsem, že si zřídili základnu na nějaké planetě v Orionu,

nazývají ji Svoboda, a že je na ni velice obtížný přístup. Navíc

někteří méně zásadoví obchodníci od nich klidně nakoupí kořist pod

cenou a se značným ziskem ji pak prodávají na okrajových

planetách. Nové světy tolik potřebují zboží, že guvernéři tento

nezákonný dovoz tolerují. A tak si pozemské a denebské vlády

mohou obřadně vyměňovat velvyslance a obviňovat piráty ze všech

násilností a porušování zákonů na periferních planetách.“

„Myslel jsem si, že piráti neútočí zas tak často.“

„Od Mingova pádu a od té doby, co skončila v Pozemské unii ta

hnusná tyranie, řada pirátů, ve skutečnosti politických emigrantů, se

znovu přidala na stranu nového liberálního režimu a direktorium jim

5

dalo amnestii. Někteří obávaní kapitáni dostali dokonce vysoké

funkce.“

„V tom případě můžeme doufat, že budeme mít klidný let.“

„To není bohužel zas tak jisté. Ming padl před půlrokem a

Denebané využívají zmatků po převratu.“

Na můstek – a jim do hovoru – vstoupil statný, snědý třicátník s

výraznými rysy a sportovní postavou.

„Vítejte, Dane Randalle,“ otočil se k němu Torf.

Příchozí, osmahlý desítkami sluncí, měl starou vojenskou

kombinézu, ale bez hodnostního označení.

„Člověku, který velel bitevní lodi, musí let na takové pravidelné

lince jako Kentaur připadat poněkud nudný.“

„Naopak. Přímo vychutnávám, že nemám žádnou odpovědnost.“

„Je pravda, že jste se zúčastnil Mingova svržení?“ zeptal se

dychtivě Ridel.

„Má úloha byla velice skromná,“ usmál se Randall. „Byl jsem

přidělen k 3. eskadře zvláštního nasazení pod velením admirála Van

Crusse. Měli jsme s Mingovým požehnáním rozjet velkou operaci

proti pirátům. Jednoho dne – bylo to v Polárce – Van Cruss

shromáždil všechny velitele lodí a k našemu překvapení nám sdělil,

že hodlá napadnout vládní palác. Všichni jsme se k němu připojili a

necelou hodinu nato jsme vyrazili k Zemi, protože naší výhodou

byla jedině rychlost akce. A zbytek už přece znáte…“

„A teď jedete na dovolenou?“ zeptal se neomaleně Ridel.

„Otec má pozemky na Terranii XIII a požádal mě, abych za ním

přiletěl. A tak jsem si vzal kratší dovolenou.“

Torf se podíval na stále ještě prázdné obrazovky a začal

programovat poslední přechod, kterým by se měli dostat konečně do

sektoru Terranie XIII. V té chvíli se pronikavě rozezněl zvonek a

systém ohlásil, že se poblíž vynořila nějaká loď.

Než se Torf nadál, už na ně vypálila střelu. „Zatraceně, piráti!“

zaklel Torf a zapnul ochranný štít.

Štít sice zabránil nejhoršímu, ale spotřeboval příliš energie. Bylo

zřejmé, že větší počet střel neodrazí.

„Obávám se, že se budeme muset vzdát,“ vzdychl si Torf.

„Ledaže by ten pirát na poslední chvíli udělal nějakou chybu.“

6

Rozsvítila se obrazovka videorádia a na ní se ukázala ženská tvář.

Žena byla zřejmě mladá, ale přes průzor přilby se to nedalo s jistotou

určit.

„Tady je Pluton. Okamžitě vypněte motory, jinak vás zničím.

Máte na to dvě minuty.“

Torf velice sprostě zaklel. „Kdo je to?“ zeptal se Randall.

„Jediná pirátka v celý Galaxii. Nikdo neví, kde se vzala, a podle

lodi jí říkají kapitán Pluton. Mluvit se o ní začalo asi před rokem a

mezi piráty si získala dost slušnou pověst. Země i Deneb na ni

vypsaly odměnu.“

„Tu odměnu teď získáte asi těžko,“ ušklíbl se Randall. „Dostala

vás.“

Torf zastavil motory, pirátská loď přirazila ke Kentauru a

propojila se s ním magnetickým tunelem.

Torf s křečovitým výrazem vše sledoval na obrazovce. „Teď,“

zabručel a podíval se na Randalla.

Randall na něj mrkl, aby dal najevo, že pochopil. Torf prudce

zapnul motory a vyhnal je na maximum. Prudké zrychlení je přibilo

do křesel. Odvážný manévr měl naději na úspěch. Jestliže pirát

nechal otevřené přechodové komory, prudká dekomprese, vyvolaná

náhlým odtržením tunelu, mu natropí pěknou paseku. Pirát tak ztratí

cenný čas a nestačí na ně vypálit.

Torf si chvíli myslel, že je z toho venku, ale na obrazovce se záhy

ukázaly dvě střely.

„Tentokrát je to v pytli,“ vzdychl si a zbledl.

O několik sekund později vybuchly o štít obě střely současně.

Spotřeba energie byla taková, že se roztavil hlavní generátor.

Automaticky se spustil záložní, ale ten stačil jenom na udržování

klimatizace. Za pár hodin se Kentaur změní v mrazivou rakev, jež

bude po staletí bloudit Galaxií.

2

„Kapitáne, už to máme přeložený,“ hlásil statný astronaut. „Nějaký

ty lehký zbraně, zemědělský nářadí a automatický těžební zařízení.

7

Kořist je to dost dobrá a na Svobodě ji slušně prodáme.“

„Dík, Yvane,“ odpověděla mladá žena a nespouštěla oči z

obrazovek. Na okamžik pohlédla na čtyřicetiletého obra, který jí

dělal palebního důstojníka a jinak velel posádce. Znala ho už deset

let, protože sloužil už pod jejím otcem.

„A co zajatci?“

„Čekají na Kentauru na vaše rozkazy.“

„Jaké máme ztráty?“

„Odnesl to Carl. Neposlechl vás a nezavřel si skafandr. Boris je

na marodce. Není to zas nic tak vážnýho, ale vzhledem k jeho věku

si ho tam robot nechal na pozorování.“

Kapitánka se zatvářila nespokojeně. Carl byl její první důstojník

a specialista na elektronický mozek. Boris zase nejstarší druh jejího

otce a znal ji prakticky od plenek. Kam až jí paměť sahala, pořád

viděla ten vrásčitý obličej. A měla ho ráda.

Potřásla hlavou, vymanila se ze zasnění a byla opět kapitánem

Plutonem.

„Yvane, zůstaneš tady a dohlídneš na obrazovky. Kdyby něco,

odpal čtyři kousky a spusť poplach. Kdyby se někdo ukázal, může to

být jedině nepřítel anebo konkurence. Nebudeme je šetřit.“

Rázně vstoupila do magnetického tunelu a vešla do salonu, kde

se pod dohledem tří ozbrojených astronautů shromáždili cestující i

posádka Kentauru.

Chvíli se na zajatce dívala a její pozornost upoutala uniforma

Dana Randalla, který stál vpředu. „Důstojník Flotily,“ pronesla

posměšně. „To určitě vy jste se pokusil o ten směšný manévr.“

Torf vystoupil o krok.

„Kentauru velím já a taky odpovídám za všecko,“ prohlásil

pevným hlasem.

„Vy byste nikdy neriskoval životy cestujících, kdyby vás

nepodporoval tenhle lampasák. Takže smrt mého druhého důstojníka

si vypije on.“

Dala pokyn jednomu astronautovi, ten se Dana chopil a odvedl

ho na pirátskou loď. Torf se pokoušel o protest, ale pirátka ho rázně

umlčela.

„Buďte rád, že se spokojím s jediným životem. Jakmile se od vás

8

odpoutáme, můžete se v záchranných raketách dostat na nejbližší

planetu. Ale upozorněte ostatní lodě, že při příštím setkání už

nebudu tak velkorysá. Jestliže se někdo pokusí o odpor, exemplárně

zlikviduju celou posádku!“

Otočila se a zmizela v tunelu. Zbývající dva astronauti ji

následovali a krátce nato se přechodová komora zavřela.

„Odveď ho na můstek,“ nařídila v chodbě astronautovi. „Až mc

se dostatečně vzdálíme, rozhodneme o jeho osudu.“

Sedla si do křesla a Yvan jí hlásil: se „Během mé služby se nic

zvláštního nestalo, kapitáne. Ale stejně bychom se tady neměli moc

zdržovat, protože Kentaur určitě volal o pomoc.“ Ukázal na zajatce.

„A co s ním?“

„Totéž, co dělají vojáci, když zajmou někoho z našich. Vyhodíme

ho do vesmíru ve skafandru a s trochou vzduchu.“

Překvapilo ji, že Randall nehnul ani brvou, ale nebádala nad tím a

začala programovat přechod do subprostoru. Náhle se zarazila.

„Co je to, Yvane? Počítač se chová nějak divně.“

Obr pokrčil rameny.

„Nevím, kapitáne. Přes počítač je Carl. Makal na něm několik

dní. Možná ho opravoval.“ Zamyslel se a dodal: „Ledaže by ho

naprogramoval na své biovlny, aby vám vnutil svou vůli. Nechtěl

jsem o tom včera mluvit, protože jsem si nebyl jistej, ale od našeho

posledního přistání na Svobodě Carl snášel vaše velení stále hůř.

Několikrát jsem ho přistihl, jak si něco šušká s posádkou, a je docela

možný, že připravoval vzpouru.“

„To budeme řešit později. Teď musíme honem vypadnout, jenže

bez počítače to nejde. Může to opravit někdo z posádky?“

Yvan pomalu zavrtěl hlavou.

„Neřekl bych. Carl si všechny počítače hlídal a nikoho k nim

nepouštěl.“

V té chvíli se Randall pousmál. „Možná bych vám mohl

pomoci,“ řekl. „Byl jsem na můstku Kentaura, když velitel

programoval přestup, a vzpomínám si na základní data. Od nich se

můžeme odrazit obyčejnou kalkulačkou. Jakmile budeme v bezpečí,

podívám se na hlavní mozek. Měl by se dát opravit prostředky, které

jsou na palubě.“

9

Kapitánka se dlouze zadívala zelenýma očima na zajatce, jako by

mu chtěla číst v myšlenkách.

„A co když nás chcete zabít?“ zapochybovala.

Randall se opět pousmál.

„To bych nemusel hledat tak složité řešení. Stačí, když si

počkám. Bez hlavního mozku nemůžete přejít do subprostoru, a tedy

opustit soustavu. Kentaur skutečně stačil zavolat SOS a za pár hodin

je tady bitevní loď.“

„Možná bude pozemská a osvobodí vás,“ nadhodila.

Dan však zavrtěl hlavou. „O tom jsem už uvažoval. Ale

pravděpodobnost úspěchu je příliš nízká. Než jsem nastoupil na

Kentaura, díval jsem se na dislokaci lodí Flotily a nemyslím si, že by

v okruhu deseti parseků nějaká byla. Naopak Denebani jsou

momentálně velice aktivní a mají ten zlozvyk, že nám

odposlouchávají hyperprostorové zprávy. Takže bych spíš čekal je.

A když zvítězí, pak jistě víte, že mají ve zvyku udělat ze zajatců

otroky. Představa, že bych skončil někde v dole nebo mě utloukl

nějaký můj majitel, mě příliš neláká. Takže vám znovu nabízím

pomoc, ale upozorňuji, že se v ní skrývají jistá nebezpečí. Stačí

sebemenší chyba a jsme na druhém konci Galaxie bez naděje na

návrat.“

Mladá žena se podívala na Yvana a na astronauta, který na Dana

stále mířil pistolí. Nakonec se rozhodla.

„A co za to?“ zeptala se suše.

Randallovi se podařilo zakrýt, jakou pocítil v té chvíli úlevu.

Představa, jak se celé věky vznáší vesmírem ve skafandru, se

začínala vzdalovat.

„Život za první přechod. Svobodu, když se mi podaří opravit

mozek,“ odvětil s bohorovným klidem.

„Dobře,“ souhlasila po kratším zamyšlení. „To vypadá rozumně.“

Usmála se. „A jaké požadujete záruky?“

Randall se jí zahleděl do očí.

„Vaše slovo mi stačí, kapitáne.“

V očích jí zablesklo překvapením.

„Takže důstojník Flotily bude věřit slovu piráta!“

„Vy nejste nějaký lupič. Vám věřím.“

10

Mladá žena už neváhala a podala mu ruku. „Platí!“

„Jste sice lampasák, ale docela sympaťák,“ ozval se Yvan. „Jestli

vaše propočty budou stejně dobrý jako váš úsudek, pak začínám

věřit, že se odtud dostaneme.“ A dodal: „Na Svobodě má slovo

kapitána větší cenu než všecky podepsaný smlouvy v celý Galaxii. A

teď nám předveďte, co umíte.“

Dan přikývl a zahleděl se na mohutný elektronický mozek, který

zabíral celý panel. Rychle sáhl na několik spínačů a úlevou si

odechl, když se rozsvítily údaje. „Vyřazená je jenom kódovací sekce

hyperspaciálních přechodů,“ konstatoval. Stiskl několik tlačítek a

klidně pokračoval. Pouze svraštěné obočí svědčilo o tom, jak se

soustředí.

„Myslím, že jsme na těchto souřadnicích, pokud se nemýlím,“

zabručel. Sáhl po katalogu a pokračoval: „A teď se na tu soustavu

podíváme blíž.“

Asi půl hodiny počítal, potom se pousmál.

„Ještě chviličku strpení,“ zabručel. „Myslím, že to mám…“

Přerušilo ho zvonění.

„Výstup na sto dvaceti,“ hlásil Yvan a upíral oči na obrazovku,

kde se ukázal svítící bod.

Mladá žena, která si ještě před chvílí hověla v křesle, zareagovala

neuvěřitelně rychle. Dlouhé prsty se zlehka dotkly čtyř kontaktů a

uvolnily čtyři rakety, pak přepnula motory na maximum.

I když antigrav běžel na plný režim, prudká akcelerace je

vmáčkla do křesel. Na ženu jako by nepůsobila, upravila dráhu střel

a podívala se na obrazovku, na které bylo nyní jasně vidět neznámou

loď.

„Denebský křižník,“ prohlásila překvapivě klidně. „Naše jediná

šance je hodně rychle zmizet. Dejte mi souřadnice přechodu.“

„Rád bych si to ještě ověřil,“ namítl Dan.

„Na to není čas! Jen se koukněte. Jejich štít odrazil střely a už

odpovídají. Jen taktak se ponoříme, než k nám dolítnou. A omylu se

nebojte, přebírám za to odpovědnost.“

Randall viděl na obrazovce deset střel a ty ho přesvědčily.

Pomalu jí nadiktoval řadu čísel. Když skončil, udělalo se mu

nevolno a kolem něj zavládla hluboká tma.

11

3

Když se Randall probral, čekalo ho překvapení. Na subprostorové

přechody byl už léta zvyklý, a proto počítal, že se probere jako

první. Yvan byl skutečně ještě v bezvědomí. Jaké bylo tedy jeho

překvapení, když spatřil kapitánku Plutona, jak si sedí u řízení a

jiskrným zrakem hledí na obrazovky.

„Zdá se,“ řekla, aniž se otočila, „že jsme v téhle soustavě

momentálně sami. Ověřte, jestli to neduživé sluníčko je skutečně to,

ke kterému jste mířil. Zapnula jsem analyzátory a brzy bychom měli

mít první výsledky.“

Dan se pracně dovlekl k panelu s přístroji.

Série nadávek svědčila o tom, že se Yvan probouzí do smutné

reality všedního života.

Randall se s obavami podíval na údaje, ale za pár minut už mohl

spokojeně prohlásit:

„Je to hvězda MR 5342!“

„V tom případě jste si zachránil život,“ prohlásila suše mladá

žena. „A teď se uvidí, jestli si stejně tak snadno získáte i svobodu.“

„To určitě potrvá mnohem déle. Nejdřív se musím podívat, jaký

máte materiál a náhradní díly. Přiznám se, že ty události posledních

hodin byly na mě trochu moc a že bych neodřekl, kdyby se mi

vnucovalo něco na vzpruženou.“

Yvan se rozchechtal.

„Naprosto s váma souhlasím. Myslím, že panáka jste si

zasloužil.“

Ze skříňky vytáhl láhev a nalil do dvou sklenek. Dan si

nedůvěřivě přičichl a obr se znovu rozesmál.

„Žádnej strach! To je pravej William Lawson a byl určenej pro

jednoho zazobanýho obchodníka. Minulý měsíc jsme mu znárodnili

loď.“

Chvíli vychutnávali whisky a potom si Yvan vzdychl: „Škoda že

jste lampasák. Krásně byste nám nahradil toho šmejda Carla.“

„Děkuji, Yvane, za nesmírně podnětný návrh,“ ozvala se suše

kapitánka. „Oceňuji to. Ale jako velitel Plutonu si právo na výběr

12

svých spolupracovníků vyhrazuju pro sebe.“

„Promiňte, kapitáne,“ řekl rozpačitě Yvan, „nechtěl jsem…“

„To stačí,“ přerušila ho znovu. „Randalle, za jak dlouho to

opravíte?“

„Za předpokladu, že to vůbec půjde, tak za pár dnů nebo za pár

neděl.“

„Toho jsem se bála. A protože nemám chuť, abychom se v

případě nějakého dalšího nepříjemného setkání zase přesunovali do

subprostoru, musíme se schovat. Yvane, je tady poblíž nějaká

vhodná planeta?“

Obr se pustil do práce a za minutu odpověděl:

„Tohle slunce má jenom tři planety. Ta nejbližší je hotová pec, v

průměru tři sta stupňů, ta třetí je obrovský blok zmrzlýho čpavku a

metanu. Druhá by mohla být o něco pohostinnější, ale že by to byl

zrovna ráj…“

„Tak na ni zaměř detektory a já na ni vezmu kurz.“ Planeta se

přibližovala a Yvan upřesňoval údaje.

„Hmota 0,9 Země. Atmosféra skoro nulová a se stopama

kysličníku uhličitýho. Teplota na povrchu kolísá podle slunečního

záření od dvaceti čtyř až přes šedesát stupňů. Rotace kolem silně

nachýlený osy za třicet šest hodin.“

Za dvě hodiny už Pluton letěl na nízké oběžné dráze nad

vybranou planetou. Dan znalecky obdivoval skvělou manuální

pilotáž bez počítače.

Planeta v teleskopu vypadala jako obrovský načervenalý blok s

dosti členitým povrchem. Kapitánka ukázala na rozlehlou kotlinu

poblíž rovníku.

„Myslím, že to je to místo.“

Sestup provedla stejně zručně. Když doznělo burácení motorů,

obrátila se k Yvanovi.

„Pošli je ven, ať přehodí maskovací sítě. Do hodiny musí být

hotovi.“

Zapnula poplašný systém pro případ, že by se ze subprostoru

vynořila jiná laď. Randall zatím sledoval na malé obrazovce práce

na planetě.

Deset astronautů v těžkých skafandrech vyšlo z Plutonu a

13

vyvleklo nákladní plošinu posazenou na antigravu.

Se zručností svědčící o dlouhé praxi roztáhli velkou jemnou síť a

potom ji rozprostřeli po lodi. Když skončili, nabrali červený písek a

rozhazovali ho po síti.

Nakonec byl Pluton z výšky naprosto neviditelný. Dan uznale

pokýval hlavou a zabručel:

„To je bezva, ale nukleární detektory to neošálí.“

Mladá žena se poprvé od útoku na Kentaura usmála. Randall si s

překvapením uvědomil, že bez přilby, která jí zakrývala vlasy a čelo,

by to mohla být velice pěkná dívka.

„Přejdeme na záložní generátor a Pluton má rušičku, takže je už

teď naprosto neviditelný i pro ty nejlepší detektory.“

„Už chápu, jak piráti můžou zaútočit na obchodní lodě a doslova

se vypařit, jakmile se ukáže křižník.“

Mladá žena se usmála ještě víc.

„Pokud si přejete dostat jednoho dne svobodu, doporučovala

bych vám méně zvědavosti. Nemyslete si, že vám prozradím

všechna pirátská tajemství.“

Než se stačil rozhovor vyostřit, přerušil je Yvanův příchod. Yvan

podal hlášení a kapitánka nařídila:

„Byl to perný den a posádka si zaslouží trochu odpočinku.

Zorganizuj hlídky a nech zapnuté detektory. Randalla odveď do

Carlovy kabiny. Tam bude mít největší klid a možná tam i najde

náhradní díly k počítači. A já se jdu podívat na marodku za

Borisem.“

Na prahu se ještě otočila.

„Yvan vás bude hlídat,“ řekla Randallovi, „takže mu to

neztěžujte. Bez jeho souhlasu nesmíte opustit kabinu. Až sem

půjdete kontrolovat mozek, budete tady buď v jeho, nebo v mé

přítomnosti. Když neposlechnete, čekají vás pořádné nepříjemnosti.“

Vyšli z výtahu a Yvan ukázal na jedny dveře.

„Takže tahle je teď vaše, Randalle.“

Kabina byla malá a vládl v ní pěkný nepořádek. Už na první

pohled bylo vidět, že Carl byl kutil. Stůl měl plný nářadí a měřicích

přístrojů. Další přístroje se válely po zemi a po lůžku.

V hygienickém koutku Randall našel nedopitou láhev Williama

14

Lawsona. Sebral ji a otočil se k Yvanovi.

„Dáme si aperitiv?“

„Milerád,“ usmál se astronaut od ucha k uchu. „Zdá se, že

skotská vám docela chutná, co?“

„Našel jsem v ní zalíbení. Z kapitánského žoldu si tak vzácné

nápoje z dávných dob kupovat nemůžu. Skleničky tu nikde nevidím,

takže si to dáme rovnou z flašky.“

Po posledním a velice důkladném doušku Yvan prohlásil: „Dám

vám přinýst něco k jídlu. Doufám, že se odtud nehnete, kapitánovi

by se to moc nelíbilo.“

„Všiml jsem si. Navíc nemá důstojníky pozemské Flotily příliš v

lásce.“

„Je to tak,“ pokýval hlavou Yvan. „Měl jste sakra kliku, že se

podělal počítač. Jinak byste už poletoval vesmírem.“

Dan se dal zamyšleně do poklízení a pečlivě si prohlížel přístroje.

Některé byly poslední modely.

Velice snědý astronaut mu přinesl krabici konzerv a láhev kwa,

lehkého, osvěžujícího piva. Dan roztržitě jedl a současně uklízel.

Potom se natáhl na lůžko a přemýšlel o náhodách, jež mohou

určovat osud člověka.

4

Dan si mlčky prohlížel útroby hlavního mozku. Když si odpočinul a

osprchoval se, zavolal Yvana. Ten ho pak zavedl do jídelny a dali si

pořádné jídlo. Potom se odebrali na můstek, kde už seděla kapitánka.

Randall odmontoval kryt počítače.

„Už dvě hodiny,“ ozvala se kapitánka ironicky, „jste neotestoval

ani jednu část. Jestliže budete pracovat takhle rychle, na svobodu se

jen tak nedostanete, protože tady budeme trčet i za dvacet let.“

„Právě proto, že chci být co nejdřív na svobodě, pracuju pomalu.

Pokoušel jsem se vmyslet do úvah Carla. Připravoval vzpouru a jistě

se nedopustil té chyby, že by vás podceňoval. To znamená, že určitě

předpokládal situaci, že se nepodřídíte jeho rozkazům.“

„Patrně by mě nejdřív zavraždil.“

15

„Nemohl riskovat, že byste vražednému útoku unikla a s částí

věrných nakonec vzpouru potlačila. Musel si tedy udělat nějakou

pojistku, i kdyby to měla být rychlá smrt anebo posmrtná pomsta.

Kdybyste vyhrála, jak byste s ním naložila?“

V očích se jí nebezpečně zablýsklo.

„Pes mizernej!“ zavrčela. „Když jen pomyslím na to, co všecko

pro něj táta udělal! Vytáhl ho z bahna, vyškolil a udělal ho svým

zástupcem! Myslím, že by ho čekala velice nepříjemná smrt a že

bych ho dokázala přinutit, aby dal ten mozek zase do pořádku.“

„Takže musel zvažovat i tuto eventualitu.“

Dan si dál prohlížel změť v počítači. Půlhodina uplynula v

mlčení a potom přistoupil k panelu u křesla druhého pilota.

