JEAN-PIERRE GAREN

M A R K

STONE

KREV

ČARODĚJNICE I

Křišťál poroby

PŘELOŽILA ERIKA RUMPLOVÁ

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

Copyright © 2001 by Jean-Pierre Garen

© IŽ, s. r. o., 2001

ISBN 80-240-2080-7

1

Torken se zájmem sledoval dav, který se tlačil kolem stupínku. Stál

na něm ve společnosti dalších dvou mladíků a z toho rozruchu se mu

točila hlava. Byl poprvé mimo rodnou chýši, která stála v lese, kde

se jeho táta živil jako dřevorubec a uhlíř. Náměstí obklopovaly

kamenné budovy – a některé měly dokonce dvě patra!

Všechno začalo předevčírem. K jejich chýši dojel vůz s tlustým

obchodníkem Klutem a dvěma svalnatými pomocníky. Obchodník

dlouho s otcem debatoval, potom mu vsunul do dlaně několik mincí.

Hned nato se na Torkena vrhli svalnatci, spoutali mu ruce za zády a

hodili ho na vůz. Teprve v té chvíli pochopil, že byl prodán do

otroctví.

„Tati, tati!“ křičel, ale otec tam stál se svěšenou hlavou. Když se

vůz rozjížděl, zahlédl ještě matku s malým bratříčkem v náruči. Po

vrásčité tváři jí stékaly slzy, ale vzepřít se manželově vůli se

neodvažovala.

Cestou do města zastavili ještě ve dvou vesnicích a naložili další

dva nešťastníky. Do města dojeli až večer a všechny tři zavřeli do

jakési kůlny, kde našli na stole chléb, maso a dokonce džbán vína.

Pán chtěl, aby na trhu vypadali co nejlépe.

Nazítří je dal Klut vyvést na dvůr, kde stála kamenná kašna.

„Umyjte se!“ nařídil jim. „Prodávám jen prvotřídní zboží. Pak si

vezměte tyhle čisté haleny a sandály.“

Na náměstí bylo teď tolik lidí, že je Torken ani nedokázal

spočítat. Po pravdě řečeno počítat uměl pouze do deseti. O jeho

vzdělání se nikdo nestaral. Jakmile unesl sekeru, otec ho s ní naučil

zacházet a Torken pak už jen rubal dřevo.

„To je všechno, co jsi sehnal?“ zeptal se Kluta jakýsi červenolící

muž.

„Zboží začíná být málo. Hodně rodin radši zajde hlady, než by

prodaly syna. Tihle jsou ale skvělí a určitě si z nich vyberete.“

„Jsou to chcípáci. Potřebuju chlapa, aby nosil prkna, trámy a

fošny, když dělám střechy.“

Klut ukázal na Torkena. „Pak by se vám mohl hodit tenhle. Je mu

osmnáct a umí dělat se sekerou. Jen se podívejte na ten hrudník a na

ty svaly.“

Zájemce váhal a obchodník s otroky dodal: „Jste stálý zákazník,

proto vám ho přenechám za dvacet dukátů. Nikde nenajdete tak

prvotřídní zboží za tak směšnou cenu…“ Nyní mělo začít

smlouvání.

„Dám pětadvacet,“ ozval se panovačný ženský hlas. Zájemce se

mrzutě zašklebil a odešel. Klut se klaněl až k zemi. „Paní hraběnka!

Jaká to čest!“

Hraběnce mohlo být tak třicet. Měla docela půvabný obličej,

plavé vlasy, ale začínala už trochu přibírat. Dlouhé modré šaty

obepínal široký opasek.

„Jen se podívejte na toho otroka, paní hraběnko! Na venkovana

má celkem příjemnou tvář. Jen ty černé pačesy by chtěly trochu

upravit.“

„Není krapět hubený?“

„To se vám jen zdá, protože je vysoký. A i kdyby, stačí, aby pár

týdnů pořádně jedl, a máte ho takového, jakého ho chcete.“

Poodhrnul Torkenovi rty. „Jen si prohlédněte jeho zuby!“

Hraběnka pokývala hlavou a vytáhla slušně naditý váček. „Tak

dobře, Klute, beru ho. Vezměte si těch pětadvacet.“ Obchodník si

pomalu odpočítával mince a litoval, že neřekl víc. Potom dal

znamení pochopům a ti srazili Torkena do kolen. Když si peníze

uložil, vytáhl z vaku černou hůlku, dlouhou asi čtyřicet centimetrů a

silnou jako palec. Na konci měla dva třpytící se kameny.

„Zde je vaše ovládací hůlka, paní hraběnko. Laskavě ji pevně

držte a já ho zatím označkuju.“

Vydloubl z hůlky jeden kámen, popadl Torkena za vlasy, strhl

mu hlavu dolů a vtlačil mu kámen na šíji těsně pod týlní kost.

Mladík cítil silné pálení, jak mu kámen vnikal zvolna pod kůži.

Zvláštní bylo, že se kůže hned zajizvila a rána už téměř nepálila.

Pochopové ho opět postavili na nohy a odstoupili.

„Byla byste tak laskavá, paní hraběnko, a hůlku vyzkoušela?“

Hraběnka na Torkena namířila. Kámen na konci hůlky zajiskřil a

Torken okamžitě pocítil nesnesitelnou bolest v šíji, která se šířila do

hlavy, ramen, po pažích, po páteři, do břicha a nohou. Zařval jako

zvíře. Utrpení skončilo stejně rychle, jako začalo. Torken ležel na

zemi a pomalu se vzpamatovával. Pochopové ho opět zvedli a

museli ho chvíli podpírat.

„Zkouška proběhla v pořádku, paní hraběnko. Po téhle zkušenosti

si už nedovolí vás neposlechnout,“ řekl Klut a obrátil se k

Torkenovi. „Pamatuj si to. Kdybys chtěl náhodou utéct, tahle hůlka

tě všude dostihne. A nebude to už jen takový špás jako dneska, ale

pomalá a velice nepříjemná smrt.“

Hraběnka sešla ze stupínku a za ní se potácel Torken. Přidali se k

ní dva strážci. Byli to statní chlapi v pevných kabátcích, se širokými

meči a ostrými tesáky zastrčenými za opasky. V rukou třímali píky.

Vzali Torkena mezi sebe a následovali svou paní.

Vešli do dlouhé ulice plné řemeslnických dílen a krámků. Torken

byl ještě celý roztřesený z přetrpěné bolesti a stěží se držel na nohou.

Ulice ústila na prostranství, kde se tyčil hrad s vysokými hradbami,

cimbuřím a čtyřmi rohovými věžemi.

Jedna z nich byla mnohem vyšší než ostatní. Kolem hradeb se

táhl příkop a do hradu se vcházelo po padacím mostě.

Hraběnka zabočila do užší ulice. Ušla asi pět set metrů a zastavila

se před elegantním dvoupatrovým domem, jehož dveře se okamžitě

otevřely. Vešli do pěkného dvora s fontánkou a rozkvetlými keři.

Strážci se uklonili a vzdálili se a Torkenovi hraběnka naznačila,

aby ji následoval. Vstoupili do místnosti s velkými okny do dvora a

hraběnka se posadila do křesla. Torken zůstal stát na prahu.

Vzápětí se v dalších dveřích objevila vysoká, vyzáblá, vrásčitá

žena v dlouhých šedých šatech. Za opaskem měla důtky. Za ní do

místnosti nakukovaly dvě dívky, hnědovláska s jiskrnýma očima a

usměvavá světlovláska. Babizna si Torkena pozorně prohlédla a pak

zabručela:

„Co to je za nápad, tahat sem takového divocha?“

„Nebruč, Marvo. Už jsem se pár dní nudila a chtěla jsem si

dopřát trošku kratochvíle.“

Marva jen znechuceně potřásla hlavou.

„Postarej se o něj. Nakrm ho a pak ho připrav. Myslím, že to

bude chtít pořádnou koupel a nůžky,“ poručila hraběnka. Zasmála se

a pohlédla na Torkena. „Tomuto domu vládne paní Marva a ty ji

budeš poslouchat jako mě. Dávej si pozor, neodpustí ti jedinou

chybu a důtky ovládá velice dobře.“

Za deset minut už byl v kuchyni. Statná červenolící žena mu

podala hliněnou misku s krajíci chleba a velkými plátky masa.

Torken se hned pustil do jídla.

„Mám ráda lidi, co jedí s chutí a nehnípají se v jídle. Určitě mi

budeš pomáhat s těžšími břemeny. A já ti dám za to zase najíst.“

„Něco takového bych rád jedl častěji,“ vyhrkl s plnými ústy.

„Jste královna všech kuchařek!“

Tlustá žena se usmála, ale hned protáhla tvář.

„Pozor, už jde.“

Marva rázně vkročila do kuchyně a velitelsky Torkenovi

pokynula, aby ji následoval.

Zavedla ho do místnosti, kde na šňůrách viselo prádlo a uprostřed

stála velká káď s vodou. Obě dívky z něj za přísného Marvina

dozoru strhaly hadry. Strčily ho do kádě a začaly ho třít houbou.

Občas se pobaveně zachichotaly.

„Podívej, je to pěkný kluk. Určitě s ním nebude nuda, já sama

bych si dala… Au!“

Další slova přerušil úder důtek.

„Nebuďte tak hlučné, slečny, a svou práci vykonávejte bez

komentářů. Xanio, zbavte ho toho houští na hlavě.“

Dívka se světlejšími vlasy se chopila hřebenu a obrovských

nůžek.

„Můžu se zeptat, co je to za krásný dům? Ještě nikdy jsem takový

neviděl,“ osmělil se Torken.

„To bych řekla,“ prohlásila nepříjemným hlasem Marva. „Je to

dům hraběnky Sanky z Kerverenu a ty jsi její otrok.“ Pak se obrátila

k dívkám: „Pokračujte, dojdu zatím pro oblečení.“

Jakmile se za ní zavřely dveře, tmavovláska se ušklíbla:

„Dneska večer si užiješ. Paní hraběnka má ráda silné mladíky.

Hlavně ji nezklam, jestli chceš vydržet. Není to tady tak špatné a

pořád to máš lepší než u nějakého surovce.“

„Ale co pan hrabě?“

Xania se tiše zasmála a potřásla světlými kadeřemi.

„Ten zemřel před třemi roky. Když si hraběnku bral, byl už v

letech. Nestačil na její nároky a za pět let po svatbě zemřel. Dalo by

se říct, že měl krásnou smrt, takovou by si přál leckterý muž.“

Zmlkla, protože se vracela hospodyně. Ta hodila tmavovlásce

tuniku se slovy:

„Sevro, ať vyleze z té vody a obleč ho. A dej si pozor, sleduju

tě!“

Sevra Torkena osušila, natřela mu tělo vonným olejem a navlékla

mu bílou tuniku se zlacenými vzory.

„A teď pojď, zavedu tě do komnat paní hraběnky,“ poručila

Marva. Hlas měla ještě kyselejší než jindy, s hraběnčinými pokyny

zřejmě nesouhlasila.

Prošli několika místnostmi a zastavili se před velkými dveřmi.

Marva je otevřela a řekla suše:

„Zde je váš otrok, paní hraběnko.“

Hraběnka právě končila s večeří. „Pusť ho dál a můžeš jít,

Marvo.“

Torken udělal několik kroků a zastavil se. Mlčky hleděl na

mladou ženu, která mezi palcem a ukazovákem držela stehýnko a

okusovala je. Když dojedla, vstala a přistoupila k širokému loži

pokrytému bílým prostěradlem. Měla na sobě jen dlouhou košili z

tenounké modré tkaniny, jíž prosvítaly ladné křivky jejího těla.

„Jestli máš ještě hlad, klidně se najez.“

Torken se nedal dvakrát pobízet. Už se chystal hrábnout do jídla,

ale pak si vzpomněl, jak jedla hraběnka. Zvolna uchopil stehno a

pomalu jedl.

Hraběnka na něj pohlédla s lehkým údivem.

„Kolik máš sourozenců?“

Pomalu počítal na prstech a mračil se přitom. „Tak šest, myslím.“

„Dej si také trochu vína, ať se ti rozproudí krev.“

Torken si nalil a hraběnka si rozvázala pentličku, která uzavírala

košili u krku. Košile tiše sklouzla na dlaždice. Stála před ním zcela

nahá s kulatými, vysokými, pevnými prsy, oblými stehny a širokými

hýžděmi. Torken na ni civěl rozpaky celý rudý.

„Co civíš?“ řekla tiše. „To vidíš poprvé nahou ženu?“

Torken jen přikývl.

Sanka z Kerverenu se zvonivě rozesmála. „Ale to je skvělé, takže

já tě zasvětím! No tak, pojď na první lekci!

* * *

Torken zamžoural. Marva jím divoce cloumala. Do své světničky

se vrátil až pozdě v noci a ve snu znovu prožíval netušené slastné

pocity, které díky hraběnce objevil.

„Vstávej, lenošit mi tady nebudeš! Kuchařka Kira potřebuje

dřevo.“

Zavedla ho na dvorek plný špalků.

„Tohle naštípáš. Dneska se peče chleba. Hybaj!“

Marva se ještě stavila v kuchyni a potom zašla za hraběnkou,

která si ještě hověla v posteli.

„Polož ten podnos na stůl, Marvo,“ řekla a slastně se protáhla.

„Předpokládám, že jsi měla hezkou noc.“

„Vynikající! Neumíš si představit, jak…“

„Buď tak hodná a nevyprávěj mi to. Pojď se radši najíst.“

Marva si mohla dovolit mluvit s hraběnkou tímto tónem, protože

ji vychovávala od nejútlejšího dětství. Sanka byla druhá dcera

nepříliš zámožného šlechtice a musela souhlasit se sňatkem, který jí

otec dojednal. Hrabě z Kerverenu byl již v letech a chtěl se znovu

oženit, takže přijal Sanku i bez věna. A tak se Sanka za pár dní ocitla

v loži skoro šedesátiletého muže.

„Nesuď o mně špatně, Marvo,“ vzdychla si hraběnka. „Ty to

nechápeš, protože se tě nikdy nedotkl muž. Vím, že je ti to líto.

Radši ses obětovala pro mě a já ti za to jsem neskonale vděčná. Jsi

má nejlepší přítelkyně, nahradila jsi mi matku.“ Vzala chůvinu ruku

a přitiskla si ji na tvář.

„Dej se do té polévky,“ zavrčela babizna a hrdlo se jí stáhlo

dojetím.

„Ještě jsem tě chtěla o něco požádat, Marvo. Nebuď na Torkena

příliš přísná. Je báječný.“

„To se ještě uvidí,“ zavrčela Marva. „Brzy zjistíš, že je stejný

jako ostatní.“

Když se pak šla podívat, jak je Torken daleko, překvapilo ji,

kolik už naštípal dříví.

„To není špatné,“ zabručela. „Nanos to do kuchyně a Kira ti dá

najíst.“

Poprvé na něj promluvila o poznání vlídněji.

2

Hrabě Alexis z Almerenu sledoval, jak temný hvozd ubíhá pod

létavcovými křídly. Člověk si divoké létavce už dávno ochočil. Měli

válcovité tělo, krátký vějířovitý ocas, dlouhý a pevný krk a hranatou

hlavu s párem kulatých očí a širokou tlamou plnou zubů. Hlavně

však měli blanitá křídla – široká, dlouhá a silná. Hrabě seděl v sedle

těsně před křídly, tam, kde začínal krk. Hlavu svírala ohlávka a od ní

vedly otěže.

Za hrabětem letěl oddaný sluha Pratz. V dáli už bylo vidět hlavní

město Atlanky Okinartu. To byl jejich cíl a hrabě byl zvědavý, zda

jeho poslání bude úspěšné.

Les pomalu řídl, už bylo vidět oceán, na jehož pobřeží Okinarta

ležela, a létavec se zvolna snášel k volnému prostranství, určenému

pro přistávání. Když přistál, Alexis sklouzl ze sedla a zvědavě se

rozhlédl. Na okraji přistávací plochy stála dlouhá řada stájí s létavci.

Bylo jich tolik, že by se s nimi dalo vystrojit mocné vojsko!

Doběhlo k nim pět mužů s píkami a obstoupilo je.

„Sem nikdo nesmí! Jste zatčen!“ vykřikl velitel stráže.

„Jsem hrabě z Almerenu, vyslanec krále Olesky. Mám poselství

pro princeznu Natirazu.“

Zbrojnoš zaváhal. Měl zabít každého, kdo se přiblíží ke stájím,

ale teď si nebyl jist, zda se rozkaz vztahuje i na vyslance.

„Pojďte se mnou na strážnici,“ zavrčel nakonec.

Důstojník za stolem se očividně nudil.

„Posaďte se, hrabě,“ řekl. „Dáme vám něco na osvěžení a já

zatím zpravím o vašem nečekaném příletu vévodu z Kalatoku.“

Uplynula hodina a Alexis se začínal nudit podobně jako onen

důstojník, zvláště když víno bylo stěží průměrné. Konečně se

dostavil vyšší hubený muž s úzkým obličejem a dlouhým špičatým

nosem. Byl ve fialovém, bohatě zdobeném kabátci.

„Jsem vévoda z Kalatoku,“ vydechl jako někdo, kdo hodně

spěchal. „Jakmile mě uvědomili o vašem příletu, hned jsem vyrazil.

Dal jsem vám narychlo připravit ubytování, abyste si mohl

odpočinout po jistě únavném letu. Naše milostivá panovnice vás

přijme zítra ráno.“

Vyvedl Alexise ze strážnice.

„Půjdeme pěšky, není to daleko. O létavce se vám postarají.“

Zanedlouho došli k vilce obklopené zahradou. Alexis si

uvědomil, že jsou dost daleko od města.

„To je venkovská rezidence, do níž se princezna uchyluje, když

nastanou vedra.“

Přijala je postarší hospodyně a dvě mladé otrokyně.

„Paní Ganta se o vás postará a tyhle dvě jsou vám plně k

službám. Můžete si s nimi dělat, co se vám zlíbí.“

Po vynikající večeři hrabě a jeho sluha osaměli.

„Sice nás přijali srdečně, ale vítáni tady nejsme. Ten Kalatok

svou nelibost jen stěží skrýval.“

„Všiml jste si těch stájí?“ prohodil Pratz. „Mají v nich několik set

létavců. Takové množství jsem v životě neviděl.“

„Z těch by vystrojili pěkné vojsko…,“ vzdychl si Alexis.

Do dveří nahlédla otrokyně.

„Mohu vás připravit na noc, pane?“

Hrabě přikývl a dívka jej zavedla do ložnice. Hned mu začala

pomáhat se svlékáním. Když byl jen v košili, odestlala a naznačila

mu, aby si lehl. Neodcházela však. Jako by na něco čekala.

„Můžeš jít. Už tě nepotřebuji,“ řekl Alexis z Almerenu.

Dívka se zatvářila nespokojeně.

„Prosím, pane,“ řekla tiše, „nechte si mě na noc, jinak si paní

bude myslet, že jsem se vám nelíbila, a dá mě zbičovat.“

Alexis se zasmál. Bylo mu ostatně pětadvacet a byl v plné síle.

Před důležitým rozhovorem si přece může dovolit menší rozptýlení.

„Tak dobře, ale nejdřív mi pořádně namasíruješ záda.“

* * *

Princezna udílela audience ve velké síni v prvním patře hlavní

věže. Seděla na vyřezávaném trůnu potaženém šarlatovým sametem.

Na sobě měla dlouhé šaty z bílého hedvábí zdobené perlami a v

černých vlasech těžký diadém.

Tři metry před trůnem byl na bílé dlažbě vyznačen červený

oblouk. Byla to hranice, kterou žádný muž nesměl pod trestem smrti

překročit. Pět metrů od červené čáry se táhla čára modrá. Do tohoto

prostoru směli vkročit pouze generál Morsik a vévoda z Kalatoku.

Hraběte Alexise z Almerenu uvedla do síně dvě pážata. Zastavil

se u modré čáry a uklonil se. Pak pohlédl na generála. Byl to skoro

dvoumetrový obr s mohutným hrudníkem. Hlavu měl neúměrně

velkou, rysy hrubé, jakoby vysekané dlátem, a krátké hnědé vlasy.

Nad bleděmodrýma očima se klenulo husté obočí.

„Posloucháme vás, hrabě,“ řekla princezna lhostejným hlasem.

„Můj pán, král Oleska, mě pověřil, abych vám tlumočil jeho

pozdravy. Rád by s Vaším Veličenstvem podepsal smlouvu o míru a

přátelství, jež by ukončila dlouhé sváry mezi královstvími

Norvikenem a Atlankou. Hustý les mezi našimi zeměmi sice

zamezuje střetům, zato naše lodě se často utkávají. Piráti této situace

využívají a napadají obchodní lodě. Když podepíšeme smlouvu a

potřeme piráty, naše království budou moci svobodně obchodovat.

Potřebujeme různé zboží, třeba vaše skvělé sukno. Vy byste zase

získali nerosty, kterých máte nedostatek.“

Princezna znuděně pokývala hlavou.

„To je návrh, nad kterým je třeba se zamyslet. Poradím se.

Odpovím vám do dvou dnů. Vévoda z Kalatoku se o vás zatím

postará.“

Mávla lehce rukou a ukončila audienci. Alexis odešel a princezna

osaměla s generálem a vévodou.

„Tak co si o tom myslíte?“

„Návrh přichází velice nevhod,“ zabručel generál Morsik. „Jsme

už prakticky připraveni. Zaútočit můžeme nejpozději do pěti dnů.“

„Tak mu řekneme, že se smlouvou souhlasíme, ale že

potřebujeme týden na její sepsání. Pak s ní pošlu někoho k nim do

Sapreny. To uspí jejich nedůvěru a o to víc budou překvapeni,“

navrhla princezna.

„Nesmíme ho nechat odletět,“ nesouhlasil vévoda. „Při příletu si

musel všimnout toho množství létavců. Jistě v něm vzbudili

podezření.“

„V tom případě musí co nejdříve zmizet. Dám ho podříznout,“

pravil Morsik.

„To by vzbudilo podezření a Oleska by hned zburcoval vojsko,“

namítla princezna. „Musíme to zařídit jinak.“

„Postarám se o to,“ nabídl se Kalatok. „Nejlepší bude pomalu

účinkující jed. Můžeme říct, že zemřel na nějakou zhoubnou

horečku. Požádám hraběnku z Kerverenu, aby na zítřejší večer

uspořádala hostinu…“

3

Odpoledne trávila Sanka z Kerverenu ve společnosti dvou přítelkyň.

Byly skoro stejně staré jako ona, veselé, řečné, a hlavně znaly

všechny dvorské drby. Jedna měla velice tvrdý výraz v obličeji,

který nedokázal zmírnit ani ustavičný úsměv. Druhá byla menší a

tvářila se prostopášně. Právě ta Šance řekla:

„Prý sis koupila nového otroka a prý je to pěkný kluk.“

„Lidi toho napovídají,“ zamumlala hraběnka.

„Nepůjčila bys nám ho na chvíli?“ nedala se ta s vilným

pohledem. „Taky bychom se rády pobavily. Určitě je velice zdatný.“

Sanka nakonec nerada ustoupila.

„A taky nám půjč hůlku, kdyby byl náhodou neposlušný.“

I v tom jim vyhověla.

Krátce nato vstoupil do místnosti Torken. Zastavil se před dvěma

ženami, které na něj hleděly se zářícíma očima.

„Skutečně vypadá dobře,“ řekly. „Vyzkoušíme si toho hřebce?“

Ta větší rozšířila svůj věčný úsměv a prohlásila: „Nemám chuť

být po vůli nějakému samci. Napadlo mě něco lepšího. Sanka si

pořídila pěknou hračku. Co kdybychom jí hračku rozbily?“

Namířila na Torkena hůlkou. Kámen krátce zajiskřil. Torkena

okamžitě zachvátila prudká bolest, zařval a sesunul se na kolena.

„A teď já,“ řekla ta vilná a chopila se hůlky.

Další vlna bolesti a Torken se svalil na zem. Viděl jen rudou

mlhu připomínající požár, který se ho chystal pohltit. Ve chvíli, kdy

už upadal v milosrdnou nicotu, bolest jako by polevila. Postupně se

mu navracelo vědomí.

Hraběnka poděšená jeho výkřiky vpadla do místnosti, kde se jí

naskytl hrozný pohled. Torken ležel na dlažbě, obličej měl

zkroucený bolestí, na rtech růžovou pěnu, bílou tuniku propocenou a

pokálenou. Prudce vyrvala přítelkyni hůlku a odstrčila ji.

„Co to děláte?“

„No tak se nehněvej, jen jsme se chtěly pobavit.“

„Jděte okamžitě pryč!“

„Přece nebudeš vyvádět kvůli jednomu otrokovi! Můžeš si koupit

desítky jiných.“

„Zmizte a už se nevracejte.“

„Nezapomeň, že jsme dávné přítelkyně,“ připomněla jí ta s

vilným pohledem.

„Jděte, nebo vás dám vyhodit!“

Nakonec odešly jako dvě uražené bohyně.

Jakmile se za nimi zavřely dveře, Sanka poklekla k Torkenovi a

něžně ho pohladila po upocené tváři.

„Přísahám, že tohle jsem netušila. Promiň.“

Mladík nebyl mocen slova, pouze zamžikal. Sanka zavolala

Marvu.

„Ať ho Sevra a Xania odnesou do postele. Ať mu dají víno s

vodou. Až se trochu vzpamatuje, umyjte ho, dejte mu najíst a nechte

ho do zítřka odpočívat.“

Než Torken usnul, uvědomil si jednu věc: muka ustala krátce

před hraběnčiným příchodem.

* * *

Torken se probudil. Někdo ho hladil po čele. Otevřel oči a spatřil

nad sebou usmívající se hnědovlasou Sevru.

„Marva odešla za paní hraběnkou a nařídila mi, abych tě

vzbudila. Čeká nás před hostinou hodně práce.“ Vypadal tak

unaveně, že se rozesmála. „Řekla bych, že sis v noci moc neodpočal.

Jsi ještě cítit hraběnčiným parfémem. Jistě tě hodně naučila,

nechceš, abych se přiučila?“

Přitiskla se k němu a políbila ho na krk. Torkenovi to bylo

nemilé, snažil se vymanit. Vtom ve dveřích někdo vyštěkl. Stála tam

Marva s důtkami v rukou.

„Přistihla jsem vás! Čeká vás trest. Otočte se.“

Třikrát udeřila Torkena do zad a dívku s očividným potěšením

šestkrát přes zadek.

„To by bylo!“ pravila. „Sevro, jdi uklidit velkou síň. A ty,

Torkene, běž za Kirou. A pohyb!“

Torken byl u hraběnky už dvě neděle. Každý večer si ho zavolala

k sobě, až na onen večer, kdy ho ty dvě málem zabily. Musel si

přiznat, že mu to není nepříjemné.

Nicméně musel neustále myslet na událost, která se mu stala před

čtyřmi dny. Ten večer ho hraběnka nechala čekat ve své ložnici,

protože měla hosty. Neměl co dělat, a tak si všiml jakéhosi rukopisu

na stole. Něco takového v životě neviděl. Ze zvědavosti knihu

otevřel. Viděl řadu znaků napsaných černým inkoustem. Znaky byly

pravidelné, ale přesto tajuplné. Utkvěly mu však v paměti. Když

usínal, měl pocit, že jim postupně začíná rozumět. Byl to jistě jen

pocit. Ale včera se vkradl do oné místnosti, aby se na knihu podíval

znovu. Tentokrát si byl jist, že význam řady znaků pochopil.

Hraběnka ho přistihla, ale nehněvala se. Pouze řekla, že otrok

nemusí umět číst.

* * *

Večírek se chýlil ke konci. Alexis z Almerenu se loučil s

hraběnkou Sankou, které to ten večer náramně slušelo.

„Bylo to báječné, ale musím již bohužel jít, protože zítra mě

přijme princezna. Rád bych si předtím pořádně odpočal.“

Opodál stál vévoda z Kalatoku a nařídil Sevře, aby mu nalila

pořádný pohár vína. Převzal jej od ní, chvíli jej podržel a potom kývl

na Torkena.

„Sežeň hraběte z Almerenu a řekni mu, že bych si s ním rád připil

na přátelství mezi našimi zeměmi.“

Hrabě už vycházel z domu. Torken ho dohnal, podal mu pohár a

vyřídil Kalatokův vzkaz. Ani nevěděl, co to do něj vjelo, a tiše

dodal: „Nevím, jestli byste to měl pít. Mám takový pocit, že jsem

vévodu viděl, jak do poháru nalévá cosi z lahvičky…“

Alexis z Almerenu pouze zamžikal. Vzal pohár, zvedl ho směrem

ke Kalatokovi jako na přípitek a nesl ke rtům. Když Kalatok viděl,

jak se hraběti pohybuje ohryzek, spokojeně se usmál. Hrabě si otřel

rty hřbetem ruky a podal pohár Torkenovi. Ten s údivem zjistil, že je

ještě plný.

Ustoupil stranou, a když míjel nádrž, rychle do ní pohár vylil.

Potom se klidně vrátil k Sevře. Hrabě z Almerenu už odešel a na

slavnosti zbylo jen pár hostů. Někteří měli co dělat, aby udrželi

rovnováhu.

Kalatok přistoupil k Sance.

„Ten váš otrok se mi moc líbí. Dejte mi ho, prosím.“

Sanka už chtěla zavrtět hlavou, ale vévoda dodal: „Pozůstalost po

hraběti z Kerverenu není ještě vyřízena. Máme tu stále onu

vzdálenou příbuznou. A já mám možnost celou záležitost rychle

uzavřít ve váš prospěch…“

Sanka si sice Torkenových nočních výkonů nesmírně

považovala, avšak city neovlivnily zdravý úsudek. Trochu nuceně se

usmála a předala Kalatokovi ovládací hůlku.

„Půjdeš s panem vévodou,“ řekla pak Torkenovi. „Od této chvíle

patříš jemu.“

Mladík se zachvěl a sevřelo se mu hrdlo. Vyčítavě na Sanku

pohlédl. Zradili ho podruhé, nejdřív otec a teď ona. Sanka uhnula

očima.

Vévoda už mířil k východu a Torken ho následoval. Za deset

minut došli k velké vile obehnané zdí. Kalatok sice měl apartmá v

královském paláci, ale raději bydlel ve svém domě, kde se mohl

nerušené oddávat svým libůstkám.

Pěstí zabušil do masivních dveří. Po chvíli otevřel rozespalý

vrátný. Přešli zahrádku a vešli přímo do vévodova pokoje.

„Svlékni se,“ řekl vévoda suše.

Mladík uposlechl. Vévoda se na něj se zalíbením podíval, potom

sňal ze zdi důtky.

„Otoč se a předkloň se. Nejdřív ti trošku prokrvím zadek.“ Po

první ráně sebou Torken trhl. „Nehýbej se!“ zařval vévoda vzrušeně.

Avšak při druhém úderu se Torken otočil. Zmocnil se ho

nesmírný vztek. Když se vévoda rozmachoval k třetímu úderu,

vyrval mu důtky a odhodil je. Vévoda vytáhl ovládací hůlku.

„Takže ty se vzpouzíš… Teď si užiješ něco, proti čemu jsou

důtky jen pohlazením.“

Zašklebil se a namířil hůlku na Torkena. Mladík ztuhl, očekával

strašlivou bolest, ale místo ní vnímal jen lehké šimrání v zátylku.

Vévoda ani neměl čas se divit, protože Torken se na něj vrhl a vrazil

mu pěst do břicha. Vévoda se zlomil v pase a další ránu dostal do

obličeje. Skácel se k zemi a z úst a z nosu mu tekla krev. Zděšený

Torken chvíli jen tak stál. Potom se sklonil k omráčenému vévodovi.

Ten dýchal ztěžka a v koutcích úst měl růžové bubliny.

Mladík si uvědomil, že musí co nejrychleji pryč. Sehnul se pro

svou tuniku, ale pak se zarazil. Každý by poznal, že je otrok. V

koutě si všiml velké truhly. Byla plná ošacení. Ve spěchu je vyházel

na podlahu.

Vybral si bílou košili a jemný kožený kabátec, který mu byl

stejně jako košile poněkud těsný. Nikde neviděl boty. Nakonec byl

nucen zout vévodu. Ty mu naštěstí padly. Ještě vévodovi odepnul

opasek s dýkou. Nad váčkem s penězi chvíli váhal, není přece

zloděj, ale nakonec usoudil, že nějak přežít musí.

Rázně vyšel z pokoje na zahradu. Nejdřív se chtěl hnát k

domovním dveřím, ale včas si vzpomněl na vrátného, který určitě

není sám. Kradl se tedy při zdi. Náhle se mu rozbušilo srdce. Dům

se opravoval a zedníci zde nechali lešení. Zakrátko seskočil do úzké

uličky.

Zprvu se chtěl vrátit k hraběnce, ale potom pošetilý nápad zavrhl.

Když ho zradila jednou, zradí ho i podruhé. Možná že v přístavu

najde loď, která by ho odvezla hodně daleko…

Prošel několika ulicemi, v tuto pozdní noční hodinu byly

liduprázdné. Zanedlouho ucítil slaný svěží vzduch, který mu

zvěstoval, že přístav je už nedaleko. A pak už spatřil několik

zakotvených lodí, zdánlivě prázdných. Jak procházel po nábřeží, z

jednoho domu uslyšel zvuky. Ten dům měl vývěsní štít ve tvaru

sudu.

Strčil lehce do dveří a ty se otevřely. Spatřil velkou místnost s

nízkým stropem. Na konci stála za pultem statná žena. Vypadalo to,

jako by si o výčep podpírala mohutné poprsí.

„Co si dáš?“ zeptala se.

„Pohár vína,“ odpověděl váhavě a rozhlédl se.

Krčmářka nalila do cínového poháru. „Tady se platí předem.

Ukaž, že na to máš.“

Hmátl do váčku a podal jí zlatou minci. Krčmářka si ji

nedůvěřivě prohlížela, dokonce do ní kousla. Potom hodila na pult

několik měďáků. „Tady je nazpátek.“

Víno bylo podstatně horší než u hraběnky a Torken se zašklebil.

Vedle něj se o pult opřela jakási dívka. Podle štíhlé postavy se zdálo,

že bude mladá, ale rysy měla ztrhané a oči vypadaly unaveně.

„Objednáš mi něco, šviháku?“

Torken kývl na krčmářku, ta přinesla další pohár a odebrala pár z

mincí na pultě. Dívka se napila.

„Jestli chceš, můžeme se pobavit. V patře mám světničku,“

nabídla se.

Torken to celkem uvítal. Potřeboval si odpočinout a na ulici

přespávat nemohl, co kdyby na něj narazila noční stráž? Dívka

nespouštěla oči z mincí na pultě.

„Klidně si je vezmi,“ řekl.

Zřejmě to bylo víc než dost, protože se nedala dvakrát pobízet a

rychle je shrábla.

„Nevíš o nějakém kapitánovi, co shání posádku?“ zeptal se.

„Dneska večer tady žádný nebyl. Ale je to zvláštní. Povídá se, že

si je svolal generál Morsik. Tak už pojď, moc se na tebe těším.“

Moc přesvědčivě to neznělo, zřejmě tuto větu říkala až příliš

často. Když odcházeli od výčepu, kdosi ji popadl za loket.

Byl to ohromný neholeny chlap s nízkým čelem a páchnoucím

dechem.

„Nech toho chcípáka a pojď se mnou, Dino.“ Dívka se mu prudce

vytrhla. „Nic takovýho, Harku. Minule to moc bolelo a ještě jsi mi

nezaplatil.“

Hark jí dal políček. Když se chystal k druhému, Torken ho

odstrčil. Harkovi se nenávistně zablýskalo v černých očkách.

„Teď něco zažiješ, kamaráde,“ procedil mezi zkaženými zuby.

Vrhl se na Torkena jako rozzuřený býk, ale ten mrštně uhnul a

udeřil ho pěstí do obličeje.

Krčma ztichla, ani nedutala. Hark byl pověstný nejen silou, ale i

podlostí. Neměl zde jediného přítele. Narazil do pultu, odrazil se a

zaútočil znovu, sklidil však další ránu pěstí. Vyplivl krvavou slinu a

zase se hnal do útoku. Tentokrát se mu podařilo sevřít Torkena

kolem pasu.

Mladík napnul svaly a rovněž ho stiskl. Několik minut tak stáli a

zápolili. Torkenovi námahou bušila krev ve spáncích, ale

nepovoloval. Představa, že by znovu padl Kalatokovi do rukou, mu

vlévala sílu do svalů.

Nakonec Hark povolil, zvadl a sesul se k zemi. Zavládlo

ohromené ticho a potom krčma zajásala.

„Ven s ním!“ přehlušila je krčmářka.

Harka se ujali dva lodníci a vyvlekli ho před podnik. Na prahu se

ještě otočil a zahrozil pěstí.

„Nevím, odkud jsi,“ řekla krčmářka Torkenovi, „ale někoho jako

ty bych tady potřebovala.“ Nalila mu velký pohár vína. „Na, pij, to

je na mne.“

Torken pomalu upíjel a marně se snažil pochopit, jak se mu

podařilo porazit takovou horu masa a kostí. Dina se na něj usmívala.

Její tvář jako by omládla. Vzala ho za ruku a chtěla ho odtáhnout do

komůrky, ale vtom se rozletěly dveře.

Do krčmy vpadli čtyři biřici a za nimi Hark. Ukázal na Torkena

prstem:

„To je on!“

Biřici se na nic neptali a hnali se k Torkenovi, který byl příliš

překvapený, než aby se bránil. Vzápětí už ho vlekli ke dveřím.

Strážmistr mu ještě stačil vytrhnout váček s penězi. Vzal z něj dva

zlaťáky a hodil je Harkovi.

„Dík za spolupráci.“

Pak si váček strčil do kapsy.

Jakmile biřici s Torkenem odešli, Hark vítězoslavně zvolal:

„Platím rundu.“

Takové zvolání zpravidla vyvolalo nadšený jásot, ale tentokrát se

rozhostilo tíživé ticho.

„Tak nic,“ ušklíbl se Hark. „Klidně budu pít sám. Matko, dej mi

to svý nejlepší, a pořádnej džbán!“

„Lituju, víno došlo.“

Užuž se nadechoval k odpovědi, ale obstoupili ho tři muži. Dva

ho vzali za ruce a třetí se postavil za něj.

„Pojď s náma na vzduch.“

Chtěl se bránit, ale cítil, jak ho cosi píchá do ledvin. Podvolil se,

kráčel s muži ke dveřím a čelo se mu orosilo studeným potem.

Když šli po nábřeží, poněkud rozechvělým hlasem se zeptal: „Co

mi chcete? Vždyť to byla sranda! Jenom jsem si to vyříkal s tím

neznámým hajzlíkem.“

„O to by nešlo,“ řekl muž s dýkou, „ale nelíbí se nám, jak si tykáš

s biřici.“

„Vy jako myslíte, že…“

„Jsi práskač.“

„Já vám to vysvětlím! Uch…“

Muž mu prudce vrazil dýku do ledvin. Vytáhl ji a otřel si ji o něj.

Druzí dva hodili tělo do vody.

4

Torkena odvedli do žaláře nedaleko hradu.

Ve vratech stál obr s holou lebkou.

„Koho nám to dneska vedeš, Skule?“

„Hospodská rvačka. Nandal to jednomu kamarádovi. Zavři ho,

Orsani, než půjde k soudci, pokud si na něj soudce vůbec najde čas.“

Obr si vzdychl a sebral obrovský svazek klíčů.

„Pojď hezky za mnou a žádný voloviny,“ řekl Torkenovi.

Sešli po vlhkých schodech do sklepem', které bylo přepaženo

mříží. Orsani mříž otevřel, strčil Torkena dovnitř, upoutal ho

dlouhými řetězy ke zdi a zase mříž zavřel. Ponechal mu tam jen

pochodeň.

Torken se rozhlédl. Žádná pryčna, nic, jen v koutě trochu vlhké

slámy. Posadil se na ni, opřel se o zeď a nějak se mu podařilo

usnout.

* * *

Hrabě z Almerenu se dostavil do audienční síně. Ramena měl

pokleslá, kráčel pomalu a nejistě. Když došel před princeznu,

uklonil se a řekl:

„Omlouvám se, Veličenstvo. Mám horečku a necítím se dobře.

Rád bych se vrátil do vlasti.“

„Jak si přejete, hrabě. Zítra vám předám poselství pro krále

Olesku a můžete okamžitě vyrazit. Je mi líto, že vám není dobře.

Pošlu za vámi našeho lékárníka. Umí připravit lektvary na všelijaké

choroby.“

Hrabě se potácel k východu a Morsik pošeptal Kalatokovi:

„Nebylo to tak účinné, jak bych očekával. Normálně by přece ani

nevstal. Jestli se to do zítřka nezhorší, dokáže nasednout na létavce.

A jestli se dostane do Sapreny, bude to katastrofa.“

„Dohodnu se s lékárníkem Kurlovem. Ten ho dorazí,“ zabručel

vévoda.

Když se hrabě Alexis vrátil do domu, řekl slabým hlasem:

„Paní Ganto, rád bych si lehl a prosím, aby mě nikdo nerušil.

Dejte najíst mému sluhovi. Já jíst nebudu.“

Pratz mu pomohl do postele.

Odpoledne mu Ganta ohlásila lékárníka. Byl to malý hubený

mužík s vrásčitou tváří a sněhobílými vlasy. Na noční stolek postavil

dřevěný kufřík, černýma očima se zapíchl do pacienta a suše

prohlásil:

„Už dlouho jsem neviděl případ tak zlé horečky. Naštěstí znám

spolehlivý lék.“

Otevřel kufřík a vytáhl z něj lahvičky s tekutinami různých barev

a cínový pohárek. Z každé lahvičky trošku odlil, pracoval pomalu a

pečlivě, dokonce odpočítával kapky. Směs důkladně zamíchal

postříbřenou tyčinkou.

„Vypijte to naráz,“ nařídil hraběti.

Alexis roztřesenou rukou uchopil pohár. Než si jej přiložil ke

rtům, poručil Pratzovi:

„Sáhni mi do kabátce a dej mistru Kurlovovi deset dukátů. Budu

mít radost, když přijme skromný projev mé vděčnosti.“

Když dukáty zacinkaly, Kurlov se otočil. Přesně na to hrabě

čekal. Vylil medicínu pod pokrývku, podal lékárníkovi prázdný

pohár a skomírajícím hlasem pravil: „Bylo to hnusné.“

„Ale velmi účinné, pane. Zanedlouho pocítíte účinky. Možná se

vám bude chtít spát. Neznepokojujte se. Tělo si chce odpočinout a

nabrat síly.“

Hrabě zvrátil hlavu na polštář a zavřel oči. Kurlov ho chvíli

pozoroval. Když odcházel, nařídil Pratzovi:

„Dávej na něj pozor. Kdyby se jeho stav změnil, dej mi okamžitě

vědět.“

* * *

Maličkým otvorem pod stropem vnikalo do cely trochu světla.

Torken se protáhl a udělal několik dřepů. Kručelo mu v žaludku a

žalářník nikde. Snad nejsem v hladomorně, pomyslel si.

Přecházel po cele. Konečně se ukázal obr Orsani. Pod paží nesl

cosi zabalené v plátně. Strčil to Torkenovi skrz mříže.

„Měls tu návštěvu. Takovou tlustou babu a jednu mladší ženskou.

Tohle ti posílaj. Jak vidíš, mám v podstatě dobrý srdce.“ Pomlčel

však o tom, že za to dostal od krčmářky dukát.

Torken hned plátno rozbalil. Byl v něm pořádný kus chleba a

plátky uzeného napíchnuté na deseticentimetrové železné tyčince s

tupými konci. A k tomu malý měch s vínem.

Zhltl chleba a uzené a zapil to vínem. Potom se zahleděl na

železnou tyčinku. Byla pevná a nešla ohnout. Zamyslel se a pak ho

něco napadlo. Vsunul ji do levého zámku svých okovů a štoural v

něm. Hrál si s tím bezvýsledně asi hodinu a už se chtěl vzdát, když

to uvnitř cvaklo a pouto se otevřelo. Pustil se hned do pravého, to

otevřel za pouhou půlhodinu.

Potom si prohlédl zámek mříže. Ne, ten byl příliš masivní, tady

nemá šanci. Musí tedy počkat, až se Orsani zase objeví. Znovu si

nasadil pouta, ale nezacvakl je. Nyní se musí ozbrojit trpělivostí.

* * *

Přišla noc a slabě svítil měsíc.

„Něco nového s hrabětem?“ zeptal se Kalatok Ganty.

„Je na tom pořád stejně. Ten jeho sluha si přišel dvakrát pro jídlo.

Ale netvářil se znepokojeně.“

Vévoda se snažil skrýt své zklamání. Nechápal, že ani jeden jed

nezabral.

„A vzal si ten lék?“

„Lékárník tvrdil, že ho vypil přímo před jeho očima.“

Kalatok propadl chmurným myšlenkám. Jestli ten zatracený

hrabě do zítřka nezemře, bude chtít odletět. Před svědky ho

zavraždit nemůže, nebylo by to moudré. Jednoho dne bude mír a na

některé zločiny se nezapomene. A on chce hrát v budoucnosti

význačnou roli. Chce se stát místokrálem Norvikenu…

„Dávejte na něj dál pozor,“ zabručel. V hlavě se mu zrodil plán.

* * *

Velitel věznice přikázal Orsanimu: „Dneska večer máš službu

sám. Stráže přivedou vězně a zavřeš ho dolů do klece. Za svítání si

ho zas vyzvednou. Mezitím bude mít návštěvu.“

„Koho?“

„To nevím, ale třikrát zabuší.“

„Proč takový tajnosti?“

„Nevím, nezajímám se, poslouchám rozkazy. Často je lepší se

neptat.“

* * *

Do pokoje hraběte z Almerenu vstoupili dva strážní.

„Pane, chce vás vidět princezna, předá vám poselství. Mohl byste

letět už ráno. Uvědomuje si, že vám není dobře, a proto pro vás

poslala kočár.“

Alexis vstal a s Pratzovou pomocí se oblékl.

„Jsem připraven, pánové.“

Nastoupil do kočáru a vedle něj usedl jeden strážný. Druhý si

sedl na kozlík a rozjeli se.

Za deset minut zastavili.

„Co to znamená? Tohle přece není palác?“ podivil se Alexis.

Muži ho popadli a vlekli ke dveřím, které se hned otevřely.