„Tady sedával?“

„Ano,“ odpověděla. „Manévry řídím já, ale dávala jsem mu

programovat přechody.“

Dan sundal kovové krytky v dosahu pilota a kopilota. Musel

mladou ženu požádat, aby vstala a uvolnila mu místo. Při té

příležitosti obdivoval pružnost a půvab těla, který nedokázala zakrýt

ani neforemná kombinéza.

„Konečně jeden pozitivní prvek,“ konstatoval. „Vidíte? Všechny

kabely od vás k mozku byly přeštípnuty.“

Lehl si na zem a zkoumal kopilotův panel. Trvalo mu to asi

hodinu. S úšklebkem se zvedl.

„Tohle je vážně hrozně nepohodlná poloha.“

Tázavě se na něj zadívala.

„Myslím, že jsem na to přišel,“ vysvětloval. „Tlačítka nejsou

nastavena, jak jsem si myslel, na biovlny. Carl jenom přidělal

vypínač, na ten stačilo šlápnout a zablokoval ovládání ve svém

dosahu.“

„Odstranil jste to?“

„Ještě ne. Nenašel jsem odpověď na svou druhou otázku. Jaký

trumf by si nechal, kdyby mu vzpoura nevyšla?“

„Třeba s neúspěchem vůbec nepočítal.“

„Jenom ne falešnou skromnost,“ ušklíbl se Dan. „Abyste se stala

kapitánkou pirátů, musela jste se nějak prosadit.“

Nechtělo se mu dál debatovat a znovu zalezl pod panel. Doplazil

16

se až pod mozek.

„Velice důmyslné,“ zabručel potom.

„Co jste našel?“ zeptala se hned.

„Co je ve skladu 4?“ vyhnul se odpovědi.

„Zásoba střel. Proč?“

Dan si ironicky hvízdl. „Očekával jsem nějakou výbušninu, která

by zničila počítač anebo aspoň paměť. Carl ale uvažoval mnohem

velkoryseji. Vyletěl by do povětří celý Pluton.

Maličkým pohybem mohl nařídit počítači, aby aktivoval všechny

rakety. To by nás čekal pěkný ohňostroj!“

„Můžete to dezaktivovat a opravit pilotní mozek?“ otázala se

velice klidně.

„Ovšemže. Ale bude to chtít asi dva dny a potřeboval bych k ruce

jednoho člověka.“

„Dostanete ho. Jmenuje se Yvan, protože nechci, aby se to

rozneslo.“ A ironicky dodala: „Nakonec bych vám měla ještě

poděkovat. Nebýt toho směšného pokusu Kentaura o útěk, Carl by

nebyl mrtev a Pluton by vyletěl do vzduchu. Takže jste jediný

důstojník pozemské Flotily, který se může chlubit tím, že zachránil

kapitána Plutona. Ale kdyby se to vaši nadřízení jednoho dne

dozvěděli, pochybuji, že byste za to dostal vyznamenání.“

* * *

Dan a Yvan usilovně pracovali už čtyřicet osm hodin s

přestávkami na jídlo a spánek.

„Za pár hodin to bude v pořádku,“ vzdychl si Randall, „a

můžeme opustit tuto nepříliš pohostinnou soustavu.“

„Zasloužíte si svobodu,“ konstatoval Yvan.

„Doufejme, že kapitánka dodrží slovo.“

„Na to můžete vzít jed. Skoro je mi to líto. Rád bych lítal s

váma.“

Mechanicky zapnul obrazovky, aby se podíval, co se děje v okolí

Plutonu.

„To je divný,“ zamumlal. „Dneska v noci asi bylo něco jako

písečná bouře. Heleďte, prachu na maskovacích sítích je mnohem

17

víc než včera.“

„Je to zvláštní, protože atmosféra je na takový jev příliš řídká.“

„V tom případě to způsobila prudká změna teploty. A navíc

vytvořila ty kompaktní útvary. Nevzpomínám si, že by ty šutry tady

byly, když jsme přistáli.“

Kolem lodi bylo asi dvacet balvanů, z nichž ten největší nebyl

vyšší než metr.

„To bude jen stmelený prach,“ prohlásil roztržitě Randall. Na

můstek náhle vešla kapitánka. Dana udeřily do očí její ztrhané rysy a

vlhké oči, jako by byla plakala.

„Randalle,“ pronesla přidušeným hlasem, „jděte na ošetřovnu.

Boris vás chce vidět.“

„Proč? Nemyslím, že bychom se znali.“

„To nevím, ale je to jeho poslední přání, než zemře. Takže vy

tam půjdete, i kdybych vás k tomu měla přinutit násilím.“

„To nebude třeba. Pokud může má přítomnost umírajícího aspoň

trochu utěšit, rád za ním zajdu.“

Zavedla Randalla na ošetřovnu. Úzká místnost páchla dezinfekcí.

Boris ležel na lůžku. Byl veliký, vyzáblý a obličej měl samou

vrásku. Jeho pleť, jindy od přírody bronzová, nabyla voskového

nádechu. Pravou paži měl zafixovanou v dlahách a do ní zavedenou

kapačku. Na hrudník mu dali několik elektrod.

Když vstoupili, pracně otevřel oči.

„Díky, Sylvie,“ zašeptal. „A ted mě nechte s kapitánem

Randallem o samotě.“ Všiml si, že váhá, a proto s úšklebkem, který

měl být zřejmě úsměvem, dodal: „Jdi. Slibuju ti, že nezemřu dřív,

dokud ti neřeknu ještě jednou sbohem.“

Dan zvolna přistoupil k lůžku.

„Posaďte se,“ řekl stařec, „protože to bude asi dlouhé. Nejdřív

bych rád věděl, co jste zač. Vyprávějte mi o sobě, o vaší rodině,

vašich nadějích…“

Randall poněkud zmaten vyprávěl o tom, jak se narodil na

Terranii, o životě na planetě, kde jeho otec, jenž patřil mezi první

kolonisty, dosáhl značného jmění. Jak mu zemřela matka a on

vstoupil na Astronautickou akademii a později působil ve 3. eskadře.

Stařec zavřel oči. Dan několikrát přestal vyprávět, protože se

18

domníval, že usnul, ale umírající ho pokaždé požádal, aby

pokračoval.

Když skončil, stařec zašeptal: „Jste zřejmě čestný muž a sama

nebesa mi vás seslala. Donedávna jsem měl strach, že odejdu a

nestačím vyřídit toho mizeru Carla. I zde se osud zachoval rozumně

a spravedlivě. A nyní poslouchejte, bude to dlouhé vyprávění.“

5

„Nebudu vám vyprávět o sobě,“ začal stařec, „ale o kapitánu

Plutonovi. Ve skutečnosti se jmenuje Sylvia Johnsonová. Narodila

se před dvaceti třemi roky na Terranii IX. Tou dobou byl její otec

Ted Johnson kapitánem na bitevní lodi. Byl to dobrý a rázný voják a

rychle postupoval. Sloužil jsem pod ním. Spřátelili jsme se, i když

by nás rozdílné hodnosti měly spíš rozdělovat. Při každé dovolence

mě Ted zval k sobě do rodiny a viděl jsem Sylvii vyrůstat.

Tyhle šťastné časy skončily Mingovým nástupem k moci.

Dneska už těžko říct, jakými manipulacemi se stalo, že počítač,

který zastupoval voliče, rozhodl, že Ming získá nejvyšší úřad. Za pár

měsíců tyran zlikvidoval radu a nahradil ji svými oddanými.

Diktátor se samozřejmě zajímal o armádu, jedinou sílu, která by ho

mohla svrhnout, a provedl důkladnou čistku. Ted Johnson nikdy

neskrýval své antipatie k novému režimu, a tak byl zbaven velení a

odeslán na Terranii IX, kde mu právě zemřela žena. Chtěl

hospodařit, ale narazil na odpor nového guvernéra, kterého dosadil

Ming. Do nemilosti jsem se zákonitě dostal i já a snažil jsem se

Tedovi pomáhat. A tenkrát se odehrálo něco, co hluboce ovlivnilo

náš osud.“

Stařec se odmlčel a nadechoval se. Dan mu navrhl, aby si

odpočinul, ale Boris se smutným úsměvem odpověděl:

„Za pár hodin budu mít na odpočinek celou věčnost. Podejte mi

trochu vody.“

Randall sáhl na noční stolek a přidržel starci pohárek u rtů.

„Jednoho dne jsme byli na hodně odloučeném dole,“ pokračoval

stařec. „Byla to vlastně automatická továrna na těžbu titanu.

19

Přepadlo nás dvacet banditů. Tu tlupu si najal guvernér Terranie IX,

aby likvidovala možné odpůrce režimu. A platná legislativa

umožňovala, aby si guvernér zkonfiskoval jmění domnělých rebelů.“

Stařec se pousmál.

„Byli jsme sami a beze zbraní, ale kapitán nepatřil k lidem, kteří

se nechají zavraždit a nebrání se. Utekli jsme do štol až k porubu.

Ted přeprogramoval těžební roboty. Dvacet banditů se neopatrně

pustilo do dolu za námi. Mysleli si, že nic neriskují, když je poměr

deset na jednoho. A najednou je obklíčilo patnáct robotů. To bylo

překvapení! Krumpáče a lopaty nejsou žádné zvláštní zbraně, ale v

rukou robotů je to jiná! Ti je doslova rozsekali na kusy. Kapitán si

uvědomil, že po něčem takovém nemůže očekávat guvernérovu

milost a že bude rozumnější zmizet.

Na dvou mrtvolách jsme nechali své identifikační štítky a

vyhodili jsme chodbu do vzduchu. Lest se nám podařila a guvernér

si byl jist, že Ted už nežije, a honem mu zkonfiskoval majetek.

Sylvii bylo tenkrát čtrnáct a oficiálně byla sirotek. Zůstal jí jen

opuštěný dům a malý důchod po matce. Schovali jsme se v té

nejhorší čtvrti města a pověřili jsme jednu důvěryhodnou ženu, aby

na Sylvii dohlédla. Jeden pašerák nás vzal na pirátskou planetu

Svobodu. Ted bez potíží získal práci na pirátské lodi. Tak jsme se

protloukali asi rok. Díky Tedovi dosahovala loď takových kořistí, že

její kapitán odešel do důchodu a loď nám prodal.

Od té doby byl Ted kapitánem Plutonu. Ze všeho nejdřív na ni

nenápadně dostal Sylvii a ta loď opouštěla pouze při přistáních na

Svobodě. O její výchovu se staral sám a naučil ji všemu, co znal.

Sylvie je dnes tím nejlepším kapitánem v celé Galaxii! A tak jsme

létali dál. Před dvěma lety došlo bohužel k dramatu. To bylo Sylvii

jednadvacet. Když jsme se vraceli z jedné výpravy, narazili jsme na

meteorický roj a ten nám poškodil plášť. Přesto jsme se na Svobodu

ještě dostali. Ted chtěl toho využít, aby dal vylepšit i motory. Chtěl

poslední modely se superpohonem.“

Randall sebou překvapeně trhl.

„Vždyť je nemají ještě ani naše lodě! Jak je chtěl sehnat?“

Boris se jen ušklíbl.

„Nebuďte naivní! Na Svobodě koupíte všecko, stačí na to mít. A

20

to byla příčina dramatu. Kapitánovi se tenkrát nedostávalo financí. Z

hrdosti o tom nechtěl před posádkou mluvit – a ta by mu dala první

poslední! – ani si půjčovat u místních lichvářů. Namísto toho přijal

nabídku jednoho obchodníka, aby odletěl s kontrabandem na

Terranii X. Když se na zpáteční cestě vynořil ze subprostoru, narazil

na bitevní loď Unie. Jeho loď byla stará a s minimální výzbrojí.

Stalo se, co se muselo stát. Dostala zásah a bylo po ní.“

Starému pirátovi stékaly po tvářích slzy.

„To bylo poprvé za dvacet let, co jsem s Tedem neletěl. Když

jsme se o tom dozvěděli, bál jsem se, že Sylvia žalem zešílí. Ale to

jsem ji málo znal. Tři dny nato shromáždila posádku a

chladnokrevně prohlásila: ‚Kapitán Pluton nezemřel. Pozemská unie

to brzy zjistí! ‘“

„Následující týden,“ pokračoval stařec, „jsme vyrazili na první

let. Posádka byla poněkud neklidná, ale to se spravilo hned po

prvním střetu. Sylvie manévrovala ještě lépe než její otec. Uplynuly

dva měsíce a my šli od vítězství k vítězství. Tak před šesti měsíci se

ve mně zrodila naděje. Po Mingově pádu byla vyhlášena amnestie

pro všechny piráty, kteří si přáli toho zanechat. Prosil jsem Sylvii,

aby na to přistoupila, jenže ona se nechala ovlivnit Carlem. Od

Tedovy smrti ještě neuplynulo dost času a Sylvia ještě nepřekousla

nenávist vůči důstojníkům Unie. Měl jste zatracené štěstí, že vás

ušetřila!“

Boris už jen sípal a na nos mu automaticky sjela dýchací maska.

Třesoucím se prstem ukázal na kufřík v koutě.

„Podejte mi ho,“ vyhekl.

Dan poslechl a podal mu velký kovový kubus se zámkem na

biovlny. Stařec přiložil palec na senzor a otevřel ho.

„To jsou veškeré mé poklady. Patří vám a Sylvii.“

Randall se už chystal odmítnout, ale Boris pokračoval:

„Prosím! Přeju si jediné. Přinuťte Sylvii, ať zanechá pirátství a

začne na jakékoli planetě nový život, čestný a bezpečný. Není ten

typ, aby mohla pokračovat v takovémhle dobrodružném životě.

Věřte mi, pirát vždycky skončí buď v troskách své lodi, anebo ho

pozemští nebo denebští soudci vysadí ve skafandru do vesmíru. A

teď dobře poslouchejte!“

21

Stařec hovořil asi deset minut tichým hlasem. Postupně předával

Danovi krabičky, které vytahoval z kufru. Když skončil, vzdychl si.

„Aspoň mi slibte, že uděláte, co je ve vašich silách.“

Jeho hlas byl tak zoufalý, že Dan nakonec kývl hlavou.

„Mám vaše slovo důstojníka?“

„Ano,“ potvrdil Randall.

Na obličeji umírajícího se rozhostil neskonalý klid.

„Nyní mohu odejít,“ vzdychl si. „Pošlete mi ji sem, ať se s ní

rozloučím.“

Dan vyšel ze dveří a málem vrazil do Sylvie, která čekala na

chodbě.

„Boris si vás žádá. Co je mu vlastně? Nějak se mi nechtělo se ho

ptát.“

„Všecko a nic. Organismus má naprosto vyčerpaný po padesáti

letech v kosmu, po stovkách přechodů do subprostoru a stovkách

hodin ve skafandru ve volném prostoru. Už léta jsme ho s tátou

prosili, aby šel do důchodu, ale on odmítal a tvrdil, že jeho osud je

tady nahoře.“

Dan odešel zamyšleně na můstek a s Yvanovou pomocí se dal do

práce. Za hodinu za nimi přišla Sylvia. Tentokrát už slzy

nezakrývala.

„Boris zemřel,“ oznámila jim. „Yvane, budeš tak hodný a

postaráš se o něj? Jakmile odstartujeme, dáme ho vesmíru. Tak si to

přál.“

Yvan opustil můstek a Sylvia se zhroutila do křesla. „Děkuji

vám, Randalle,“ řekla tiše. „Po vaší návštěvě byl Boris klidný. Měl

klidný konec, skoro šťastný. Co vám vlastně chtěl?“

Dan se zamyslel a potom opatrně odpověděl:

„Slíbil jsem mu, že použiju veškerého svého vlivu, abych vám u

admirála Van Crusse vymohl amnestii.“

Proti jeho očekávání nevybuchla.

„Prosil mě, abych zanechala dobrodružného života. Ale šlo by to,

aniž opustím posádku?“

„Ještě jsem o tom neuvažoval, ale v případě nutnosti bychom

mohli říct, že amnestie je výkupné, které vyžadujete za mou

svobodu.“

22

Sylvia ukázala na prakticky již opravený mozek.

„Svou svobodu jste získal.“

„To víme ale jen my dva. Země ne, mohlo by to zůstat jen mezi

námi.“

„Vy byste lhal svým nadřízeným?“

„Boris mi o vás vyprávěl a já dospěl k názoru, že vám Unie něco

dluží za škody, které vám způsobil Ming.“

Až do té chvíle si Dan myslel, že je tvrdá a odolná jako kus

speciální oceli. Teprve několik hodin působila trošku lidsky a zdála

se přístupná citům.

Tato slabost však netrvala dlouho. Ovládla se, uklidnila a suchým

hlasem prohlásila:

„Promluvíme si o tom později. Zatím je nejdůležitější opustit

tuhle načervenalou planetu. Nahání mi strach.“

* * *

„A je to,“ řekl Dan. „Mozek je opraven a Carlovi past nevyšla.“

Kapitánka Sylvia, která od Borisovy smrti můstek prakticky

neopustila, se otočila k Yvanovi:

„Jakmile se ujistíme, že v soustavě nejsou nežádoucí návštěvníci,

pošli chlapy stáhnout síť.“

Obr zapnul detektory.

„Na obloze nic podezřelého,“ řekl, ale pak se podíval na

obrazovku a zaklel. „Co má znamenat tohle?“

Balvany, které se objevily už včera, jako by se přiblížily k lodi, a

hlavně podstatně zbytněly. Navíc prach na maskovací síti byl ještě

hustější. Pluton jako by se nacházel v jeskyni.

„Kameny, co rostou a ještě se hýbou! To je blbost!“ vydechl

Yvan.

Dan Sylvii stručně vylíčil, čeho si oni dva mimoděk všimli už

včera.

„A proč mi to nikdo neřekl?“ zeptala se suše Yvana.

„Nemyslel jsem, že by…,“ koktal, „že by to mělo nějaký

význam, a měla jste navíc jiné starosti…“

Už si ho nevšímala, otočila se s křeslem a rázně zapnula hlavní

23

generátor.

„A okamžitě pryč!“

Jako by ta věta dala signál k ofenzívě. Ozval se pronikavý pískot.

Byl tak pronikavý, že si museli ucpávat uši. Ale nepomohlo jim to, a

tak si uvědomili, že do bubínků jim nebuší zvuk akustický, ale

psychická vlna jim přímo zasahuje mozkové neurony.

Současně si uvědomovali, jak se jim vkrádá do hlavy a bolest

polevuje.

Proč byste odlétali? Jste v jeskyni, v Lůnu hmoty. ‚Jste v bezpečí

jako v maminčině bříšku. Uvolněte se, zanechte boje. Čeká vás mír

na tisíce let!

První podlehl Yvan. Ve tváři se mu rozhostil výraz nesmírné

blaženosti, natáhl nohy a paže mu klesly podél křesla. Dan se

pokoušel odolávat, ale cizí myšlenka byla příliš silná, příliš

naléhavá. Postupně ho opouštěla jakákoli vůle k odporu a sledoval

dívku s podivnou lhostejností.

Měla křečovitě sevřené rysy, jako by vyvíjela nesmírné úsilí. Na

čele se jí perlily veliké kapky potu a stékaly jí na tváře. Jako ve

zpomaleném filmu natahovala ruce, postupovala centimetr po

centimetru. Brzy se její ztěžklé a stále nešikovnější prsty dotkly

jednoho tlačítka, druhého…

Můstek zaplnilo burácení, loď se rozechvěla, váhavě narážela na

odpor sítě, z níž se stala tenká vrstva skály.

Náhle Pluton vyrazil do vesmíru a zanechal za sebou jen malý

černý kráter napůl roztavené horniny.

Psychické ovlivnění pominulo stejně rychle, jako nastalo. Dan s

úlevou vnímal nepříjemný pocit drcení při akceleraci.

Dívka brzy stabilizovala laď na vysoké oběžné dráze. Hřbetem

ruky si otřela čelo a ušklíbla se.

„To byla makačka. Tak silný psychický útok jsem ještě nezažila.“

„To byl děs,“ zavrčel Yvan. „Myslíte, že to byly ty zatracený

šutry?“

„Možné to je. Proč by nemohly existovat živoucí a myslící

kameny?“

„Škoda že jsme nemohli odebrat vzorky,“ povzdychl si Dan. „To

by bylo něco pro badatele!“

24

„Nepočítejte s tím, že bych se tam vracela,“ prohlásila Sylvia.

„Už jsem myslela, že na ovládání nedosáhnu.“

Dan se na ni zasněně zahleděl. Jak to, že je tak odolná? On jako

astronaut byl cvičen přímo na boj proti psychickému ovlivňování, a

přesto netrvalo dlouho a ty kameny jeho odpor zlomily.

„Takže si vyzkoušíme kvalitu vašeho díla, Randalle,“ vytrhla ho

z myšlenek. „Naprogramujte přechod!“

6

Jakmile Pluton vystoupil ze subprostoru, Randall se s úzkostí sklonil

nad analyzátory. Když zjistil, že skutečně vystoupili v cílové

soustavě, spadl mu kámen ze srdce.

Sylvie pokývala hlavou a usmála se.

„Udělal jste kus dobré práce, Randalle. Vaše svoboda je pouze

otázkou času.“

„Už jsem vám říkal, za jakých podmínek bych si chtěl vykoupit

svobodu,“ odvětil. „Dovolte mi odeslat zprávu admirálu Van

Crussovi.“

„Ještě jsem se nerozhodla,“ odpověděla a zamračila se. „Takže už

o tom nemluvte. Ten váš nápad s vydíráním se mi ostatně nelíbí.

Zachránil jste si život a svobodu, takže nechtějte po mně víc a

dovolte mi, abych si své problémy řešila sama.“

Řekla to rozhodně a panovačně a Dan si uvědomil, že nemá

smysl naléhat.

„Kam poletíme dál?“ zeptal se, aby protrhl nepříjemné ticho.

„Na Svobodu. Musím doplnit energii a munici.“

„Vždyť jste nespotřebovala ani polovinu!“

„Otec mě naučil, že bezpečnost se nesmí nikdy zanedbávat. Bez

pořádku a kázně není práce bezpečná ani úspěšná. Vyčerpaný

generátor už nechrání proti střelám a při každém přechodu ze

subprostoru se můžeme nadít velice nepříjemného setkání.“ Ještě

jednou se podívala na detektory a pokračovala: „Tahle soustava mi

připadá docela klidná. Necháme nabíjet fotonové baterie a zatím vás

zvu na oběd.“

25

Přešli do důstojnické jídelny a zakrátko jim přinesli jídlo. Sylvie

seděla v čele stolu s Danem po pravici a Yvanem po levici. Přidali

se k mm ještě dva muži, jeden, který odpovídal za stroje, a pak

podsaditý snědý chlápek, který byl specialista přes rádio a radary.

Když dojedli, každý se vrátil na své místo.

„A teď to vezmeme na Svobodu!“

„Slyšel jsem, že je to velice nezdravá oblast,“ poznamenal Dan.

„To bych řekla. Planeta Svoboda je v Orionu, přesněji ve Velké

mlhovině. Na Svobodě zůstaneme jen po nezbytně nutnou dobu,

abychom doplnili zásoby. Žádám vás, abyste neopouštěl kabinu. U

mě nic neriskujete, ale na planetě bych vás nedokázala ochránit.

Důstojníky Flotily tam jaksi nemají v lásce.“

Do subprostoru přešli až s neuvěřitelnou přesností. Při výstupu je

však čekalo nepříjemné překvapení.

Prudké zvonění přimělo Dana, aby se vzpamatoval dřív než

obvykle. Sylvie už seděla u pultu, tvářila se vážně a oči upírala na

hlavní obrazovku.

„Vynořili jsme se uprostřed nezvykle hustého meteorického roje.

Už se mu nestačíme vyhnout a musíme jím proletět. Sledujte boční

obrazovky.“

Randall hodinu znalecky obdivoval Sylviinu virtuozitu. Pluton

prováděl slalom rychlostí bezmála 50 000 km za sekundu mezi

bloky, z nichž leckteré vážily několik tun. Pouze dvakrát si musela

vypomoci raketami, které rozstřelily překážky, jimž se už nemohla

vyhnout. Dan už nabýval naděje.

Její hlas mu ji však zchladil.

„Spotřebováváme příliš energie, protože musím udržovat štít na

maximu.“

Dan si protřel oči, pálily ho od obrazovky, na níž se ustavičně

míhaly meteority. Nechápal, že to Sylvia vydrží. „Střela na sto

dvaceti!“ vykřikl náhle Yvan.

Randall prchavě zahlédl, jak do ochranného štítu narazila střela.

Došlo k takové spotřebě energie, že se generátor vybil. Světla zhasla

a vystřídalo je chabé nouzové osvětlení. Loď se prudce otřásla a Dan

upadl. Hlavou se udeřil o počítač. Ještě než ztratil vědomí, pochopil,

že loď bez ochranného štítu zasáhl meteorit.