„Tady je, Orsani. Vyzvednem si ho před svítáním.“

Obrovitý žalářník protestujícího hraběte popadl a odtáhl ho k

Torkenovi.

Torken se zvedl a čekal na příležitost, avšak Orsani za mříže

vůbec nevstoupil. Pouze hraběte strčil dovnitř a zase zamkl.

Alexis z Almerenu dopadl tvrdě na zem, ale Torken mu pomohl

na nohy.

„Díky,“ poděkoval hrabě a podíval se na něj. „Mám pocit, že

jsme se už někde viděli…“

„Jsem ten otrok, který vám řekl, abyste nepil z poháru…“

„Už vím. Zřejmě ti to nepřineslo štěstí. Jak ses sem dostal?“

„Hraběnka mě dala vévodovi Kalatokovi a ten mě začal bičovat.

Vzepřel jsem se, omráčil ho a utekl. Ale za pár hodin mě sebrali

biřici.“

„Kde to vlastně jsme?

„Kde asi? V žaláři.“

„Jsou tu i jiní vězňové?“

„Nevím,“ ušklíbl se Torken. „Nepoznal jsem víc než tuhle celu.

Spát budete muset na zemi. S jídlem nepočítejte. Kdyby mi jedna

známá neposlala balíček, zůstal bych o hladu.“

Hrabě se neradostně zasmál.

„Vidím, že tě to nezkrušilo. Jestli se odtud dostanu, postarám se o

tebe. Jak dlouho jsi už otrokem?“

„Myslím, že necelý měsíc.“

„Já se domníval, že ty hůlky fungují i na značnou vzdálenost.“

„Ta Kalatokova byla asi porouchaná, protože jsem nic necítil.“

Hrabě z Almerenu neměl stání a přecházel po cele sem a tam.

Torken seděl a opíral se o zeď. Po nějakém čase se ozvaly kroky.

Objevil se Orsani s novou pochodní a za ním vévoda z Kalatoku.

Torken si nikoli bez uspokojení všiml, že má napuchlý nos a rty.

Oba vešli za mříže a Orsani si svazek klíčů zavěsil k opasku.

Potom přistoupil k Almerenovi, sevřel mu ruce za zády a otočil ho

čelem k vévodovi.

„Co znamená tahle komedie? Zapomněli jste, že jsem vyslanec

krále Olesky?“ protestoval hrabě.

Vévoda vytáhl z kapsy lahvičku a zatřepal jí. „Zjišťuji, že se váš

stav podstatně zlepšil, hrabě.“

„Za to vděčím jedině vašemu lékárníkovi,“ poznamenal

uštěpačně hrabě z Almerenu.

„Nevím, jestli máte takové štěstí anebo jste takový nezmar. Teď

to vyřešíme. Vy tu lahvičku vypijete naráz. A jestliže zemřete, v což

doufám, stráže vás přenesou do vaší ložnice a lékaři budou ráno

konstatovat úmrtí na zlou horečku. Posel donese smutnou novinu

vašemu králi a princezna mu vyjádří hlubokou soustrast.“

„A proč jste mě tahali sem? Tohle jste mohli udělat i ve vile.“

Kalatok se ušklíbl. „Rád jednám diskrétně. Nikdo se nedozví, že

jsem tady byl.“

„Můj sluha řekne, že jsem byl unesen a že jsem nezemřel

přirozenou smrtí.“

Vévoda lítostivě potřásl hlavou. „Obávám se, že onen nešťastný

hoch zatoužil navštívit přístavní krčmu. Tyhle podniky mají velice

špatnou pověst, člověk tam snadno přijde k úhoně a ráno se pak v

přístavu najde tělo.“

Hrabě z Almerenu se chtěl na vévodu vrhnout, ale Orsani ho

držel pevně.

„Vědí to přece i jiní. Tenhle mladík a tady ten pochop.“

Kalatok se teprve teď podíval na Torkena a zasvítily mu oči.

„O toho se postarám zítra. Rozšvihám mu kůži na cáry. Až

skončím, už ani necekne. A pokud jde o Orsaniho, tomu zcela

důvěřuji. Vím toho o jeho minulosti tolik, že ho ani nenapadne, aby

mě podrazil. Ale teď už se do toho dáme. Kdyby jed náhodou selhal,

mám ještě dýku. Nebylo by to však nejelegantnější řešení…“

Odzátkoval lahvičku a přiložil ji Alexisovi ke rtům. Hrabě

zoufale zmítal hlavou.

„Přidrž mi ho,“ přikázal vévoda Orsanimu.

Orsani popadl hraběte za krk. Torkena si nikdo nevšímal.

Vymanil se z pout, roztočil řetěz a udeřil Kalatoka do spánku.

Vévoda zařval bolestí a chtěl se otočit. Druhá rána ho zasáhla do

brady a on se v bezvědomí skácel na dlažbu.

Orsani zaryčel jako zvíře. Odhodil hraběte stranou a vrhl se na

Torkena. Popadl ho a svíral tak silně, že Torkenovi ochabovaly síly.

Nemohl se ani nadechnout. Točila se mu hlava a viděl rudě.

Vtom stisk povolil. Torken se nadechl a zjistil, že obr leží na

zemi. Hrabě z Almerenu stačil totiž sebrat Kalatokovi dýku a vrazil

ji Orsanimu do ledvin.

„Děkuji, pane,“ vydechl Torken. „Už jsem si myslel, že je se

mnou konec.“

„Jsme si kvit. A teď honem pryč.“

„Moment,“ řekl ještě Torken.

Sebral pouta a klíče. Připoutal Orsaniho ke Kalatokovi a pečlivě

zamkl celu.

Hrabě už běžel po schodech nahoru. K jejich nesmírnému

překvapení bylo přízemí naprosto prázdné.

„Tohle utajení poněkud přehnali,“ poznamenal hrabě.

Zakrátko byli na ulici. Alexis z Almerenu zaváhal.

„Já bych šel do přístavu a pokusil se nalodit,“ nadhodil Torken.

„Brzy vyhlásí poplach a přístav bude první místo, kde nás začnou

hledat,“ namítl hrabě. „Zkus to, jestli chceš, ale já se radši pokusím

zmocnit svého létavce.“

„Rád bych šel s vámi, pane. Zachránil jste mi život.“

„Tak pojď, ale nevím, jestli je to moudré rozhodnutí.“

Rychle spěchali hlavní ulicí. V jednu chvíli Torken popadl

hraběte za loket a strhl jej do temného zákoutí.

„Biřici,“ šeptl.

Ozbrojení muži zakrátko vyšli z jedné uličky. Zastavili se,

rozhlédli se a pokračovali v obchůzce. Když kroky dozněly,

uprchlíci pokračovali v cestě.

Konečně se dostali do blízkosti stájí. Hrabě se pátravě zahleděl

do tmy a už se chystal vyrazit, ale Torken ukázal na hlavní bránu.

„Stráž.“

„Musíme se jí zbavit.“

„Půjčte mi dýku, pane.“

Torken splynul s tmou. Uběhlo několik minut. Hrabě byl stále

neklidnější. Když se vedle něj vynořil stín, polekal se.

„Cesta je volná. Ještě jsem se ujistil, že tu žádné další stráže

nejsou.“ Torken podal hraběti meč. „Tenhle mu patřil. Jistě s ním

umíte zacházet lépe než já.“

Alexis z Almerenu opatrně nahlédl do jedné stáje. Ve svitu

olejové lampy spatřil množství létavců. Dva u vchodu byli naštěstí

ještě osedlaní. S úžasem zjistil, že to jsou ti jeho. Vzal je za uzdu,

létavci ho poznali a poslušně ho následovali. Pomohl Torkenovi do

sedla.

„Asi jsi ještě nikdy neletěl. Dělej všechno podle mě, a hlavně

netahej za otěže. Poletí za svým kamarádem. Drž se stehny.“

Alexisův létavec se rozběhl a za ním i Torkenův. Když létavec

roztáhl křídla a vznesl se, bývalý otrok radši zavřel oči.

* * *

Kalatok pěnil vzteky. Ke stájím doběhl těsně před úsvitem, ještě

si ani nestačil smýt krev z obličeje. Dvě hodiny před svítáním si

strážci přišli pro vězně a divili se, že je otevřeno. Sešli do podzemí a

nalezli vévodu, který se zrovna probíral. Museli vzbudit barona,

který velel věznici, aby jim otevřel mříž. Kalatok pak hned poslal

stráže pročesat přístav a sám se rozběhl ke stájím.

Málem ho ranila mrtvice, když mu oznámili, že dva létavci

chybějí. Poněkud se uklidnil, když mu důstojník hlásil:

„Okamžitě jsem za nimi poslal hlídku. Kdyby kladli odpor, dal

jsem příkaz, aby je zabili.“

„Skvělé! Myslíš, že je dostanou, ještě než doletí do Sapreny?“

„Určitě. Mají ty nejlepší létavce, ty, co vyhráli už četné dostihy.“

„Tohle ti nezapomenu. Dej mi vědět, až se vrátí. Když se to

podaří, slibuji, že se ti bohatě odměním.“

5

Torken s úzkostí sledoval, jak několik metrů pod ním ubíhá les.

Hrabě totiž nevedl létavce do výšky, ale letěl těsně nad vrcholky

těch nejvyšších stromů. Takhle se hnali už dobré dvě hodiny a

Alexis už téměř doufal, že se ve zdraví dostanou domů.

Vtom Torken vykřikl a hrabě se ohlédl. Mladík ukazoval k

vycházejícímu slunci.

Alexis přimhouřil oči a nejasně rozeznával rychle se blížící hejno

létavců.

„Brzy nás dostanou!“ vykřikl.

Za deset minut už bylo vidět jednotlivé jezdce. V rukou drželi

kuše, jež měly dostřel na více než třicet metrů. Pronásledovatelé už

doháněli Torkena, který se marně snažil přimět létavce k větší

rychlosti. Vtom dostal zásah do pravice, leknutím pustil otěže a na

poslední chvíli se zachytil létavcova krku. Zvíře se zazmítalo a

prudce zamířilo dolů. Prorazilo stromy, Torken se rychle pustil a

zachytil se větve, zatímco létavec s praskotem dopadl na zem.

Torken objímal strom a nemohl uvěřit tomu, že je ještě naživu.

Navzdory palčivé bolesti v ruce, slézal po větvích dolů. Když byl v

důvěrně známém lesním prostředí, nabyl sebedůvěry. Seskočil na

zem. Otřel si pot z čela, sedl si do mechu a opřel se o strom.

Alexis z Almerenu se první střele hbitě uhnul, nebohý létavec

však dostal dva zásahy. Hrabě se ho snažil navést na malý palouček,

ale zvíře dostalo další zásah a nezadržitelně padalo k zemi.

Přistání bylo velice tvrdé. Alexis se ještě dovlekl do houští, tam

ztratil vědomí.

Torken si prohlížel zraněnou ruku. Střela mu uvízla ve svalu.

Přemýšlel, jak ji vyndat. Potom dostal nápad. Popadl dýku, střelu

odřízl těsně pod hrotem a prudce vytrhl. Svlékl si kabátec, utrhl

rukáv košile a obvázal si ránu.

Přemýšlel, co podnikne dál. Vrátit se nemohl, zbývala jen cesta

vpřed – do Norvikenu. Uvědomil si, že ho ruka již tolik nebolí.

Podíval se na slunce, které nyní putovalo nad vrcholky stromů. Aby

šel správným směrem, musí je mít po pravici.

Za hodinu se dostal na palouček, kde ke svému překvapení nalezl

mrtvého létavce. Prohledal okolí a nakonec objevil hraběte. Sklonil

se k němu a zjistil, že je ještě naživu. Zatřásl jím.

Alexis z Almerenu po chvíli otevřel oči a zasténal.

„Vidím, že jsi přežil,“ řekl skomírajícím hlasem.

„Jen taktak. Dostal jsem to do ruky,“ řekl Torken.

„Ten první let se ti moc nepovedl, co?“ vzdychl si hrabě. „Osud

nám nějak nepřeje. Brzy tu zhebneme. V tomhle lese nikdo nepřežije

déle než dva dny. Všichni, kteří se jím pokoušeli projít, zahynuli.“

Torken se však takovému pesimismu nepoddával.

„V lese se tak trošku vyznám. Myslím, že nám se to podaří.“

Hrabě se s námahou posadil. „Připadám si, jako by mě někdo

ztřískal holí.“

„Jen odpočívejte, pane,“ řekl Torken. „Nepůjčil byste mi na

chvíli meč?“

Hrabě mu zbraň poněkud překvapeně podal a mladík se vzdálil

do lesa. Ozvalo se několik úderů a za chvíli se vrátil s

dvoumetrovým stromkem. Na jednom konci nechal vidlici a druhý

konec zahrotil. Potěžkal novou zbraň v ruce a vrátil meč hraběti.

„Můžeme jít.“

„Počkej chvíli,“ řekl Alexis. „Vzpomínám si, že v tomhle lese je

jedna osada. Zásobovat se dá jen z létavců, ale král ji udržuje,

protože je tam povrchové ložisko drahokamů, zvláště smaragdů.

Těsně před napadením jsem měl pocit, že ji vidím. Nemůže to být

dál než dva dny cesty. Jestli se tam dostaneme, jsme zachráněni. A

teď mi předveď, jak se dá přežít v tomhle zeleném pekle.“

* * *

Princezna Natiraza si měřila muže, kteří stáli před červeným

obloukem. Černé vlasy si pevně stáhla dozadu, ani vlásek netrčel

ven. Seděla zpříma na trůně a její zelené oči metaly blesky.

Vévoda z Kalatoku se sklopenou hlavou právě líčil, co se udalo v

noci. Generál Morsik byl zarudlejší než jindy.

„Jste si aspoň jist, že uprchlíci už nejsou naživu?“

„Kapitán tvrdil, že oba létavci byli sestřeleni nad lesem. Tím

jsem se ovšem nespokojil a vyslechl jsem jednotlivě každého muže.

Všechna svědectví souhlasí do nejmenších podrobností. Pokud

nejsou mrtví, brzy budou.“

Princezna lehce pokývala hlavou a řekla mrazivým hlasem:

„Dejme tomu, že jsme se ho zbavili. Jak jeho zmizení vysvětlíme?“

„Připravil jsem list,“ vyhrkl vévoda, „v němž sdělujete, že

vyslanec, třebaže nemocen, trval na odletu. Doufáte, že šťastně

doletěl a přejete mu brzké uzdravení. Král Norvikenu nám tedy

nemůže nic vyčítat…“

„Ani nebude mít příležitost,“ uchechtl se Morsik. „Když Vaše

Veličenstvo dovolí, vyrazíme zítra do útoku.“

Princezna přikývla, vstala a opustila síň. Kalatok se narovnal a

otřel si čelo. Už dlouho nezažil tak nepříjemnou chvíli. Kdyby tak

toho zatraceného otroka dostal do rukou…

* * *

Sanka z Kerverenu se udiveně rozhlížela po místnosti, do které ji

uvedla otrokyně. Před hodinou si ji naléhavě zavolal Kalatok. Chce s

ní zase mluvit o manželově pozůstalosti?

Uplynula půlhodina. Otrokyně přinesla velký šestiramenný

svícen, postavila jej na stůl a opět zmizela. Na hraběnčiny dotazy

neodpovídala. Sance bušilo srdce. Tajně doufala, že třeba spatří

Torkena. Jak to asi u vévody snáší? Vrzly dveře a otočila se. Ani se

nestačila podivit, proč je Kalatok tak bledý, protože hned spustil.

„Hraběnko, děláte mi vážné potíže. Včera jste mi dala otroka a

hned první večer se mi vzepřel. Dokonce mě udeřil! Hůlka nebyla k

ničemu!“

„To není možné!“ vyhrkla Sanka. „Nedávno ji dvě přítelkyně na

něm zkoušely a málem zemřel bolestí.“

Vévoda mávl rukou. „A tak se ptám: chtěla jste mě

prostřednictvím toho lotra zavraždit?“

Sanka sebou prudce trhla a zbledla. „To je směšné,“ řekla

přiškrceným hlasem.

„Myslím, že soud, před který předstoupíte zítra, si bude myslet

něco jiného. Na mučidlech z vás dostanou přiznání.“

Hraběnka padla na kolena a sepjala ruce.

„Přísahám, že jsem nevinná. Přece mě nevydáte katovým

pacholkům!“

Kalatok dlouho mlčel.

„Ušetřím-li vás muk, musím vás potrestat jinak.“

„Ano, ano, pane, cokoli chcete, jenom ne kata!“

„Dobrá. V tom případě se svlékněte.“

Poslechla ho a vévoda se vilně zahleděl na půvabné tělo.

„Otočte se ke mně zády, položte ruce na opěradlo křesla a

předkloňte se. Správně, a teď hezky vystrčte zadek.“

Popadl důtky a rozmáchl se. Když dopadly, Sanka zasténala.

Vévoda ji bil pomalu a metodicky, od ramen po stehna, ale

soustředil se především na hýždě. Nakonec důtky odhodil, přikročil

k hraběnce a surově se jí zmocnil.

* * *

Bylo dusné odpoledne. Alexis z Almerenu a Torken šli už

několik hodin. K večeru se mladík náhle zastavil. Naznačil hraběti,

aby byl zticha. Opatrně zvedl hůl a potom ji vidlicí přirazil k zemi.

Teprve teď hrabě spatřil hada, který se svíjel ve vidlici. Torken

vytáhl dýku a odřízl mu hlavu.

„Pěkný rabak,“ řekl. „Musíme si na ně dávat pozor, schovávají se

pod suchým listím.“

„Je jedovatý?“

„Jejich uštknutí je jistá smrt, pane,“ odpověděl Torken a rychle

stahoval z hada kůži. Potom hada nasekal na kousky, ty napíchl na

čtyři větvičky a šel nasbírat suché listí, dřívka a suché větve.

„Nemáte křesadlo, pane?“

Hrabě mu je podal, Torken rychle vykřesal jiskry a podařilo se

mu listí zapálit. Když křesadlo vracel, hrabě mu řekl:

„Nech si ho. Umíš s ním lépe zacházet než já.“

Větve brzy vzplály. Když byl dostatek žhavých uhlíků, Torken je

vyhrabal stranou a na ně položil klacíky s napíchaným masem hada.

Občas je otáčel. Nakonec jeden zvedl a podal hraběti, který

pohoršené odmítl.

„Přece nebudeme jíst něco tak hnusného!“

Torken jen pokrčil rameny a zahryzl se do hadí pečínky.

„Mám hlad,“ řekl. „Není to špatné maso, chutí připomíná rybu.

Doma jsme často hladověli, a když jsem chytil hada, šli jsme spát s

plným žaludkem…“

Dojedl a sáhl po druhém klacíku. „Vážně neochutnáte?“

Alexis z Almerenu chvíli váhal a nakonec si rozen vzal. Opatrně

kousl. Chutnalo to lépe, než čekal. Když dojedl, zasmál se.

„Jestli se někdy dostaneme do Sapreny, uspořádám ti hostinu.

Jenže teď mám pro změnu žízeň…“

Torken vstal a prohlížel si pozorně okolní stromy. Po chvíli se

usmál a k jednomu přistoupil. Hrabě s údivem hleděl, jak pracně

řeže dýkou do tvrdého dřeva. A pak najednou, jako by prorazil sud,

začal ze stromu vytékat pramínek vody. Torken ucpal otvor palcem.

„Chcete-li se napít, pane…“

Byla to vlažná nahořklá tekutina, ale pít se dala. Když se napili

oba, Torken ucpal díru kamínkem a hlínou.

„To jsou vodní stromy,“ vysvětloval udivenému hraběti. „V

období dešťů shromažďují vodu v kmeni, aby přečkaly období

sucha.“

„Vidím, že se vyznáš. Začínám doufat, že se z toho přece jen

dostaneme.“

Natáhli se pod stromem. Torken se podrbal na zátylku. Nahmatal

malou bulku. Zatlačil a brzy mu do ruky vklouzl kamínek. Byl

našedlý a matný.

„To je tvůj křišťál poroby?“ zeptal se hrabě.

„Asi ano, ale tenkrát se leskl…“

Alexis z Almerenu kamínek vzal a prohlížel si jej. Potom ho

lehce stiskl a kámen se rozpadl na prach.

„Zvláštní vynález,“ prohodil. „Odkdy ty hůlky v Atlance máte?“

„To já nevím, pane. Otrokyně Sevra slouží hraběnce už pět let a

křišťál nemá. Řekl bych, že se dávají tak tři nebo čtyři roky, od té

doby, co přišel generál Morsik.“

Hrabě přivřel oči, jako by přemýšlel, ale brzy únavou usnul.

* * *

Hned za svítání se vydali na cestu. Asi za hodinu se Torken

zastavil.

„Co se děje?“ zeptal se hrabě.

Mladík neodpověděl, jen ukázal na vlákna, jež visela z jednoho

stromu. Sebral suchou větev a hodil ji do nich. Z větví vylezli tři

ohromní oranžoví pavouci a vrhli se na větev. Když zjistili, že není k

snědku, opět se schovali.

„Vadizové,“ vysvětloval Torken. „Vstříknou obětem jed, který je

znehybní, a potom je zaživa sežerou.“

Alexis z Almerenu si otřel zpocené čelo. „Tenhle les skutečně

není procházka růžovým sadem. Můžeme jít dál?“

„Musíme je nějak obejít, bývá jich na jednom místě víc

pohromadě.“

Pokračovali v cestě a pozorně si prohlíželi každý strom. Když se

slunce chýlilo k západu, dopřáli si přestávku. Půda teď byla vlhčí a

podrost hustší. Les se změnil.

Torken se ještě nikdy neodvážil tak hluboko do lesa a nebyl si

zde už tak jistý.

„Myslím, že ten důl už nebude nedaleko,“ poznamenal hrabě. Po

dvou hodinách Torken ucítil kouř a za půl hodiny už spatřili

prostranství s několika chýšemi. Jedna hořela, ale osadníkům to bylo

zřejmě jedno, protože nikdo nehasil. Záhada se brzy vysvětlila. Mezi

chýšemi ležela těla. Všechna měla čerstvé rány. Byly tam mrtvoly

mužů, žen i dětí. Někdo celou osadu pobil.

Došli k mrtvým a hrdla se jim svírala hrůzou. Vtom někdo za

nimi vykřikl, a když se otočili, spatřili dva muže v uniformě

princezniny gardy.

„Vidíš to?“ poznamenal jeden. „Ta chamraď je snad

nezničitelná.“

Vrhl se na Torkena s mečem, zatímco druhý nasedl na létavce a

hnal se s kopím na hraběte.

Alexis však hbitě uskočil a zasáhl létavce mečem. Zvíře se

skácelo a přitom shodilo jezdce. Ten ani nestačil vstát a měl hrot

meče v hrudi.

I Torkenovi se dařilo. Než ho gardista stačil seknout, vrazil mu

hrot oštěpu do krku.

Mladík pak prohledal všechny domy, ale žádné další gardisty už

nenašel. Jen mrtvoly.

„Zdá se, že Atlanka zahájila válku,“ pronesl chmurně. „Proč ale

vyvraždili tuhle vesnici?“

„Myslím, že jsem pochopil,“ vzdychl si hrabě. „Morsik chce

zaútočit na Saprenu ze vzduchu. Cesta z Okinarty je však dlouhá a

létavci se rychle unaví. Zřejmě je tady nechá odpočinout a ráno

zaútočí. Musím krále co nejrychleji varovat.“

Podíval se na umírajícího létavce a zaklel. Torken se vzdálil a za

chvíli se vrátil s druhým létavcem.