26

* * *

Když se probral, cítil ukrutnou bolest na hrudníku. Pracně otevřel

oči a překvapilo ho, že je dosud naživu. Ležel v prostorné místnosti,

která silně připomínala skladový prostor nějaké lodě. Dostal

kopanec a následovala prudká bolest v břiše. Otočil hlavu. Nad ním

stáli tři muži v uniformách Flotily. Ten nejblíž byl hnědý, pořádný

kus chlapa. To on ho kopl. Zbylí dva stáli trochu dál. Ten nejstarší,

vysoký chlap s úzkým obličejem, orlím nosem a úzkými rty, měl na

kombinéze distinkce velitele lodi. Druhý byl světlovlasý, mnohem

mladší, zřejmě jeho první důstojník.

Danovi se s námahou podařilo vstát.

„Tak to vidíte, Fauvele,“ řekl velitel prvnímu důstojníkovi, „Surk

je na buzení těchhle hajzlů nepřekonatelný.“

Všiml si Danova úboru a ironicky dodal:

„Ejhle! Příslušník 3. eskadry, který se dal na šikmou plochu. I oni

mají černé ovce, ale nechlubí se tím!“

„Protestuji!“ ozval se Randall. „To je…“

Vysloužil si tvrdý úder do žaludku a zbytek věty mu zůstal v

hrdle.

„Ty nemáš co povídat,“ zařval na něj Surk, „pokud se tě velitel

Gork na nic neptá.“

„Fajn,“ pravil posměšně velitel. „Ale přesto bych si rád vyslechl

povídačku, kterou si bude chtít zachránit život.“

Dan se držel za břicho a zmocňoval se ho ukrutný vztek. A právě

ten vztek mu dodal sílu.

„Jsem kapitán Randall. Padl jsem do zajetí minulý týden, když

piráti zaútočili na Kentaura. Žádám vás, abyste neprodleně

informovali admirála Van Crusse!“

„Kecy!“ přerušil ho hrubě Gork. „Seš jenom přeběhlík a zavřu tě

k ostatním pirátům, dokud se mi nezachce vyexpedovat tě do

vesmíru.“

„Vážně jste kapitán Dan Randall od 3. eskadry?“ zeptal se mladý

Fauvel.

„Taky že jsem. Ještě mám identifikační štítek v kapse.“

Poručík se otočil k nadřízenému.

27

„Včera jsme dostali zprávu od Van Crusse, byla určena všem

hlídkovým lodím. V případě střetu s piráty máme všemi možnými

prostředky získat informace o Plutonu a o osudu kapitána Randalla.

Jestliže bude ještě naživu, máme mu poskytnout veškerou pomoc.“

Gork se zatvářil zhnuseně.

„Zase jeden mazánek generálního štábu,“ odplivl si. „No tak

dobře, oznámíme admirálovi, že jsme toho jeho mazlíčka našli

živýho, ale nepříliš čerstvýho. Doufám, že za to budeme povýšený.

Fauvele, budete mít až do dalšího přistání Randalla v kabině.“

Dan na půl huby poděkoval. Velitel mu byl silně nesympatický.

Otočil se a spatřil dvacet mužů s magnetickými pouty. Na první

pohled se nezdálo, že by posádka Plutonu měla nějaké ztráty.

Ulevilo se mu, když v první řadě spatřil Yvana s velikánským

monoklem na pravém oku, ale jinak v pořádku.

Sylvie seděla trochu stranou a opírala se o kovovou stěnu. Ta to

odnesla zdánlivě nejhůř. Na čele měla obrovskou bouli a pravou tvář

napuchlou. Rána těsně pod přilbou jí značně krvácela. Ale podle

lesku v očích poznal, že není zraněna vážně, a potlačil touhu k ní

přistoupit.

„Zavřete mi ty šmejdy do podpalubí D. V žádném případě jim

nesundávejte náramky. A tu jejich šéfku strčte do cely G a dejte jí

ještě jedna pouta. S takovou šeredou nemám ani chuť si to rozdat.“

Obrátil se k Danovi a dodal: „Večeře se podává za dvě hodiny v

důstojnické jídelně. Pokud se oprostíte od svých emocí, jste zván.“

Dan souhlasil a velice předpisově zasalutoval. Potom vykročil za

poručíkem Fauvelem. Kabina byla malá, ale perfektně uklizená a

uspořádaná. Normálně sloužila jen pro jednoho, ale v případě

nutnosti se v ní dalo odklopit ještě jedno lůžko.

„Jsme zhruba stejné postavy,“ řekl Fauvel. „Nechcete si ode mne

půjčit něco na sebe?“

„Docela rád, protože u pirátů jsem se nemohl ani převléknout.

Hlavně bych potřeboval sprchu a nějaký prášek, protože mě bolí

hlava jako střep a ty rány od vaší gorily mi moc nepřidaly.“

„Je trošku surový,“ řekl Fauvel s rozpačitým úsměvem, „ale je to

velitelův oblíbený loďmistr a jen těžko ho lze přivést k rozumu.“

„Nechme toho,“ usmál se Dan. „Radši mi vysvětlete, jak se stalo,

28

že jsem ztratil vědomí na pirátské lodi a probral se u vás.“

„Útok na Kentaura Unii naštval, a tak nařídila třem bitevním

lodím, aby posílily hlídky ve Velké mlhovině. Právě ve chvíli, kdy

jsme dostali rozkaz k návratu na Terranii IX kvůli jinému bojovému

úkolu, detekovali jsme meteorický roj. Opatrně jsme jej obletěli. A

náhodou jsme zaměřili pirátskou loď, která z něj vylétala. Mysleli

jsme, že ji meteority rozmlátí, ale prováděla přímo ďábelské

manévry. Nevím, kdo to řídil, ale takhle bych to chtěl někdy umět.“

„I já,“ odpověděl upřímně Dan.

„Roj už prakticky přeletěl a velitel dal rozkaz k útoku. Stačila

jedna střela a generátor odešel. V té chvíli do lodi udeřil ještě jeden

meteorit a vyřídil jí motory. Takže jsme se jí bez problémů zmocnili.

Našli jsme vás v bezvědomí na můstku a s vámi tu ženskou a ještě

jednoho chlapa.“

Fauvel vytáhl ze skříně čistou kombinézu a rozložil ji na lůžko.

„Nechám vás tady a před večeří se pro vás vrátím.“

„Díky, poručíku. Nebýt vás, velitel by se se mnou nemazlil.“

Poručík na to diplomaticky nic neřekl, pouze se pousmál.

7

Večeře u velitelova stolu probíhala v nevalné náladě. Kromě

Fauvela a zasmušilého Surka se Dan seznámil s mlčenlivým

strojním důstojníkem a hlavním radistou. Oba muži byli očividně na

sklonku kariéry a vypadali zakysle.

Když dojedli, Gork se pokusil o přátelský tón a zvedl sklenici.

„Na váš příchod na loď Merkur, kapitáne Randalle.“ Poněkud

jedovatě dodal: „Informoval jsem admirála, že jsme vás našli. Ale

stejně by mě moc zajímalo, proč jste ještě naživu, když velitel

Kentaura ze záchranného člunu hlásil, že vás piráti chtějí popravit.“

Dan se nedal vyvést z míry a klidně odpověděl:

„Je pravda, že mě chtěli vysadit do volného vesmíru, ale můj otec

je celkem zámožný a piráti usoudili, že mám jistou tržní cenu. Díky

vašemu zásahu nemohli rozběhnout jednání, takže jste mé rodině

ušetřil těžkou finanční újmu.“

29

„Doufám, že váš otec nezapomene na toho, kdo mu tolik ušetřil.“

„Tím si buďte jist,“ odvětil suše Randall. „Naše rodina nezůstala

nikdy nikomu nic dlužna.“

Hlavní radista se obával, že dojde k hádce, a snažil se obrátit

konverzaci jiný směrem.

„Jaký je náš další úkol, veliteli?“

„Máme se vrátit na Terranii XIII, tam budeme jeden den a

naložíme nějaké velké zvíře, se kterým poletíme nejdřív na Terranii

IX a pak na Terranii XIII. Panstvo od 3. galaktický si ponechává pro

sebe vznešený akce, který jim získávají slávu a povýšení, a na nás je

luxusní přepravní služba pro osobnosti, který zmeškaly běžnou

linku!“

Fauvel se ostýchavě podíval na naprosto klidného Dana a řekl:

„Co uděláme s těmi piráty, veliteli? Budou souzeni okamžitě a

popraveni, anebo je vyložíme na Terranii IX?“

„Ani jedno, ani druhý,“ odpověděl Gork. „Chci se jim věnovat

osobně. A na to bude čas až na Terranii XIII, kde zůstaneme několik

dní. Guvernér je kamarád. Zaprvé je za slavného kapitána Plutona

odměna a já ji chci. Zadruhé mají piráti nahromaděné značné jmění

a vědí o ještě neznámých planetách a já ta tajemství z nich dostanu.“

Zatvářil se tak tvrdě, že nebylo pochyb o tom, jakými prostředky

toho dosáhne.

„Brzy vystoupíme ze subprostoru,“ řekl k Randallově úlevě a

vstal. „Vraťte se na svá místa.“

Dan se v kabině natáhl na lůžko, a protože nemohl usnout,

dlouho přemýšlel.

* * *

Merkur přistál na astroportu Terranie IX. Dan ještě jednou

poděkoval veliteli za záchranu a vystoupil si.

Vycházející slunce osvětlovalo budovy astroportu, na kterém

navzdory časné ranní hodině vládl již čilý ruch.

Ze všeho nejdřív se zavřel do videotelefonní budky. Za necelou

čtvrthodinu dostal spojení s Terranií XIII. Na obrazovce se ukázal

otcův rozradostněný obličej.

30

„Dane! To jsem rád, že tě zase vidím. Van Cruss mě právě

informoval, že tě zachránili!“

Randall mu stručně vylíčil své dobrodružství. Přitom se díval z

kabiny na tabuli s odlety nákladních lodí. Než domluvil, ještě dodal:

„Zítra letí jeden transport na Terranii XIII, doufám, že se na něj

dostanu.“

„Dobře, Dane. Už se tě nemůžu dočkat. Dost tě tady potřebuju.

Ale nechci o tom mluvit po telefonu… Okamžitě udělám vše

potřebné, abychom splatili dluh.“

Obrazovka vyhasla a Dan ještě chvíli zamyšleně stál v kabině.

Tak ustaraného ještě otce neviděl.

Roztržitě něco posnídal a potom se u automatické přepážky

zaknihoval. Nakonec se vrátil na Merkur.

Gorka našel v důstojnické jídelně. S ním tam byli Surk a Fauvel.

„Já myslel, že jste už za horama,“ řekl překvapeně Gork.

Randall vytáhl z kapsy dva šeky.

„Jenom jsem se spojil s otcem. Prosí vás, abyste mu prokázal tu

čest a přijal těchto sto tisíc dolsů jako uznání za službu, kterou jste

vykonal pro naši rodinu.“

Gork se radostně usmál a natáhl ruku.

„Rovněž vás prosí, aby mohl předat deset tisíc dolsů vaší

posádce.“

Velitel se rychle podíval na Fauvela a Surka, kteří pozorně

naslouchali. Kdyby se tato debata odehrávala mezi čtyřma očima,

šek by určitě skončil v jeho kapse.

Gork už bez úsměvu podal šek Fauvelovi.

„Rozdělte to mezi posádku.“

Potom se otočil k Randallovi a řekl:

„Vyřiďte vašemu otci mé díky. Osobně mu poděkuji na Terranii.

Že bychom to dneska oslavili společnou večeří? Je tady vynikající

podnik hned vedle astroportu. Říká se tomu U Satana a nudit se tam

určitě nebudeme. Samozřejmě vás zvu.“

„Děkuji, veliteli, ale využiji nucené přestávky na Terranii IX a

navštívím dceru jednoho veterána z naší eskadry. Ale když mi to

vyjde, ještě se tam za vámi stavím.“

„Dobrá. Vidím, že solidarita eskadry není prázdné slovo,“ zasmál

31

se Gork.

Dan chvíli váhal a pak se zeptal:

„Můžu vás požádat o laskavost? Rád bych se rozloučil s vaší

zajatkyní. Chtěl bych jí poděkovat za pohostinství a za to, jak mi

vyhrožovala, že mě vysadí.“

Gork se rozesmál na celé kolo.

„To beru! Sutku, zaveďte ho tam. Aspoň se přesvědčíte, jestli je

ještě naživu. Byl bych nerad, kdyby chcípla, než si s ní pořádně

promluvím.“

Dan sjel s loďmistrem do podpalubí. Surk se podíval špehýrkou,

jestli je zajatkyně stále spoutaná, a potom otevřel dveře. V cele byl

těžký vzduch a zápach. Sylvie ležela na podlaze se spoutanýma

rukama. Navíc jí spoutali i nohy. Samozřejmě neměla přístup do

sprchy a obličej měla plný zaschlé krve. Pouze zářící oči

prozrazovaly, že neztratila nic ze své vitality.

Dan zůstal na prahu.

„Tak co jí chcete říct?“ pobídl ho Surk.

„Nic. Jenom jsem se chtěl ujistit, že je pořád ještě tady.

Koneckonců je tahle cela pohodlnější než skafandr bez vzduchu,

který mi slibovala, když nezaplatím výkupné.“

Sylvia se na něj udiveně podívala, ale neřekla ani slovo. „No nic,

půjdeme,“ řekl Randall. „A pořádně zamkněte. Byl bych nerad,

kdyby utekla, než se vrátím na Terranii XIII.“

„Žádný strach,“ ubezpečoval ho Surk. „Zámek i pouta jsou

nastavený na moje a velitelovy biovlny. Nikdo jiný je neotevře.“

Když se Dan vrátil na astroport, najal si pozemní vozidlo mob,

které se pohybuje na vzduchovém polštáři. Zamířil do hlavního

města, kde podnikl ohromující počet pochůzek a zastavil se až večer,

kdy si dopřál rychlou večeři.

8

Už dvě hodiny byla noc a astroport byl opuštěný, další přistání se

očekávalo až před svítáním. Jedině velice bedlivý pozorovatel by si

všiml v té tmě – Terrania IX neměla měsíc – stínu, který se kradl k

32

Merkuru. Muž se na okamžik zastavil pod teleskopickými

podpěrami. Noční klid narušil zvuk raket, které měl na zádech, a

muž se dostal na úroveň spodní přechodové komory, kudy vedla

cesta do podpalubí.

„A teď uvidíme, jestli ten Borisův dárek je skutečně k něčemu,“

zabručel si Dan.

K ověřovací destičce zámku přiložil černou kostku. K jeho

nesmírnému překvapení se dveře okamžitě otevřely. Vklouzl do

podpalubí a zavřel za sebou.

Svítil si miniaturní elektrickou svítilnou a po nouzovém žebříku

slézal do nejhlubšího podpalubí. Výtah pochopitelně použít nemohl,

jeho chod by upozornil hlídky.

Za dvě minuty se dostal k Sylviině cele. Nikdo ji nehlídal,

protože velitel i posádka podle očekávání důvěřovali magnetickému

zámku.

Dan opět přiložil kostku na zámek a ten povolil.

Sylvie se prudce vzbudila, přimhouřila oči, ale byla natolik

chladnokrevná, že ani nemukla.

Černou kostkou jí rychle odemkl pouta. Chtěl jí pomoci na nohy,

ale dívka se překvapivě zvedla sama. Stála pevně na nohou a

masírovala si zápěstí.

Rychle vyšli na chodbu a Dan za nimi zamkl.

Když došli do přechodové komory, přikázal jí, aby se ho chytila

kolem krku.

„Nechtěl jsem pořizovat dvakrát rakety, abych na sebe zbytečně

neupozornil. Takže sestoupíme až příliš rychle a dopadneme tvrdě.“

Sylvia jen přikývla a skočili do patnáctimetrové hloubky. Dan ji

pak popadl za ruku a uháněl s ní k plotu.

„Doufejme, že nás raketa unese,“ zabručel.

Zvolna se přenesli přes elektrický plot a dosedli za ním. Ve stínu

stromů si konečně mohli oddechnout.

„Děkuji, Dane,“ řekla Sylvia prostě a poprvé ho oslovila křestním

jménem.

„Ani vás to moc nepřekvapilo,“ podotkl.

„Když jsem ráno slyšela ty vaše nesmysly, hned mi bylo jasné, že

něco chystáte, ale nechápu, proč tolik riskujete.“

33

Randall zvážněl.

„Splnil jsem slib, který jsem dal Borisovi. Nyní je vaše

budoucnost pouze na vás.“

Dívka opět nasadila strohý tón kapitána Plutona. „Přesně tak. A

co mi navrhujete?“

„Můžete si vybrat ze dvou možností. Na druhém konci tohoto

prostranství je zábavní jachta. Je prázdná, přesvědčil jsem se.

Můžete do ní nastoupit a pokusit se o rychlý start. Vyvolají poplach

a vzhledem k době nutné pro zahřátí motorů máte šanci jedna ku

deseti, že stačíte přejít do subprostoru, než vás zasáhne raketa.“

Sylvia se zamyslela.

„To zní docela rozumně,“ řekla.

„K tomu je třeba připočítat riziko odchycení v blízkosti Velké

mlhoviny. Váš útěk naštve vojáky a vojáci vědí, že vaší jedinou

nadějí je Svoboda. Pošlou tam všechny volné lodě.“

„A ta druhá možnost?“

Dan se zhluboka nadechl. Nyní dával v sázku svou budoucnost,

čest, kariéru. Jen proto, aby udělal radost jednomu muži v posledním

tažení anebo páru zelených očí…

„Mám ještě jeden plán, jak vás dostat z Terranie IX. Ale

vzhledem k tomu, že se ho zúčastním i já a že budu vystaven

stejnému nebezpečí jako vy, musela byste mi naprosto důvěřovat a

poslouchat mě na slovo, a to po celý měsíc.“

Dlouho váhala.

„A jaké jsou šance na úspěch?“ zeptala se nakonec.

„Přinejmenším devět ku deseti.“

„V tom případě to beru, Dane. Neváhala jsem proto, že bych vám

nedůvěřovala, ale nevím, jestli mám právo vás zatahovat do

dobrodružství, do kterého vám nic není.“

„Takže mám vaše slovo?“

Sylvia mu podala ruku.

„Na měsíc jsem vaší otrokyní, ale pak budu zase svobodná.“

„Platí. A teď si pospěšte, protože můj plán má velice přesný

harmonogram.“

Doběhli k mobu, který byl skryt nedaleko.

„Schovejte se za sedadla,“ nařídil jí a usedl k řízení.

34

Prudce odstartoval a rychle vyjel na silnici k hlavnímu městu. Od

této chvíle však přísně dodržoval povolenou rychlost, protože

sebemenší porušení dopravních předpisů by mělo dramatické

důsledky.

Nakonec zajel do podzemní garáže malé vilky na okraji města. Z

ní přešli do příjemně zařízeného obývacího pokoje.

„Tady jste v bezpečí,“ řekl Dan. „Dáte si něco?“

„Umírám hlady a žízní, protože ten padouch Surk mi dával jen

tolik, abych přežila.“

„S tím jsem počítal,“ usmál se Dan. „Račte usednout ke stolu.“

Za minutu se vrátil z kuchyně s podnosem. Sylvie do sebe nalila

půl láhve minerálky a potom se vrhla na jídlo.

„Kde to vlastně jsme?“ zeptala se s plnými ústy.

„Přece u vás, slečno Johnsonová!“ zasmál se.

Zatvářila se nechápavě.

„Když si váš otec pro vás před deseti lety došel, musel tak učinit

potají a váš odlet městský počítač nikdy neevidoval. Však víte, že se

váš dobrodružný život Borisovi nelíbil. A tak se po celá ta léta snažil

vzbudit v tomto domě zdání života. To on koupil tento odloučený

domek. Nevím, jak to dělal, ale pravidelně vám krmil účet v bance,

vybíral a nakupoval, jako byste tu skutečně žila. Před smrtí mi svěřil

váš identifikační štítek. Dneska odpoledne, ještě než jsem zajel sem,

jsem si to ověřil. Pro počítač jste stále ještě občankou Terranie IX.“

„Takže bych léta a léta mohla žít tady?“

„Patrně ano, ale je to riziko. Jakmile přijdou na váš útěk,

rozběhnou se přísné kontroly a vaši sousedé by si mohli všimnout,

že tento jindy tak poklidný domek už není zas tak poklidný.“

Sylvia dojedla, a když se podívala do zrcadla, zhnuseně se

otřásla.

„Máte čtvrthodinu na sprchu,“ řekl Randall. „Přilbu a kombinézu

hoďte do spalovače. Nesmí zůstat nic, co by připomínalo kapitána

Plutona. Obstaral jsem oděv, který spíše odpovídá slečně

Johnsonové.“

Když Dan osaměl, dopřál si skleničku skotské, potom sebral

balík a vešel do hygienického zařízení. Na okamžik se zastavil na

prahu a díval se na Sylvii. Neslyšela ho přicházet, protože zvuk

35

otvíraných dveří přehlušovalo syčení horkého vzduchu z osušovače.

Ani ve snu by ho nenapadlo, že je tak krásná. Půvabnou tvář,

omytou od krve, rámovala záplava zlatých vlasů. Podlitiny se už

vstřebaly. A hlavně – měla krásné, pružné tělo, nádherná pevná

ňadra, ploché bříško a pěkně tvarovaná stehna. Ani nepamatoval,

kdy naposled viděl takovou krásu. Potlačil stoupající touhu a

pokročil blíž.

Sylvia si zakryla klín a prsa.

„Co chcete?“

„Zapomněla jste? Máte mě poslouchat ve všem!“ řekl žertem.

Zmateně se dívala, jak se k ní blíží, a v tom pohledu bylo i trochu

strachu.

„Jenom jsem vám chtěl umýt hlavu.“

„Už se stalo.“

„Tohle bude ale trošku jinak. Předkloňte hlavu.“

Natáhl si plastikové rukavice a vylil jí na vlasy obsah lahvičky a

vtíral jej do nich. Potom vzal hřeben a rychle ji učesal.

Když Sylvia zjistila, že má fosforeskující zelené vlasy, zařvala:

„To je hrůza! Vy jste se snad zbláznil! Takhle mě hned najdou!“

Dan se vesele zasmál.

„Jste možná ten nejlepší astronaut v celé Galaxii, ale v módě se

moc nevyznáte. Tohle je poslední výkřik módy a na Terranii IX

takhle chodí polovička ženských. Žádné diskuse. Ukažte ruce.“

Na každý nehet jí přilepil destičku stejné barvy.

„Tyhle umělé nehty taky frčí. A teď se oblíkněte.“

Ze skříně vytáhl bílou tuniku bez rukávů a lehké střevíce stejné

barvy.

Když se oblékla, spokojeně se na ni zahleděl. Strašlivý kapitán

Pluton se přeměnil v okouzlující mladou dámu, tak krásnou, že by

vyléčila všechny impotenty v Galaxii.

Sylvie se na sebe chvíli pobaveně dívala do zrcadla. Náhle jí

úsměv ztuhl.

„Tak tohle ne!“ rozčilila se. „Tyhle šaty jsou úplně nemožný!

Takhle přece nemůžu chodit!“

Dan jen posměšně pokýval hlavou.

„Látka polarizuje světlo a za určitých okolností je naprosto

36

průhledná, ale trvá to jen zlomek sekundy. Takovéhle svádění je na

ulicích naprosto běžné. Přesvědčil jsem se o tom dneska odpoledne.

Ale pro stydlivé a zimomřivé se prodává i takovýhle pláštík.“

Přehodil jí přes ramena oranžový plášť, který skvěle ladil s

odstínem vlasů a u krku jej spojovala velká ozdobná spona.

„A co máte na programu teď?“ zeptala se Sylvia.

„Zvu vás na večeři do té nejdražší restaurace a noc dorazíme v

jednom podniku, však uvidíte.“

V očích se jí mihl neklid.

„Není to neopatrnost?“

„Neopatrné by bylo se skrývat. Identifikační štítek máte v

naprostém pořádku. Kdo by hledal obávaného kapitána Plutona v

půvabné mladé ženě, která večeří se svým nápadníkem v té nejlepší

restauraci? Stůl jsem objednal už v poledne. A zítra se nalodíme do

Terranie XIII. I letenky jsem objednal ještě před vaším útěkem.“

„Chytré,“ ocenila ho. „Byl by z vás skvělý pirát.“

Večeře byla vynikající a Sylvia jedla s chutí. Tu a tam se

poohlédla po ostatních hostech.

„Tady vidíte, že jsem se v módě nemýlil. Všechny ženské mají

zelené vlasy. S těmi zlatými byste byla jenom nápadná.“

„Takže vás beru za svého módního poradce, Dane. A mohl byste

mi teď vysvětlit, jak jste se dostal do mé cely?“

„Opět díky starému Borisovi. Předal mi výtečný nástroj, ani jsem

nevěděl, že něco takového existuje. Mají to tajné služby a otvírá to

všechny zámky, ať biologické nebo magnetické.“

„A proč to odkázal zrovna vám?“

„Opožděná lítost. V žádném případě nesouhlasil s pirátstvím, ale

jsem si jist, že by souhlasil s tím, jak jsem to použil.“

Dan zavolal robota, zaplatil účet a řekl:

„A teď zakončíme večer U Satana. Není to sice místo

nejvhodnější pro mladou dívku, ale doufám, že tam potkám velitele

Gorka. Můžeme mít lepší alibi?“

V mohu zapnul telerádio a poslechl si zprávy.

„Na váš útěk zatím nepřišli. Při troše štěstí ten plán dotáhnu do

konce.“

Když si zvykli na přítmí a ohlušující hluk, rozhlédli se po sále.

37

Společnost byla velice různorodá a mohlo se tam ve všelijakém

oděvu. Asi deset dívek v průhledných kalhotkách a nahoře bez

čekalo na vhodnou chvíli, aby se postaralo o podroušené hosty.

Dan zakrátko objevil u jednoho stolu Gorka s Fauvelem a s

dvěma krasotinkami. Velitel už měl špičku a ohmatával jedné dívce

ňadra a stehna. Všiml si Dana. Neurvale dívku odstrčil a vstal.

Randall vytáhl z kapsy malé pouzdro a podal je Sylvii.

„Stiskněte červené tlačítko. Je to poslední bod mého programu a

bude to náramná legrace.“

Víc jí vysvětlit nestačil, protože Gork si k nim s naprostou

samozřejmostí přisedl.

„Pěknej večer, Randalle!“

Vilně se podíval na Sylvii a dodal: „Jestli je stejně bohatá jako

pěkná, tak jste dneska nemarnil čas.“

Atmosféru naštěstí uvolnil Fauvel. Dan je představil a mladý

poručík byl zcela okouzlen Sylviinou krásou.

„Zůstanete na Terranii IX déle?“ zeptal se.

„Ne, zítra odlétám s Betelgeuze. Dokonce se mi podařilo tady

slečnu Johnsonovou přesvědčit, aby letěla se mnou.“

„Doufám, že tentokrát na piráty nenarazíte,“ zažertoval Gork.

„Nebudu vždycky poblíž, abych vás zachránil.“

V té chvíli do podniku vešel nějaký astronaut. Rozhlédl se, spatřil

Gorka, chvatně k němu došel a něco mu pošeptal.

Velitel tiše zaklel a vypadl, aniž se omluvil. Fauvel se za ním

zmateně díval a nevěděl co dělat.

Dan se zvedl.

„Omluvte nás, poručíku, ale slečna Johnsonová si musí ještě

sbalit. Že velitele Gorka pozdravujeme a děkujeme mu.“

V mobu se ho Sylvia zeptala:

„Můžete mi to všechno vysvětlit?“

„Říkal jsem vám, že ještě než jsem vás přišel zachránit, navštívil

jsem onu výletní jachtu. Patří jednomu pořádně zazobanému

obchodníkovi, kterému zbývá dost, aby si pořídil novou. A tak jsem

autopilota přepnul na dálkové ovládání. Když vás Gork spatřil, řekl

jsem vám, abyste stiskla knoflík. Tím jste jachtu odstartovala. Má

naprogramovaný přesun k Polárce, ale silně pochybuju, že tam kdy

38

doletí. Byl vyhlášen poplach a první povinností stráží je

zkontrolovat zajatce. Takže teprve teď přišli na váš útěk a vsadím se

o cokoli, že se domnívají, že jste uletěla s tou jachtou. Sestřelí ji, jak

aspoň doufám, a tím bude definitivně po kapitánu Plutonovi.“

„Velice důmyslné,“ usmála se Sylvia. „Každá tajná služba by po

vás musela sáhnout všemi deseti!“

„Obávám se, že se touto epizodou nebudu moct příliš chlubit.“

9

Dan a Sylvia dorazili na astroport dobrou hodinu před odletem.

Randall vrátil mob a vstoupili do odbavovací haly. Vládl tam čilý

ruch a všechny východy na plochu hlídali ozbrojení vojáci.

Sylvie s pochopitelnými obavami vsunula svou kartu do

kontrolního robota pod bedlivým dohledem policisty, kterého

zajímala více její postava než řádný výkon služby.

„Můžete dál,“ řekl, když se rozsvítila zelená. U nástupu spatřili

Gorka s dvěma policisty.

„Co se děje, veliteli?“ zeptal se Dan, aby řeč nestála.

„Ta zatracená pirátka nám v noci vzala roha,“ vrčel Gork.

„Ukradla jachtu a snažila se odletět, ale sestřelili ji, než stačila přejít

do subprostoru. A protože se nenašlo tělo, prohledáváme všechny

lodě před odletem, to pro případ, že to byla jenom finta. Pročesáme

celé město a zkontrolujeme všechny anomálie, které nám nahlásí

počítač. Ale podle mého už o kapitánu Plutonovi neuslyšíme.“

„Víc bych si nemohl přát,“ vzdychl si Dan a sledoval, jak Sylvia

nastupuje do lodě.

Mladá usměvavá letuška je zavedla do kabiny.

„O slečnu Johnsonovou se postarám sám,“ řekl.

„V pořádku, kapitáne. A kdybyste něco potřeboval, určitě mě

zavolejte,“ odpověděla mu a slibně se na něj usmála.

Jakmile se za ní zavřely dveře, Sylvia poněkud chladně

poznamenala: „Kdyby na vás dolehla samota, nepochybuju o tom, že

by vám ochotně pomohla. Hlavně se kvůli mně nijak neostýchejte.

Když je třeba, umím si zacpat uši.“

39

„To uvidíme později. Jsem jenom z masa a krve a nejsem tak

zakalený jako vy. Ale abychom se neodlišovali od ostatních,

přejdeme do salonu, kde se shromažďují cestující před přechodem

do subprostoru.“

Cestujících nebylo příliš. Kromě dvou poddůstojníků, kteří letěli

na Terranii XIII na dovolenku, si Dan všiml jednoho naducaného a

břichatého obchodníka s podstatně mladší ženuškou. Měla

příjemnou pihovatou tvářičku. Rovněž byla v tunice polarizující

světlo, a protože se ustavičně hýbala, pouze slepý by nevychutnal

tajné půvaby její anatomie. Hned zamířila k Randallovi.

„Je pravda, že jste byl zajatcem toho hrozného kapitána Plutona,

kapitáne?“

Dan s úsměvem přisvědčil a zrzka hned pokračovala:

„A jaká je? Určitě ošklivá, tlustá, mohutná a má knírek.“

„Knírku jsem si nevšiml,“ odpověděl s úsměvem, „ale jinak váš

popis dost odpovídá.“ Sylvia ho štípla do paže.

„Hlavně nepřehánějte,“ zašeptala.

Zrzka si ničeho nevšimla a pokračovala: „Už se jí nemusíme bát,

ale stejně existuje dost dalších pirátů, kteří by nás mohli přepadnout.

Co pak dělají s ženami?“

„Samozřejmě je ušetří, ale když jsou mladé a krásné jako vy,

mohou se nadít jistého násilí.“

Mladé ženě to zalichotilo, ale úsměv se jí vytratil z tváře, protože

Sylvia s nevinným výrazem dodala: „Když si uvědomíte, že na

takové lodi je nejvýš dvacet chlapů, tak to není tak zlé.“

Konverzaci, která nabírala nebezpečný směr, naštěstí přerušil

příchod mladého a sličného prvního důstojníka.

„Brzy odstartujeme,“ oznámil jim. „Lehněte si na relaxační lůžka

a připoutejte se.“

Zkontroloval pásy a zvláště se zdržel u Sylvie.

Když účinky akcelerace pominuly, Dan vstal a řekl důstojníkovi:

„Slečně Johnsonové bude lépe v kabině. Je to její první let a

obávám se, že přechod jí nebude dělat dobře.“

Důstojník přikývl a vzdychl si: „Jistě máte pravdu, ale bude nám

tady chybět.“

Sylvia si počkala do kabiny a potom vyjela:

40

„Když si flirtujete s tou zrzavou husou, tak mám dělat jakoby nic,

ale jakmile se o mě zajímá pohledný důstojník, hned mě táhnete

pryč. Jste naprosto obyčejný falokrat!“

„Nikoli, je to pouze základní opatrnost,“ odvětil suše. „Abyste ho

obdivovala, žvanil by o své práci. Při první nepřesnosti byste ho

mohla opravit a jeho by to logicky překvapilo. A jak by byl

překvapen, kdyby zjistil, že jste se po přechodu vzpamatovala jako

první, co?“

„Máte pravdu jako vždycky,“ uznala. „Moje námitka byla

směšná. Ostatně nemám ve zvyku laškovat s prvním, kdo se

namane.“

„Nechme toho,“ ušklíbl se Dan. „Měli bychom si lehnout.“

Když se Dan po přechodu ze subprostoru probral, ani ho

nepřekvapilo, že Sylvia je už na nohou a podává mu s úsměvem

sklenici.

„To snad není možný,“ zabručel, když vstával, „vy jste snad ze

speciální oceli. Ještě jsem nikoho neviděl se tak rychle

vzpamatovat.“

„Otec věnoval mému výcviku velkou péči,“ odvětila. „A teď se

vrátíme do salonu?“

„Kdepak! Půjdete si lehnout a budete spát. Letušce řeknu, aby

vás nerušila, protože jsem vám dal prášek.“

„To mě tady chcete držet po celý let?“

„Aspoň tak dlouho, jak to půjde. Tahle kabina je ostatně přece

jen pohodlnější než podpalubí Merkuru.“

Sylvia odevzdaně pokrčila rameny.

„Ještě potřebuju nabrat sil, máte pravdu. Takže se hezky bavte a

dejte si pozor na žárlivé mužíčky.“

Dan hledal letušku, protože nebyla na svém místě. A tak si ani

nevšímal záchvěvů, které lodí otřásaly jako člunem na vlnách.

Nakonec se rozhodl, že půjde do salonu. Tam konečně našel tu,

kterou hledal. Bezpečně kotvila mezi dvěma vojáky. Tudíž nehrozilo

nebezpečí, že by cestujícím věnovala nějakou nadměrnou péči.

Přistoupil k automatu a dopřál si sklenici sternu, což je

aromatická lihovina z Venusie. V té chvíli loď náhle vybočila z

dráhy a Dan měl co dělat, aby skleničku nevylil.

41

Otřesy byly stále častější. Uběhla půlhodina. Hovor utichl a

cestující po sobě neklidně pokukovali.

„Co se děje, kapitáne?“ zeptala se zrzka poněkud ječivým

hlasem.

Dan pokrčil rameny. „Patrně jsme se dostali do magnetické

bouře. Je to ještě málo známý subprostorový úkaz, ale velitel

poupraví kurz a všecko bude zase v pořádku.“

Ale loď se jako na potvoru otřásla ještě víc.

„Proč se tedy nevrátíme do normálního vesmíru?“ střečkoval

tlustý obchodník, kterému se už bouřil žaludek. „Třepe to s námi

jako s kostkami v kalíšku.“

„To bohužel nejde. Kdykoli se někdo o tento manévr při

magnetické bouři pokusil, jeho loď zmizela. Buď se dezintegrovala,

nebo skončila někde na druhém konci Galaxie. Nezbývá nám než

počkat.“

Loď se zmítala a Dana se začínaly zmocňovat obavy. V té chvíli

vešel do salonu první důstojník. Za tu necelou hodinu se mu úplně

změnil obličej. Měl ztrhané rysy, na čele se mu leskl pot a oči měl

podlité krví.

„Kapitáne Randalle,“ vyslovil pracně, „velitel Petrov vás prosí na

můstek.“

Dan vykročil za vrávorajícím důstojníkem.

Petrov byl statný padesátník s hranatým obličejem a krátce

zastřiženými světlými vlasy. Na čele měl dvě starostlivé vrásky a oči

podlité krví. Žilnaté ruce svíral na manuálním ovládání.

Dan letmo pohlédl na kmitající obrazovky. Hned odvrátil hlavu,

protože z těch záblesků ho rozbolely oči.

„Randalle,“ řekl velitel rovnou, „podívejte se na data. Myslíte si,

že může existovat tak prudká magnetická bouře?“

Dan se dal do práce a mráz mu běhal po zádech. Ze záznamů

viděl, že Petrov manévroval velice dobře, ale veškeré jeho úsilí bylo

marné. Loď stále zůstávala v oku bouře, která zjevně sílila.

„Tohle není magnetická bouře,“ řekl stísněně Dan, „ale

magström.“

První důstojník zaúpěl a Petrov pouze přikývl. Randallova

diagnóza se prakticky rovnala ortelu smrti. Magström byl prostě

42

něco jako malström, ale v magnetickém vydání, tedy děsivý vír,

který stahoval vše do hrůzné nicoty.

„Nezbývá než čekat a doufat v zázrak,“ dodal Dan. Vyčerpaný

Petrov předal řízení svému zástupci a mnul si oči. „To je hrůza, já už

skoro nevidím.“

Uplynulo několik hodin, kdy Randall zjišťoval rozdíly mezi

dopravní lodí a vojenskou. Vtom první důstojník vykřikl, válel se po

zemi a cpal si ruce do očí. Dan přiskočil k řízení. Ve zlomku vteřiny

se rozhodl.

„Veliteli, jak jste na tom?“

„Jsem v koncích a nevidím!“ vydechl zoufale Petrov.

„V tom případě si jděte oba odpočinout. Zůstaňte potmě a vemte

si sedativum.“

Petrov zavrtěl hlavou. „Nemůžu opustit své stanoviště!“

„Nebuďte směšný! Dvě hodiny to vydržím, vy se zatím zotavíte a

vystřídáte mě. Kdyby se to nějak podstatně zhoršilo, zavolám vás.

Takže nemá smysl, abyste tady zůstával, protože jste stejně k

ničemu.“

Velitel, ač nerad, poslechl a vypotácel se z můstku. Ještě nabádal

Dana, aby ho pravidelně informoval o situaci. Za ním vyšel první

důstojník.

Když Dan na můstku osaměl, ujistil se vnitřním televizním

okruhem, že oba muži skutečně odešli do svých kabin a že pasažéři

jsou stále s letuškou v salonu. Potom zavolal interkomem Sylvii.

„Slečno Johnsonová, přijďte prosím na můstek. Ale ať vás nikdo

nevidí!“

Nato se věnoval řízení, které si vyžadovalo veškerou jeho

pozornost.

Skoro si ani nevšiml Sylviina příchodu. Dívka chvíli posuzovala

situaci.

„Je to magström jako dělo,“ řekla překvapivě klidně. „Něčím

podobným jsem letěla loni.“

„A dostala jste se z toho!“ zvolal obdivně Dan.

Sylvie na to nic neřekla, pouze se ironicky pousmála.

„Pustte mě k tomu,“ řekla potom. „Jestli budete takhle

pokračovat, vyčerpáte se za pár minut.“

43

Pronesla to tak velitelsky, že ho ani nenapadlo diskutovat. Navíc

ho začínaly ukrutně bolet oči. Když je znovu otevřel, sledoval

Sylvii. Prstíky se zlehka dotýkala kláves a dál se usmívala.

„Prověřte zásoby energie a stav motorů téhle rachotiny,“

požádala ho s naprostým klidem.

Dan se dal do práce, nahlásil jí stav a vrátil se do křesla.

„Zavřete oči,“ doporučila mu. „Už by to nemělo dlouho trvat.“

Uběhly dvě hodiny bez většího problému. Otřesy zeslábly. Dan

by si myslel, že se vše uklidnilo, kdyby mu přístroje neukazovaly, že

magstrdm běsní naopak stále víc. Mladá žena jako by neznala

únavu, ve tváři se jí nehnul ani sval.

Koncem třetí hodiny se Petrov ozval interkomem. Hlas měl jako

opilý.

„Randalle, držíte se ještě?“

„Všecko v pořádku, veliteli. Odpočívejte dál. Kdyby něco,

zavolám vás.“

„Díky. Chtěl jsem rozsvítit, ale vidím jen rudou mlhu a můj

zástupce je pořád v bezvědomí.“

Randall znovu zkontroloval data v počítači. „Nemám vás

vystřídat, Sylvie?“ nabídl se.

„To nemá cenu. Dejte si skleničku, to vás uvolní. A nalejte jednu

i mně, ale musíte mi dát napít, protože nemůžu pustit řízení.“

Uplynuly další dvě hodiny, které trvaly celou věčnost. Dan měl

ustavičný strach, že se Sylvia každou chvíli zhroutí, ale držela se.

Napadlo ho, jestli není náhodou robot.

Tu se dívka rozesmála.

„A je to, jsme z toho prakticky venku!“

Pohlédla na obrazovky a ironicky dodala: „S tímhle vrakem to

bylo skutečně vzrůšo.“

Dan se jí chtěl zeptat na podrobnosti, ale nepustila ho ke slovu.

„Možná jsme se poněkud zpozdili, ale od kurzu jsme se

neodchýlili. Za necelou hodinu zavolejte velitele a můžete vystoupit.

Takže bych měla opatrně přejít do kabiny, abychom nevzbudili

podezření.“

Magström sice podstatně polevil, ale stále si vyžadoval plné

soustředění.

44

Když Petrov vešel na můstek, Dan byl už skutečně na pokraji sil.

„To je neuvěřitelné,“ vydechl velitel, když se podíval na počítač.

„Nechápu, jak jste to peklo, mohl vydržet tak dlouho.“

„To nechápu ani já. Myslím, že bychom měli provést přechod.“

Velitel usedl k řízení a Randall vrávoravě odstoupil. Ani nemusel

předstírat vyčerpání. I jemu zrudly oči, třebaže ne tolik jako

Petrovovi. Hlavu mu bolestivě svíral kruh. Takže když ztratil při

přechodu vědomí, byla to pro něj vlastně úleva.

10

„Vynikající,“ prohlásil Petrov, když dočetl údaje v analyzátorech.

„Máme jen tři hodiny zpoždění. Přepnu na automat. Škoda že

nefunguje při bouřích! A teď si můžete po zásluze odpočinout,“ řekl

Danovi. „Nebýt vás, Betelgeuze by už neexistovala.“

Když Dan vstoupil do kabiny, Sylvia zrovna vycházela ze sprchy.

Byla růžovoučká, svěží, uvolněná a zkoušela si pěknou

smaragdovou tuniku.

„Umírám hlady, Dane. Nepozvete mě na večeři?“

„Nechte mě aspoň se osprchovat!“

Když se osvěžil, oholil se. Hleděl na svůj unavený obličej a

začervenalé oči a záviděl Sylvii její vitalitu.

Vrátil se do pokoje a řekl:

„Dám vám najíst, jenom když ukojíte moji zvědavost. Jak jste

dokázala pilotovat tak dlouho a nepadnout únavou?“

Sylvia se rozesmála.

„Zapomínáte na to, že jsem výjimečný tvor,“ žertovala. „Ale v

tomhle případě to není žádná zásluha. Vy metodicky aplikujete

pravidla, která vás naučili, a sledujete údaje na obrazovkách. Táta

mě naučil pilotovat pudově, vnímám prostě všechny reakce. Tělo mi

reaguje asi jako centrála a na obrazovky se dívám jen letmo, pro

kontrolu. Navíc jsem už jedním magströmem prolétala a vím, že to

chce hlavně trpělivost. Trvá to hodiny a hodiny, ale jednou to

skončí. Podstatné je vydržet.“

V salonu Sylviina růžová tvářička ostře kontrastovala se zdravou

45

zelení ostatních cestujících i velitele.

Petrov s úžasem sledoval, jak Sylvia pořádá dvojitou porci,

zatímco ostatní do jídla jen dloubli. Nevydržel to a zeptal se:

„Nepřišel vám ten let poněkud obtížný, slečno Johnsonová?“

„Nikoli, veliteli! Nevím, co mi to Dan dal, ale spala jsem, jako

když mě do vody hodí, a vzbudila jsem se před hodinou.

Mám na něj vztek, protože ani nemůžu nikomu povídat, jaké to je

při přechodu.“

„Podle mě jednal velice moudře. Vyhnula jste se tak velice

nepříjemným věcem. Neváhám říct, že bez kapitána Randalla a jeho

výjimečné odolnosti bychom teď byli všichni po smrti.“

Dan s poněkud nuceným úsměvem odpověděl:

„Nepřehánějte, veliteli, i vy jste odevzdal kus pořádné práce.“

Zrzavá obchodníkova manželka přiběhla k Danovi, políbila ho na

ústa a zvolala:

„Jakmile jste přešel na můstek, hned jsme všichni cítili, že je to

lepší! Jsem přesvědčena, že to vy jste nás zachránil. Na Terranii

bych vám ráda projevila svou vděčnost. Můžete mě požádat o

cokoli.“

V očích měla tolik jednoznačných příslibů, že rozpačitý Randall

odvrátil hlavu a vyhýbal se ironickému Sylviinu pohledu.

Do hovoru vstoupil naštěstí Petrov a oznámil, že zhruba za dvě

hodiny přistanou.

V kabině Randall chvíli zamyšleně seděl a potom vešel do

Sylviiny části.

„Takže jakmile přistaneme,“ řekl, „můj úkol končí. Slib daný

Borisovi jsem splnil. Žádal jsem vás o měsíc života, ale vracím vám

slovo. Na můstku jste splatila všechny své dluhy. Nyní jste

svobodná a paní svého osudu. Můžete odletět na jakoukoli planetu,

kde snadno najdete nějakého pašeráka, který vás převeze na

Svobodu. Samozřejmě bych byl radši, kdybyste zůstala na Terranii,

rád bych vám ukázal její půvaby, třeba byste si ji zamilovala, ale

nechci vás nijak ovlivňovat.“ Nepustil ji ke slovu, vytáhl z kapsy

plochou krabičku a dodal: „A tady je poslední Borisův dárek. Jsou to

veškeré jeho úspory. Schovával je zřejmě pro vás, ale dal je mně,

aby mi pomohl dodržet slib.“

46

Dan krabičku otevřel a v ní zazářilo dvacet drahokamů. Velké

diamanty, smaragdy, rubíny, měňavice z Polárky a denebity,

vyvolávající pozoruhodné sny.

„Je to celé jmění, za které si můžete pořídit buď loď, anebo začít

nový život.“

Sylvia nijak nereagovala, a tak jí Dan strčil krabičku do vaku. Už

odcházel k sobě, ale Sylvia ho zastavila. Tvářila se vážně a po

tvářích se jí koulely slzy.

„Ještě chvilku, Dane. Musím vám něco vysvětlit. Když táta

zemřel, myslela jsem si, že odešel poslední muž a že ostatní jsou jen

zbabělá, hamižná, smilná prasata. Boris a vy jste mi ukázali, jak

jsem se mýlila. V cele na Merkuru jsem přísahala, že se při první

příležitosti pomstím. Nyní si už nejsem tak jista. Mám pocit, že

potřebuju trochu klidu, abych našla sama sebe.“

„Ten klid najdete na Terranii, Sylvie.“

„Vy si neuvědomujete, že pro mě to znamená, že už nemusím být

pořád ve střehu. Třeba najdu jiný smysl života…“

„To bych vám přál z celého srdce! A teď se už připravte.“

„Ještě otázku, Dane. To jste všechno riskoval vážně jen proto,

abyste dodržel slovo?“

„To se ptám taky,“ usmál se. „A zajímalo by mě, jak by to

dopadlo, kdybyste byla mužatka s knírem, jak si vás představuje ta

koza.“

„Tak mě napadá, že jsem ještě nesplatila celý dluh.“

Než se nadál, na ústa se mu přisály svěží rty. Byl to dlouhý

polibek.

Když se oba u konce s dechem od sebe odloučili, Dan vydechl:

„Proč?“

„Protože jsem na to měla chuť stejně jako vy. Od tátovy smrti

jsem nikoho nepolíbila a chtěla jsem, abyste vy byl ten první, s kým

opět poznám ten nádherný pocit.“

11

„Dane, synu!“

47

Muži se dlouze objali a Sylvia se na ně pobaveně i pohnutě

dívala. Arthur Randall byl mohutný štíhlý muž s přísným obličejem

a věnečkem bílých vlasů.