„Byli tu dva muži, takže museli mít dva. Tenhle byl kus dál,

zrovna ožíral jedno tělo.“

Alexis z Almerenu váhal. Nechtělo se mu opustit Torkena, ale

létavec unese jen jednoho. Musel co nejrychleji do Sapreny. Závisel

na tom osud království…

„Leťte, pane,“ uhodl Torken jeho myšlenky. „Je to vaše

povinnost.“

„Díky, příteli. Pokračuj pořád k severu. Je to nejméně dvacet mil.

Dávej pozor nejen na zvěř. Prý zde žijí divoké kmeny. V Sapreně se

na mě ptej na hradě. Odvděčím se ti.“

Nasedl na létavce a za chvíli zmizel. Torken sebral zabitému

gardistovi kopí a šel si hledat něco k snědku.

6

Alexis z Almerenu dorazil do hradu až večer. Hned se rozběhl ke

královským komnatám, ale stráže mu zastoupily cestu. Dohadoval se

s nimi tak dlouho, až se ukázal královský komoří.

„Hrabě, sice vás poznávám, ale takhle ke králi rozhodně

nemůžete. Vy jste se snad několik dní ani nemyl!“

„To máte pravdu, ale musím neprodleně mluvit s Veličenstvem.“

„Že byste se aspoň převlékl? Král nemá rád, když…“

„Ne, přísahám, že je to velice naléhavé.“

Komoří dlouho váhal.

„Počkejte tady,“ řekl nakonec. Po nějaké chvíli se vrátil a kysele

hraběti oznámil: „Jeho Veličenstvo vás přijme.“

Král, čtyřicetiletý muž v plné síle, měl statnou postavu, energické

rysy a hnědé vlasy. Zrovna se chystal večeřet s královnou, půvabnou

plavovláskou kyprých tvarů. Hrabě se uklonil a král se rozesmál.

„Jen dál, Alexisi. Jak se na tebe dívám, zažil jsi asi něco

strašného. Přisedni si a pojez.“

Alexis z Almerenu se nejdříve napil a pak začal vyprávět. Krále

brzy přešla chuť k jídlu.

* * *

Marva přikládala hraběnce obklady na záda a na hýždě.

„Ten Kalatok je učiněné zvíře, co si nezaslouží žít,“ bručela. „Jak

někoho může bavit mučit tak krásnou ženu, jako jsi ty?“

„A když mě propouštěl, ještě mi cynicky řekl, že se mu to moc

líbilo a že si mě příští týden zavolá znovu, pokud mu to dovolí

povinnosti u dvora. A že se mi to časem určitě taky zalíbí.“

„Mizera,“ řekla babizna. „A za to všechno může ten Torken.

Toho měl ztřískat místo tebe. Jestli na něj někdy narazím, zmlátím

ho sama.“

„O tom silně pochybuji. Vévoda tvrdil, že se pokusil o útěk a že

byl nad lesem zabit.“

„Dobře mu tak.“

„Mně je ho spíš líto,“ vzdychla si Sanka. „Bylo to s ním hezké.“

„Že na to můžeš ještě myslet. Radši spi.“

* * *

Torken se vydal na cestu ještě za šera. Usoudil, že mrtví už

zásoby nebudou potřebovat, a tak si nabral na cestu jídla, kolik

unesl.

Po hodině se terén změnil v bažinu. Šlo se mu mnohem hůře.

Rostly zde vysoké pokroucené stromy, jaké ještě nikdy neviděl.

Vtom se země zachvěla, stromy se kácely a objevil se podivný

netvor. Vysoký byl šest metrů a dlouhý deset. Tělo měl pokryté

černými šelestícími šupinami. Na krátkém krku seděla veliká hranatá

hlava s dlouhými ostrými zuby a rozeklaným jazykem. Mlátil

dlouhým ocasem a všechno kolem sebe likvidoval. Netvor nasál

vzduch, zaryčel a zamířil přímo na mladíka, který fascinovaně zíral

do jeho rudých očí.

Torken chtěl utéct, ale ochromila jej podivná ztuhlost. Konečně

se mu podařilo aspoň sklopit oči. A hned jako by se mu energie

vrátila. Ve chvíli, kdy se chtěl rozběhnout, ho jakási nesmírná síla

odhodila stranou. Když zvedl hlavu, viděl, jak se kolem něj sune

mohutné tělo. Přitiskl se k zemi, aby ho nezasáhl ocas. Tvor

pokračoval v cestě.

Když zmizel z dohledu, Torken vstal. Možná je to jen

býložravec, pomyslel si a vyrazil dál k severu. Odpoledne došel k

jakési říčce a dál šel podél ní. Tytéž pokroucené stromy sahaly až ke

břehu. Rozhodl se, že se zde utáboří. Shodil vak a přistoupil k vodě,

aby se osvěžil. Zrovna chtěl odložit kopí, když se za ním ozvalo

vrčení. Ze stromu se na něj vrhla jakási šelma.

Zareagoval okamžitě. Zarazil kopí do země a rychle uskočil.

Šelma se na něj v letu napíchla. Byl to takový náraz, že Torken

upadl. Hned ale vyskočil s dýkou v ruce. Jedno seknutí a šelma s

modrou srstí vydechla naposledy.

Vytrhl z mrtvého zvířete kopí a umyl je v řece. Když se vracel k

vaku, všiml si, že se z lesa blíží asi dvacet bytostí. Vypadaly jako

lidé, ale měřily jen půldruhého metru, měly tmavozelenou pleť,

ploché obličeje se žlutýma očima a černé vlasy. Oblečeny byly jen v

rákosových suknicích. Torkena poněkud znepokojovalo, že všichni

měli napnuté luky. Tomu, který kráčel v čele, visel kolem krku

náhrdelník z mušlí. Mužík se zastavil a střídavě se díval na Torkena

a na modrou šelmu.

Torken popadl zvíře za zadní nohy a odtáhl je k divochovi.

Několika posunky mu naznačil, že mu je dává.

Náčelník zřejmě pochopil, jednou nohou si na šelmu stoupl a v

úsměvu odhalil černé zuby. Čtyři muži na jeho pokyn zvíře odnesli.

Potom se obrátil k Torkenovi a řekl:

„Veliký lovec… Ritox zlý… Jít s námi.“

Doufám, že mi dají najíst a že to nebudu já, koho upečou,

pomyslel si Torken a vykročil za ním.

Vesnice se skládala z několika chýší obehnaných palisádou ze

zahrocených kůlů.

Z chatrčí s křikem vybíhaly ženy a děti. Každý chtěl vidět

čtvrcení ritoxe. Když nadšení polevilo, rozdělali oheň a začali

opékat tvora připomínajícího kance.

Náčelník usadil Torkena po své pravici. Vrásčitá stařena se

splasklými prsy jim přinesla dřevěné poháry s jakousi mléčnou

tekutinou. Náčelník upil a vybídl Torkena, aby ochutnal. Bylo to

svěží, chutné a žíznivý Torken nápoj vděčně přijal.

Nastala noc. Byla tmavá, jediné světlo dával oheň. Vesnicí se

linula vůně pečeného masa. Znovu se ukázala stařena a na prkýnku

přinášela plátky masa. Nabídla náčelníkovi, ten jeden sebral, podal

jej Torkenovi a potom si vzal sám. Maso bylo trochu vláknité, tučné,

ale chutnalo skvěle.

Vtom se ozvalo bušení a palisáda se prolomila. Náčelník vyskočil

a zařval:

„Minkawa! Čarodějnice! Rychle pryč!“

A vzal nohy na ramena. Ve svitu ohně bylo vidět asi

čtyřmetrovou bytost s mohutným hrudníkem, z něhož se zdvíhaly

dvě polokoule, jež vzdáleně připomínaly prsa. Na krátkém krku

seděla neúměrně velká hlava. Dvě očka blízko sebe lehce

fosforeskovala. Nestvůra měla plochý nos s dvěma otvory,

obrovskou tlamu od ucha k uchu a dvě řady šavlovitých zubů.

Čarodějnice učinila dva rychlé kroky a dlouhýma rukama

popadla jednoho divocha, který na útěku zakopl. Přiložila si jej k

tlamě, s křupnutím mu ukousla hlavu a nakonec ho zhltla celého.

Torken ztuhl hrůzou. Pevně svíral kopí. Směšná zbraň na

takového netvora! Ve chvíli, kdy se chtěl dát na útěk, čarodějnice ho

popadla a zvedla do výšky. Pokoušel se ji bodnout do hrudi, ale

hnědou kůži neprorazil. Tlama se užuž otvírala, Torken se zalykal

smrdutým dechem. Zoufale bodal kolem sebe, až kopí konečně

zabodl. Stačil je pustit přesně ve chvíli, kdy mohutné čelisti

zacvakly.

Ozval se příšerný řev a jeho zaplavil silný proud krve. Tvrdě

dopadl na zem. Když zvedl hlavu, viděl, jak se čarodějnice snaží

kopí vytrhnout. Škytla a opět ho zaplavil gejzír krve.

Znovu zařvala, už slaběji, ale proud krve neustával. Udělala dva

krůčky a skácela se do ohně. Rozprskly se jiskry a zapálily jednu

chatrč. Obrovské tělo se pokusilo ještě jednou vstát, ale marně, opět

dopadlo do ohně.

Torken chvíli stál jako zkamenělý, s hrůzou hleděl na obrovské

nehybné tělo a vnímal pach spáleného masa. Nakonec se odvážil

blíž, aby se ujistil, že ta nestvůra je skutečně mrtvá.

Zamířil k řece, aby ze sebe smyl krev. Svlékl se a vešel do vody.

Nedaleko břehu si sedl a začal se oplachovat. Vzpomněl si na koupel

u hraběnky a na to, jak ho Sevra omývala. To všechno bylo už tak

dávno… Vtom cítil, jak se cosi dotklo jeho palce. Vytáhl ruku.

Visely na ní dvě ryby, které se ho pokoušely kousnout. Měly velkou

hlavu a širokou zubatou tlamu. Malé ostré zoubky však nedokázaly

kůži prokousnout. Zatřepal rukou a zbavil se jich. Když vyšel na

břeh, zjistil, že jiná ryba se mu zachytila za patu.

Seděl na břehu, čekal, až trochu oschne, a střídavě se díval na

palec a na nohu, kde byla patrná malá ranka. A něco ho napadlo.

Nohy chráněné botami byly jediné místo na jeho těle, kam

neprosákla krev čarodějnice. Co když…

Sebral košili nasáklou krví a třel si jí nohy. Potom vzal oděv a

vrátil se k řece, aby jej vypral. Trvalo to dlouho, ale výsledek byl

uspokojivý. Nahý se vrátil do opuštěné vesnice a mokré věci rozložil

poblíž dohořívající chýše.

S uspokojením si všiml, že i když je bos, kamínky ho nepíchají

do chodidel. Chtěl vejít do jedné chýše, aby v ní přespal, ale odradil

ho silný zápach. Dal tedy přednost noci pod širými nebem.

Vzbudily ho paprsky vycházejícího slunce. První, co spatřil, byl

udivený náčelníkův obličej. Muž se díval na ohořelou čarodějnici a

netroufal si přistoupit k ní blíž.

Vrátili se i ostatní vesničané a brzy zazněl jásot. Někteří si do

čarodějnice dokonce kopli, aby se ujistili, že je skutečně mrtvá.

Když k nim Torken došel, padli před ním na kolena.

„Velký bůh! Silnější než Minkawa. Díky!“

Ti statečnější se ho dokonce uctivě dotkli. Potom se o něj začaly

třít ženy. Z jejich pohledů vyčetl, že by neměly nic proti tomu,

kdyby jim ten bůh byl příznivě nakloněn.

Torken znovu zamířil k řece, že se umyje, ale náčelník se ho

snažil zadržet:

„Pozor! Nary! Nebezpečí!“ volal.

„Já je znám,“ odpověděl Torken, „ale mně nic neudělají.“

Brzy se vrátil a vlasy měl ještě mokré.

„Měli byste to tělo spálit,“ řekl náčelníkovi. „Jinak vám zamoří

vesnici.“

„Uto postaví jinde. Vy s námi, chránit vesnici Uta.“

„Musím odejít. Daleko, předaleko,“ odpověděl Torken. Sklopil

oči, protože náčelník dával najevo upřímný smutek. Sebral si věci a

vydal se na cestu.

7

Maršál Vlassak se radil s králem a hrabětem z Almerenu.

„Ten nápad s útokem ze vzduchu mi připadá směšný,“ řekl statný

padesátník. „To by muselo zaútočit nejméně dvě stě mužů. A kdo by

měl tolik létavců…“

„Ale já je viděl na vlastní oči,“ přesvědčoval ho hrabě.

Maršál si vzdychl. „Překvapivý útok před polednem by mohl mít

šanci na úspěch,“ připustil nakonec.

„Musíme se připravit, i kdyby k tomu nakrásně nedošlo,“ rozhodl

král Oleska. „Co navrhujete, maršále?“

Vlassak se krátce zamyslel. „Myslím, že bych nápad měl, ale

musíme svolat celou posádku,“ prohlásil.

„Jak myslíte,“ odpověděl král. „I kdyby k útoku nedošlo, cvičení

jim neuškodí.“ Zvedl se a rozložil na stůl plán hradu a nejbližšího

okolí.

„Létavci mohou přistát jedině na hlavním nádvoří nebo na

prostranství před hradem,“ prohlásil maršál.

„Ale také se na nich dá lítat nad hradem a střílet shora. Vím, že v

Atlance mají velice přesné kuše. Sám jsem se o tom přesvědčil,“

poznamenal hrabě z Almarenu.

„Co tedy navrhujete, maršále?“ zeptal se král.

Vlassak chvíli hleděl na plán a pak řekl: „Představuji si to

takto…“

* * *

Generál Morsik se vznesl výš, aby si udělal celkovou představu o

hradu. Na ochozu přecházelo jen několik stráží a padací most byl

spuštěn. Netuší nic, pomyslel si radostně.

Přiletěl se čtyřmi letkami po padesáti mužích. První letka měla

zlikvidovat stráže na hradbách a krýt druhou, která obsadí nádvoří a

zajistí bránu. Ostatní dosednou na prostranství před branou a rovnou

zaútočí.

Zbývala poslední minuta. První letka byla už jen třicet metrů od

hradeb. Vtom se k obloze vzneslo mračno oštěpů vystřelených z

ukrytých balist. Salva na sevřenou formaci měla katastrofální

následky. Hned nato vstali lučištníci a zadrnčely tětivy. Pouze

dvanáct útočníků stačilo vystřelit z kuší a ještě s nevalným

výsledkem.

Druhá letka se mezitím chystala přistát na nádvoří. Než muži

stačili seskočit z létavců, zasypaly je kameny a šípy z oken. Útočníci

se rozběhli všemi směry a nevěděli, kde se ukrýt. Ustoupit nemohli,

protože byla spuštěna mříž.

Morsik neměl o dramatu na nádvoří ani tušení. Sledoval, jak

zbývající dvě letky přistávají před hradem. Ale i odtud brzy zazněly

zděšené výkřiky. Na prostranství byly totiž zamaskované jámy s

trny. Létavci do nich padali, zraňovali se, shazovali jezdce a někteří

se na ně dokonce vrhali.

Morsik vše zděšeně sledoval. Sám se ani nesnažil o přistání, radši

zůstal ve vzduchu. Slabou naději v něm vzbudilo, že důstojníci

sehnali dohromady padesát mužů a zaútočili na mříž, která však

odolávala, protože neměli beranidlo.

Na jedné věži někdo mávl rudobílým praporkem, ale útočníci si

toho nevšimli. Krátce nato se na obloze ukázalo třicet královských

létavců. Muži se snesli nad prostranství a vzápětí už zaútočili oštěpy.

Útočníci se dali na útěk, hrozby důstojníků nepomáhaly. Někteří

stačili doběhnout k létavcům a uletět.

Generál Morsik zuřil. Rozhodl se, že rovněž odletí. Ale náhle se

za ním rozletěli tři královští. Jeho létavec, unavený dlouhým letem,

jim nestačil unikat. Morsik se otočil a namířil ukazovákem na

nejbližší dva. Z ukazováku vyšlehl záblesk a létavci i s jezdci vzpláli

a zřítili se. Poslední ještě včas otočil. Další záblesk ho minul. Letěl

pryč a byl rád, že žije.

* * *

Do královy pracovny vešli maršál s Almerenem.

Král Oleska je vybídl, aby si nalili víno.

„Jak to vypadá?“ zeptal se.

„Máme jen devět padlých a osm raněných. Nepřítel přišel o sto

čtyřicet tři muže a třicet šest jsme zajali.“

„A Morsik?“

„Tomu se podařilo uniknout. Jeden voják, který jej

pronásledoval, tvrdí, že jakýmsi kouzlem poslal plameny, které

zabily dva muže.“

„Gratuluji k vítězství, maršále,“ řekl král. „Nyní můžeme doufat

v delší příměří a opět zahájit jednání s princeznou.“

Vlassak živě souhlasil, ale hrabě z Almerenu zavrtěl hlavou.

„Obávám se, že tomu tak nebude. Torken mi říkal, že ten večer,

co ho zatkli, si Morsik svolal všechny kapitány lodí. Můžeme

očekávat ještě útok z moře.“

„Navzdory této porážce?“

„Jinak ji přece neodčiní,“ prohlásil hrabě. „Navíc si jistě myslí,

že po vítězství už nebudeme tak obezřelí.“

„Můžeme věřit slovům nějakého uprchlého otroka?“

zapochyboval maršál.

„Určitě,“ prohlásil hrabě.

Král se napil a zamyslel se.

„Nerad bych spoléhal na nějakou náhodu,“ řekl nakonec.

„Maršále, jakmile si vaši muži trochu odpočinou, připravte se na

útok od moře.“

* * *

Generál Morsik, ještě celý zpocený, se vztekle vřítil do trůnního

sálu.

„To je naprostá katastrofa!“ zuřil. „Přišel jsem skoro o všechny

muže!“

Princezně se ve tváři nehnul ani sval, ale oči metaly blesky.

„A za všechno můžete vy, vévodo,“ pokračoval Morsik. „Oleska

byl varován a my padli do léčky. A kdo jiný ho mohl varovat než ten

údajně mrtvý hrabě? Nějak se dostal do Sapreny. Měl jsem do něj

rovnou vrazit dýku a nespoléhat se na ty vaše pikle.“

Vévoda z Kalatoku se chtěl hájit, ale princezna ho zarazila, aby

byl zticha.

„Co navrhujete, generále?“ zeptala se.

„Ještě před odletem jsem dal loďstvu příkaz, aby se připravilo.

Vyrazíme co nejdříve a pomstíme se. Pak vám Oleskovu hlavu

přitluču na bránu.“

„Pokud se vám to podaří, nemine vás bohatá odměna.“

Princezna vstala a muži se nenávistně měřili. Vévoda raději

odešel, neboť usoudil, že takhle vzteklý generál je schopen naprosto

všeho.

* * *

Torken postupoval pomalým, ale pravidelným tempem. Bylo

horko a po zádech mu stékal pot. Měl hlad, naposled jedl krátce

předtím, než se ukázala čarodějnice. Ani na hada nikde nenarazil.

Znenadání mu na záda dopadl obrovský oranžový pavouk. Zařval

hrůzou. Zvíře rovnou zaútočilo a zahryzlo se mu jedovými zuby do

šíje. Torken očekával bolest, ale ta nepřišla. Když nic necítil,

překonal odpor, strhl si pavouka ze zad a mrštil jím o zem. Pavouk

dopadl na nohy a chystal se k dalšímu útoku. Torken byl však

rychlejší a připíchl ho kopím k zemi. Zvíře se chvíli zmítalo a

nakonec znehybnělo.

Torken se vydal znovu na cestu, ale tentokrát byl už ostražitější.

Zakrátko vyšel z lesa. Před ním se rozprostírala zvlněná pláň. Asi

půl míle před sebou spatřil statek a přidal do kroku.

Když vcházel na dvůr, z domu vyšel snědý chlap s vidlemi.

„Co tady chceš?“

„Jen se trochu napít,“ řekl Torken a ukázal na studnu.

Muž chvíli váhal a pak zabručel: „No tak se napij.“

Torken přistoupil ke studni a chlap zatím zašel do domu. Vrátil

se s bochníkem chleba a podal ho Torkenovi.

„Na. Je na tobě vidět, že jsi už nějakou dobu nejed.“

„Mockrát děkuju. Je do Sapreny ještě daleko?“

„Když půjdeš tudy a přidáš do kroku, jsi tam do večera.“

Torken seskočil z roubení studně. „Najím se cestou. A ještě

jednou děkuju.“

Když se slunce sklánělo k obzoru, spatřil konečně hradby.

Městská brána byla ještě otevřená a u ní spali dva strážní, kteří na

něj jen lhostejně pohlédli. Širokou ulicí vyšel na prostranství před

hradem, kde muži zrovna zasypávali nějaké jámy.

Přešel padací most, ale před zvednutou mříží ho zastavili dva

zbrojnoši.

„Táhni, žebroto,“ řekl jeden.

„Jdu za hrabětem z Almerenu.“

„A proč ne rovnou za králem?“ rozesmál se druhý.

„Protože hrabě mě očekává,“ pravil sebejistě Torken.

Strážný se na chvíli zamyslel, což byla činnost, na kterou nebyl

příliš zvyklý.

„Pojď se mnou za velitelem stráže.“

Velitel stráže byl mrňavý tlouštík. Když mu Torken přednesl

svou žádost, dlouho uvažoval a potom si vzdychl:

„Dám hraběti vědět, ale jestli tě odmítne přijmout, dostaneš na

hřbet. Koho že mám ohlásit?“

„Spoluvězně. Byli jsme nějaký čas v jedné cele.“

Voják měl pocit, že se přeslechl.

Za dvacet minut se dveře strážnice rozletěly, dovnitř vpadl hrabě

z Almerenu a objal se s Torkenem.

„Příteli! Ani nevíš, jakou mám radost, že tě zase vidím.“

Velitel stráže si vydechl úlevou. Ještě že to individuum

neodehnal…

„Zrovna jsem se chystal večeřet,“ řekl hrabě. „Takže pojď se

mnou, najíme se spolu.“

Alexis z Almerenu bydlel ve druhém patře jedné věže. Torken se

plaše rozhlížel po místnosti. Uprostřed stál stůl, svíčky rozlévaly

příjemné světlo, na jedné stěně visely zbraně, meče, řemdichy,

palcáty, sekery a štíty. Ostatní stěny pokrývaly koberce.

Sluha přinesl mísu s pečení a chléb. Torken se cpal masem a

hrabě Alexis mu líčil, jak Morsik zaútočil a byl poražen.

Potom zase vyprávěl Torken o své cestě. Pouze se nezmínil o

účinku krve na svou kůži, připadalo mu to příliš neuvěřitelné.

„To je úžasné,“ prohlásil s obdivem hrabě. „Jsi zřejmě jediný

člověk, kterému se podařilo projít ten proklatý les. Beru tě do svých

služeb. Ale máš smůlu, určitě budeme muset ještě bojovat s

Morsikem, který tentokrát zaútočí od moře.“ Nalil víno a požádal

Torkena: „A teď mi vyprávěj o svém dětství.“

„Ono není dohromady co vyprávět, pane,“ zavrtěl hlavou Torken.