Když se představili, řekl:

„Jsem rád, že ses vrátil synu.“ Zatvářil se vážně a ztišil hlas.

„Potřebujeme tě tady. Ale nejdřív pojedeme domů.“

„Ještě strpení, tati, musím ubytovat Sylvii v Armtownu.“

„Proč?“ namítl Arthur Randall. „Slečna Johnsonová může bydlet

u nás, jak dlouho se jí zachce. Pokud ovšem chce.“

Sylvia nabídku přijala a všichni si nastoupili do mohu. Arthur

přenechal řízení synovi a otočil se k Sylvii.

„Hodláte se na naší planetě zdržet dlouho?“

„Ještě nevím. Možná se tady usadím natrvalo.“

„V tom případě vítejte. Terrania je nový svět v plném rozmachu.

Tady se nikdo nezajímá o něčí minulost. Rozhodující je přítomnost a

budoucnost. Posuzujeme lidi podle jejich činů, a ne podle jména,

pověsti nebo majetku.“

Z astroportu do hlavního města Armtownu vedla dlouhá, přímá

silnice. Před městem se tyčila čtyřpatrová budova, kolem níž se

rozkládal park chráněný solidní zdí, která spíš připomínala hradby.

„To je guvernérův palác,“ vysvětloval Dan. „Vypadá jako

pevnost, protože kolonisté se zpočátku museli chránit před pralesem

a šelmami, které zde žijí dodnes. Potom budovu opevnili ještě víc

kvůli případné denebské invazi.“

Rychle projeli městem. Sestávalo z bloků prefabrikovaných

domů a vypadalo jako všechna pionýrská města. Následovala lehce

zvlněná pláň.

Po třiceti kilometrech Arthur Randall oznámil:

„A jsme na mém pozemku.“

Brzy se ukázal velký bílý dům. Hlavní budova měla dvě patra a

dvě nižší křídla.

Dan zastavil před terasou. Na ni vyšel statný chlapík. Mohlo mu

být čtyřicet, měl hranatý obličej a upřímný úsměv, který mírnil

hrubost jeho rysů.

„To je můj správce a důvěrník Joe Raf,“ představil ho Arthur.

Dan si s Joem podal ruku.

48

„Rád vás vidím, kapitáne,“ pozdravil ho správce. „Bez vás tady

bylo prázdno.“

Arthur nedal jinak a osobně uvedl Sylvii do velkého pokoje,

zalitého paprsky zapadajícího slunce.

„Večeře se podává za dvě hodiny. Zatím si můžete odpočinout.“

Pak zatáhl Dana do své pracovny. Zavřel za sebou a ztišil hlas.

„Je načase, abych se ti svěřil se svými obavami, Dane. Dobře víš,

že guvernér Croff byl jmenován před čtyřmi roky Mingem. Když

tyran skončil, Croff okamžitě přešel na stranu direktoria.

Direktorium ho dočasně potvrdilo ve funkci a čeká se, až přiletí na

inspekci generální guvernér Spontini. Ale s nově nabytou svobodou

se rozvázaly jazyky. Croff se dopustil řady přehmatů a násilí a

stížnosti už jistě dorazily na Zemi.“

„Takže ho Spontini zbaví funkce a odešle k soudu na Zemi.“

„Obávám se, že se Croff jen tak nedá. Obklopil se gardou asi

šedesáti chlapů, kteří jsou mu bezvýhradně oddáni, protože si z nich

udělal něco jako společníky.“

„Klid, tati. Spontini přiletí vojenskou lodí a její palebná síla

zmaří jakýkoli odpor.“

„Právě z toho mám strach. Croff tohle ví rovněž. Ale jestli chce

něco podniknout, musí to podniknout ještě před Spontiniho příletem.

Navíc jsem se z důvěryhodného zdroje dozvěděl, že guvernér měl

nebo má tajné styky s Denebany.“

Dan se na okamžik zamyslel. „Kdyby se Croff náhle odtrhl od

Země a podporovaly ho dvě nepřátelské lodě, pak by situace byla

skutečně na pováženou.“

„Tomuhle nebezpečí chceme předejít, a proto jsme zorganizovali

takovou menší domobranu ve všech čtyřech městech. Náš oddíl má

večer schůzi na sousedním statku generála Cama. Celý odboj řídí

prakticky on.“

„Ale vždyť už mu musí být sto let!“ podivil se Dan.

„Ještě ne, ale už se to blíží,“ usmál se otec. „Bohužel on jediný z

nás má vojenské zkušenosti. Teď už chápeš, proč se mi tak ulevilo,

když ses vrátil. Pomůžeš nám. To ostatně uvidíme po večeři. A teď

se podíváme, co dělá náš host. Je kouzelná a byl bych rád, kdyby se

zdržela déle.“

49

Dan zrudl.

„Víš, tati, je to takový zvláštní případ… Rád bych ti…“

„Nechci nic vědět, Dane,“ odvětil Arthur. „Od osídlení Terranie

XIII mají všichni kolonisté více či méně podivnou minulost. Jestliže

se dříve dopustili nějakých chyb, už je zaplatili tvrdou prací.“

Přerušilo je zaťukání na dveře.

Na prahu stála Sylvia v prosté bílé tunice. I když neprosvítala,

nedokázala zcela zakrýt její nepopiratelné půvaby.

„Joe mi řekl, že vás najdu tady. Provedl mě po vašem nádherném

domě, pane Randalle. Dokonce jsme vyšli i na střešní terasu, odkud

je nádherný rozhled po vašich pozemcích.“

Arthur přistoupil k mapě na stěně.

„Tohle je moje země. Věnujeme se především chovu zelaků. To

jsou ti podivní býložravci na šesti nohou. Přivezli je sem z jedné

vzdálené planety. Během roku dosáhnou dospělosti a dávají zhruba

tunu masa. Jistě víte, že přírodní bílkoviny jsou velice žádané,

protože děti je potřebují ke zdravému vývinu a syntetická výroba je

stále neuspokojivá. Také mám menší továrnu, kde maso

lyofilizujeme. Pouze ty nejlepší kusy masa se mrazí a prodávají za

těžké peníze bohatým labužníkům. Navíc mám podíl v různých

místních podnicích.“

Sylvia se na chvíli zasnila.

„Kdybych se tady usadila, chtěla bych mít taky takové

pozemky,“ zašeptala.

„To by nebylo nic těžkého,“ odpověděl Arthur a ukázal na mapu.

„Tyhle pozemky, co se táhnou od nás až k řece, jsou na prodej.

Majitel zemřel dřív, než je stačil zúrodnit. Vyklučená je pouze

pětina. Zbytek představuje dost nepřátelský prales. Je to škoda,

protože vše nasvědčuje tomu, že jsou tam nerosty, a Terrania stále

ještě zoufale potřebuje suroviny. Majitel měl pouze dceru a ta je

vdaná za důstojníka, co je posádkou na Zemi. Pověřila mě, abych

zlikvidoval pozůstalost po jejím otci. Mohla byste to dostat za

zajímavou cenu a později prodat prales nějaké báňské společnosti.

Ta vyklučená část by vám bohatě stačila.“

„A proč bych si nemohla ponechat všechno?“

Arthur se udiveně usmál.

50

„Životní podmínky v pralese jsou velice těžké. Je to dost tvrdé i

pro chlapa.“

„Obtíže mi nikdy nevadily,“ odtušila Sylvia.

„Myslel jsem hlavně na finanční problémy. Samozřejmě vám

milerád vypomůžu, ale i tak budete potřebovat nějaký úvěr. Myslel

jsem si, že prodej pralesa by vám pomohl.“

„Mám docela pěkné drahokamy. Když je prodám, budu mít

peněz dost.“

„I v tom bych vám mohl pomoct. Mám dobrého přítele, který

vám zajistí dobrou cenu.“

„Vaše návrhy jsou velice lákavé, pane Randalle. Ale potřebuji

ještě pár dnů na rozhodnutí.“

„Je to na vás, Sylvie. A teď se pojďme najíst!“

12

„Pánové, schůze je zahájena,“ prohlásil generál Cam.

Byl malý, shrbený věkem, vlasy měl jako padlý sníh, ale

zachoval si bystrost a svěžest. Zkrátka takový křepký stařík.

Dan s otcem dorazili o deset minut dřív a generál je velice

přátelsky přijal. Nyní zasedlo k dlouhému stolu dvanáct mužů. Dan

všechny znal, většinou se jednalo o majitele okolních pozemků.

„Situace je vážná,“ pravil generál. „Po různých zkoumáních a

pátráních můžeme říct, že Croff skutečně má styky s Denebany.

Můžeme se tedy nadít toho, že k něčemu dojde ještě před příletem

generálního guvernéra Spontiniho. Od dnešního večera jsem vyhlásil

pohotovost pro všechny čtyři roty domobrany.“

Dan položil několik otázek a odpovědi na ně jen posílily jeho

pesimismus. Generál měl pouze padesát mužů ozbrojených většinou

jen obyčejnými termickými pistolemi. Pochopitelně si nemohli

opatřit ani lasery, ani těžké dezintegrátory. Připadalo mu velice

iluzorní postavit se guvernérově gardě, která je dobře vycvičena a

disponuje bojovými helimoby a obrněnými vozy.

„Jaký je váš názor, kapitáne?“ zeptal se ho náhle Cam.

„Budu mluvit na rovinu,“ řekl Dan. „Jestliže na nás guvernér

51

zaútočí, nemáme naději. Naše jediná možnost je stáhnout se do lesů

a omezit se na guerilu. To znamená, abychom už teď si připravili

základny se zásobami pro případ, že by se ta guerila protáhla.“

Řada přítomných souhlasně pokyvovala hlavou, ale generál

nesouhlasně mlaskl.

„Zklamal jste mě, kapitáne. Já se domníval, že mladí lidé mají

ještě smysl pro čest. Chlap se před bojem neskrývá! Musíme bojovat

s otevřeným hledím, a i kdybychom prohráli, pak prohrajme s

pocitem, že jsme splnili svůj úkol!“

Dan otočil oči ke stropu a jeho otec diplomaticky prohlásil: „Až

nastane ta chvíle, vybereme si přiměřený postup. Ale rozhodně není

na škodu, když si zajistíme týl. Navrhuji, abychom do lesa uložili

zásoby.“

„Postarám se o to,“ nabídl se hned statný zrzek. „Mám několik

dolů a jezdím k nim denně. Takže nebudu nijak nápadný. Ale někdo

by měl informovat ostatní roty, aby učinily totéž.“

Začalo se debatovat o podrobnostech a Randallové se vrátili

domů k půlnoci.

Když si šel Dan lehnout, všiml si, že se u Sylvie ještě svítí. Ze

zvědavosti zaklepal.

„Jen dál, Dane, čekala jsem vás.“

Dívka ležela na posteli. Vlasy si odbarvila a zeleň vystřídala zlatá

záplava, rozprostírající se na polštáři.

„Tváříte se tajuplně a zároveň ustaraně,“ konstatovala.

Dan přisedl na postel a otevřeně jí vysvětlil situaci na Terranii

XIII. Sylvie pozorně naslouchala a nepřerušovala ho.

„Když se to vezme kolem a kolem,“ řekl nakonec, „říkám si,

jestli by nebylo lepší, kdybyste zítra zase nasedla na Betelgeuze.“

Chtěla cosi namítnout, ale přerušil ji. „Anebo se aspoň ubytujte ve

městě. Kdyby došlo ke konfliktu, hrozí vám tam menší nebezpečí.

Croff je bezohledné zvíře a bez váhání zlikviduje každého, kdo se

mu postaví do cesty, klidně i ženy.“

„To mě špatně znáte, Dane. Po otcově a Borisově smrti jsem

konečně našla dvě osoby, kterých si vážím. Vy jste mi zachránil

život a nic jste za to nechtěl, váš otec mi nabídl pohostinství a

nezajímala ho moje minulost, i když se bezpečně dovtípil, kdo jsem.

52

A vy chcete, abych vás ve chvíli nebezpečí opustila? Jestliže má

dojít k boji, pak mě najdete vždy po svém boku a kašlu na

následky.“

Dan se k ní sklonil a spojil je dlouhý polibek.

* * *

Dan a Sylvia poobědvali a nyní si v klidu popíjeli. Od jejich

příletu na Terranii uplynulo šest dní a nic zvláštního se dosud

nestalo. Croff se o nic nepokusil!

Tu do salonu vběhl Arthur Randall.

„Právě jsem dostal hlášku z kontrolní věže. Spontini právě přistál

s Merkurem, kterému i nadále velí váš přítel Gork. Veškeré

nebezpečí tedy pominulo. Hned jedu do guvernérova paláce, protože

Spontini hned na večer svolal první pracovní schůzku. Na večeři mě

nečekejte.“

Dan otevřel bar a objevil v něm láhev pravého Williama

Lawsona.

„To stojí za zapití. Takže od této chvíle vám, Sylvie, nic nebrání

v tom, abyste se definitivně usadila na Terranii.“

Pronesl přípitek a teprve pak si uvědomil, že se Sylvia tváří

ustaraně. Zeptal se jí, co se stalo.

„Nesdílím váš optimismus, Dane. Ten váš guvernér je prevít a

starý Mingův stoupenec. Spontini ho zaručeně sesadí. Croff není

blbec a ví to. Měl všechny možnosti provést převrat – vaše

domobrana by mu v tom nijak nezabránila. Nic takového neudělal a

teď ochotně strká krk do oprátky? To mi nehraje.“

„Denebané jsou třeba příliš daleko… Provést vzpouru, když se

blíží bitevní loď ze Země? To třeba nechtěl.“

Sylvia se napila.

„A co když čekal jenom na to?“

„To by znamenalo, že zradil i Gork!“ namítl Dan. „Chápu, že ho

právem nenávidíte, ale tomu nevěřím.“

„Doufejme, že máte pravdu,“ vzdychla si.

Odpoledne si udělali procházku na nedaleký vrch, odkud měli

výhled na město.

53

Chystali se večeřet a tu se ozval videotelefon.

„Právě jsem mluvil s generálem Camem,“ řekl Dan Sylvii.

„Zřejmě se stalo něco vážného a svolává celou rotu. Víc mi nechtěl

říct.“

„Mám jet s vámi, Dane?“

„Byl bych radši, kdybyste zůstala doma a informovala tátu, až se

vrátí.“

13

Dan skočil do mobu a prudce odstartoval. U generála byl za

pouhých deset minut. Před vchodem už parkovalo několik vozidel.

Než sám zaparkoval, dorazila další dvě.

Brzy se všichni shromáždili v salonu.

„Pánové, konflikt začal a situace je velice vážná. Právě jsem

dostal informaci, že Croff dal zatknout Spontiniho a Arthura

Randalla.“

Salon vykřikl překvapením a pobouřením. Dan měl pocit, jako by

mu srdce sevřela ledová pěst.

„To je šílenství,“ vydechl. „A co dělal Gork?“

Generál pokračoval pochmurným tónem: „To je právě ta největší

katastrofa. Vše nasvědčuje tomu, že velitel Merkuru a aspoň část

posádky se přidali na guvernérovu stranu. Jistě chápete, že o to je

situace vážnější. Nebudeme bojovat jen s guvernérem, ale i s bitevní

lodí!“

„Nešlo by otce nějak vysvobodit?“ zeptal se Dan.

„To je zcela nemožné,“ pravil Cam kategoricky. „Uvěznili je se

Spontinim do podzemí guvernérova paláce. Svolal jsem vás,

abychom se dohodli, jak na to půjdeme.“

„A co chcete dělat?“ ozval se posměšně zrzavý majitel dolů. „S

termickými pistolemi přece nezaútočíme na bitevní loď, která má

desítky střel. To je, jako by se moucha pustila do transportéru. Radši

se stáhneme a vyčkáme, jak se všechno vyvine.“

Generál chtěl na to něco namítnout, ale vtom se rozletěly dveře.

Do místnosti vpadli čtyři gardisti v černých uniformách a s

54

termickými pistolemi.

„Ani hnout!“ zařval malý snědý seržant. „Na guvernérův příkaz

jste zatčeni. Jakýkoli odpor nebo pokus o útěk bude ztrestán smrtí.

Vycházejte po jednom s rukama nad hlavou.“

Nezbývalo jim nic jiného než poslechnout. Před domem stál

obrněný vůz a dva velké moby. Seržant postavil zatčené do řady a

nařídil jim, aby dali ruce za záda.

Hned nato jim gardisté nasadili pouta a nahnali je do mobů.

* * *

Mob vybral zatáčku a zatčení napadali na sebe. Dan vstal a snažil

se se spoutanýma rukama usadit stařičkého generála na lavici. Sotva

se mu to podařilo, vůz prudce zabrzdil a všichni letěli dopředu. Přes

plastické okénko Dan viděl, že zastavili před jejich domem.

Doufám, že Sylvia stačila utéct, pomyslel si.

Seržant vyskočil z vozu a vyměnil pár slov s astronautem, který

stál na stráži přede dveřmi.

Měl jsem na Sylvii dát, pomyslel si vztekle Dan. Zatracenej

zrádce Gork!

Gardisté už štěkali rozkazy.

„Vystupovat!“

Zatčené nahnali na dvůr.

„Vězni budou v téhle místnosti,“ slyšel Dan hlas z domu. „Dva

muži je budou hlídat. Jedna stráž bude přede dveřmi. Ostatní se

můžou osvěžit v kuchyni.“

Když Dan procházel halou, seržant na něj zařval:

„Randalle, ke mně! Velitel vás chce vidět.“

K Danovi přiskočil jeden gardista a hnal ho k otcově pracovně.

Tam si v křesle hověl Gork a nohy měl na stole.

„Veliteli, tady je ten vězeň,“ ohlásil seržant a postavil se do

pozoru.

Víc říct nestačil. Z kouta pracovny vyšlehl rudý záblesk a seržant

se skácel k zemi. Strážného postihl stejný osud, pouze o sekundu

později. Když padal, narazil do stolu a strhl s sebou Gorka, který

zůstal ležet zády na zemi a skelnýma očima civěl do stropu.

55

Překvapený Dan teprve teď spatřil Sylvii, která se skrývala za

dveřmi a v ruce třímala laser.

14

Když Dan náhle odjel, Sylvii se nechtělo večeřet samotné, a tak

zašla za Joem do kantýny. Povečeřela s pěti muži. Aby zakryla svůj

neklid, zajímala se o chov zelaků.

Po večeři se odebrala do svého pokoje a marně se snažila zahnat

úzkost, která jí svírala srdce. K desáté hodině se ozval motor a

potom rychlé kroky. Vyběhla z pokoje a dveře do haly se právě

rozletěly na kusy.

Na prahu se ukázal Gork se čtyřmi ozbrojenými astronauty a před

sebou strkali Joea. Správci tekla z čela krev a měl spoutané ruce.

Gork ji hned zpozoroval a s úšklebkem na rtech k ní zamířil.

„Já věděl, že vás tady najdu,“ řekl posměšně. „Rád vzpomínám

na naše setkání na Terranii IX.“

„Co chcete?“ otázala se suše.

Velitel se cynicky zasmál.

„Všecko. Tenhle dům, tyhle pozemky a samozřejmě vás.“

Zvolna se k ní blížil a Sylvia ustupovala až na práh svého pokoje.

Vtlačil ji do místnosti a kopnutím za sebou zavřel. Astronauti zůstali

na chodbě a sprostě se chechtali.

Gork si nedbale odepnul opasek s laserem a odložil ho na

stoleček vedle dveří.

„Vypadněte,“ nařídila mu Sylvia.

Gork zavrtěl hlavou.

„Zřejmě jste ještě nepochopila situaci. Nyní jsem tady pánem já a

vy mě budete poslouchat, ať se vám to líbí nebo ne. Spontini a

Arthur Randall byli dneska zatčeni a já získal tento majetek.“

„To se k vám přidala posádka?“ podivila se Sylvia. „Fauvel a pár

dalších se pokoušelo protestovat, ale zavřeli jsme je a je pokoj.“

Pokrčila rameny.

„Je to jen jepičí vítězství,“ řekla. „Unie sem pošle lodě, ty nastolí

pořádek a bude to váš konec.“

56

Gork se vychytrale usmál.

„Než Unie zareaguje, bude příliš pozdě. Za dva dny přistanou v

Armtownu dvě denebský lodě. Croff to už všechno dojednal. Potvrdí

ho ve funkci guvernéra a já budu povýšen na generála. A Unie bude

litovat, že mě nedokázala ocenit!“

Sylvia naslouchala zvukům zvenčí. Gork si to uvědomil a

vybuchl:

„Nějakou pomoc zvenčí nečekej,“ přešel na tykání. „Ten tvůj

milej a jeho směšní kamarádi už byli zatčeni a za hodinu je sem

přivezou, takže máme čas se aspoň trošku pobavit. A abych tě zbavil

všech nadějí, řeknu ti ještě, že guvernér poslal hlídky i do

zbývajících tří měst, tam zatknou všechny Randallovy stoupence. Ty

spiklence jsme sledovali už dávno.“

O krok k ní přistoupil a nařídil jí:

„A teď se svlíkni. Už jsem čekal dost dlouho.“

Sylvia se ani nehnula. Gork se na ni díval a předem vychutnával

vítězství. Myslel si, že se bude zpočátku bránit, potom křičet, plakat

a nakonec škemrat. Už přemýšlel, jakým způsobem na ní ukojí svou

touhu, pouze doufal, že Sylvia neztratí vědomí, dřív než skončí.

Vrcholu dosahoval, jedině když partnerka sténala bolestí.

Prudce napřáhl paži, popadl Sylvii za tuniku a rázně ji rozerval.

Vyhoupla se dvě nádherná ňadra. Chtěl dokončit své dílo, ale Sylvia

ho uchopila za zápěstí. Byl to zoufalý pokus slabé ženy.

Gork zjistil, že nemůže hnout rukama. Nejdřív si myslel, že je to

nějaká halucinace. Přišla bolest, prudká, ostrá a ženoucí se až do

ramen. Připadalo mu, že mu zápěstí svírají ocelové kleště. Prsty mu

už tuhly.

Nevěřícně hleděl na Sylvii, které se ve tváři nehnul ani sval.

Pouze oči se jí kovově leskly. Nemohl vědět, že ji otec po deset let

trénoval a utratil celé jmění za to, že do ní lékaři cpali tajné drogy,

určené pouze pro zvláštní služby. Stačilo pak několik bionických

transplantací a Sylvia mohla v případě ohrožení zmnohonásobit své

síly a zrychlit reflexy, dokonce zvýšit odolnost vůči zraněním nebo

chorobám.

Uplynulo deset sekund. Gork měl rysy zkřivené bolestí a čelo

zbrocené potem. Už otvíral ústa, aby zařval bolestí. Vtom stisk

57

povolil a následoval neskutečně tvrdý a prudký úder do břicha, který

mu vrazil nazpátek již unikající výkřik. Jako ve snu viděl, jak se mu

nad hlavou zvedá ruka a potom prudce padá. Tupý úder a prasknutí,

to bylo to poslední, co vnímal. Než dopadl na dlaždice, měl to za

sebou.

Sylvie se ani neupravila a popadla Gorkovu zbraň. Byl to

poslední model laserové pistole, mocný, tichý, s vysokou kadencí,

ale vyžadoval značnou přesnost palby, protože záblesk trval jen

zlomek vteřiny.

Termické pistole měly sice menší dostřel, byly hlučné, ale stačilo

jen zhruba zamířit. Vystřelovaly elektrický záblesk. Stačilo

zasáhnout kteroukoli část těla a zasažený dostal šok, jako by se dotkl

drátů vysokého vedení.

Rázně otevřela dveře do haly.

Joe byl opřen o zeď a tři astronauti se usadili do křesel. Když

spatřili Sylvii, prudce vstali.

„Ruce vzhůru!“ nařídila jim vztekle, když mezi nimi poznala

Surka.

Surk se jí nezalekl, se zájmem pohlédl na obnažená ňadra a

prohlásil:

„S laserem na tuhle vzdálenost máte šanci tak jedna ku deseti, že

nás zasáhnete. A velitel bude zuřit, když vás sejmu. Takovýho

materiálu by bylo vážně škoda!“

„Gork se už smaží v pekle,“ odsekla. „Otočte se, nebo střelím!“

Surk sáhl po zbrani a zemřel.

Další dva záblesky vyšly tak rychle, že třetí astronaut zemřel

dříve, než Surk dopadl na zem.

Joe nevěřícně koukal na muže, z nichž každý měl malou dírku u

kořene nosu.

„Kde je ten čtvrtý?“ zeptala se ho suše Sylvia.

„V kuchyni. Šel jim pro něco k snědku.“

„Viděl jste ještě nějaké?“

„Byli jen čtyři, ale brzy mají dostat posily.“

Dál ho neposlouchala a přešla halu. Potichu došla do kuchyně.

Ten poslední astronaut byl k ní obrácen zády a nahýbal si z láhve.

Toho chci živého, řekla si.

58

Muž byl natolik zaujat kořalkou, že úder do zátylku snad ani

nevnímal a hned ztratil vědomí. Sylvie ho popadla za límec a hravě

dotáhla do haly. Potom osvobodila Joea a stručně mu vysvětlila

situaci.

„Tady toho pořádně spoutejte,“ nařídila mu potom. „A svolejte

chlapy, z těch mrtvých stáhněte uniformy a navlečte se do nich. Já se

zatím převléknu do něčeho vhodnějšího.“

Joea vývoj tak překvapil, že se nezmohl ani na protest. Za deset

minut se Sylvia ukázala ve strohé modré kombinéze upnuté až ke

krku a v černých botách. U pasu měla laser. Joe a jeho muži se také

už stačili převléknout.

Joe ukázal na Surka.

„Ještě že byl tak velikej. Padne mi to jako ulitý.“

„Fajn,“ řekla Sylvia. „Schovejte někam těla a já se zatím

postarám o toho živého.“

Několik políčků ho spolehlivě resuscitovalo.

„Kdo zatkl generála Cama a jeho přátele?“

Muž se rychle vzpamatoval a zaklel.

„Nic neřeknu!“

„Pak mě nezajímáš,“ pravila chladně a odjistila laser.

Přiložila mu hlaveň na čelo. Chlap očekával nějakou debatu, křik,

rány, ale určitě ne tak nelidský klid. Upřeně se na ni zahleděl, hledal

aspoň známku váhání, ale zklamal se. S hrůzou sledoval, jak se

ukazovák zalamuje na spoušti. Potom se sesypal.

„Nechte toho! Co chcete vědět?“

„To byla ale doba,“ poznamenala Sylvia. „Stačila chvilka a bylo

po tobě. Generála zatýká posádka Merkuru?“

„Ne, velitel tam poslal deset guvernérových gardistů. Stejně tak

do ostatních měst.“

„Jakou mají výzbroj?“

„Obrněný transportér a dva velké moby.“

„Proč jste přijeli sem?“

„Tak to nařídil velitel. Než se vrátí do Armtownu, zachtělo se mu

prohlédnout si svůj nový dům.“

„Ta zvědavost ho stála život,“ konstatovala suše. „Kdy se mají

vrátit jednotky z venkova?“

59

„Až zítra. Nejdřív se musí přesvědčit, že nebude odpor.“

„Co se stalo s posádkou Merkuru?“

„Z třiceti mužů se deset odmítlo přidat, mezi nimi poručík

Fauvel. Byli hned zajištěni. Osm chlapů je na lodi a zbytek s

hlavním mechanikem v guvernérově paláci a sledují průběh

operace.“

„Jestli tomu dobře rozumím,“ řekla Sylvia, „pak Gork

guvernérovi zas příliš nevěří. A proč jsi ty zradil Zemi?“

„Velitel nám slíbil prachy a že si můžeme vybrat každý dvě

otrokyně z místních ženských.“

„A to si myslíš, že by ti tví budoucí denebští pánové dovolili,

abys z toho něco měl?“

Astronaut se zachvěl.

„Velitel o žádných Denebanech vůbec nemluvil. Tvrdil, že se

pouze zmocníme planety, ale že ta zůstane dál pod Unií.“

„Takže jsi mu skočil na špek jako blbeček. Ale proč jako –

Denebani tady budou za dva dny. Gork mi to aspoň tvrdil, než

zemřel.“

Obrátila se k Joeovi.

„Není nebezpečný, ale pro jistotu ho zavři do sklepa. A nasaď mu

roubík, nechci, aby dal o sobě vědět v nevhodnou chvílí.“

Joe se zakrátko vrátil a mnul si ruce.

„Úkol splněn. Myslíte, že Danovi a jeho přátelům nějak

pomůžeme?“

„Aspoň se o to pokusíme,“ vzdychla si. „Ale k tomu potřebuju i

vás.“

„Na nás se můžete spolehnout.“

„V tom případě na to půjdeme takhle…“

15

Dan civěl na tři těla na koberci a Sylvia zastrkovala laser do

pouzdra. Chtěl něco říct, ale rázným gestem ho umlčela a rychle ho

zbavila pout.

„Co se stalo?“ zašeptal.

60

„Nemám čas vám to vysvětlovat,“ odvětila rovněž šeptem.

„Dělejte, musíme jednat rychle.“

I když to nemohl zvědavostí vydržet, popadl jednu termopistoli a

šel za Sylvií.

Do haly se z kuchyně nesly veselé zvuky, což svědčilo o tom, že

vojáci tam radostně přitakávají životu.

„Požádala jsem jednoho z vašich zaměstnanců, aby jim přinesl ty

nejlepší láhve,“ vysvětlovala. „Nejdřív se zbavíme stráže.“

Přidal se k nim Joe v astronautském. Sylvie mu prstem ukázala

na strážného, který mechanicky přecházel po dvoře.

Joe přisvědčil mrknutím a ledabyle k muži zamířil.

Strážný se na něj nic netuše podíval a vzápětí dostal drtivý úder

do brady. Skácel se mlčky. Joe ho odtáhl do stínu a spoutal ho.

„A teď osvobodíme ostatní,“ rozhodla Sylvia, když se k nim se

spokojeným úsměvem vrátil.

Sluha, rovněž v astronautském, se přidal k Joeovi, který zaklepal

na dveře salonu. Další dva zaměstnanci se přitiskli ke stěně.

„Velitel vám povoluje, abyste si dali skleničku,“ řekl Joe dvěma

strážným. „My na ně dáme zatím bacha.“

Muži se nedali prosit, vyšli z místnosti a oba zaměstnanci stojící

u stěny je rovnou omráčili.

Z místnosti se ozývaly výkřiky.

„Umlčte je, Dane,“ požádala ho Sylvia. „Musíme ještě

zneškodnit ty v kuchyni.“

Za deset minut bylo po všem. Na popíjející muže náhle mířily

pistole a celkem ochotně se vzdali. Joe už byl zatím mistr na poutání

a zavřel je do sklepa.

„Stále nechápu, jak se vám to podařilo,“ vyzvídal Dan na Sylvii,

zatímco generál a ostatní se vzpamatovávali.

„To bylo velice snadné. Věděla jsem, že vás sem přivezou. Takže

jsem řekla Joeovi, ať se převlékne za astronauta a dává rozkazy, jako

by byly od Gorka.“

„To bylo ale velice odvážné. Seržant mohl dostat podezření.“

„A proč? Merkur přece přistál teprve dneska a těžko mohl znát

celou posádku. Ale už jsme ztratili dost času, mám pro vás další

nepříjemné zprávy.“

61

Sylvia se snažila uklidnit generála Cama a jeho přátele a Dan si

vzal Joea stranou.

„Co se stalo, když sem přijel Gork?“

„Přiznám se vám, že jsem to dost dobře nepochopil,“ odpověděl

správce upřímně. „Přijel se čtyřmi muži a dostal nás. Pak se obrátil

na slečnou Johnsonovou a zatlačil ji do jejího pokoje. Podle

poznámek jeho lidí se nedalo pochybovat o tom, co tam s ní chce

provádět. A pak se stalo něco nepochopitelného. Za necelých pět

minut vyšla slečna Johnsonová s laserem v ruce a tři astronauti se

skáceli k zemi. Tak přesnou střelbu jsem snad ještě neviděl. Ale to

není všechno! Odtáhl jsem Gorkovo tělo do pracovny, abych to

narafičil podle jejího přání. Zdánlivě neměl jediné zranění, ale pak

jsem si všiml, že má zlomený vaz, jako by mu někdo jednou ranou

přerazil několik obratlů najednou! A pak už to probíhalo moc rychle.

Slečna Johnsonová vydávala rozkazy a my poslouchali.“

* * *

„Snad jsem na nic nezapomněla,“ řekla Sylvia, když skončila s

výkladem.

Podařilo se jí zklidnit zajatce a shromáždila je v salonu.

„Situaci můžeme shrnout následovně,“ pokračovala. „Guvernér

Spontini a pan Randall jsou v paláci. Všichni vaši přívrženci byli

buď zatčeni, anebo jsou pod dohledem. A za necelé dva dny

přistanou Denebani.“

Po jejích slovech zavládlo hluboké ticho.

„Musíme okamžitě zavolat Zemi na pomoc,“ navrhl zrzavý

majitel dolů. „Pošle nám eskadru.“

„Ta přiletí pozdě,“ zabručel Dan. „Pochybuju, že by Van Cruss

měl nějakou loď do dvou dnů cesty odtud.“

Generál potřásl bílou hlavou.

„Můžeme jedině kapitulovat, anebo přejít do zoufalého útoku,

což mi připadá vhodnější. Padneme, ale zachováme si hrdost a čest.“

Zrzek byl okamžitě proti.

„To je naprosto zbytečná sebevražda. Jediné řešení je informovat

Zemi a stáhnout se do lesa. Zásob jsem tam navezl dost, takže

62

vydržíme klidně několik týdnů, dokud eskadra ty Denebany

nezažene.“

Po několika minutách diskuse se všichni shodli na jeho návrhu.

Někteří se už zvedali.

„Pojďte, Sylvie,“ řekl Dan. „Nesmíme ztrácet čas.“

„To rozhodně ne, ale já zůstanu tady,“ prohlásila tak rozhodným

hlasem, že se všichni zastavili.

„To je šílenství,“ namítl Dan. „Když se hlídka nevrátí, Croff sem

pošle posilu a tu nezvládneme.“

„Všichni se chováte jako zpanikaření šílenci,“ odvětila suše.

„Ženete se do sebevraždy.“

„Ale je to naše jediná naděje,“ namítl zrzek.

„Neřekla bych. Croff vás už nějaký čas sleduje a moc bych se

divila, že by ty vaše jízdy se zásobami unikly jeho pozornosti.

Dokážu si představit, že u každé základny už na vás číhají a zásoby

dávno zničili. Ale i kdybyste unikli Croffovi a Denebanům, připadá

mi, že se až příliš spoléháte na to, že vám Země přijde na pomoc.“

„To je přece jasné,“ prohlásil generál. „Z čeho tak usuzujete?“

Cam se na ni udiveně podíval.

„Protože Terrania XIII je součástí Pozemské unie.“

Sylvia se ironicky usmála.

„Buďte trochu realista a politik. Dvě denebské lodě přistanou v

Armtownu. Aby je admirál Van Cruss vyhnal, musí zmobilizovat

eskadru. A co když i Denebané mají zálohy? Využijí toho, že

pozemské lodě zaútočí na Terranii XIII, přichystají jim léčku a

porazí je. Navíc se z toho může vyvinout konflikt mezi oběma

konfederacemi. A vy si myslíte, že Unie je ochotná jít do takového

rizika?“

Nikdo jí neodpověděl, a tak pokračovala:

„Já si to nemyslím. Unie se ještě nevzpamatovala po Mingovi.

Řada planet není dosud reorganizovaná. Z hlediska vlády je ztráta

Terranie XIII politováníhodná, ale nepodstatná. Tahle planeta má

jen pár tisíc kolonistů a chybí jí těžký průmysl i důležité suroviny. A

zelakové se dají chovat i jinde. Takže dost pochybuji o tom, že

Země kvůli hrstce skrývající se někde v lesích bude riskovat takový

konflikt.“

63

Muže její slova zdrtila, mlčky usedli a nevěděli co říct.

„Ale i kdybych se v této analýze mýlila,“ pokračovala, „je tu

ještě druhý argument proti útěku. Když jsem vystoupila na Terranii

XIII, jeden muž, byl to Arthur Randall, mě přijal, ubytoval a nabídl

mi pomoc a nestaral se, kdo jsem a jaká je má minulost. Získal si tím

mé přátelství a mou úctu. Nyní je v nebezpečí života, a dokud mi

zbude kapka krve v žilách, budu bojovat, abych mu pomohla, i

kdybych měla zahynout s ním.“

„Vynikající!“ souhlasil s ní generál a oči mu zářily. „Přesně to

jsem říkal. Musíme zemřít se ctí!“

Zrzek pokrčil rameny. „Takže nám nezbývá nic jiného než

otroctví, anebo smrt, a to velice brzy.“

Ostatní s ním souhlasili. Pouze Dan řekl:

„Promiňte, Sylvie. Události dnešní noci mě poněkud vyvedly z

míry, ale už jsem vám k dispozici. Co tedy navrhujete?“

„Jediným řešením je okamžitý útok.“

„To je šílenství!“ protestoval okamžitě stařičký generál. „Na

přípravu útoku potřebujeme aspoň týden, pokud má stát za to.“

„Uvažujte, Dane,“ ignorovala ho Sylvia. „Posádka v paláci má

asi šedesát mužů. Aby Croff využil momentu překvapení, musel

vyslat hlídky současně sem a do zbývajících tří měst. Takže mu

zbývá jen dvacet mužů a několik astronautů. Zítra se mu vrátí zbytek

a pozítří už bude mít denebskou podporu. Takže musíme jednat ještě

dnes v noci.“

Než generál stačil otevřít ústa, Dan řekl: „A jak si to

představujete?“

„Nejdřív potřebuju nějaké informace. Můžete mi popsat palác a

jakou má obranu?“

Dan nakreslil plánek a generál se ironicky ozval:

„Tady je zeď a v každém rohu baterie řízených střel, které

pokrývají celý palebný prostor. Strážnice je proti východní zdi. Tam

je administrativní budova. Vězňové budou patrně ve sklepě. Tady na

střešní terase je významné obranné postavení proti veškerému

vzdušnému útoku, ale i proti útoku pozemnímu. Ovládá dvůr i zeď.

Takže i malá posádka může dlouho odolávat jakémukoli útoku. Na

zničení toho hnízda je podle mého potřeba dvou rot a baterie děl.“

64

Sylvia se jen usmála a ukázala prstem.

„Já bych rozmístila jednotky do půlkruhu, vaše velitelské

stanoviště bude tady a zaútočíte za úsvitu.“

Generál se udiveně podíval na mapu a vydechl.

„Vlastně by to šlo. Z vás by byl vynikající stratég.“

„Až na to, že nevedeme válku, ale budeme spíš muset provést…

pirátský kousek,“ usmála se. Změnila téma a pokračovala: „Kolik

mužů dáte do dvou hodin dohromady?“

„Nikoho,“ ozval se zrzek. „Jsme tady jenom my.“

„To je trošku málo, ale vím, kde najdu pár chlapů na pomoc.“

„Ale i tak,“ namítl generál, „i kdybychom mohli zaútočit,

guvernér má ještě podporu Merkuru. Stačí, aby vypálil jednu střelu,

a zlikviduje celou rotu!“

Sylvia na okamžik zavřela oči. Všichni muži zmlkli a každý si

uvědomoval, v jaké jsou pasti.

„Půjdeme na to takhle,“ pokračovala. „Náš první cíl je zmocnit se

Merkuru. I kdyby to pak nevyšlo, budeme mít aspoň dobrý

prostředek k ústupu. Na palubě jsou pořád ještě zajatí piráti, kteří

nás podpoří.“ Muži se už nadechovali k protestům a Sylvia zvýšila

hlas.

„Zeď vyhodíme do vzduchu na té straně, kde je strážnice. Potom

se rozdělíme na dvě čety a vpadneme do paláce. Jedna se pokusí

zajmout Croffa a druhá zaútočí na vězení a osvobodí zajatce. Teď si

probereme detaily.“

„To je nesmysl,“ namítl opět generál. „Jak se dostanete do

Merkuru, aby si vás nevšimla hlídka? Ale i kdybyste se tam dostala,

osvobozovat bandity je velice neopatrné.“

Než stačila Sylvia něco odpovědět, ozval se Dan. „Za tuhle část

odpovídám já.“

„Ale když člun vypálí rakety na palác, zastaví je automatická

obrana,“ namítal ještě generál.

Sylvie chtěla něco říct, ale pak se podívala na hodinky. „Myslím,

že času jsme ztratili už dost, pane generále. Podrobněji vám to

vysvětlím někdy později. Nasedněte do obrněného vozu a ukryjte ho

někde proti zdi, za níž je strážnice. Dan, Joe a já se postaráme o

Merkur. Pak se k vám přidáme se všemi, co půjdou s námi.“

65

„A co když to nevyjde?“

„Pak velíte vy, pane generále,“ pronesla ironicky Sylvia, „a

budete jednat tak, jak si to vyžaduje čest.“

16

Dan a Sylvia si sedli do kabiny mobu a Joe si vlezl dozadu, aby

dával pozor, jestli je náhodou někdo nesleduje. Zaměstnanci zůstali

v domě a dohlíželi na zajatce. Generál Cam sice nebyl o akci zcela

přesvědčen, ale shromáždil muže, část rozdělil do obrněného vozu a

část do druhého mobu.

Dan jel, jak to nejrychleji šlo. Pro jistotu se vyhnul Armtownu a

najel na silnici k astroportu.

Sylvie si natáhla nohy a poznamenala:

„Klid a pohodu najdete hlavně na Terranii XIII, to jste mi přece

tvrdil na Betelgeuze. Říkám si, jestli můj pirátský život nebyl přece

jen klidnější.“

„Věřte mi, hrozně lituji, že jsem vás zatáhl do takového

dobrodružství. Byla jste skvělá. Vy jediná jste nepropadla panice.“

„O tom si promluvíme později. Naložil jste všechno?“

„Ano.“

„Zhasněte,“ řekla náhle, „sjeďte ze silnice a vezměte to přes pole.

Musíme se na astroport dostat od jihu.“

Když dojeli k oplocení, Sylvia se podívala na měsíc. „Musíme

zůstat ve stínu Merkuru. Takhle nás z kontrolní věže neuvidí.“

Vše proběhlo v klidu a za deset minut už byli v podpalubí

Merkuru, kam se Dan dostal díky Borisově kostce.

„Začneme na můstku,“ řekla Sylvia. „Jakmile se ho zmocníme,

máme vládu nad celou lodí. Vy s Joem vylezte po nouzovém žebříku

a já to risknu výtahem.“

Vlezla do kabiny.

Na můstku byl jeden astronaut a spojovací důstojník. Sylviin

vpád je natolik překvapil, že se nevzchopili ke kloudnému odporu a

nechali se odzbrojit. Důstojník se sice pokoušel o nějaký slovní

protest, ale Sylvia ho omráčila hlavní laserové pistole.

66

Když doběhli Dan s Joem, našli astronauta, jak klečí u radistova

těla s rukama nad hlavou. Sylvie už zapnula obrazovky.

„Jsou ještě dva v motorové sekci a čtyři odpočívají v kabinách.

Zajistěte je, já zatím dohlédnu tady.“

Za čtvrt hodiny byli všichni spoutáni a zavřeni v místnosti pro

posádku.

„Jsem kapitán Randall od 3. galaktické,“ oznámil jim Dan.

„Povstali jste proti Unii a podle zákona mám právo vás odsoudit k

okamžitému trestu smrti. Váš velitel už za zradu zaplatil.“

Na chvíli se odmlčel a nechal na ně ta slova působit.

„Já vím, že vám Gork slíbil peníze a rozkoše,“ pokračoval, „ale

zapomněl vám říct, že chtěl vydat Terranii XIII Denebanům.

Myslím, že by vás pak noví pánové uvrhli do otroctví, protože dobře

vědí, že kdo zradil jednou, zradí i podruhé. Váš život vám už

každopádně nepatří, protože jste odsouzeni k smrti. Máte však

jedinečnou možnost své chyby napravit. Čeká nás tvrdý boj.

Nejdříve se zrádným guvernérem a potom s Denebany. Ti, kdo

budou bojovat na naší straně, dostanou milost. Upozorňuji vás však,

že boj to bude tvrdý a že nás čekají velké ztráty. Je to však vaše

šance. Za deset minut se vrátím a vy mi řeknete, jak jste se

rozhodli.“

Na chodbě ho čekala Sylvia. „Myslím, že se všichni přidají. Teď

půjdeme osvobodit moje lidi. S nimi promluvím zase já.“

Vešla do podpalubí a rozsvítila všechna světla. Ozvala se bouře

nadávek.

„Vztyk, bando líná!“ zařvala na ně.

Nastalo ticho a potom Yvan vykřikl: „To je přece náš kapitán!“

Pirát byl vyzáblý, rozedraný, špinavý, měl čtrnáctidenní strniště,

ale jinak mu, jak se zdálo, nic nechybělo. Jakmile ho zbavili

magnetických pout, vrhl se k Sylvii.

„Rád vás zase vidím, kapitáne. Když jsem se dozvěděl, že jste

utekla na Terranii IX, znovu jsem dostal naději. Věděl jsem, že nás v

tom nenecháte. Jaké jsou vaše rozkazy?“

„Jsem pánem lodi. Pošli někoho do zásobárny. Určitě umíráte

hlady. A za čtvrt hodiny se sejdeme v hlavním sále.“

Vrátila se na můstek. Tam za ní přišel Dan a oznámil jí:

67

„Astronauti se k nám podle očekávání přidali. Myslím, že jim

můžeme důvěřovat.“

„Je nás víc,“ zasmála se Sylvia. „Chudáka guvernéra čeká

nepříjemné ráno.“

„Já jenom nevím, jak můžete doufat, že překonáte obranu

paláce,“ řekl Dan.

„To se brzy dozvíte. Dopřejte mi ještě pár minut tajemství,“

odpověděla s poněkud koketním úsměvem. „Pojďte, musíme se

setkat s mou posádkou.“

Když vstoupila do sálu, všichni piráti se už shromáždili a většina

si s sebou vzala pořádnou svačinu.

„Zaútočíme na guvernérův palác,“ prohlásila bez jakéhokoli

úvodu. „Bude to tvrdé, ale musí to skončit ještě před svítáním. Pak

nás za necelé dva dny čeká bitva s dvěma denebskými loděmi.“

Piráti přijali novinku klidně, ale takový malý snědý chlapík s

nízkým čelem poznamenal:

„Když máme loď, proč se nevrátíme rovnou na Svobodu?“

Sylvia sebou trhla, tasila laserovou pistoli a namířila na něj. Pirát

zbledl jako stěna.

„Ano,“ pravila mrazivým hlasem, „mohla bych okamžitě

odstartovat, ale je tu jedna velká překážka – mé slovo. Abych unikla

a potom měla možnost vás osvobodit, musela jsem se za vás zaručit.

Ten, kdo by se chtěl vzbouřit, by mě tedy přímo urazil a mělo by se

to vyřídit přímo mezi ním a mnou!“

„Omlouvám se, kapitáne,“ odpověděl muž. „Tyhle podmínky

jsme neznali. Samozřejmě zůstávám.“

„Smažme to. Za službu, kterou uděláte, můžete svobodně opustit

Terranii XIII,“ dodala a podívala se na Dana.

„Slovo kapitána Plutona jistě stačí už samo o sobě. Ale řada z vás

zná i mě. Chci vám rovněž vymoci svobodu, a pro ty, kteří si budou

přát, i naprostou amnestii.“

„Jaké jsou vaše podmínky, kapitáne?“ zeptal se Yvan za všechny.

Sylvie Danovi něco zašeptala. Dan odešel a vrátil se s osmi

astronauty, kteří byli svým okolím poněkud zneklidněni.

„Tak tohle je náš cíl. Pevnost bráněná baterií defenzivních

řízených střel. Musíme vyhodit zeď do vzduchu, zaútočit na hlavní

68

budovu a osvobodit zajatce.“

„To není možný,“ protestoval Yvan, který se ve střelách dobře

vyznal.

„Pobyt v cele ti patrně zatemnil mozek,“ poznamenala Sylvia s

úsměvem. „Samozřejmě že nemůžeme vypálit střelu, to by ji hned

zachytili a zneškodnili. Ale můžeme ji tam naprosto obyčejně

odvézt.“

Nechápavě se na ni podívali.

„Naložíš střelu B na mob. Bude mít dálkově ovládané

odpalování. Rozjedeme vůz proti zdi a vyskočíme z něj. Pak

vběhneme do průrvy.“

„Ale to na nás gardisti budou střílet ze střechy jako na střelnici,“

namítl Dan.