Zmínil se o chatrči, práci v lese, o tom, jak ho otec za pár dukátů

prodal a jak ho nakonec koupila hraběnka. O nočních hrátkách ze

studu pomlčel.

„Nestal se ti někdy nějaký, třebas jen bezvýznamný úraz?“

„Nevím. Dřel jsem od slunka do slunka, jak to otec vyžadoval.

Pouze si vzpomínám, že jednou jsem byl tak utahaný, že jsem usnul

v poledne. Když jsem usínal, připadalo mi, že vidím jakousi zelenou

mlhu, jak se mi snáší na hlavu. Pak mě otec vzbudil řevem a

kopanci. A pár dní nato mě prodal.“

Torken vstal, přistoupil ke stěně a se zájmem si prohlížel velký

pergamen plný kreseb a znaků.

„To je mapa království Norvikenu,“ vysvětloval mu hrabě.

„Vím, je to tam napsáno.“

„Ty umíš číst?“

„Nevím, pane. Dvakrát jsem u hraběnky nahlížel do jedné knihy

a připadalo mi, že jsem uhodl význam některých slov.“

„Jsi skutečně zvláštní člověk. Mám menší knihovnu, ukážu ti ji.

Můžeš se zdokonalovat.“

Položil Torkenovi důvěrně ruku na rameno a ukázal na mapu.

„Tady je moře. Jak vidíš, pobřeží je samý útes. Morsik tedy může

zaútočit jedině na přístav, jedině tam může vylodit vojsko. A tam si

na něj taky počkáme.“

Torken chvíli hleděl na mapu a pak ukázal na jedno místo,

vzdálené čtyři míle od hlavního města.

„Co je to?“

„Obyčejný, nezajímavý rybářský přístav. To městečko se jmenuje

Azera. Pojď, dáme si ještě číši a půjdeme spát.“

Připili si a Torken zabručel: „Morsik je prohnaný. Ví, že jeho

útok očekáváte a že přístav bude opevněn. Myslíte si, že vběhne do

takové pasti?“

„Třeba si myslí, že po vítězství polevíme v opatrnosti.“

„Pokud nehodlá zaútočit na Azeru. Jaká je tam posádka?“ „Tak

deset chlapů.“

„S nimi si hravě poradí a pohodlně se vylodí. No a pak zaútočí na

Saprenu od severu.“

Hrabě na něj zmateně pohlédl. Odmlčel se, upřel pohled na mapu

a pak si vzdychl:

„Musím o tom ještě přemýšlet…“

Zazvonil a vešla půvabná hnědovláska.

„Hanika ti ukáže tvůj pokoj a pomůže ti.“ Tiše dodal: „Pozor, v

našem království nemáme otroky, takže služkám se nesmí nijak

ubližovat nebo je znásilňovat.“ S úsměvem dodal: „Ale slyšel jsem,

že když je jim někdo milý, tak prý nejsou upejpavé.“

Torken následoval Haniku do chodby a se zájmem pozoroval její

kulatý pohupující se zadeček. Otevřela jedny dveře:

„Tady je to.“

Místnost byla malá, postel, tři stoličky a stůl se dvěma hořícími

svíčkami.

„Posaďte se, pomohu vám.“

Zula ho a potom z něj stáhla kabátec a kalhoty. Stál před ní jen v

košili. Hanika si všimla, že mu chybí jeden rukáv.

„Co jste dělal?“

„Ale taková smůla,“ ušklíbl se. „Jednu střelu napadlo, že se mi

uhnízdí v ruce, a když jsem ji vytáhl, potřeboval jsem obvaz.“

Potřásla hlavou, očividně mu nevěřila. Štítivě svršky sebrala.

„Nevím, jestli se mi to podaří vyprat. Radši bych to vyhodila. Ten

kabátec je vám tak jako tak malý.“

„Bůh vás chraň! Je to můj jediný majetek. Ukradl jsem je

jednomu vévodovi, když jsem ho omráčil.“

Hanika se pobaveně zasmála, považovala to za žert.

„Pojďte vedle, připravila jsem vám koupel.“

Zakrátko seděl v kádi a dívka mu třela žínkou záda. Zavřel oči a

vzpomínal na svůj příchod k hraběnce. Koupel trvala dlouho a

připadalo mu, že Hanika prodlévá delší dobu na jeho ramenou a

hrudi a občas sjíždí rukou až na břicho. Konečně mu dala znamení,

aby vstal, hodila na něj osušku a opět ho zavedla do pokoje.

„Přejete si ještě něco pane?“

Oči jí podivně zasvítily. Torken předstíral, že uvažuje, a řekl:

„Docela by mi přišla vhod masáž zad…“

„To máte pravdu, připadalo mi, že je máte ztuhlá. Lehněte si na

břicho.“

Ruce se jí hbitě rozjely po svalnatých zádech. Aby se jí

masírovalo pohodlněji, obkročmo si mu sedla na zadek. Mladík se

teď začal potit. Obrátil se a spatřil usmívající se dívku.

„Jistě tě to dost unavilo,“ řekl zdánlivě vážně. „Určitě už máš

křeče. Nechceš taky namasírovat?“

Chvíli jako by váhala a pak šeptla: „Docela ano.“

„Ale šaty budou překážet.“

Seskočila z postele a rychle si je stáhla. Torken si ji něžně přitáhl

k sobě a hladil ji od břicha až po ňadra, kterých se dotýkal jen lehce,

jak mu radila hraběnka. Hanika se rozechvěla a on se k ní přitiskl.

„Och! Pane! Nezlobte!“ zasténala, ale byl to spíš souhlas než

odmítnutí.

„Nechci nijak zlobit.“

Když zdolal poslední překážku, slastně vzdychla.

* * *

Do pokoje vpadl hrabě z Almerenu a Torken se prudce posadil.

Protřel si oči a zjistil, že slunce již dávno vyšlo. Alexis se podíval na

zválenou postel a pousmál se.

„Příteli, honem vstávej. Posnídáme spolu. Dal jsem ti přinést

šaty. Hanika povídala, že ty tvé už nejsou k ničemu.“

Ustoupil a vešla Hanika s plnýma rukama.

„Měly by vám být,“ řekla. „Pomáhala jsem je panu hraběti

vybírat. Říkal, že vám je daruje.“

Pomohla mu s oblékáním a občas se ho dráždivě dotkla. Když ji

chtěl políbit na krk, hbitě se mu vymanila.

„Ne, pan hrabě tě očekává.“ Do ucha mu pošeptala: „Myslím, že

večer budu zase potřebovat masáž. Jsem celá rozlámaná. Včera jsi

mi dal co proto.“

„A tobě to vadí?“

„Ne… Tak dobře mi ještě nebylo,“ šeptla a vyběhla z místnosti.

Torken se odebral do stejné místnosti jako včera. Hrabě ho už

očekával u plného stolu.

„Nabídni si,“ pozval ho.

Mladík se pustil nejdříve do paštiky. Hrabě ho chvíli s potěšením

pozoroval a pak se zasmál:

„Dnes ráno, zatímco jsi ještě vyspával po noční dřině, jsem byl u

krále.“

Torken zrudl a svěsil hlavu.

„Přiznávám, že…“

„Nic nechci vědět,“ přerušil ho hrabě. „Ale příště buď opatrnější.

Hanika tak výskala, že málem vzbudila celý hrad. Obávám se však,

že teď pár dní nebudeš mít na tyhle věci čas. Předložil jsem králi a

veliteli tvou domněnku, že Morsik zaútočí na Azeru. Maršál Vlassak

ji považuje za málo pravděpodobnou a odmítá vyčlenit muže.

Nicméně král rozhodl takto.“

Zhluboka se nadechl.

„Jeho Veličenstvo tě jmenuje kapitánem. Dostaneš dvacet mužů.

S nimi odjedeš do Azery a tam převezmeš velení a zorganizuješ

obranu. V případě útoku budeš okamžitě krále informovat.“

Torken ztuhl, zbledl, nevěřil vlastním uším. Hrabě se rozesmál.

„No tak, pane kapitáne, vzpamatujte se! Jděte na to, muži vás už

čekají.“

„To není možné! Co to krále napadlo?“

„Navrhl jsem mu to. Nějak se ti přece odměnit musíme, ne?

Nejenže jsi zachránil život mně, ale zachránil jsi i království,

protože jsem se díky tobě dostal včas do Sapreny. Obávám se však,

že jsme ti moc neposloužili. Protože pokud Morsik skutečně zaútočí

na Azeru, máš se na co těšit.“

„Chci být hoden cti, které se mi dostalo. Před pár dny jsem byl

jen obyčejný otrok.“

„Nemysli na minulost, ale na budoucnost.“ Hrabě se znovu

zasmál. „A teď tě musíme nějak vybavit.“

Vstal a otevřel velkou truhlu. Vytáhl z ní krunýř.

„Měl by ti být. Je po dědečkovi, ten měl podobnou postavu jako

ty.“

Dále vytáhl přilbu, přistoupil ke zdi a sňal z ní jeden štít.

„Je pevný a celkem lehký. A teď nějaký meč. Doporučoval bych

ti tenhle.“

Pomohl Torkenovi obléknout se, ještě mu podal široký opasek.

„Škoda, že ti nemůžu dát pár lekcí šermu, ale ty si jistě poradíš.“

Torken nemohl spustit oči ze sekery na zdi. Ukázal na ni. „Můžu

si ji vzít taky?“

„Klidně. Mám ji po pradědečkovi, ale nikdo ji od té doby

nepoužíval, protože je moc těžká.“

Mladík po ní sáhl a vyzkoušel ji. Hrabě radši ustoupil.

„To je nádhera!“ jásal Torken. „Není o moc těžší než otcova

sekera.“

„Je tvoje.“

„Mockrát děkuji, pane. Udělal jste mi vážně radost.“

Sešli na nádvoří, kde se už shromáždili muži v červené a modré

barvě královského vojska. Každý s kulatým štítem, krátkým mečem

a kopím. Někteří měli navíc luk a toulec se šípy. Na rozkaz je měl

plavovlasý kaprál s bystrýma očima. Postavil se do pozoru a hlásil

se:

„Kaprál Daxia, pane.“

„Dobře. Tohle je kapitán Torken, který vám bude velet.“

Torken se naklonil k hraběti. „Rád bych králi poděkoval…“

„Vyřídím mu to. Teď je nejdůležitější co nejrychleji vyrazit.

Musíte pěšky, protože maršál odmítl dát k dispozici létavce i koně.“

„To nevadí. Po pěti dnech v lese jsou čtyři míle po cestě

příjemnou procházkou.“

8

To, čemu obyvatelé Azery pyšně říkali hrad, byl ve skutečnosti

obyčejný dvoupatrový kamenný dům. Úzká okna a cimbuří na zdech

a těžká okovaná vrata mohla vzdáleně vzbuzovat iluzi tvrze.

Hrad, říkejme mu tak, stál kousek od přístavu, což bylo také

přehnané, protože ve skutečnosti šlo o krátkou pláž s jemným

pískem a padesátimetrovým molem, u něhož bylo několik bárek. Od

hradu k přístavu se svažovala úzká ulička.

V prvním patře hradu se v křesle rozvaloval kaprál Kalak. Bylo

mu už čtyřicet, v Azeře sloužil tři roky a nečinností bytněl. Nežilo se

mu tady špatně. Na klíně mu seděla kyprá plavovláska s rozevřeným

živůtkem, odhalujícím víc než kyprá ňadra.

Ve chvíli, kdy si sedla kaprálovi na klín, rozletěly se dveře a v

nich stál voják.

„Pane kaprále, máte návštěvu.“

„Dej pokoj, vidíš, že mám práci. Ať přijde zítra.“

„Ale je to kapitán…“

Víc říct nestačil, protože ho někdo prudce vstrčil do místnosti.

Dveře vyplnila postava v krunýři a přilbě.

Za Torkenem vešel Daxia a jen zíral na kaprála a rozepnutou

děvu.

Kalak prudce vstal a milenka sletěla na zem. Vyjekla a chvatně se

začala upravovat.

„Kdo… kdo jste? A co tady děláte?“ blekotal Kalak a natahoval

si kalhoty.

„Kapitán Torken,“ pravil Daxia suše, „přejímá na králův rozkaz

velení nad Azerou.“

„Ale…“

„Dost,“ uťal jej Torken. „Mám s sebou dvacet mužů. Laskavě je

ubytujete. Dejte jim napít a najíst. A uvědomte si, že král mi dal

plnou moc. V případě, že mě neuposlechnete, smím vás i pověsit.“

Výhrůžka probudila kaprála z letargie. Obořil se na svého vojáka:

„Slyšel jsi, blbe! Vyřiď to kuchaři a řekni chlapům, ať se o ně

postarají.“

Voják okamžitě vyběhl ven, usoudil zřejmě, že nový velitel bude

přísnější než kaprál.

„A taky připravte nocleh pro kaprála a pro mě. Večeři ať nám

přinesou sem.“

Kalak ukázal na křeslo, které tak chvatně opustil. „Račte se

posadit, pane kapitáne, tohle je nejpohodlnější.“ Obrátil se k

plavovlásce. „Tino, skoč pro víno a pak nám udělej něco k jídlu.“

Dívka se zanedlouho vrátila, nalila do tří pohárů a zase odešla.

Torken si odložil přilbu na stůl.

Zas nějaké princátko, co si hraje na vojáka, pomyslel si Kalak,

když viděl jeho mladou zpocenou tvář.

„Na zdraví, pane kapitáne,“ pravil a zvedl číši. Když ji vypil,

vzdychl si. „Čemu vděčím za vaši návštěvu? Já myslel, že král už na

nás úplně zapomněl.“

„To v žádném případě. Je dost možné, že se tady za pár dní

vylodí loďstvo z Atlanky. A my jim v tom musíme zabránit.“

Kalak sebou trhl a potom se rozesmál. „A vy si myslíte, že s tou

hrstkou jim v tom zabráníte? Lepší bude rovnou se vzdát. Aspoň

vyvázneme se zdravou kůží.“

„To si nemyslím,“ opáčil suše Torken. „Král mi dal úkol a já jej

splním.“

„Mrtvý hrdina bývá království zpravidla k ničemu.“

„Mluvíte jako zbabělec! My ten úkol splníme a vy se zúčastníte,

pokud nedáte přednost svislé poloze na pěkné větvi. A poznáte, oč

těžší je zadek než hlava.“

Kalak se nuceně zasmál. „To byly jen takový řeči. Samozřejmě

jsem vám plně k službám.“

Tina prostřela a hned se vrátila s jídlem.

Torken poděkoval a zeptal se, zda dostali najíst i jeho muži.

„Ovšem, pane,“ odpověděla.

Torken se rychle najedl a vstal od stolu.

„Kde jsou naše světnice?“

„Tina vás tam odvede. Kdybyste se chtěl trochu pobavit, jistě

vám ráda vyhoví. Je velice dobrá. Víte, jak to myslím.“

„Děkuji za nabídku, ale zítra budeme potřebovat všechny síly.

Sejdeme se tady hned po východu slunce.“

Daxia následoval velitele, ale nespouštěl oči z oblých hýždí

pohupujících se před nimi.

* * *

Za svítání se Daxia a Kalak sešli v hlavní místnosti. Kalak hleděl

na mladého kaprála se záští. Včera večer čekal, že za ním přijde

Tina, ale marně. Ráno mu přinesla snídani, mlčky ji postavila na stůl

a odešla. Rysy měla ztrhané a kruhy pod očima. Tohle si s ní vyřídí.

Jeho úvahy přerušil Torkenův příchod.

Nový velitel se dostavil již v krunýři, ale přilbu si nesl v ruce.

Mlčky si sedl ke stolu a dal se do jídla.

„Byl jsem se projít po přístavu,“ řekl. „Udělal jsem si

jakoustakous představu. Za půl hodiny svolejte nástup celé

posádky.“

„Opatření by neměla být zas tak složitá,“ namítl Kalak. „Jestli na

nás zaútočí silná přesila, nezbývá nám nic jiného než se zavřít v

hradu a čekat, až nám král přijde na pomoc. Nařídím zásobit hrad,

abychom vydrželi obléhání.“

„To nebude zas tak dlouhé,“ řekl Torken. „Prohlédl jsem si vaši

bránu. Stačí pár ran beranidlem a jsou uvnitř. Hradby rovněž nejsou

příliš vysoké, to zařídí pár žebříků.“

Kalak bezmocně pokrčil rameny a Torken si přejel rukou po čele.

O válečnickém umění přece vůbec nic neví. A všechny ty nápady

dostal při ranní procházce. Kde se to v něm bere?

„Co zamýšlíte, pane?“ zeptal se Daxia.

„Jestli budeme čekat, až se nepřítel vylodí, snadno nás smete.

Musíme tedy bojovat v přístavu, hned jak se ukáže. Pojďte se mnou,

vysvětlím vám to.“

Vyrazil ze dveří a oba kaprálové za ním. Kalak jim stěží stačil.

Daxia dohnal Torkena a Torken mu pošeptal:

„Nevypadáte zrovna nejlíp. Buď jste špatně spal, anebo jste měl

naopak velice příjemnou noc.“

Mladý kaprál zrudl. „Nač lhát, pane. Tina mi nabídla své vnady a

byla značně náročná…“

Torken se zasmál. „To stačí, dál mi nic neříkejte, ale pozor na

Kalaka, třeba bude žárlit. Dnes večer si to odpusťte, protože podle

mého názoru nepřítel zaútočí už zítra.“

Kalak je dohonil až v přístavu. Nábřeží vévodil jediný

dvoupatrový dům.

„Na střechu dáte pět lučištníků,“ přikázal Torken. „Budou mít

zápalné šípy.“

Došli k nábřeží, kde kotvily dvě bárky. Rybáři na palubě

spravovali sítě.

„Bárky vám jménem krále zabavujeme,“ oznámil jim Torken

suše. Rybáři ani neprotestovali, věděli, že by se tak jako tak museli

podřídit. „Večer je naložíte slámou a suchým dřevem. Kdyby se

nepřátelské lodě přiblížily k nábřeží, zapálíte je.“

„Vy si myslíte, že na nás zaútočí?“ osmělil se nejstarší rybář.

„Je to velice pravděpodobné. Jistě si uvědomujete, co se stane,

když dobudou město.“

Muži svěsili hlavy.

„A nikomu ani muk,“ přikázal jim Torken, „jinak vám dám

vytrhnout jazyk.“

Ukázal na přízemní barák kousek od nábřeží.

„Kdo tam bydlí?“

„Nikdo, pane. Dáváme tam sítě a podobně, když je mizerný

počasí.“

„Dobrá. Daxio, po večeři se tam s chlapy nastěhujete. Spát budou

oblečeni a zbraně budou mít po ruce. V případě útoku přijdu za

vámi.“

Večeře probíhala v napjatém ovzduší očekávané bitvy. Tina

sklízela ze stolu a co chvíli pohlédla na mladého kaprála.

„Pane kapitáne, musím už jít,“ řekl Daxia a Tina se zachmuřila.

„Muži jsou připraveni.“

„Jděte,“ odpověděl Torken. „Já půjdu na hradby.“

Jakmile odešli, Kalak si k sobě Tinu přitáhl.

„Pojď se mnou, máme si co vysvětlovat.“

Kalakova ložnice se nacházela v druhém patře, byla to největší

místnost v hradu a měla výhled na moře. Odstrčil Tinu k posteli.

„Kde jsi byla v noci? Proč jsi nepřišla?“

„Musela jsem uklízet po těch nových.“

„Nelži, nebo uvidíš!“

Tina se najednou rozpálila. „Můžeš si za to sám! Kdyby sis mě

byl vzal, jak pořád slibuješ, nebyla bych ti nevěrná.“

Kalak si odkašlal. „Znovu ti to slibuju, ale potrestám tě.“

„Ale jen trošku, jen abychom se dostali do nálady, ano?“

* * *

Obloha byla ještě černá, ale nad mořem se už rýsoval růžový

proužek. Torken stál na hradbách a s přimhouřenýma očima

pozoroval hladinu. V dálce spatřil množství plachet. Lodě se rychle

blížily. Napočítal jich čtyřicet a potom to vzdal. Rychle vyhlásil

poplach. Na nádvoří narazil na kaprála Kalaka, který vyběhl se

škorněmi v rukou a nemotorně se pokoušel obout.

Torken si přivolal posla. „Naskoč na létavce a uháněj do Sapreny.

Řekni králi, že se blíží nejméně čtyřicet lodí.“

Sehnat létavce dalo práci. Jediný létavec v Azeře patřil bohatému

kupci, který se ho nechtěl vzdát. Torken to vyřešil tak, že mu slíbil,

že za něj zaplatí, ale pokud bude i nadále odmítat, dá ho pověsit.

Taková nabídka se neodmítá.

„Čtyři muži se mnou,“ přikázal Torken. „Kaprále, vy za námi

zavřete bránu. Lučištníci nastoupí na hradby a budou střílet, jakmile

bude nepřítel na dostřel.“

Zanedlouho dorazil do domku u přístavu. První loď byla od mola

už jen pár set metrů.

„Muže nechte ještě uvnitř,“ přikázal Daxiovi. „Využijeme

přítmí.“

Uplynulo několik minut a Torken byl stále nervóznější. Neudělal

chybu, že nenechal vojáky za hradbami?

„Kaprál s vámi nešel,“ konstatoval Daxia.

„Radši jsem ho tam nechal. V boji by nám byl nejspíš k ničemu a

ještě by demoralizoval ostatní.“

První loď tiše vplouvala do přístavu a už začala skasávat plachty.

Druhá loď ji rychle napodobila. Ve chvíli, kdy vyhodili můstek, dal

Torken povel k útoku. Zatroubil na trubku. Vzduchem proletělo pět

hořících šípů a zasáhly první loď.

Současně vyběhl na nábřeží rybář s dvěma pochodněmi, které

hodil na bárky. Ještě je stihl odpoutat a hořící bárky se pomalu

sunuly k první lodi.

Z lodi stačilo vyběhnout jen deset vojáků a už vzplála. Torken se

na ně vrhl první. Rozmáchl se sekerou a zaťal ji jednomu hluboko

do krku. Vytryskl proud krve. Hned nato píkou probodl druhého.

Netrvalo dlouho a všichni, kdo se vylodili, byli zneškodněni.

Posádka hořící lodi naskákala do moře. Většina se jich utopila,

protože měla těžkou zbroj. Obránci se však nemohli těšit z vítězství

příliš dlouho. Druhé lodi se totiž podařilo přirazit a posádka uhasila

oba šípy, které ji zasáhly.

Vojáci se vyřítili na nábřeží. Rozpoutala se nelítostná bitva.

Torken se oháněl sekerou jako nikdy v životě a královští se rovněž

dobře drželi.

Slunce se zvolna nořilo z moře, bylo rudé jako krev. Útočníci

začali konečně pomalu ustupovat a navíc se podařilo zapálit další

loď.

Bohužel přirazila jiná na místě první, která se mezitím potopila.

A další. Rozpoutala se ještě krvavější bitva. Navzdory Torkenovu

nezměrnému úsilí se obránci museli dát na ústup. Nepřítel byl v

přesile.

Lučištníků bylo příliš málo, než aby zadrželi nepřátelský nápor.