„Ovšem, ale určitě nebudou víc než čtyři. Musíme je nějak

odlákat. Ve chvíli, kdy vyletí zeď do povětří, Yvan odpálí na palác

raketu C. Samozřejmě ji zaměří, zneškodní, ale výbuch je na chvíli

oslní. Komando deseti mužů s tryskami se rozletí k terase, zatímco

druhá skupina přeběhne nekryté prostranství. Takže i když obránci

střechy zareagují, nestihnou střílet na zem a do vzduchu, takže

většina z nás se dostane do budovy. Ztráty jistě budou, ale nevím,

jak se jim vyhnout. Jsou nějaké dotazy?“

„To je úžasný,“ zabručel Dan. „Admirál Van Cruss by vás měl

vzít do generálního štábu. Nikdy jsem neslyšel, že by ty střely šlo

použít z obyčejného vozu.“

„Vy jste dělal jenom akademii,“ zašeptala mu do ucha, „ale já

mám pirátskou školu!“

17

Dan a Sylvia dorazili v čele svých jednotek ke skupince generála

Cama.

Ten se podíval na hodinky.

„Já myslel, že vám to nevyšlo, a už jsem chtěl dát rozkaz k

ústupu.“

Nedůvěřivě si prohlížel Sylviin špinavý a otrhaný oddíl. „To si

69

pořád myslíte, že s takovými vandráky zdoláte automatickou

obranu?“

„Než budete soudit, pane generále, počkejte. Uvidíme, kdo bude

v paláci první. Ještě jednou si to zopakujme. Vyhodíme zeď do

vzduchu.“

Generál se na ni tázavě podíval a Sylvia pokračovala: „Metodu

vám vysvětlíme později, pane generále. Dane, jakmile obě střely

vybuchnou, vy se s vaším oddílem rozletíte na terasu. Já se svými

lidmi zaútočím na podzemí paláce. Vy, pane generále, nás budete

krýt a vyčistíte terén. Dávejte si ale pozor, až vybuchne strážnice,

může tam klidně někdo přežít.“

Vytáhla z kapsy malou vysílačku a zavolala Yvanovi na Merkur.

„Jsi připraven?“

„Fred a Sam právě opustili mob na určeném místě. Rakety jsou

připraveny. Pozor, pět, čtyři, tři…“

Přestože útočníci o výbuchu věděli, jeho síla je překvapila. Než

se rozptýlil dým, Dan se vznesl a za ním jeho oddíl. „Vpřed!“

zavelela Sylvia s laserovou pistolí v ruce. Přeběhla dlouhé

prostranství k hlavnímu vchodu a snad si ani neuvědomovala, že

překonala veškeré rekordy na čtyři sta i osm set metrů.

Strážný u vchodu si strhl zbraň z ramene a zamířil na ni. Sylvia v

plném běhu bez míření vystřelila. Na chvíli ji zastavily zavřené

dveře. Odjistila termogranát a otevřela si.

Zatím ji doběhl její oddíl. Prudký žár roztavil kov. V hale se

garda pokoušela o odpor, ale piráti ji smetli střelbou. Když se Sylvia

zmocnila přízemí, rychle se zorientovala. Ukázala na menší skupinu

a nařídila jí:

„Vyběhnete po schodech naproti našim. Každý v gardistické

uniformě je nepřítel. Civilisty prohledejte a zamkněte v kancelářích.

Šest mužů půjde tudy. To jsou guvernérovy místnosti. Toho bych

chtěla živého. Ostatní, za mnou!“

Několik minut ztratila v prvním podlaží pod zemí. Bylo prázdné

a chvíli jí trvalo, než našla úzké schodiště vedoucí k celám. Na

každém mezipatře vyslala dva muže prozkoumat chodby, aby se

ujistila, že nikde nejsou stráže. Nakonec sama vešla do prostorné

místnosti, která měla u stěn klece.

70

V jedné z nich spatřila Arthura Randalla. Další okupoval snědý

muž s prošedivělými vlasy. Ve třetí byl poručík Fauvel, který se

upřeně díval na cosi za ní. Ani neměla čas se otočit.

„Odhoďte zbraň,“ řekl suchý hlas, „a zvedněte ruce!“

Stál za ní Croff s laserovou pistolí v ruce. Byl mohutný, tlustý a

měl opuchlý obličej s dvěma krutými modrými očky. Sylvie se

pomalu otočila.

„Odhoďte tu pistoli,“ opakoval Croff a zvedl zbraň.

Dívka neochotně uposlechla.

„Počítal jsem, že mi jako rukojmí poslouží Spontini, ale myslím

si, že vy budete lepší. Pojďte blíž.“

Na chodbě se ozvaly rychlé kroky a guvernéra na okamžik

rozptýlily.

Sylvie neváhala, vrhla se k zemi, popadla laserovou pistoli,

dvakrát se překulila a vystřelila. Záblesky z obou zbraní vyšlehly

současně. Croff se kácel k zemi s černou dírou uprostřed čela a

Sylvia dál ležela na zemi a na levém rukávu kombinézy se jí

zvětšovala rudá skvrna.

Tři vězňové byli tak ohromeni prudkostí akce, že se nezmohli ani

na slovo. Sylvie pomalu vstala a zatínala zuby bolestí.

V té chvíli vpadl do místnosti Dan a s ním deset pirátů.

„Jsme pány paláce,“ oznámil a odemykal klece. „Jenom guvernér

se nám bohužel ztratil.“

„Najdete ho tamhle v rohu,“ poznamenala ironicky Sylvia. „Buď

stárnu, anebo měl rychlejší reflexy, než by člověk do toho sádla řekl.

Normálně by neměl čas ani vystřelit.“

Teprve teď si Dan všiml, že je zraněná.

„Ukažte!“ vydechl a zbledl.

„Nebude to nic vážného. Ovažte mi to prozatím kapesníkem.“

„Odejděme odsud,“ ozval se v té chvíli Spontini. „Zdá se, že

máte situaci v rukou. Shromážděte zajatce v této místnosti. O jejich

osudu rozhodneme později. Za čtvrt hodiny se sejdeme v

guvernérově kanceláři a vyhodnotíme situaci.“

Pohlédl na Sylvii a dodal: „Tato dívka nám nejen zachránila

život, ale prokázala i velikou zručnost. Netušil jsem, že lze střílet z

tak akrobatické polohy. Dejte se ošetřit, slečno. Uvidíme se později

71

v mé pracovně.“

Sylvia vytáhla vysílačku.

„Yvane, tady to skončilo. Svolej posádku a čekejte na mé příkazy

na Merkuru. Hlídejte směr od města a zároveň vesmír. Denebani se

můžou ukázat každým okamžikem!“

18

Dan vkročil do guvernérovy pracovny, když schůze už začala a na

východě svítalo. Předtím odvedl Sylvii na ošetřovnu a nechtěl odejít,

dokud mu lékař nepotvrdil, že se jedná jen o zranění svalu, že nebyla

poškozena kost, nervy ani tepna.

Nenápadně si sedl do zadní řady. Spontini si posadil Arthura

Randalla po pravici. Ostatními účastníky byli generál Cam, zrzavý

osadník, poručík Fauvel a major Kris, teoreticky odpovědný za

posádku, kterého dal Croff zatknout hned na počátku vzpoury.

„Provedl jsem rychlé vyhodnocení,“ řekl Kris. „Posádka měla

čtrnáct mrtvých a šest zajatců, mezi nimi mého pobočníka, poručíka

Singa, který na Croffův popud zorganizoval vzpouru. Zbývají ještě

čtyři hlídky, které vyslal Croff včera večer. Nemají však velitele, a

proto si nemyslím, že by pro nás představovaly nějaké nebezpečí.

Blahopřeji k tak rychlému dobytí paláce, i když nechápu, jak se vám

to podařilo. Na takovou pevnost by bylo zapotřebí nejméně tří

pěších rot a velké ostřelování raketami. Ale já neviděl žádnou

jednotku až na několik trhanů, kteří zmizeli, dřív než jsem stačil

zjistit, co jsou zač.“

Spontini pokýval hlavou. Černýma očima přejel všechny

přítomné. Nakonec se zahleděl na generála Cama.

„Poslouchám vás, pane generále. V cele mi Arthur Randall

vyprávěl, že z obavy před událostmi jste zorganizovali domobranu.

Nepochybuji tudíž o tom, že tento vynikající útok jste provedl vy s

vaším smyslem pro povinnost a čest.“

Generál při lichotce zrudl, nafoukl hruď a začal:

„Ano, pane guvernére, s Arthurem Randallem jsme zorganizovali

domobranu pro každé město. Croff se o našich plánech bohužel

72

dozvěděl a poslal na nás své lidi. Byli jsme zatčeni, dřív než jsme

stačili jedinkrát vystřelit, a pod dohledem nás odvezli k Arthuru

Randallovi, kde si Gork zřídil velitelské stanoviště.“

Spontini překvapeně pozdvihl obočí.

„Pak…“ pokračoval rozpačitě nešťastný generál, „pak už

nerozumím ničemu. Pár minut po našem příjezdu nás osvobodila

slečna Johnsonová, která se nějak, nechápu jak, zbavila Gorka,

astronautů i gardistů.“

Otřel si čelo a dodal: „A protože nás zbyla už jen hrstka, rozhodli

jsme se, že se stáhneme do lesů, ale slečna Johnsonová proti našemu

názoru prosadila útok. Nemůžu vám nic vysvětlit, protože jednala

proti mé vůli a při útoku jsme byli jen zadní voj, čistili jsme

takříkajíc terén. Mohu pouze prohlásit, že tento útok probíhal proti

všem pravidlům, proti veškeré logice a že jsem stejného názoru jako

major Kris. Z vojenského hlediska nemohla tato pevnost při útoku

vedeném s tak směšnými silami v žádném případě padnout.“

Spontini se ironicky pousmál.

„Dozvím se tedy konečně, kdo ten útok vymyslel a provedl?“

zeptal se.

Vstal Dan a ke generálově zděšení prohlásil:

„Všechno vymyslela, připravila a uskutečnila slečna Johnsonová.

My jen vykonávali její rozkazy.“

Potom podrobně vylíčil průběh událostí. Zrovna když popisoval

útok na terasu, vešla nenápadně Sylvia. Na rozdíl od ostatních

vypadala svěže a jako by ani nebyla zraněna.

Spontini vstal, aby ji přivítal, a pozorně se na ni zahleděl. Jeho

paměť spolehlivá jako elektronický mozek si vyvolala sérii

vzdálených obrazů. Když si Sylvia sedla, řekl:

„Pánové mi vylíčili události dnešní noci. Než vám poblahopřeji,

zajímalo by mě pár podrobností. Kdysi jsem znal důstojníka, který

se jmenoval Ted Johnson.“

„To byl otec.“

„Ano, vzpomínám si na plavovlasou holčičku, která byla pořád u

něj v pracovně. Už je to dvacet let! Za Minga byl váš otec propuštěn

z armády a usadil se na Terranii IX. Tam měl nehodu v dole, ale

nikdy se neprokázalo, že skutečně zahynul. Bylo to, myslím, krátce

73

předtím, než se objevil jistý kapitán Pluton.“

Chtěla něco namítnout, ale nepustil ji ke slovu a upřeně se na ni

zahleděl:

„To je dnes už jedno. Kapitán Pluton je mrtev, i ta, která

pokračovala. Velitel Gork, který ji zajal, ji sice nechal uniknout, ale

vyšetřování na Terranii IX dospělo k výsledku, že zahynula na

jachtě, kterou odcizila. Krátce před odletem jsem dostal oficiální

zprávu. To, co se stalo, už nemá význam, důležitá je pouze

budoucnost.“

Obrátil se k ostatním přítomným a pokračoval: „Na Terranii XIII

byl nastolen pořádek, ale musíme ji ještě uchránit před denebským

útokem. Co navrhujete, pánové?“

„Nemohl byste povolat eskadru Unie?“ ozval se teprve teď

zrzavý kolonista.

Spontini pokrčil rameny.

„Řekl bych, že pouze slečna Johnsonová vyhodnotila situaci

realisticky. Žádné posily nejsou nablízku a Unie si skutečně nemůže

dovolit konflikt s Denebem. Jsme tedy odkázáni jen sami na sebe. A

protože Croff a Gork jsou mrtví, nemužeme je vyslechnout, ale

možná by nám něco řekl Sing. Majore Krisi, dojděte pro něj!“

Major odešel, Sylvia si chtěla vzít slovo, ale Dan uhodl, oč jí jde,

a předešel ji:

„Pane guvernére, rád bych rychle vyřídil jeden detail. Vzhledem

k tomu, že je nás málo, musel jsem požádat o pomoc piráty z

Merkuru. A rád bych jim za to vymohl amnestii.“

Spontini se podíval na Dana, potom na Sylvii a s pousmáním

odpověděl:

„Dekret bude podepsán dnes, můžete jim to oznámit. Pouze s

jednou podmínkou – že se ještě zúčastní obrany Terranie XIII.“

Generál Cam chtěl protestovat, jenže v tu chvíli vešel do

místnosti Kris s vězněm. Sing byl malý, měl černé oči a nažloutlou

plet. Trochu šikmé oči zdědil po velmi vzdálených asijských

předcích. Klidně pohlédl na guvernéra. Spontini chtěl něco říct, ale

Sing jen zavrtěl hlavou.

„Za třicet šest hodin tady budou dvě denebské lodě a vaše směšná

obrana je nemůže zastavit. Osvobodí mě. Ale i kdybyste mě

74

okamžitě popravili, z vás budou otroci. Navíc mou smrt i smrt

guvernérovu pomstí. Ubičují vás k smrti. Takže nemá smysl mě

vyslýchat, protože vám stejně nic neřeknu.“

Spontini vztekle přikázal Krisovi, aby Singa opět odvedl. Jakmile

vyšli z místnosti, Sylvia s naprostým klidem poznamenala:

„Nechtěně nám dal dvě důležité informace. K útoku dojde až za

půldruhého dne a budou to jen dvě lodě. Dalo se to očekávat. Deneb

nemůže poslat celou eskadru, protože se bojí reakce Unie.“

Spontini pokýval hlavou. „Máme tedy ještě trochu času.“

Uvědomil si, že přítomní jsou unaveni, a dodal: „Zasloužíte si pár

hodin odpočinku. Sejdeme se tady znovu v osmnáct hodin. Chci pak

stavy, přehled výzbroje, a hlavně nějaký rozumný plán.“

Přítomní se rozcházeli a Spontini ještě dodal: „Doufám, slečno

Johnsonová, že budeme mít to potěšení a přidáte se k nám. Vaše

rady by pro nás mohly být velice užitečné.“

Dan, jeho otec a Sylvia sebrali na dvoře nudícího se Joea a vrátili

se na statek. Kris s nimi poslal eskortu, aby odvezla zajatce ze

sklepa.

Arthur hleděl za odjíždějícím mobem a zabručel: „Nevím, co

nám chystá budoucnost, ale vím, že vám, Sylvie, vděčím za život. A

nikdy vám to nezapomenu. Co chcete dělat teď?“

Dívka se rozesmála. „Ze všeho nejdřív bych si dala něco k obědu,

protože po těch nočních legráckách mi docela vytrávilo. A pak bych

si na chvíli lehla.“

Když dojedli, Arthur se odebral do své ložnice a nechal Dana se

Sylvií v jídelně o samotě. Dívka se protáhla, usmála se a zeptala se:

„Nezašel byste na chvíli ke mně, Dane?“

Jakmile se za nimi zavřely dveře, objala ho a políbila. Na chvíli

ztratil jakékoli ponětí o čase a teprve pak si uvědomil, že s ním

Sylvia ustupuje k posteli.

„Proč?“ zeptal se udýchaně, zatímco mu hbitá ručka rozepínala

kombinézu.

„Za pár hodin zaútočí Denebani a třeba nás zabijí. A já nechci

umřít, dokud nedostanu odpověď na otázku, kterou si kladu už

několik dní.“

Dan se dál neptal, protože ho unášela vášeň. Nikdy už se nedozví,

75

kolik času uplynulo, než se propadl do bezedné propasti neskutečné

rozkoše.

19

„Začněme,“ řekl Spontini, usedl do křesla a podíval se na Sylvii a

Yvana.

„Majore Krisi, jaká je situace?“

„Shromáždil jsem čtyřicet gardistů. Přidali se k nám celkem

ochotně, ale obávám se, že jejich bojová hodnota bude spíš

průměrná. Rovněž jsem objel postavení. Obranné baterie jsou sice v

pořádku, ale v žádném případě nemohou odolat spojenému útoku

dvou lodí. A nemáme čím odpovědět na útok. Už několik měsíců

jsem guvernéra žádal o rakety, které by dokázaly sestřelit loď, ale

Croff mi pořád tvrdil, že na to není.“

Spontini si udělal několik poznámek a nařídil: „Poručíku

Fauvele, podejte hlášení!“

Fauvel vstal, cvakl podpatky a spustil:

„Navštívil jsem Merkur. Jeho… nynější majitelé mě přijali velice

srdečně. Loď je v perfektním stavu, pouze potravin značně ubylo a

před odletem je budeme muset doplnit.“

„To není momentálně náš problém,“ poznamenal Spontini. „A

dál?“

„Mnohem vážnější je problém stavu posádky. Gork a Surk jsou

mrtví. Spojovací důstojník a strojní důstojník se odmítli k nám

přidat. Já sám start nezajistím, Merkur je navíc moje první loď a

nikdy jsem se nezúčastnil skutečné bitvy.“

„Váš názor, generále?“ zeptal se klidně Spontini.

„Domobranaje připravena. Bohužel nemá vojenské zkušenosti.“

Spontini se zamyslel a potom suše pronesl: „Jaký máte plán na

zahnání Denebanů?“

V místnosti se rozhostilo hrobové ticho. Pak Kris shrnul

všeobecný názor.

„V žádném případě nedokážeme zničit dvě bitevní lodě. Musíme

se stáhnout do lesů a odtamtud podnikat výpady, které budou

76

protivníka oslabovat a třeba ho přinutí k odletu.“

„Ale ten nejdřív zotročí veškeré obyvatelstvo,“ namítl Spontini,

„pokud dřív nezaútočí na lesy termonukleárními střelami. Takže se

zdá, že nemáme jinou možnost než partyzánskou válku.“

„To ne!“ neudržela se Sylvia. „Když se stáhnete do lesů, necháte

jim napospas váš největší trumf. Merkur!“

„Ale poručík Fauvel tvrdí, že se nedá použít,“ namítl Spontini.

Nyní diplomaticky zasáhl Dan.

„Poručík neměl možnost zvážit veškerá řešení a já si myslím, že

do dvou hodin bude loď plně připravena k boji.“

Spontini se pousmál.

„Pokračujte prosím, slečno Johnsonová.“

„Je pravda, že dvěma lodím najednou odolávat nemůžete.

Musíme je tedy oddělit. To půjde jedině za předpokladu, že

Denebané uvěří, že Croff je stále naživu a chce je přijmout.“

„Jenže Croff je mrtev,“ poznamenal posměšně stařičký generál.

„Poslouží nám jeho pobočník Sing. Já ho přesvědčím.“

„Jak ty lodě zničíte?“ vstoupil do hovoru Kris. „Nemyslím si, že

Denebani budou tak naivní, aby vypnuli ochranné pole. Už jsem

vám přece říkal, že nemáme ofenzivní střely.“

„Stačí přece trocha představivosti!“ ozvala se příkře Sylvia. „Loď

v obraném postavení na zemi má jednu slabinu. Právě tu zemi. Lze ji

podminovat. To musíme udělat, protože začínáme ztrácet

drahocenný čas.“ Odmlčela se a váhavě dodala: „Právě to navrhuji,

pane guvernére.“

„To jste řekla dobře,“ souhlasil Spontini. „Od této chvíle se

ujímáte velení. Jako generální guvernér vnějších planet mám právo

přeorganizovat jejich správu. Od této chvíle, pánové, je slečna

Johnsonová mým jménem pověřena obranou Terranie XIII. Vy

všichni se jí laskavě podřídíte.“

„Vždyť je to jenom ženská!“ zvolal generál celý brunátný.

„Je to především ta nejdynamičtější žena v celé Galaxii,“ opáčil

Spontini tvrdě. „Zřejmě jste, pánové, zapomněli, že nebýt jí, ještě

teď bychom byli v Croffově vězení a s obranou planety bychom

neměli starosti.“

Pohlédl na Sylvii.

77

„Přijímám,“ prohlásila bez váhání. „Ale žádám, aby mi pomáhal

Dan Randall.“

Spontini pokrčil rameny.

„To už je vaše věc. Kdybyste narazila na nějaké nepředvídané

překážky, okamžitě se se mnou spojte. Nyní vás nechám pracovat.“

Sylvia se obrátila na Yvana. „Musíme přesvědčit Singa. Zaběhni

pro Sama a vezmi s sebou jeden příchytný granát.“

Astronaut se radostně usmál a odběhl.

„Denebani by měli dorazit zítra mezi dvanáctou a osmnáctou

hodinou. Sejdeme se tedy ráno v šest na závěrečnou poradu.“

Na chodbě řekl Yvan Danovi: „Stejně je to sranda. Ještě nedávno

jsem vám říkal, že bych byl s vámi rád v partě. A nikdy bych netušil,

že k tomu dojde za takových okolností.“

„Já taky ne,“ vzdychl si Dan. „Nikdy bych si nepředstavoval, že

když osvobodím na Terranii IX piráta, že přispěju k obraně Unie.“

Po celou noc vládl v paláci a na astroportu čilý ruch. Sylvia byla

všude a na vše bedlivě dohlížela.

20

Krátce před šestou vešel Spontini do své kanceláře. Na chvíli se

zahleděl na vycházející slunce. Hned po něm vešel do místnosti

Kris. Byl unavený a zjevně rozčilený.

„Tohle je ale skandál, pane guvernére. Všechno spěje k prohře a

k anarchii. Musíte zasáhnout!“

„Posaďte se,“ vyzval ho poněkud zneklidněný Spontini, „a

vysvětlete mi, oč jde.“

„Podezřelá individua, hlavně civilisti, chodila celou noc do

skladu a rozebírala munici a výzbroj. Nejenže neměli objednávku,

ale dokonce odmítli podepsat formuláře BC 8722 a DZ 3693. Jeden

strážný se jim snažil zabránit v odchodu a oni ho zavřeli do skříně!“

Spontini se s úlevou rozesmál.

„Přineste mi ty vaše papíry a já vám je podepíšu. Doufejme, že

dneska večer bude můj podpis ještě platný.“

Dostavila se Sylvia s Danem a poručíkem Fauvelem. Přistoupila

78

k nástěnné mapě a spustila:

„Tady je to podstatné z obrany. Merkur odstartuje za hodinu,

přistane na měsíci a tam se skryje.“

Než stačil generál, který přišel jako poslední, protestovat,

upřesnila:

„Posádka ho tam zamaskuje. Nyní je podstatné ty dvě lodě

rozdělit. V tom počítám se Singem.“

„Jak se vám ho podařilo přesvědčit? Včera by přece radši zemřel,

než aby s námi spolupracoval.“

Sylvia dala pokyn a vstoupil vězeň se Samem, byl to pirát s

vrásčitým obličejem a výsměšnýma očima. Sing byl poněkud

pobledlý a kráčel velice opatrně s roztaženýma nohama.

„Zopakujte instrukce,“ nařídila mu Sylvia.

„Odeberu se na kontrolní věž. Jakmile se Denebani ukážou,

navážu s nimi kontakt na frekvenci dohodnuté s Croffem. Řeknu

jim, že guvernér byl při povstání raněn, ale že máme situaci v rukou

a že mohou bezpečně přistát. Potom je budu očekávat na přistávací

ploše a zavedu je do paláce.“

„Jak jim vysvětlíte, že na astroportu není jediná loď?“

„Velitele Gorka si povolal generální štáb, takže musel odletět,

aby nevzbudil podezření.“

„Bezvadně,“ usmála se Sylvia. „Same, odveď ho na astroport.

Víš, co máš udělat, kdyby se nás pokusil zradit anebo kdyby se mu

nepodařilo Denebany přesvědčit.“

Pirát se krutě usmál a pokýval hlavou.

„Spustím ohňostroj, kapitáne.“

Když odešli, Spontini, překvapený tím, jak vězeň náhle změnil

názor, se zeptal:

„Můžete mi to vysvětlit?“

„Stačila troška psychologie a jeden příchytný granát. Víte, že

jsou to takové dvoucentimetrové kuličky, silně zápalné, dají se

upevnit kdekoli, i na lidském těle. Odpalují se dálkově, ale když se

je pokusíte odtrhnout, vybuchnou okamžitě.“ Ironicky se podívala

na generála a pokračovala: „Včera jste mi vyčítali, že jsem žena. Tak

jsem se aspoň dozvěděla, že každý muž, ať maršál, vědec nebo

obyčejný kopáč, se dostane do té nejhlubší deprese, když přijde o

79

těch pár centimetrů masa, jež ho za jistých okolností předbíhají. A

tak jsem Sama požádala, aby ten granát umístil Singovi na určitou

část těla. Takže Sing ví, že v případě našeho neúspěchu Denebané

osvobodí sice živého vězně, ale už ne muže. Sing byl ochoten

zemřít, ale není ochoten žít jako mrzák. Je to hnusné, vím, ale

neměla jsem jinou možnost.“

Spontini souhlasně přikývl a nekomentoval to.

„Jestliže nám lest vyjde, jedna loď přistane tady,“ pokračovala.

„A proč zrovna tady?“

„Astroport je naštěstí malý a má pouze dvě plošiny, které unesou

bitevní loď. Dala jsem je podminovat obě a využila jsem většinu

zásob munice k velkému zoufalství majora Krise. Jakmile loď

přistane, vyrazí na ně garda a astronauti schovaní v hale. V této

chvíli hrozí nebezpečí, že druhá loď odpálí rakety na palác a

astroport. Zde musí vstoupit do hry defenzivní střely. První salvu by

měly odrazit. Pak zasáhne Merkur. Bude to jeden proti jednomu, a

navíc využije momentu překvapení. Fauvel bude velet jednotkám na

astroportu. Dan dohlídne na palác a bude v ustavičném spojení s

Merkurem, kterému budu velet já.“

„Ale budete sama s tou bandou,“ namítl Kris. „Všechny

astronauty jste poslala na obranu astroportu.“

„Slečna Johnsonová už prokázala svou autoritu a myslím, že není

čeho se obávat,“ poznamenal ironicky Spontini.

„Major Kris,“ pokračovala Sylvia diplomaticky, „je pověřen

zásobováním jednotek a generál s domobranou zůstanou v záloze

pro případ, že by na astroportu došlo k prudkým potyčkám. Skončila

jsem, pánové, a odcházím na Merkur. Přeji vám všem štěstí.“

V místnosti se zdržel generál a zabručel ke guvernérovi: „Je to

dobrý plán, ale odporuje všem základním pravidlům generálního

štábu.“

„A teď nám nezbývá než čekat,“ vzdychl si Spontini.

* * *

„Už letí!“ ozval se astronaut od radarů.

Spontini zvedl hlavu a podíval se na dvě pohybující se tečky.

80

Brzy přešly na vysokou oběžnou dráhu nad Terranií XIII.

Na obrazovce se ukázala tvář denebského důstojníka. Spontini se

zachvěl. Ta tvář byla tvrdá, opovržlivá a měla pronikavý pohled.

Sing naopak vypadal ještě ochableji a sklesleji. Nicméně se však

zdálo, že Denebany přesvědčil.

„Přistanu na astroportu,“ řekl, „ale moje loď zůstane v obranném

postavení. Při sebemenší zradě srovnám vaše město se zemí.“

Spontini měl pocit, že se dívá na něco, co již viděl, protože vše

probíhalo podle Sylviina scénáře. Piráti municí rozhodně nešetřili.

Necelých dvacet sekund po přistání se denebská loď nadzvedla a

pak dopadla do obrovského kráteru, který se náhle pod ní utvořil.

Když si sedl ohromný oblak prachu, obránci spatřili několik

ozbrojených Denebanů, kteří vyběhli z lodě, jež připomínala

obrovského brouka v posledním tažení. Fauvelova jednotka je bez

obtíží zlikvidovala.

Pozornost se nyní upřela do výšin. Spontiniho na chvíli oslnila

exploze šesti střel vypálených ze zbývající denebské lodě a

zničených pozemskou obranou. Potom nad Terranií XIII zavládl

klid. Boj se nyní odehrával vysoko na obloze, protože Merkur

odstartoval z měsíce a přešel do útoku.

Míjely dlouhé minuty a obě lodě byly nadále patrné na radaru.

Dan svou práci na zemi ukončil a přišel za guvernérem. Pln obav

sledoval detektory.

„Co se děje?“ zeptal se se zaťatými pěstmi a už podesáté se

podíval na hodinky. Normálně by bitva měla skončit výbuchem

jedné z lodí.

Obě tečky se k sobě blížily a potom se spojily. Lodě k sobě

zřejmě přirazily. Čekali dál, dlouho a plni obav.

„Zkuste se znovu spojit s Merkurem,“ požádal Dan astronauta.

„O to se snažím už několik minut, a marně, kapitáne.“

Nyní oba body zvolna zamířily k planetě. Dan vyhlásil

pohotovost protivzdušné obraně a na obrazovce se ukázal Sylviin

usměvavý a uvolněný obličej.

„Je po všem, Dane. Denebani kapitulovali. Pomalu se vracím.

Předpokládané přistání za dvě hodiny třicet.“

Obrazovka zhasla. Víc jim neřekla.

81

Mužům se ulevilo a zajásali.

„Kapitáne Randalle,“ zvolal Spontini, „blahopřeji vám k

vítězství. Řeknu admirálu Van Crussovi o všech vašich zásluhách.“

Gestem odrazil Danovy námitky a pokračoval: „Samozřejmě vím, za

co vděčíme slečně Johnsonové. Od Tedovy dcery jsem ostatně

neočekával nic jiného. Byl to správný chlap a dobrý důstojník.

Bohužel… Jsem rád, že můžu dát jeho dceři najevo přátelství, které

jsem cítil k němu. Terrania XIII je zachráněna a musíme myslet na

reorganizaci. Jdu pracovat. Za dvě hodiny se pro mě stavte a

půjdeme přivítat slečnu Johnsonovou.“

21

Sylvia energicky vystoupila. Merkur a denebská loď přistály už před

třiceti minutami, ale dívka dohlížela na přesun denebských zajatců.

Nyní ji všichni obstoupili, provolávali jí slávu.

„Kde jsi byla takovou dobu?“ vyptával se Dan. „Byla to tvrdá

bitva?“

Nevinně se na něj podívala.

„Naopak. Ten chudák denebský byl tak překvapen, když jsme se

mu octli v zádech, že se ani nedokázal bránit. A Yvanovy rakety

vybuchly současně a vyřadily mu generátor.“

„Tak proč ses tak dlouho neozývala?“

Pobaveně se zasmála.

„Protože jsem se vedle chovu zelaků, klučení lesů a nějaké té

těžby rozhodla založit i dopravní společnost. Bitevní loď dám

přebudovat a bude prvním počinkem do mé flotily. Takže jsem ji

nechtěla zničit a musela jsem přinutit Denebany ke kapitulaci,

zajmout posádku a loď odtáhnout.“ Tiše dodala: „Za pár dní jsem

přece nemohla přijít o staré návyky, ne?“

Spontiniho její slova nadchla.

„To je vynikající nápad. Po tom všem, co jste udělala pro Unii, si

smíte ten vrak ponechat. Půjde vůbec opravit?“

„Poškozen je jenom hlavní generátor. Něco vezmu z té zničené

lodě a něco si objednám ze Země a dám to zase dohromady.“

82

„To je báječné! Pokud bude Terrania XIII správně spravována,

bude se bouřlivě rozvíjet a bude potřebovat hodně zboží. Obchod by

vám měl jen kvést.“ Ztišil hlas, aby ho slyšela jen ona. „Navíc mám

takové tušení, že vás piráti moc přepadat nebudou.“ Nahlas

pokračoval: „Nabízím se za kmotra vaší první lodě. Už nyní to

můžete sdělit Ministerstvu dopravy. Usnadní vám to formality.“

Přistoupil k improvizovanému baru a zvedl skleničku.

„Na vítězství, pánové! A nyní se napijme na toho, kdo za to vše

může. Na slečnu Johnsonovou!“

Po nějaké chvíli přistoupil k Sylvii.

„Prve jsem vám zapomněl říct, že jako patron lodi bych jí rád dal

jméno.“

„Ale ovšem, pane guvernére,“ souhlasila.

Upřeně se na ni zahleděl.

„Nejdřív mě napadl Pluton, ale mám obavy, že by vyvolával

ošklivé vzpomínky.“ Předstíral, že nevidí, jak se zachvěla, a

pokračoval: „Dal bych spíš přednost jménu, který mi bude

připomínat nějakého dobrého přítele, třeba Teda.“

Zaleskly se jí oči.

„To je krásné jméno, pane guvernére.“

Když oslavy skončily, všichni se vrátili domů, aby si konečně

odpočinuli. Sylvie ještě zorganizovala strážní službu pro případ

nečekaného útoku.

Arthur Randall se na chvíli zastavil před svým domem.

„Přede dvěma dny jsem nevěřil, že se sem kdy vrátím,“ řekl tiše.

„Za to vděčím vám, Sylvie. Tento dům nyní patří spíš vám než

mně.“

Dan došel se Sylvií k jejímu pokoji a šeptem se zeptal: „Co to

bylo včera za otázku?“

Sylvia se usmála. „Chtěla jsem vědět, jestli dokážu najít na

Terranii XIII štěstí.“

„A jak zní odpověď?“

Rozesmála se, vzala ho za ruce a přitáhla k sobě.

„Můj první dojem byl velice příznivý, ale myslím, že si to musím

ještě ověřit.“

83

22

Od denebského útoku uplynuly tři dny a na astroportu přistála

nákladní loď. Velitel si všiml stop po boji a zeptal se Dana, který mu

přišel naproti:

„Někdo vás napadl?“

„Denebani nám tady trošku dělali potíže, ale už to skončilo. Měl

jste dobrý let?“

„Hrůza. Máte tady nějakého piráta a měl jsem co dělat, abych mu

unikl.“

Když to Dan o pár hodin později vyprávěl Sylvii, dívka vyskočila

ze židle.

„Tohle je příležitost, kterou si nesmím nechat ujít. Odvez mě

hned na astroport.“

Vytáhla vysílačku.

„Yvane, poplach! Za hodinu startujeme.“

„Rozkaz,“ odvětil pirát se stoickým klidem.

Dojela na astroport, našla velitele lodi v restauraci a bez obalu se

ho zeptala:

„Ve kterém sektoru jste narazili na toho piráta?“

„Bylo to krátce po přechodu, poblíž šesté planety. Podařilo se mi

uniknout, protože hmota planety jeho střely odchýlila. Narychlo

jsem přešel do subprostoru a vynořil se na druhém konci soustavy.

Ale na takovéhle kousky jsem už příliš starý, nerad bych to

opakoval.“

Sylvia ho dál už neposlouchala a s Danem v patách vstoupila do

Merkuru. Vešla na můstek, zapnula motory a ani neinformovala věž.

„Všecko je připraveno, kapitáne,“ oznámil Yvan, zatímco

prováděla výpočty.

Potom spustila motory. Když pominul účinek děsivé akcelerace,

vytáhla ze skříně přilbu a nasadila si ji.

„Kapitán Pluton se zase na chvíli ukáže,“ poznamenala.

„Jak ho chceš najít?“ divil se Dan. „Co když zase přešel do

subprostoru?“

„Uvažuj! Nechal si uniknout kořist. Ale ví, že ta loď poletí zase

84

nazpátek. Určitě číhá někde na ose jejího přechodu.“

„Ale jak víš, kde to bude?“

„Velitelé dopravních lodí zpravidla nemívají velkou fantazii, a

hlavně volí trasu, na které spotřebují co nejméně energie.“

Narýsovala na mapě několik přímek.

„Tady je to! Loď by měla přejít někde tady. A kde bych číhala

já?“

Podívala se na mapu a usmála se.

„Pás asteroidů. Tady se určitě skrývá. Teď už jen najít ten

nejvýhodnější balvan.“

Po několika rychlých propočtech ukázala na jeden bod.

„Jestliže má v palici jen trochu rozumu, pak je tady. Uznáš, že na

piráta je nejlepší zase pirát.“

„Máš pravdu. Kdybych ho měl najít já, bloudil bych několik dní

vesmírem a nakonec bych musel tu dopravní loď doprovázet jako

nějaký konvoj.“

„Pirát by se pak neukázal,“ poznamenala Sylvia. „Myslím, že

Akademie by měla své posluchače posílat na stáž na Svobodu.“

„Asi máš pravdu,“ vzdychl si. „A teď mi řekni, jak na to půjdeš.“

Neodpověděla mu, změnila kurz a na obrazovkách se ukázal

cílový asteroid.

„Nic tam není,“ poznamenal Dan. „Tvůj pirát se asi schoval

jinde.“

Sylvia zavrtěla hlavou

„Koukej! Detektory ukazují nějakou menší kovovou masu.“

„To může být slabé ložisko železa.“

„A proč by na tom asteroidu bylo víc železa než na ostatních?“

namítla. „Kdepak, určitě je tam.“

Zapnula interkom.

„Yvane, připrav čtyři střely.“

„Střely připraveny,“ odpověděl skoro obratem.

Sylvia je pečlivě naprogramovala a odpálila.

„Ochranné pole je snadno odrazí,“ poznamenal Dan. „Proč

nepošleš hned druhou salvu, než stačí odpovědět?“

„Nechci ho zničit, ale dát mu za vyučenou. Ještě neznáš všechny

naše finty. Koukej.“

85

Střely zasáhly asteroid a současně vybuchly.

„Nemířila jsem na loď,“ vysvětlovala, „ale na čtyři různi místa

asteroidu. Měl by se rozpadnout.“

A vskutku. Na asteroidu se ukázaly trhliny a potom se rozpadl v

bezpočet úlomků, mezi nimiž se vynořila loď.

„A teď je v pasti,“ konstatovala. „Pokud nechce, aby mu plášť

poškodily meteority, musí nastavit ochranný štít na maximum, ale to

pak nemůže vypálit rakety. A my se s ním teď pokusíme navázat

kontakt.“

Po nějaké chvíli se na obrazovce ukázala drsná tvář.

„To je kapitán Legal,“ poznamenala. „Na Svobodě jsme se už

několikrát setkali.“

Pirát vykulil na Sylvii oči.

„Kapitán Pluton! Říkalo se, že jste mrtvá! Rád vás vidím živou a

zdravou, ale proč jste na mě zaútočila?“

„Uznejte, Legale, že vás mám v hrsti,“ odpověděla nepřímo.

„Stačí mi, když na vás pěkně v klidu pošlu rakety a zahltím vám

štít.“

Pirát se podíval na přístroje a uznal, že má Sylvia pravdu.

„Je to tak, jsem vám vydán na milost a nemilost. Ale nemám

žádný náklad, protože letím rovnou ze Svobody a jedna kořist mi

hloupě unikla. Takže vám momentálně nemůžu nic přenechat.“

„Nechci výkupné. Pouze vám dám varování, které předáte na

Svobodě. Od této chvíle je soustava Terranie XIII pod mou

ochranou. Kdo se sem odváží, musí mě porazit. Dále – v budoucích

měsících budou vesmírem létat mé lodě. Všechny budou mít

označení T.E.D. Přeju si, abyste je nechali na pokoji. Jestli na ně

někdo z vás zaútočí, budu ho pronásledovat tak dlouho, dokud mi to

nesplatí i s pořádnými úroky.“

Legal si vydechl úlevou.

„Beru to, kapitáne! Máte mé slovo a myslím, že přesvědčím

všechny, kdo vás znají. Nebude to zas taková práce, protože tranzit

přes Terranii XIII nebývá často. Naděje na chabou a ještě neurčitou

kořist za to riziko nestojí.“

Sylvia potřásla hlavou a tvářila se přísně.

„Fajn! Takže kurz devadesát a opatrně přidávejte. Měl byste se z

86

toho dostat bez škody. Šťastný let!“

Dan něco Sylvii pošeptal.

„A ještě něco, Legale,“ řekla. „Unie se hodně změnila a je nyní

svobodná. Mohu zasáhnout u úřadů a získat amnestii pro všechny,

kdo ji chtějí a kdo si ji zaslouží. Budete se ale muset rozhodnout

rychle, protože tahle nabídka nebude platit déle než dva tři měsíce.“

„Budu o tom uvažovat,“ řekl poněkud překvapený Legal. „Tenhle

život už mě moc nebaví.“

Sylvia sledovala jeho manévry a provázela ho, dokud nepřešel do

subprostoru. Potom si sejmula přilbu a osvobodila plavé vlasy.

„Myslím, že teď už bude od pirátů klid, ale proti Denebanům se

budeme muset bránit pořád.“

Když se vrátila na astroport, zašla za velitelem dopravní lodi a

oznámila mu:

„Piráti už v soustavě nejsou. Ale může se to stát při příštím

přechodu. Já na vašem místě bych tentokrát vyšla klasickou cestou a

vystoupila bych v sousední soustavě, i když vás to bude stát trošku

víc energie.“

23

Spontini spěšně vešel do velké zasedačky guvernérova paláce.

Chystal se odletět dopravní lodí a chtěl se ještě selka s hlavními

představiteli Terranie XIII a s posádkou Plutonu.

„Za hodinu,“ oznámil suše, „odlétám na Zemi. Viděl jsem

Croffovy zločiny. Díky nebesům a slečně Johnsonové byl

zlikvidován a s ním většina jeho kompliců. Nová správa planety

musí pokračovat v reorganizaci systému. Místo Croffa jmenuji

guvernérem Arthura Randalla, protože podle mě se na tuto funkci

hodí nejlépe.“

Ozval se potlesk a Spontini pokračoval:

„Bitvu jsme vyhráli, ale Terrania XIII bude ještě dlouho

ohrožována invazí. A proto předávám slečně Johnsonové

odpovědnost za obranu…“

Zbytek věty zanikl v ohlušujícím potlesku, především bývalé

87

posádky Plutonu. Pouze generál Cam se tvářil nesouhlasně.

Spontini se naklonil k Sylvii a tiše jí řekl:

„Skvěle jste zvítězila nad Denebany, ale mnohem víc sama nad

sebou. Toto místo si plně zasloužíte.“

Když se jásot ztišil, Spontini pokračoval:

„Kapitán Randall nahradí v čele pozemních jednotek majora

Krise, který se vrátí se mnou na Zemi. Požádám admirála Van

Crusse, aby ho uvolnil na nezbytnou dobu. Ještě musíme vyřídit

osud posádky Plutonu. Kapitán Pluton zahynul na Terranii IX a já

nemám důvod pochybovat o výsledcích vyšetřovací komise, které

jsou už zaprotokolovány v soudním počítači. Nicméně jsem

podepsal rehabilitaci in memoriam, takže žádné další vyšetřování se

už nedá zahájit. Zároveň jsem vyhlásil amnestii pro celou posádku,

která si teď může vybrat, zda zůstane na Terranii XIII, nebo se

přemístí na jinou planetu. K tomu jsem uvolnil prémii tisíc dolsů na

osobu. Buď jim pomůže zahájit nový život, anebo si za ni mohou

zaplatit cestu na Zemi. Merkur tu zůstane. Velet mu bude poručík

Fauvel a je určen k obraně Terranie XIII na tak dlouho, dokud

admirál nepošle nové velící důstojníky. Oba zrádní důstojníci a Sing

budou dopraveni k soudnímu řízení na Zemi.“

Spontini vstal a opustil místnost.

Nový guvernér ho doprovodil na astroport a Sylvia osaměla s

posádkou, která se tvářila poněkud nerozhodně.

„Takže teď se naše cesty mohou rozejít,“ řekla. „Slyšeli jste

guvernéra. Můžete si vybrat. Buď se vrátíte k pirátství, anebo se

opět začleníte do společnosti.“

Muži mezi sebou dlouho debatovali.

Potom Yvan nerozhodně přistoupil k Sylvii.

„Tak co, jak ses rozhodl?“ zeptala se ho.

„Pro mě má návrat na Svobodu dvě nevýhody,“ řekl. „Jednak

pobyt v podpalubí Merkuru mi předvedl, jak je pirátský život

nejistý. Kdyby mě jednou dostali znovu, už tu nebudete, abyste mě

osvobodila. A pak – na Svobodě bych si musel najít nového

kapitána.“

„To by nebylo zas tak těžké a znám řadu dobrých kapitánů, kteří

by vás přijali s otevřenou náručí.“

88

Yvan zavrtěl hlavou a pousmál se.

„Ale už by to nebylo jako dřív. Těžko bych si zvykal někoho

novýho. Pořád bych srovnával a nakonec bych tím toho novýho

štval. A kdybychom se vrátili na nějakou planetu Unie, museli

bychom tvrdě makat za bídnou mzdu, protože kdo by zaměstnal

bývalýho piráta, i když amnestovanýho…“

Ostatní souhlasně zabručeli.

Sylvie chtěla, aby si její muži uvědomili celý problém, a řekla:

„Nabírám lidi. Chci si koupit pozemky, zúrodnit je, těžit nerosty

a zřídit dopravní linku. A na to potřebuju energické chlapy. Takže

beru všechny, kdo budou chtít.“

Se zájmem se na ni zahleděli.

„A kolik za to?“ zeptal se stydlivě Sam.

„A nechtěli byste i placenou dovolenou?“ zmrazila ho. „Žádný

plat, ale podíl na zisku podle stejných zásad jako na Plutonu. Ti, kdo

se chtějí přidat, mě najdou po návratu z astroportu.“

„Jaký rozmejšlení!“ zvolal Yvan. „S váma, kapitáne, jsem šel do

všech pekel. Tak proč bych váhal, když mi nabízíte ráj? Jdu do

toho!“

Tím strhl všechny ostatní.

„Máte naše slovo!“ zvolali.

„A vy zas moje,“ odvětila.

A tento oboustranný slib měl větší cenu než desítky podepsaných

a ověřených smluv.

„A teď na mě počkejte na denebské lodi. Bude to naše základna,

dokud si nezbudujeme nějaký přístřešek.“

Sylvie rychle dojela na astroport a rozloučila se s guvernérem,

kterému se ulevilo, že všechno tak dobře dopadlo. Něco mu

pošeptala do ucha. Spontini přikývl, a než nastoupil do lodi,

poděkoval jí.

Na zpáteční cestu přisedla do mobu k Danovi.

„Čeká nás pěkný kus práce,“ řekl, „protože se můžou ukázat další

Denebani. Jak chceš zorganizovat obranu?“

„Merkur s Fauvelem pošlu na měsíc, aby se tam pro každý případ

zamaskovali, ale na nějaký útok nevěřím. Denebský generální štáb

už ví, že akce nevyšla, a domnívá se, že máme silnou obranu, když

89

se nám podařilo tak snadno zničit dvě lodě. Z toho musí logicky

vyvodit, že na další akci by museli poslat celou eskadru, což značně

zvyšuje riziko galaktického konfliktu. A do toho nepůjdou. Naopak

si myslím, že budou chtít odplatu. Takže překvapivě zaútočí někde

jinde. Ne tady, protože se určitě domnívají, že admirál Van Cruss

shromáždil kolem Terranie XIII značné síly.“

„V tom případě ho musíme okamžitě upozornit.“

„O to se už postará Spontini. Ještě před odletem jsem ho varovala

a slíbil, že vyhlásí poplach pro všechny vnější planety. Takže

budeme mít čas myslet na sebe.“

Položila mu hlavu na rameno.

„Dostalo se mi odpovědi na všechny otázky,“ zašeptala s očima

upřenýma na obzor.

Dan se tak prudce zachvěl, že málem sjel ze silnice.

„V tom případě pojedeme rovnou do paláce,“ řekl,

„zaregistrujeme manželství, zítra uspořádáme hostinu a pozveme

všechny přátele.“

90

JEAN-PIERRE GAREN

KAPITÁN PLUTON

Mark Stone 52

Vychází každé dva měsíce v edici Delfín. Toto číslo vyšlo 25.1.2001.

Z francouzského originálu Capitaine Pluton,

vydaného nakladatelstvím Éditions Fleuve Noir v Paříži roku 1981,

přeložila Erika Rumplová.

Obálku s použitím kresby Petra Bauera navrhl Jan Přibík.

Odpovědná redaktorka Anna Staňková.

Sazbu zhotovilo grafické studio Tanga, Václavské náměstí 36, Praha 1.

Vydal jako svou třítisící sedmistou padesátou sedmou publikaci

IŽ, s.r.o., Václavské náměstí 36, Praha 1, roku 2001.

IČO 60 19 82 57.

Vytiskl EKON, družstvo, Srázná 17, Jihlava

Vydání první

Doporučená cena 65,72 + 3,28 DPH = 69 Kč

Cena pro předplatitele 65 Kč

M A R K

STONE

Jean-Pierre Garen

KAPITÁN PLUTON

V Galaxi řádí obávaný pirát kapitán Pluton a žádná

loď není před ním bezpečná. Za dramatických

okolností se s ním nechtěně setká příslušník

3. galaktické eskadry Dan Randal . Kdo je vlastně

kapitán Pluton a jak se Randal zachová?

ISBN 80-240-1855-1

Document Outline

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23