Muži z Atlanky šlapali po mrtvolách svých druhů a postupovali dál.

„Pane, dvě lodě najely na mělčinu u pláže a rovněž se vyloďují!“

vykřikl Daxia. „Brzy nás obklíčí!“

Torken se podíval tím směrem. Hnalo se k nim aspoň sto mužů.

„Ustupte do uličky. Je úzká a tam vás neobklíčí,“ rozhodl. „Budu

vás krýt.“

Překvapilo ho, jak dovede velet, i když to v životě nedělal.

Neměl však čas nad tím uvažovat, protože se na něj hnali další dva.

Jednomu uťal ruku a druhému pro změnu rozsekl lebku.

Doběhl však třetí, a než stačil Torken zareagovat, sekl ho do

hrudi. Krunýř odolal, ale i tak to byla pořádná rána. Torken ustoupil

o krok. Protivníka překvapilo, že ještě stojí, a hnal se na něj.

Seknout však už nestačil, protože mu uletěla hlava.

Mezitím Torkenovi muži doběhli k uličce. Bylo jich bohužel jen

patnáct a řada z nich raněná. Rychle se k nim přidal.

9

Morsik nervózně přecházel po kapitánském můstku vlajkové lodi.

Dým, který se zvedal z přístavu, mu zabraňoval ve výhledu.

„Co se děje?“ zuřil. „Všichni už přece musí být na břehu!“

„Zdá se, že narazili na nečekaný odpor,“ odpověděl opatrně

admirál. „Dvě lodě shořely a dvě musely najet na mělčinu, aby

mohly vylodit nezbytné posily.“

„To je směšné! Vždyť v tomhle mrňavém přístavu byla jen chabá

posádka. Zvěd mi to aspoň tvrdil. Jestli lhal, má se na co těšit!

Vydejte rozkaz, ať se do toho opřou pořádně. Ještě večer chci být

před Saprenou.“

„Uděláme, co se dá, pane,“ slíbil nejistě admirál. „Ale i tak to

potrvá nejméně dvě hodiny. Je to malý přístav a současně mohou

přistát jen dvě lodě… Budeme se muset vyloďovat v člunech.“

„Udělejte to, jak chcete, ale chci výsledky, rozumíte?“

* * *

Sekera vážila stále víc, Torken pro pot a cizí krev už skoro

neviděl. Zmocňovala se ho únava. Po boku mu zbývalo pouhých

osm mužů. Zvolna ustupovali před setrvalým náporem nepřítele. Za

pár minut narazí na hradbu. Z hradeb už lučištníci zahájili střelbu,

ale bylo jich příliš málo na desítky útočníků. Torken se začínal bát,

že brzy podlehnou.

„Pane! Přišla nám pomoc!“ vykřikl Daxia.

Skutečně! K bojišti se hnalo asi třicet létavců a jezdci stříleli z

kuší. Útočníky nenadálá posila tak překvapila, že přerušili boj a

vzhlédli k obloze. Létavci se prudce otočili a už se zase vraceli.

Tentokrát letěli podstatně níž, aby jezdci mohli vrhat oštěpy.

Když se vrátili potřetí, přistáli na prostranství asi tři sta metrů od

hradu. Jezdci seskočili a přidali se k boji.

Těch pár minut odpočinku pomohlo Torkenovi nabrat dech a

střízlivě posoudit situaci. Už měl posledních šest mužů. Nicméně se

vrhl na nepřítele.

Brzy se k němu přidal hrabě z Almerenu, který vedl posily. Muži

z Atlanky byli nuceni ustoupit. Ustup se postupně měnil v útěk do

přístavu, což vyvolalo značný zmatek, protože se srazili s vojáky,

kteří se právě vylodili.

Situace se však brzy stabilizovala a stateční obránci byli opět

nuceni ustupovat.

* * *

Vlajková loď vjížděla konečně do přístavu.

„Co se zase děje?“ vykřikl Morsik.

„Nevím, pane generále. Byla tam příliš silná posádka. Váš zvěd

lhal. Jinak to není možné.“

„Kdybyste se vyloďovali rychleji, nestalo by se to,“ opáčil

Morsik. „Jen se podívejte! Vylodila se stěží polovina!“

Admirál si uvědomil, že se Morsik snaží svalit všechnu vinu na

něj, a protestoval:

„Rychleji to nešlo, to molo je příliš krátké. Já jsem vám to říkal.

Co teď? Moment překvapení už pominul. Máme ustoupit?“

„To ať vás ani nenapadne! Jen se podívejte pořádně. Tolik jich

zas není! Třicet chudáků a kdoví jestli! Urychlete vyloďování. I

kdyby měla polovička mužů padnout, chci se téhle díry zmocnit a

pochodovat na Saprenu. Už tak jsme ztratili dost času.“

* * *

Na nábřeží už prakticky nezbyl jediný nepřítel. Jen několik mužů

ještě bojovalo na vyloďovacím můstku.

„Zdá se, že to skončí dobře, což?“ zasmál se Alexis z Almerenu.

„Obávám se, že ještě ne, pane,“ vzdychl si Torken. „Vyloďují se

další…“

Bitva se znovu rozhořela. Torken začínal pochybovat, že to

vůbec někdy skončí.

Hrabě z Almerenu bojoval jako ďábel a šel příkladem svým

lidem. Přesto byl nucen ustoupit, protože útočníci skákali z lodí

přímo na nábřeží. Torken ho musel krátce nato následovat.

A pak náhle protivník polevil. Řada bojovníků se z neznámých

důvodů ohlížela.

* * *

Morsik se rozchechtal. „Tak to vidíte, měl jsem pravdu. Už

ustupují. Kdybyste se vylodili dřív a pořádně, mohlo už být po boji.“

Vtom se ozval výkřik z koše. Hlídka ukazovala na moře. Na

obzoru se objevilo množství plachet. Vítr byl příznivý a lodě se

rychle přibližovaly.

„To je norvikenské loďstvo!“ vykřikl admirál. „Do hodiny na nás

zaútočí. Musíme honem pryč, tady jsme v pasti. Rychle plujte na

volné moře, ať se můžeme bránit.“

Morsik se podíval tím směrem. „Jsou ještě daleko. Do té doby

jsme na břehu.“

„Když se vojáci vylodí, moji námořníci se Norvikenským

neubrání. Musíme nalodit co nejvíce mužů!“ křičel zoufale admirál.

Morsik admirála několikrát tituloval jmény těch nejodpornějších

zvířat. Admirál zbledl a dokonce sjel rukou k meči, nakonec se však

přece jen ovládl.

„A co z toho, když je necháte na pevnině?“ vyjednával. „I kdyby

se té díry nakrásně zmocnili, budou odříznuti a bez přísunu zásob.

Překvapení už pominulo a s tak oslabenou jednotkou stejně

nemůžete na Saprenu zaútočit.“

Morsik zrudl jako krocan a začal dupat nohama.

„Když se nám podaří porazit jejich loďstvo,“ pokračoval admirál,

„můžeme zaútočit znovu na zemi. Navíc budete mít jistotu, že jste se

zbavil větší části saprenské posádky…“

Ta myšlenka se Morsikovi zřejmě zalíbila, protože chvíli mlčel a

potom zabručel:

„Svolejte je nazpátek a dělejte, jak myslíte, ale chci rychlé a

hlavně naprosté vítězství.“

Admirál vyštěkl rozkazy a lodníci dali různobarevnými vlajkami

signál kapitánům ostatních lodí.

Reakce na zemi byla pomalejší, vojáci nechápali, proč se mají

nalodit, když je předtím z lodí vyháněli. Vyvolalo to jistý zmatek a

pouze polovina mužstva se vrátila. Dobrá stovka bojovala dál.

Vlajková loď zvedla kotvu a napnula plachty. Morsikovým

váháním však ztratili příliš času. Vstříc blížícímu se loďstvu vyplula

pouze polovina lodí.

A tu se stalo něco zvláštního. Asi desítka lodí se od konvoje

odpoutala a plula podél pobřeží. Byli to civilní kapitáni, které

Morsik povolal do loďstva. S námořními šarvátkami nějaké

zkušenosti už měli, protože mnozí z nich sem tam provozovali

pirátství, nicméně neměli chuť utkat se s početně silnější královskou

flotilou. Usoudili proto, že nejlepším řešením bude útěk.

„Psi zbabělí!“ nadával admirál a zatínal pěsti. „Dám je pověsit na

samý vrchol stěžně.“

Byl však nucen věnovat pozornost nepřátelské flotile, která měla

víc lodí než on. Už došlo k prvním potyčkám. Norvikenští uměli

dobře manévrovat. Najížděli, hákovali z levoboku i pravoboku.

Zakrátko byla první loď v plamenech a dvě královské si hledaly

další oběť.

Morsik jen bezmocně přihlížel. Admirálovi kanula po tváři slza,

když sledoval, jak hoří jeho lodě.

„Nemyslíte, pane generále, že by bylo nejrozumnější se vzdát?“

„Mlčte! Plujte přímo vpřed.“

„Ty dvě tam nám brzy zahradí cestu!“

„O to se nestarejte a poslechněte můj rozkaz.“

Morsik seskočil z můstku a hnal se na příď. První loď byla od

nich necelých dvacet metrů. Morsik se zhluboka nadechl a na

okamžik zavřel oči. Napřáhl pravou ruku a cosi nesrozumitelného

zamumlal. Z ukazováku mu vyšlehl blesk a první loď vzplála.

Ukázal na druhou a rovněž ji zapálil.

Vlajková loď projela mezi planoucími hranicemi a uháněla pryč.

* * *

Malá jednotka hraběte z Almerenu došla k molu, kde třicet

vojáků čekalo na poslední útok. Torken chtěl vyrazit jako první, ale

hrabě ho zastavil.

„Nechte to na mně, příteli.“

Zarazil meč do pochvy a přistoupil k mužům z Atlanky.

„Poslouchejte mě,“ zvolal mocným hlasem. „Prolili jsme dneska

moře krve. Podívejte se za sebe. Vaše lodě shořely a královské

loďstvo brzy přirazí. Budete obklíčeni a pobiti. Mám pro vás návrh.

Když okamžitě složíte zbraně, slibuji vám, že vyváznete živí.“

Na chvíli se odmlčel, aby si muži uvědomili vážnost situace, a

pak pokračoval, obraceje se především ke kapitánům:

„Není přece hanba kapitulovat před nepřítelem, který je v

převaze. Prokázali jste velkou statečnost, ale měli byste prokázat i

moudrost tím, že ušetříte životy mužů, kteří se vám svěřili.

Nepřinese vám žádnou slávu, když je pošlete na jistou smrt.“

Zmlkl a nepřátelé si začali mezi sebou mumlat.

„Dáváte nám slovo rytíře?“ ozvalo se.

„Máte je mít.“

Muži se chvíli vzrušeně radili. Potom jeden předstoupil před

hraběte z Almerenu a odhodil štít a meč.

„Vzdávám se a věřím vašemu slovu. Nechť jste proklet, jestliže

je porušíte.“

Tím strhl i další.

„Dobrá,“ řekl hrabě. „Nyní se postavte tamhle na písčinu.

Jakmile to půjde, odvedeme vás do hradu a dáme vám najíst a

napít.“

Zajatci poslušně odcházeli pod dozorem pěti vojáků.

„Výborně,“ radoval se hrabě. „Teď už stačí jen počkat na krále a

maršála.“

* * *

Král Oleska a maršál Vlassak se vylodili jako první. Alexis z

Almerenu je čekal u můstku a o kousek dál stál Torken.

Hrabě se králi uklonil. Torken najednou nevěděl, jak se chovat, a

rozpačitě přešlápl.

„Velice rád vás vidím,“ řekl mu král prostě. „Takže váš

předpoklad vyšel. Nepřítel skutečně napadl Azeru.“

„Bohužel musím Vaše Veličenstvo informovat o tom,“ začal

Torken koktat, „že mi zbylo jen šest mužů z dvaceti, které jste mi

svěřil.“

Vladař přejel pohledem ležící mrtvá těla. „Vidím, že bitva byla

tvrdá, a je s podivem, že jste dokázali tak dlouho odolávat.“

„Nebýt pomoci pana hraběte, už bychom dávno prohráli.“ Král se

usmál. „Jakmile dorazil váš posel a popsal nám situaci, maršál

Vlassak vyslal hraběte v čele prvních posil a současně vydal rozkazy

loďstvu.“

„A právě jeho lodě rozhodly o vítězství,“ dodal hrabě z

Almerenu. „Jinak by nás převálcovali. Musíme poděkovat

maršálovi.“

Vlassak blahosklonně a polichoceně pokýval hlavou.

„Maršále,“ přikázal mu král, „část vašich lidí se vylodí a zajistí

Azeru proti dalšímu případnému útoku. Chci vědět všechno.

Mezitím mi hrabě z Almerenu a jeho přítel podají první hlášení.“

Rozhlédl se. „Požádáme někoho z měšťanů o pohostinství.“

Bez váhání zamířil k jedinému honosnému domu. Torken se

ušklíbl, byl to dům onoho kupce, kterému zabavili létavce.

Hrabě z Almerenu zabušil na dveře. Po nějaké chvíli se otevřely a

z nich vyhlédla žena v nejlepších letech. Když spatřila dva špinavé a

zakrvácené válečníky, polekala se.

„Nechte vstoupit krále,“ pravil rázně hrabě.

Měšťka zbledla, ustoupila a udělala neohrabané pukrle. Všichni

tři vešli do velkého sálu a sedli si ke stolu.

„Přineste nám něco k pití,“ požádal král.

Žena odběhla a vzápětí se vrátila s velkým džbánem a třemi

poháry. Za ní přicupital kulaťoučký mužík, který se ukláněl, jak jen

mu to břicho dovolovalo.

„Veličenstvo, jaká to pro mě čest, že vás smím přijmout ve svém

skromném příbytku, jsem vám plně k službám, buďte zde jako

doma, jsem vaším oddaným a věrným služebníkem,“ drmolil.

Potom si všiml Torkena a dodal:

„Dovoluji si vás požádat o spravedlnost, Veličenstvo. Tento muž

mi včera ukradl létavce, na kterém mi moc záleželo. Nejenže za něj

nezaplatil, ale ještě mi vyhrožoval a nadával.“

Král Oleska se na Torkena pobaveně podíval.

„Veličenstvo,“ vysvětloval mladík, „byl to jediný zdejší létavec.

Potřeboval jsem ho pro posla.“

„Takže, kupče,“ pravil král přísně, „tys odmítal bránit město. A

co když jsi spojen s nepřítelem. Zaplatili ti za to?“

Měšťan zbledl jako stěna, chtěl se ohradit, ale král pokračoval:

„Myslím, že kapitán Torken s tebou jednal velice slušně. Já na

jeho místě bych tě dal pro výstrahu ostatním popravit. A teď radši

zmiz, než to udělám sám.“

Kupec vypadl z místnosti, jako by za ním hořelo, a jeho žena se

opřela o stěnu, celá roztřesená.

„Ty jdi taky,“ nařídil jí král. „Chceme být sami.“

Jakmile se za ní zavřely dveře, pokračoval: „A teď mi podejte

podrobné hlášení. Začněte vy, kapitáne Torkene.“

„To ses musel tak osopit na králova milce?“ vyjela žena na

kupce. „To si neuvědomuješ, že jsi kvůli pár dukátům ohrozil

všechno, co máme?“

„Mlč, ženská! Myslel jsem, že nám toho létavce nahradí, to je

všechno.“

„Čert vem létavce. Bude dobře, když se nějaký čas v Sapreně

neukážeš. Říkal jsi přece, že ses tam minulý měsíc setkal s někým z

Atlanky. Pochybuji, že jste mluvili jen o obchodu. Doufám, že tě

nikdo neviděl. Kdyby tě někdo udal, je s námi konec. Radši dělej, že

nejsi. Morsik by se ti mohl pomstít za porážku, protože…“

„Nemohl jsem tušit, že král na poslední chvíli pošle posily.

Morsik mi slíbil, že mě povýší do šlechtického stavu a že dostanu

Azeru do léna, byla bys první dámou městečka…“

Žena se zamyslela. „Donesu jim ještě džbán toho nejlepšího vína.

Snad to rozptýlí jejich podezření.“

„Skvělý nápad. Ale nenos ho ty. Půjde tam služka a řekni jí, ať

jim vyhoví ve všem. Po boji potřebují válečníci odpočinek a mají

rádi, když je ženy vítají s otevřenou náručí, a nejen s náručí…

Škoda, že jsi už v letech.“

* * *

Maršál Vlassak zabral největší místnost v tvrzi. Svolal si

důstojníky a s nimi i kaprály Daxiu a Kalaka. Informovali ho o

situaci.

„Dobrá, pánové,“ řekl. „Tady zůstane deset mužů posádky.

Dalších deset se po zemi vrátí do Sapreny a ostatní se dnes večer

nalodí. Proveďte.“

Muži srazili paty a odešli. S maršálem zůstali jen Daxia a Kalak.

Vlassak se dlouze zahleděl na otylého kaprála a suše podotkl:

„Vidím, kaprále, že tahle bitva vás příliš nevyčerpala, protože jste

byl celou dobu za hradbami. Takže se se svými muži postaráte o

zajatce. Chci, aby dostávali dostatečně najíst. Pomůžou vám pohřbít

mrtvé, a to mrtvé obou stran. A potom… Potřebujete trochu shodit

bříško. Takže potom vyrazíte s muži pěšky do Sapreny a budete se

mi hlásit na hradě. Tady to za vás zatím převezme kaprál Daxia.“

Kalak zbledl jako stěna, nadechoval se k protestu, ale Vlassak ho

nepustil ke slovu.

„To je vše, kaprále, odchod!“

Kalak zasalutoval, nenávistně šlehl po Daxiovi očima a

odporoučel se.

Vlassak ukázal na židli. „Posaďte se, kaprále. Vy si potřebujete

odpočinout. A podejte mi hlášení o tom, co jste tady dělal.“

Daxia vyprávěl asi čtvrt hodiny. Když skončil, Vlassak se usmál,

což bylo u něho neobvyklé.

„Jděte si ošetřit rány, určitě nějaké máte, ale skrýváte je pod

kabátcem. Funkce se ujmete zítra, až odejdeme. Král se vám za vaši

statečnost jistě odvděčí.“

Daxia se držel na nohou jen silou vůle. Pracně se dobelhal do své

světnice a oblečený padl na postel. V té chvíli vešla Tina s konví a

umyvadlem.

„Řekla bych, že potřebujete pomoct. Ukažte.“

Stáhla mu boty, potom rozedraný kabátec a košili. Tělo měl samý

šrám a podlitinu. Omyla mu rány.

„Zůstaňte, jak jste, hned se vrátím,“ řekla. Brzy se vrátila s

čistým prádlem a s balzámem po babičce. Tvrdila, že je dobrý na

rány.

„U Kalaka jsem ho nemohla ozkoušet,“ smála se. „Jeho nejhorší

zranění bylo, když se řízl při porcování kuřete.“

Nakonec Daxiu ovázala.

„Hezky se vyspěte. Zítra vám přinesu čisté šaty.“ Pohladila ho po

tváři a dodala: „A taky vám trochu zpříjemním pobyt v Azeře.“

* * *

Když se Kalak v noci vrátil do svého pokoje, měl náladu pod psa.

Proklínal Vlassaka a toho zatraceného kapitána, který mu narušil

klidný život. Zklidnil se, když spatřil, že Tina ho už čeká v posteli.

„Musím zítra pryč. Doufám, že na mě budeš čekat. Až se vrátím,

všechno doženem.“

„Ovšem za té podmínky, že dodržíš slovo a vezmeš si mě.“

„To se uvidí, až se vrátím,“ zabručel. „Nelíbí se mi, jak se točíš

kolem toho Daxii. Jako nějaká kvočna.“

„Nejsem zas tak stará, abych mohla být jeho matkou!“ ohradila

se dotčeně.

„Jedině že bys ho měla jako nezletilá,“ zasmál se. „Jestli mi

zahneš, uvidíš. A teď pojď.“

10

Když létavec přistál na prostranství před hradem, slunce už klouzalo

za obzor. Pobledlý Torken sklouzl ze sedla, vzal do ruky sekeru a

udělal pár nemotorných kroků. Hrabě z Almerenu, který přistál před

ním, mu šel naproti.

„Copak? Snad nejsi vyčerpaný?“

„Poprvé přistávám s ještě živým zvířetem,“ uchechtl se Torken.

„Musím si na to zvyknout.“

Hrabě se zasmál. „Pojď, král je už na cestě.“

Koncem odpoledne se král rozhodl k návratu do Sapreny. Přesun

jednotek nechal na Vlassakovi. Požadoval však, aby ho doprovázel

hrabě z Almerenu s Torkenem. Mladíka to dost překvapilo a na let

se nijak netěšil. Létavci v něm nevzbuzovali přílišnou důvěru.

Alexis z Almerenu ho plácl do ramene.

„Pojď, odložíme si zbraně ve svých pokojích, ale na nějakou

velkou očistu čas mít nebudeme, protože jsme pozváni k večeři a

krále nesmíme nechat čekat.“

„Já ale pozvaný nejsem.“

„Jsi. Král mi kladl na srdce, že tě chce vidět. Takže sebou hni.“

Torken podal hraběti sekeru.

„Vracím ji.“

„Vždyť jsem ti ji daroval. Nech si ji, protože já bych s ní tak

dobře zacházet nedokázal.“

Torken vešel do svého pokoje, kde našel Haniku. Když ho

spatřila, zděšeně vykřikla.

„Jsi raněný?“

„Ne, to není moje krev,“ odpověděl a odložil otřískanou přilbu na

stůl.

Rychle mu odepjala opasek a odebrala krunýř.

„Zítra ho odnesu ke kováři. Snad s tím ještě něco udělá,“ řekla.

„Taky ti dám nabrousit meč. Hrabě říkal, že si máš pospíšit, takže si

aspoň umyj obličej a ruce.“

Zatímco se umýval, vytáhla z truhly modrý kabátec.

„Našla jsem ho mezi věcmi pana hraběte. Nenosí ho, je mu příliš

velký. Krejčí mu asi chtěl polichotit, ale nevyšlo to.“

Sotva se oblékl, už byl ve dveřích hrabě z Almerenu.

„Přestaň se fintit a pojď.“

Král s královnou už seděli za stolem. Večeře se podávala v

královnině komnatě, kde bylo intimnější prostředí.

„Rychle ke stolu,“ vybídl je král, „než vám to všecko sním.“

Torken seděl proti královně. Na chvíli zavřel oči. Veškerý ten

přepych ho oslňoval. Zlaté nádobí, koberce na stěnách,

mnohoramenné svícny, to vše byla pastva pro oči. Připadal si jako v

nádherném snu, ze kterého jej probudí Marviny důtky.

„Než se dáme do jídla, rád bych pronesl přípitek,“ řekl král a

Torken se probral. Stál u něj sluha a nabízel mu pohár.

„Na vítězství,“ pravil Oleska, napil se, odložil pohár a dodal: „A

teď je na řadě jídlo, pusťte se do něj stejně statečně jako do

nepřítele.“

Šel příkladem a hmátl do mísy pro maso. Torken si netroufl

obdivoval hraběte, s jakou nenuceností jí a ještě stačí konverzovat s

králem.

„Pane, jak se na vás tak dívám, vy si jenom uždibujete,“ oslovila

jej královna. „A přitom jistě umíráte hlady.“ Popadla obrovské

stehno a s úsměvem mu jej podala. „Jezte, prosím, jinak si budu

myslet, že vám u nás nechutná.“

Torken se uvolnil a s chutí se zakousl do masa. Královna mu

ještě několikrát naložila, protože viděla, že se ostýchá.

Když dojídali, královna zašeptala: „Král a hrabě o vás hodně

mluvili, ale takhle jsem si vás nepředstavovala. Taková statečnost,

smělost a hlavně moudrost je u tak mladého člověka vzácná.“

„Máte pravdu, drahá,“ přidal se král Oleska. „Nebýt Torkena, náš

hrad by teď byl v lepším případě ještě obléhán a město pleněno. Z

mnoha úst jsem se dozvěděl o jeho statečnosti. On je až příliš

skromný. Myslím, že je třeba jeho výkon patřičně ocenit.“

Vstal a s ním i královna a hrabě z Almerenu. Král tleskl a do

místnosti vstoupilo páže se slavnostním královským mečem.

„Poklekněte, pane Torkene.“

Zmámený mladík si klekl. Král ho mečem lehce udeřil do

pravého ramene.

„Tímto mečem vás pasuji na rytíře a jmenuji vás baronem z

Azery se všemi výsadami, jež k tomu přísluší. Na své léno však

odjet nemůžete, protože chci, abyste zůstal zde a pomáhal veliteli a

hraběti při obraně. Vašich rad si budeme velice vážit.“

Král vrátil meč pážeti. Torken zůstal klečet jako zkoprnělý a

Alexis z Almerenu ho musel zvednout. Král znovu tleskl, přišlo jiné

páže a přineslo naditý váček.

„Tady máte, barone, na první výdaje.“

Torken měl tak sevřené hrdlo, že se nezmohl na slovo, pouze se

na znamení díku uklonil.

„Než se odebereme k zaslouženému spánku, navrhuji, abychom

si připili na zdraví nového barona,“ pravil král.

Když Torken kráčel do svého pokoje, točila se mu hlava a

připadalo mu, že se stěny hýbou. Nakonec se do pokoje přece jen

dostal. Hanika ho už čekala. Pomohla mu se svlékáním, a když

spatřila, že má tělo samou podlitinu, zděšeně vykřikla.

„Něco takového jsem v životě neviděla! A přitom nemáš jediné

zranění!“

Uložila ho a pošeptala mu: „Vím, jak tě uspat a dát ti zapomenout

na bolesti.“

* * *

Když Alexis z Almerenu vstoupil do Torkenovy ložnice, slunce

už stálo vysoko na obloze.

„Vstávat, barone. Nasnídáme se a provedu vás městem,“ začal

příteli vykat. „Cestou si nakoupíte ošacení, protože moje košile vám

jsou příliš malé.“ Otočil se zase ke dveřím. „Čekám vás dole.“

Za hodinu už kráčeli po hlavní třídě. Hrabě Torkena zavedl do

různých krámů, kde je nadšeně zdravili. Torken si rychle pořídil vše

nezbytné.

Potom se zastavili u zbrojíře.

„Potřeboval byste novou zbroj, takovou, jaká se sluší na rytíře.

Ta, kterou jsem vám dal, je podle kováře už k nepotřebě. Šla by sice

vyklepat, ale místy je proseknutá. Je s podivem, že jste nebyl raněn.“

„Asi mám tlustou kůži,“ zažertoval Torken a vzpomněl si na krev

čarodějnice Minkawy.

„A potřebujete také novou přilbu a štít.“

Zbrojíř měl radost ze zakázky a předvedl jim bohatý výběr.

Torken si nakonec vybral tmavý krunýř sahající až ke stehnům a

železné rukavice.

„Taky si musíte dát udělat erb. Navrhoval bych zkřížený meč a

sekeru. Co vy na to?“

„Raději ne,“ odmítl Torken. „Já bych na něm chtěl mít spíš hezký

strom. Bude mi připomínat můj původ.“

Zbrojíř jim ukázal různé vzory a Torken si vybral mohutný

košatý dub.

„A teď ještě meč,“ usmál se Torken.

„K čemu?“ podivil se hrabě. „Vždyť jsem vám dal svůj, prosím,

abyste si jej ponechal.“

„Děkuji, pane hrabě. Dobře mi posloužil a dobře sedí v ruce. Je

to dar, kterého si nesmírně cením.“

„Vidíte… Teď jsem si vzpomněl. Až se vrátíme na hrad, musím

vás pocvičit v šermu. Prudký úder vždycky nestačí, chce to znát i

nějaké ty finty.“

Po návratu víc než hodinu strávili šermem. Torken se učil hravě.

„Víte co?“ navrhl hrabě. „Půjdeme se převléknout a zajdeme si

na večeři do města. Znám jednu hospůdku, kde skvěle vaří a mají

tam šikovná děvčata. I já se potřebuji občas pobavit. Nemůžu spát

věčně se služkami, nakonec by mě třeba nějaká uhnala a na ženitbu

se cítím pořád ještě moc mladý.“

* * *

Princezna Natiraza byla v trůnním sále s Kalatokem a Morsikem.

Vlasy měla opět pečlivě sčesané dozadu a zelené oči metaly blesky.

„Jak se na vás tak dívám, generále, řekla bych, že nesete špatné

noviny. Kde je králova hlava, kterou jste mi slíbil?“

Morsik zrudl. „Musím přiznat, Veličenstvo, že výsledek

nedopadl podle očekávání…“

Natiraza si dupla. „Nechoďte kolem horké kaše. Chci fakta!“

„Opět jsme byli zrazeni. Posádka v Azeře byla mnohem silnější,

než se počítalo. Navíc nebyli v tvrzi, ale číhali u přístavu. To

odporuje všem vojenským pravidlům…“

„To svědčí pouze o tom, že nikdy nemáte nic předpokládat,“

pronesla suše Natiraza. „Pokračujte.“

„Tento nečekaný odpor narušil vyloďování. Už jsem myslel, že je

dostaneme, ale napadla nás nepřátelská flotila, a navíc nám některé

lodě dezertovaly…“

„Nejsem tady, abych poslouchala nějaký epos. Prostě jste museli

utéct. Kolik mužů se s vámi vrátilo?“

„Pouze ti, co byli na vlajkové lodi.“

„Takže naprostá porážka,“ pravila mrazivě. „Co navrhujete?“

„Musíme obnovit loďstvo. Zabavíme všechny lodě. Nejdřív ty,

které tak zbaběle prchly. Kapitány dám pro výstrahu oběsit…“

„A vojsko?“

„Naverbujeme venkovany.“

„To si vyžádá čas. Dopřeje nám ho Oleska tolik?“

Morsik se opovržlivě usmál.

„Ti jsou až příliš nadšeni svým vítězstvím. Hezky to oslaví a

nikam nepotáhnou. Oleska není bojovník. V uplynulých měsících

jsme jim přece uloupili několik lodí, a co udělal? Navrhl nám

smlouvu o přátelství!“

Zprávy to byly sice špatné, ale Kalatok se vskrytu radoval. Při

troše šikovnosti by si mohl opět získat princezninu přízeň.

„Když dovolíte, Veličenstvo, mohli bychom poslat poselství králi

Norvikenu. Navrhnu mu smlouvu, jak si přál. Napíšu první verzi.

Potom povedeme jednání a budeme je protahovat. To může trvat

klidně tři měsíce a za tu dobu generál aspoň částečně vybuduje

novou armádu.“

Nápad se Natiraze zalíbil a na vévodu se usmála. Generál tiše

zuřil.

„Vždycky jste mi skvěle radil, drahý vévodo. Sepište to a dejte

mi to zítra k podpisu.“

* * *

Alexis z Almerenu a Torken z Azery se vrátili do hradu až pozdě

v noci. Skvěle povečeřeli a strávili příjemné chvilky s dvěma

děvčaty, která se vášnivě zamilovala buď do nich, anebo do peněz,

které jim hrabě dal. Ráno se Hanika dívala na Torkena značně

vyčítavě.

Po snídani se šli opět pocvičit v šermu. Tentokrát nebyli v

tělocvičně sami.

K Torkenovi přistoupil statný třicátník. Hraběte zběžně pozdravil

a hned oslovil Torkena:

„Slyšeli jsme, že vás král včera pasoval na rytíře, a já bych vám k

tomu rád poblahopřál. Nerozdal byste si to se mnou?“

„Děkuji… Ale ještě neovládám zbraň tak dobře, abych…“

„Jen si nehrajte na skromného. Slyšeli jsme, jak jste v Azeře

řádil.“

Hrabě si vzal Torkena stranou. „Odmítnout nemůžete. Baron ze

Salamu má nejjedovatější jazyk v celé Sapreně a navíc je to

vynikající šermíř. Jen klid. Souboj v tělocvičně není souboj na

bojišti, a když vás porazí dobrý soupeř, není to žádná hanba. Zkuste

odolávat co možná nejdéle, a když bude třeba, klidně ustupte.“

Torken předstoupil s bušícím srdcem před barona ze Salamu.

Pozdravili se.

Hned nato Salam prudce zaútočil a Torken odrazil úder štítem.

Výpad stíhal výpad, ale novopečený baron a rytíř každý výpad

odrážel, až hrabě z Almerenu žasl. Salam soupeře nijak nešetřil.

Torken začínal nabývat sebedůvěry a přecházel stále častěji do

útoku. Salam pomalu ustupoval. Torken namířil Salamovi na oči a

donutil jej tak zvednout štít, pak uskočil a zasáhl soupeře do boku.

Rána byla tvrdá, a kdyby hrot neměl kuličku, kord by zajel pořádně

hluboko.

Salam vykřikl bolestí a zklamáním. Pozdravil Torkena a

zastřeným hlasem řekl:

„Blahopřeji, barone. Jste hoden své pověsti. Doufám, že mi dáte

možnost odvety.“

„Velice rád, ale později. Ještě mě po vašich mocných úderech

brní levá ruka a dlouho kloudně neudržím štít.“

Salam se usmál. Už léta v souboji neprohrál a Torkenova slova

poněkud zmírnila jeho raněnou pýchu.

Torken pak přistoupil k Alexisovi.

„Nechápu, jak jste ho mohl porazit,“ řekl hrabě. „Domníval jsem

se, že o šermu nemáte ani ponětí.“

„Jak to? Včera jsme přece cvičili. Pouze jsem použil to, co jste

mě naučil.“

„Ale normálně to chce cvičit déle… Mám pocit, že vás už nic

naučit nemohu. Pojďte, proletíme se na létavci.“

Torken se neradostně ušklíbl.

„Nic naplat, naučit se to musíte,“ usmál se hrabě. „Včera jsem se

na vás díval. Nejste zas tak špatný. Mně trvalo měsíce, než jsem se

naučil sedět správně v sedle. Nebude to nadlouho, musíme se brzy

vrátit, protože král na večer svolal poradu.“

* * *

Porada se konala v knihovně v prvním patře hlavní věže, přímo

pod královskými komnatami. Na policích byly vyrovnány stovky

knih, celá paměť království a veškeré vědomosti lidstva. Uprostřed

místnosti stál velký stůl a kolem něj židle a jedno křeslo – královo

místo. Světlo vnikalo dovnitř dvěma velkými okny vedoucími na

dvůr.

Torken si ostýchavě sedl na konec stolu po Alexisově levici.

Maršál Vlassak se posadil vpravo od krále, zatímco z druhé strany

seděl jakýsi suchý stařec s hustými bílými vlasy. Byl to strážce

pokladu vévoda ze Samaratu, nadmíru přísný správce královských

financí. Nechyběl ani strážce pečeti, který byl pověřen uplatňováním

práva, a hlavní komoří.

„Pánové,“ zahájil poradu král, „byl bych rád, kdyby nám maršál

shrnul nynější situaci.“

Vlassak povstal a řekl: „O bitvě o Azeru a na moři už mluvit

nebudu. Jen to, že jsme přišli celkem o tři lodě a část jejich posádek.

Pozemní bitva byla mnohem tvrdší, zde jsme ztratili dvacet osm

mužů a šest je těžce zraněno.“

„Takže to dělá zhruba padesát mužů,“ ozval se vévoda ze

Samaratu. „Je to bolestné, ale lze je snadno nahradit.“

„Jaké jsou podle vás ztráty nepřítele?“ zeptal se král.

„Těžko říct,“ váhal Vlassak. „Napočítali jsme asi stovku mrtvých

a pak máme třicet dva zajatců. Zásah hraběte z Almerenu byl velice

účinný,“ odmlčel se a skoro s lítostí dodal: „Ovšem i posádka hradu

byla velice aktivní. Nápad nebojovat na hradbách, ale přesunout se

na nábřeží není sice zcela klasický, ale přiznám, že byl dobrý… Nu

a pak jsme také potopili řadu jejich lodí. S těmi loděmi Atlanka

ztratila i většinu posádek. Můžeme předpokládat, že ke dnu šlo

skoro celé loďstvo kromě lodí, které odpluly ještě před začátkem

bitvy. Zřejmě to byly zmobilizované obchodní lodě.“

„Co se stalo s generálem Morsikem?“ zeptal se král.

„Při výslechu zajatců jsme se dozvěděli, že byl na vlajkové lodi,

která nějakým záhadným způsobem zapálila dvě naše lodi a unikla z

obklíčení. Zkrátka a dobře, zvítězili jsme na celé čáře.“

„A já jsem vám za to vděčný,“ řekl uznale král. „Pokračujte

prosím.“

„Tato krutá lekce přinese plody. Zcela jistě budeme mít nadlouho

pokoj. Dokonce bych řekl, že nás již nikdy nenapadnou.“

Zavládlo ticho. Král se obrátil na hraběte z Almerenu:

„A co si myslíte vy, hrabě?“

„Plně bych s velitelem souhlasil za předpokladu, že by Morsik

byl mrtev. On však mrtvý není. Jak ho znám, bude se chtít pomstít.

Myslím si, že během několika dní vám přijde poselství od princezny

Natirazy s návrhem smlouvy o míru a nerozborném přátelství, která

pro nás bude výhodná. Jednání se potáhnou, ale dotáhnou do konce.

Morsik zatím bude znovu budovat armádu a loďstvo. Za půl roku, za

rok, zaútočí znovu, smlouva nesmlouvá.“

Král zamyšleně pokýval hlavou.

„A co si myslíte vy, barone z Azery?“

Torken zrudl, ale nakonec ze sebe přece jen vypravil:

„Vévodovu slovu bych nevěřil o nic víc než shnilé větvi.“

Král se usmál.

„Co tedy navrhujete?“

„Když je šelma raněná, musí se dorazit, jinak vás pokouše.

Morsik má málo mužů, a proto je právě teď ta nejvhodnější chvíle

zaútočit.“

Zmlkl, protože se zalekl svých slov.

Nejdřív začal protestovat Vlassak a hned po něm skrblík Samarat.

„Náš mladý přítel,“ řekl rozvážně Vlassak, „je ještě opojen

vítězstvím a slávou a chtěl by jí získat ještě víc dalším úspěšným

tažením. S věkem se mu dostane moudrosti a pochopí, že mír je

lepší než válka. Já bych počkal na princeznina posla a neukvapoval

se.“

Strážce pečeti souhlasně přikyvoval, zatímco hlavní komoří

opatrně mlčel.

„Já tedy nevím,“ váhal král.

„Veličenstvo, dovolíte?“ řekl Alexis z Almerenu.

„Prosím.“

„Myslím, že jen marníme čas dlouhými řečmi. Každý den je

Morsikovi dobrý. Může nahnat do vojska vesničany. Naprosto

souhlasím s baronem. Musíme udeřit právě teď.“

Král si několikrát vzdychl.

„Zvážím to. Ale už teď připravte vše k útoku na Okinartu,“

přikázal Vlassakovi. Vstal a opustil knihovnu.

Jako poslední odcházeli Alexis z Almerenu s Torkenem. Na

prahu se Torken zastavil a ukázal na knihy.

„Myslíte, že bych sem mohl chodit a číst je?“

„Jistěže. Král je na svou knihovnu pyšný a těší jej, když se o ni

někdo zajímá. Ale pozor! Žádnou nesmíte vynést ven, na to je trest

smrti. Začněte s touhle policí. Jsou tam pojednání o naší řeči a

dějinách. Dobře to vím, protože jako kluk jsem je musel číst. V

životě jsem se tolik nenudil,“ rozesmál se Alexis.

11

Ráno se Torken rychle nasnídal. Obsluhovala ho opět usměvavá

Hanika. Aby ne, když jí večer namluvil, že je po šermu tak

zmožený, že potřebuje masáž.

Torken se tiše kradl do knihovny. Když přecházel nádvoří, sebral

břidlicovou tabulku, kterou tam nechali pokrývači, kteří opravovali

střechu. Bude na ni psát úlomkem cihly. Ani nevěděl, jak ho to

napadlo.

V knihovně si vytáhl velkou knihu a otevřel ji. Míjely hodiny a

on konstatoval, že dokáže číst i psát a že přečtenému rozumí. Navíc

četl stále rychleji, jako by ho něco uvnitř hnalo a nutilo neustále

pokračovat. Když dočetl, vrátil knihu na místo a vzal si další. Byla

to kronika posledních sta let království. S úsměvem četl vyprávění

jednoho cestovatele o legendě země Atlanka. Nikdo se nesmí

přiblížit k panovnici, jinak jej zasáhne magická dýka. Jedné

princezně ji kdysi věnoval jakýsi zřejmě zamindrákovaný nebo

zatrpklý čaroděj. Zkouška musela být obzvlášť obtížná, protože těch

pár troufalců, kteří se o to pokusili, zahynulo. A tak už sto let

všechny panovnice Atlanky byly pannami. Šlechticům takový

systém vyhovoval, protože neumožňoval dědičnou monarchii. Když

princezna zemřela, šlechta zvolila následnici, což se mnohdy

neobešlo bez svárů.

Dveře se otevřely a Torken sebou trhl.

„Kde jste?“ zvolal hrabě z Almerenu. „Hledal jsem vás všude.

Král narychlo svolává radu a…“

Nedořekl, protože král vešel do knihovny. Torken honem strkal

knihu do police, Oleska si toho však všiml a usmál se.

Torken zrudl.

„Prosím Vaše Veličenstvo o odpuštění,“ koktal.

„Naopak! Jsem rád, barone, že máte zájem o knihy, mezi rytíři to

není tak častý jev.“

Všiml si břidlicové tabulky na stole a se zájmem pohlédl na

znaky na ní.

„To je zajímavé, takhle se dají ušetřit kousky pergamenu. O tom

si promluvíme později, teď máme jiné starosti. Pánové, zaujměte

místa.“

Král rozložil na stole pergamen a zahájil poradu.

„Právě jsem dostal poselství od princezny Natirazy. Slova

hraběte z Almerenu se potvrzují. V podstatě se v něm praví, že došlo

k nešťastnému nedorozumění a že by je ráda napravila. Kalatok se

nabízí, že přijede jako mimořádný velvyslanec a projedná s námi

podmínky výhodné pro obě strany. Co tomu říkáte?“

„Jestli toho mizeru ještě jednou uvidím,“ ozval se Alexis z

Almerenu, „zakroutím mu krkem, ale ještě předtím mu do chřtánu

naleju džbán létavčích chcanek.“

„Nebudeme přehánět, ani nebudeme mstiví,“ namítl pokladník,

„aspoň bychom jej měli vyslechnout.“

„A vy, maršále?“

Vlassak si dal chvíli na rozmyšlenou. „Od poslední porady jsem

hodně přemýšlel. Především jsem však dostal znepokojivou

informaci od jednoho kupce, který se rychle vrátil z Okinarty. Národ

nebyl o Morsikově porážce informován, pouze se o ní šušká.

Generálovi lidé jsou na venkově a verbují do vojska a měšťanům

byla uložena zvláštní daň.“

Strážce pečeti pohrdlivě pronesl:

„Politika království se nemůže zakládat na povídačkách nějakého

kupčíka. Souhlasím s vévodou ze Samaratu, nejdřív si ho

vyposlechněme.“

„Pokračujte, maršále,“ řekl král netrpělivě.

„Taková mimořádná daň nemůže znamenat nic jiného než

přípravu nového vojska. A proto si myslím, že bychom měli ve

válce pokračovat a zaútočit co nejdříve. Podle vašeho rozkazu jsem

zahájil všechny přípravy a hotovi bychom měli být do dvou dnů.“

„Skvělé! Všude říkejte, že se jedná o cvičení proti eventuálnímu

útoku. Morsik má v Sapreně určitě množství špehů.“

„Vyhlásíte válku oficiálně?“ otázal se strážce pečeti.

Král se vychytrale usmál. „Domnívám se, že po Morsikově útoku

můžeme tento stav považovat stále za válečný a jednat podobně jako

princezna Natiraza. Posel je ještě na hradě. Zítra odjede s mou

odpovědí. Velice zdvořile budu princeznu informovat, že se o návrh

zajímám. Dodám, že bych velice rád přijal vévodu z Kalatoku, ale až

za týden nebo dva, abychom se lépe připravili. To stačí. A ještě

něco. Tohle je naprosto tajné. Nikomu ani muk. Je to základní

podmínka vítězství.“ Vstal a pohlédl na velitele: „Svoláme válečnou

radu. Sejdeme se za hodinu tady. Samozřejmě chci, aby byl

přítomen i hrabě z Almerenu a baron Torken.“

Vzal Torkena důvěrně pod paždí a požádal ho: „Než nám připraví

oběd, ukažte mi tu destičku, to je vážně zajímavé…“

* * *

Když sluhové sklidili ze stolu, král se zeptal maršála, zda už má

hotový plán.

Vlassak rozložil na stole mapu království.

„Vycházejme z toho, že pozemní útok kvůli neprostupnosti lesa

nepřichází v úvahu.“ Ironicky pohlédl na Torkena a dodal: „Náš

mladík to sice zvládl, ale nevěřím, že to dokáže celé vojsko. Zbývá

tedy útok z moře. Jejich pobřeží je však bohužel stejně nehostinné

jako naše. Nemají ani takový přístav jako Azeru. Tudíž se musíme

vylodit v Okinartě. Tento jediný přístav je naštěstí velký a přirazit

může několik lodí najednou. Zaútočíme zrána, využijeme momentu

překvapení, takže bychom se mohli zmocnit půlky města, dřív než

stačí posádka zareagovat.“

Ještě čtvrt hodiny upřesňoval detaily.

„Skvělé,“ pochválil ho král Oleska. „Co tomu říkáte vy, Alexisi?“

„Nic. Pouze žádám, abych mohl jít v čele prvního výsadku.“

Nicméně Torken se mračil.

„Když dovolíte, Veličenstvo…“

„Máte nějakou připomínku?“

Torken se osmělil. „Velitelův plán je skvělý, ale myslím, že ho

můžeme ještě vylepšit.“

„Cože?“ vyjel na něj Vlassak.

„Pokračujte,“ vybídl Torkena král.

„Po zkušenostech z Azery bych navrhoval, aby první lodě

připluly ještě před svítáním a měly černé plachty.“

„A jak asi najdou přístav?“ posmíval se mu Vlassak.

„Na konci mola prý hoří věčná pochodeň. Podle té se zorientují.

To znamená, že první se mohou vylodit ještě před svítáním.“

„To by myslím šlo,“ musel uznat Vlassak. „To je vše?“

„Nikoli, pane. Morsik třeba nevěří, že zaútočíme, ale není zase

tak hloupý, aby se aspoň trochu nepojistil. První loď by měla spustit

člun poblíž přístavu dvě hodiny před zahájením útoku. Budu v něm

já se čtyřmi muži. Doplujeme k molu a podíváme se, jak to tam

vypadá. Potichu vyřadíme hlídky.“

„To snad ne!“ vybuchl maršál. „Nikdy nebudu riskovat život čtyř

mužů kvůli tak směšnému nápadu! Chcete-li spáchat sebevraždu,

prosím, ale bez mých vojáků.“

„Já nechci udatné bojovníky, kteří se s výkřikem vrhnou na

nepřítele. Chci ničemy, kteří bez váhání vrazí nepříteli nůž do zad.“

„A kde je najdete?“ zeptal se král.

„Saprena je velký přístav a dost by mě překvapilo, kdybyste v

žaláři neměli pár vzorků.“

„O tom nepochybuji, ale jak je přesvědčíte?“

„Když mi dáte volnou ruku, přesvědčím je.“ Torken si všiml, že

se maršál nadechuje k protestu, a rychle pokračoval: „Co tím

riskujete, Veličenstvo? Když se nám to podaří, uvolníme cestu.

Když ne, jejich stráže se budou domnívat, že šlo jen o obyčejné

hrdlořezy, protože samozřejmě nebudou mít uniformu.“

Zavládlo dlouhé mlčení.

„Pokud chcete mermomocí zemřít,“ řekl nakonec Vlassak,

„vydám příslušné rozkazy, ale stejně si myslím, že by bylo rychlejší

uvázat vám kolem krku kámen a hodit vás v přístavu do vody.“

Král vstal, přešel k pultíku a na kus pergamenu napsal pár slov.

Potom pergamen opatřil pečetí a podal jej Torkenovi.

„Tady máte plnou moc, ale prosím vás, snažte se zůstat naživu.“

12

Ráno Torken zabušil na vrata žaláře. Královská pečeť mu je otevřela

a strážci ho zavedli do místnosti, která zřejmě sloužila za hovornu.

„Chci vidět velitele,“ požadoval Torken.

Strážný rozpačitě přešlapoval z nohy na nohu. „Je ještě příliš

brzy, pane. Nemohl byste přijít později?“

„Okamžitě ho sežeň, jinak poputuješ do cely.“

Taková perspektiva se strážnému patrně nezamlouvala, protože

hned odkvačil splnit rozkaz. Velitel se přikolébal asi za čtvrt hodiny.

Byl malý, měl propadlý hrudník, ten však bohatě vynahrazovalo

břicho, jež se mu přelévalo přes opasek. Podle rozcuchaných vlasů a

slepených očí ho museli budit.

„Jsem velitel žaláře Torok,“ vyštěkl a napřímil se, aby byl co

největší. „Co chcete?“

Torken mu mlčky ukázal plnou moc. Velitel zbledl a jeho řeč

byla náhle jako med.

„Myslím, že bychom to měli projednat u mě,“ navrhl.

Bydlel v prvním patře ve veliké a komfortně zařízené místnosti.

„Posaďte se prosím. Neodmítl byste snídani? Já ještě nesnídal.“

„Domníval jsem se, že vám služba začíná už za svítání,“

poznamenal Torken mrazivým hlasem.

Než velitel žaláře stačil cokoli říct, otevřely se dveře a vstoupila

mladá plavovláska krásné postavy, oděná ve vězeňských šatech.

Velitel na ni vztekle máchl a děva zase zmizela.

„Zřejmě nějaká hříšnice, jíž objasňujete výhody ctnosti,“

poznamenal Torken.

Velitel zbledl. „Pouze se mi stará o domácnost a tak…“

„A o vaše pohodlí, že. To je mi jedno, přejděme k věci.“

„Čím vám mohu být užitečný, pane barone?“

„Kolik máte odsouzených na smrt?“

„Sedm. Tři půjdou na popraviště zítra a zbytek brzy po nich. Jo a

jeden bude příští týden vpleten do kola.“

„Chci je vidět. Jdeme.“

Velitel popadl obrovský svazek klíčů a vyřítil se z místnosti s

větrem o závod. Sešli do druhého patra pod zemí. Torkenovi to

nepříjemně připomínalo zkušenost z Okinarty.

U mříže podřimoval dozorce.

„Zaveď nás k cele smrti.“

Páchnoucí cela plná výkalů hostila sedm mužů. Torkena napadlo,

že by král někdy mohl nečekaně navštívit vězení…

„Vztyk, psi!“ zařval dozorce a práskl karabáčem.

Muži neochotně poslechli a mezi zuby drtili nadávky. Torken se

na ně dlouze zahleděl. Nakonec ukázal na čtyři. Zbývající tři mu

připadali příliš staří nebo méně zdatní.

„Odveďte je do přízemí. Chci s nimi mluvit.“

„Jsou nebezpeční,“ namítal velitel.

„Pošlete s nimi tedy tolik strážných, kolik uznáte za vhodné, ale

pospěšte si.“

Čtyři dozorci eskortovali hrdlořezy do přízemní cely.

„Představte mi je,“ požádal Torken.

Velitel ukázal na prvního – štíhlého, tmavého, s krátkou bradkou.

Tmavé oči mu svítily jako uhlíky.

„Pak, odsouzen k smrti provazem, protože podřízl jednoho

pozdního nočního chodce.“

Ukázal na statného chlapa.

„Zeri, zlomil vaz třem mužům při hospodské rvačce.“

Další byl střední postavy, ale pružný.

„Marik se vloupal do jednoho domu a zabil majitele.“

Poslední byl plavovlasý obr s mohutnými svaly.

„Reko se vloupal do jednoho krámu, byl přistižen, při zatýkán

zakroutil krkem dvěma biřicům. Tenhle nebude viset, bude vpleten

do kola, aby si víc užil.“

„Výtečně. Sejměte jim řetězy a nechte nás o samotě.“

„To nejde! Vždyť jsem vám říkal, že jsou nebezpeční. Nemohu

vás s nimi nechat samotného.“

„To je moje věc. Vaši lidé ať čekají za dveřmi. Pohlídejte mi meč

a dýku.“

Velitel musel nakonec poslechnout.

Když Torken s vězni osaměl, mlčky se na ně zahleděl a řekl:

„Slyšeli jste velitele. Všichni až na Reka budete popraveni už

zítra. Mám pro vás nabídku, zřejmě poslední možnost, jak se

vyhnout popravě.“

„A co to má bejt?“ zeptal se snědý Pak.

„Potřebuji muže na tajný úkol v nepřátelském městě.“

„A co za to?“

„Milost a dvacet dukátů na ruku. Bude to nebezpečné, ale stejně

vás čeká smrt. Když jsem slyšel o vašich schopnostech, napadlo mě,

že vy byste to dokázali, a proto jsem si vás vybral.“

„Kolik nás bude?“ zeptal se zrzavý Zeri.

„Jen vy a já.“

„A jakou máme záruku?“

„Pouze mé slovo rytíře.“

Dal jim tři minuty na rozmyšlenou.

„No tak, potřebuji, abyste se rozhodli rychle.“

Vězňové na sebe pohlédli.

„Já jsem pro,“ řekl nakonec Pak. „Lepší umřít v boji než na

šibenici.“

K němu se přidali Zeri a Marik.

Pouze ten, který měl být vpleten do kola, procedil mezi zuby: „Já

mu nevěřím. Než umřu, ještě si ho podám. Dvakrát mě do kola

nevpletou.“

Zaryčel a vrhl se na Torkena. Torken udělal krok stranou a vší

silou ho uhodil do obličeje. Každý jiný by se skácel k zemi, ale obr

ránu snad ani necítil a hned se hnal k novému útoku. Torken se ještě

dvakrát vyhnul ráně a sám vždy zasáhl protivníka do obličeje. Reko

silně krvácel. Nakonec se mu podařilo sevřít barona kolem pasu a

ten ho zase stiskl těsně pod hrudníkem. Dlouho tak stáli v drtivém

objetí. Lamželezo nakonec podlehl a klesl k zemi.

„Jak mi odpovíš, Reko?“ zeptal se nezúčastněně Torken. Kolos

se pomalu vyhrabal na kolena.

„Beru to, ale musíte jít s námi.“ Torken se usmál, podal mu ruku

a pomohl mu na nohy.

„Ještě jedna maličkost,“ dodal břitkým hlasem. „Kdyby někoho z

vás napadla bláhová myšlenka, že uteče, čekají ho nepříjemnosti.

Nejenže ho šibenice nemine, ale kat ho bude vyslýchat, aby přiznal

všechny zločiny, jež spáchal v Sapreně za posledních deset let.

Provaz mu pak bude připadat jako úleva.“

Potom se otočil a zabušil na dveře. Vstoupil dozorce a udiveně se

podíval na Rekův zkrvavený obličej.

„Nějaký problém, pane barone?“

„Ne. Jen jsme si popovídali. Zavolej velitele.“

Torok přiběhl ještě s plnými ústy.

„Přejete si?“

„Tyto muže dáte do oddělené cely, chci, aby se mohli umýt a

dostali čistý oděv. Tmavé kalhoty a černou kazajku. Vyzvednu si je

zítra.“

„Vaše rozkazy splním jen těžko,“ vytáčel se velitel. „Nemáme

prostředky na šacení vězňů. Zpravidla se o to starají jejich

příbuzní…“

„Vy to určitě nějak vyřešíte.“ Torkenův hlas byl varovný. „Jinak

budu králi vyprávět, co všechno jsem tady viděl. A o to vy jistě

zájem nemáte, že?“

Tato představa se veliteli příliš nezamlouvala.

„Udělám, co bude v mých silách,“ zabručel.

„O tom jsem zcela přesvědčen. Takže zítra!“

Na ulici se Torken z plných plic nadechl, aby se zbavil

vězeňského pachu. Zvolna se vracel úzkými uličkami do hradu.

Vtom zahlédl onoho azerského měšťana, kterému zabavil létavce.

Stál ve vchodu do jednoho domu a hovořil s jakýmsi vysokým

mužem, kterému obličej stínil široký klobouk. Torken je chvíli

pozoroval. Měšťan se zřejmě necítil ve své kůži a ustavičně potřásal

hlavou. Choval se nadmíru podezřele. Potom se ti dva rozloučili a

hubený zmizel v davu. Měšťan vyrazil opačným směrem. Torken ho

dohonil na náměstí. Chytil ho za loket a přitáhl k sobě. Když ho

tlusťoch poznal, roztřásl se jako osika.

„Co… co chcete?“ zeptal se přiškrceným hlasem.

„Jen si s vámi dohodnout, jak vám nahradím toho létavce,“

odvětil Torken s andělským úsměvem. Měšťan se uklidnil a vydechl

si.

„To není třeba, pane, považujte jej za dar, jako projev vděčnosti

za záchranu našeho města.“

Torkena taková velkorysost překvapila.

„To je vskutku ušlechtilé gesto,“ chválil kupce. „Zajdeme si na

skleničku.“

„Děkuji mockrát, ale nemám čas,“ vymlouval se kupec.

„Přece byste mě neurazil!“

Posadili se k rohovému stolu a Torken objednal džbán vína. Když

je číšnice obsloužila, zvedl pohár.

„Ať se vám obchody daří. Zřejmě jde o nějaký důležitý obchod,

když jste přijel tak rychle do Sapreny. Jak jste se sem vlastně

dostal?“

„Opatřil jsem si koně.“

„Viděl jsem vás, jak mluvíte s nějakým zákazníkem, ale nechtěl

jsem vás rušit. Zřejmě někdo z Atlanky, že?“

Kupec zbledl. „Ne, kdepak. To je zdejší zákazník.“

„Zvláštní,“ řekl velice klidně Torken. „Nějaký čas jsem žil v

Okinartě a mám pocit, že jsem ho tam viděl.“

„To je nesmysl. Omlouvám se, už musím jít.“

Zvedal se, ale Torken ho strhl na židli.

„A dost! Nabízím ti obchod. Buď mi řekneš všechno o svých

stycích s tím špehem a já se o tebe přestanu zajímat, nebo budeš

mlčet dál a poputuješ do basy. Tam se bude ptát kat. Takže co?“

Kupec se začal potit.

„Když vám řeknu pravdu, skutečně mě necháte jít?“

„Pokud nic nezamlčíš. Jestli zjistím, že lžeš, s chutí tě předhodím

katovi. Zjistíš, že je ve svém oboru umělec.“

„Přísahám, že vám řeknu všecko. Ten člověk se jmenuje Lako.

Potkal jsem se s ním v Okinartě, zprostředkoval mi nějaké obchody.

Přednedávnem se mě ptal, kolik lidí je posádkou v Azeře. Neviděl

jsem nic zlého na tom, když mu řeknu něco, co ví každý.“ Otřel si

čelo. „Dneska mě vyhledal znovu. Měl vztek, protože moje

informace nebyly přesné, a vyhrožoval mi, že mě zabije, když mu

neodpovím.“

„A co chtěl vědět?“

„Jenom co se povídá ve městě po vítězství a jestli se nepřipravuje

nějaké tažení.“

„A cos mu řekl?“

„Nic než pravdu, pane. Lid se raduje a myslí jen na mír.“

„To je všecko?“

„Přísahám, pane. Můžu… můžu už jít?“

„Jasně. Ale ať tě tady několik dní nevidím.“

Muž se zvedl, ale pořád měl strach, že je to nějaká léčka.

Vydechl si teprve před hospodou. Nasedl na koně a hnal se do

Azery. Přísahal si, že ženě nic neřekne.

* * *

Když se Torken vrátil na hrad, hned informoval hraběte z

Almerenu.

„Proč jste je nechal jít?“ vybuchl hrabě. „Dám je okamžitě

vyhledat a zatknout.“

„Jen to ne! On toho špeha informoval znovu špatně a tím nám

vlastně posloužil. Jen ať se ten Lako klidně vrátí domů. Generál se

nebude znepokojovat a dál bude verbovat na venkově. Kdybychom

zvěda zatkli, hned by jim bylo jasné, že něco chystáme.“

Hrabě se zamyslel. „Asi máte pravdu. Vy jste mi kus politika!

Řeknu to králi, ale myslím, že bude souhlasit.“

„Což mu nebrání v tom, aby si toho kupce vzal po válce na

paškál.“

„Vždyť jste mu dal slovo!“

„Jenom za sebe.“

„Dost! Naskakuje mi z vás husí kůže.“

13

Torken stál na zadním můstku vedle kormidelníka. Houpání mu

nedělalo dobře. Pluli ze Sapreny už druhý den a měl pocit, že ta

plavba nikdy neskončí.

Kormidelník ukázal na malý světlý bod na obzoru. Blížil se cíl

plavby. Na můstek se dostavil i Alexis z Almerenu s kapitánem.

„Za hodinu,“ řekl kapitán, „spustíme šalupu. Ale pozor, aby

nedošlo k nějakému nedorozumění. Moji muži vás dopraví na břeh a

hned odrazí.“

„Samozřejmě, kapitáne. Víc nepožaduji.“

„Takže se připravte.“

Torken došel s hrabětem ke člunu na levoboku, kde se už tužili

lodníci.

„Poslal jsem pro vaše lidi,“ oznámil mu loďmistr.

„Nelíbí se mi, že budete s tou verbeží sám,“ řekl Alexis z

Almerenu. „Klidně se mezi sebou dohodnou, a sotva budete na

břehu, podříznou vás.“

„Mám tuhou kůži,“ zasmál se Torken. „A pak – nejsem člověk,

který se dá jen tak snadno zavraždit.“

Jeho komplicové se už blížili, přiváděl je mladý důstojník, v

němž Torken ke svému překvapení poznal Daxiu.

„Proč jsi nezůstal v Azeře?“

„Už mě začínaly nudit půvaby té hospodyně. Navíc se vrátil

kaprál Kalak a nechtěl jsem působit rodinné rozepře. A král se mi

odměnil, povýšil mě na důstojníka. Musel jsem se vrátit do hlavního

města. Rád bych šel do toho s vámi.“

„Děkuji, ale to nepřipadá v úvahu.“

K Torkenovi přistoupili trestanci v černém. Všech pět si vlezlo

do šalupy a námořníci je spustili na moře. Potom se chopili vesel.

Za půl hodiny tiše připluli k bárce uvázané u mola. Pětice si

přestoupila a šalupa se hned začala vzdalovat.

Torken zvedl hlavu a dal svým mužům znamení, aby se skrčili,

protože zaslechl kroky.

„Hlídka. Tu musíme zneškodnit nejdřív.“

„To je má oblíbená zábava,“ poznamenal plavovlasý obr.

Kroky se blížily.

„Jsou čtyři a vede je kaprál,“ oznámil Torken, který opatrně

vyhlédl. „Už se vzdalují. Jdeme na ně. Zamlouvám si toho kaprála.“

Muži se tiše vyhoupli na molo a okamžitě zaútočili. Tři strážní se

skáceli s dýkou v zádech nebo v ledvinách. Čtvrtému Reko trhl

hlavou a zlomil mu vaz.

Torken ucpal kaprálovi ústa a nasadil mu dýku na ohryzek.

„Jestli cekneš, podříznu tě jako sele,“ šeptl. „Lehni si.“

Kaprál klesl k zemi. Když poznal, kdo ho zajal, zachvěl se

hrůzou. To je přece ten zločinec, kterého zatkl na Harkovo udání!

Potom záhadně utekl z vězení a udavače našli zapíchnutého v

přístavu.

„Kolik je hlídek?“ zeptal se Torken.

„Dvě. Morsik stráž posílil. S druhou jsme se měli setkat na jižní

straně přístavu.“

U mola to šplouchlo, cosi spadlo tiše do vody. Kaprál pochopil.

„Jsou ještě nějaké hlídky?“

„Jedna je ve věžičce tady toho domu a další u majáku.“

„Všechno?“

„Přísahám.“

Torken trochu váhal, nelíbilo se mu zabít někoho, kdo se nemůže

bránit. Jeho dilema vyřešil Pak. Prudce vrazil kaprálovi dýku do

srdce a pravil:

„To bylo jediné řešení. Tahat ho s sebou nemůžem. Určitě by

vyvolal poplach.“

„Já vím,“ vzdychl si Torken.

Muži se ztratili ve tmě.

Za čtvrt hodiny zopakovali totéž a s týmž úspěchem. Zrovna

když se Reko chystal hodit posledního do vody, z hospody vyšel

jakýsi muž. Dovrávoral k nim a řekl:

„Co to děláte? Já vás…“

Nedořekl, protože Reko mu uštědřil mocný úder pěstí a muž

následoval ostatní do temné vody.

„Zřejmě nevěděl, že požívání alkoholu a nemístná zvědavost

škodí zdraví,“ poznamenal Reko.

„Ještě nám zbývají dvě stráže,“ řekl Torken. V té chvíli zrzek,

který se stále držel trochu stranou, prohlásil: „Já končím. Radši beru

roha. Mám tady kámoše, ti mě schovají.“

Torken sahal po noži.

„Ani hnout!“ varoval ho zrzek. „Jinak začnu tak řvát, že vzbudím

celý město.“

„Dal jsi slovo, Zeri,“ zabručel Pak.

„Jen klid, mám ještě dost slov,“ uchechtl se zrzavý Zeri. Otočil se

a odcházel. Neudělal ani tři kroky a Pak se prudce rozmáchl. Dýka

zajela dezertérovi mezi lopatky, ten škytl a padl na zem. Chtěl řvát,

ale jen zachrčel a z úst se mu vyvalila krev. Reko došel k mrtvému

tělu, vytrhl dýku, podal ji Pakovi a potom shodil tělo do moře.

„Při tomhle tempu se ryby přecpou. Co dál?“

„Toho u majáku vyřídím klidně sám,“ nabídl se Pak. „To místo je

příliš přehledný a všech čtyř by si snadno všimli.“

Torken souhlasil.

„A já s Rekem si vezmeme na starost věž,“ prohlásil Marik.

„Dveře budou určitě zavřené.“

„Domů, do kterých jsem se nedostal, je zatraceně málo,“

prohlásil Marik.

„Dobrá,“ souhlasil Torken. „Já to zatím obejdu, abych zjistil,

jestli mi můj milý informátor něco nezamlčel. Sejdeme se tady za

půl hodiny. Hodně štěstí a opatrujte se.“

Torken si stoupl do jednoho domu, počkal několik minut, ale nic

podezřelého nezpozoroval. Potom se vydal po hlavní ulici. Spatřil

slabé světlo. Na rohu visela lucerna a pod ní stáli dva biřici s píkami.

Slyšel, jak spolu hovoří:

„Takže zase půjdeme.“

„Já jenom nechápu, proč tady musíme chodit, když v přístavu

jsou už dvě hlídky.“

„O rozkazech se nediskutuje. Brzo už bude den a máme po

službě.“

Torken zaskřípal zuby. Tak tohle mu ten kaprál neřekl.

Stráže scházely k přístavu. Torken se vmáčkl do jednoho

výklenku a ani nedýchal.

Nechal je přejít, potom vyskočil a vrazil jednomu dýku do šíje.

Než si druhý uvědomil, co se děje, měl proříznuté hrdlo.

Torkenovi se udělalo zle. Kdeže jsou čestné boje za denního

světla? Popadl obě těla a vlekl je k přístavu. Reko mu přišel naproti

a hodil je do vody.

„Jde mi to stále líp od ruky,“ poznamenal.

Torken se podíval na oblohu. Lehce se jasnilo.

„Brzy připlují první lodě. Rozptylte se a dejte vědět, kdyby se

náhodou něco hnulo. Hlavně se nesnažte bojovat s přesilou.“

„Budeme náramně opatrní,“ ujistil ho Pak. „Rádi bychom to

přežili, když už jste nám dal naději.“

Vzdálili se tiše jako kočky. Torken už hořel netrpělivostí.

Neustále se obával nějakého nemilého překvapení.

Konečně spatřil temný obrys lodi. Tiše přirazila k molu. První

vystoupil hrabě z Almerenu a za ním hned Daxia s plnou náručí

zbroje.

„Myslím, že ty první otrapy máme z krku,“ hlásil jim Torken.

„Ať se muži rychle a hlavně tiše vylodí.“

Daxia mu pomohl do zbroje. Mezitím přirazily další dvě lodě a

na molu se rojili vojáci, kteří hned zaujímali postavení. Lodě

odplouvaly a uvolňovaly místo dalším.

„Počkáme na Vlassaka a většinu mužů,“ řekl spokojeně hrabě.

„Vojsko pak obsadí město a oblehne hrad.“

Jeho nápad Torkena příliš nenadchl.

„Já bych na to šel jinak,“ navrhl. „Jakmile se rozední, hlídky na

hradbách zpozorují lodě a vyhlásí poplach. Buď se zabarikádují v

hradu, anebo vyšlou vojáky do přístavu. V tom případě musí spustit

most a zvednout mříž.“

„To je velice pravděpodobné.“

„Kdybyste mi dal k dispozici polovičku vyloděných, dovedl bych

je ještě za tmy k hradu, kde se ukryjí. Až se zvedne mříž, zaútočí.

Ale přijďte nám brzy na pomoc, nevím, jak dlouho udržíme mříž

nahoře.“

Alexis z Almerenu neváhal. Požádal Daxiu, aby okamžitě svolal

velitele. Za deset minut přidělil Torkenovi většinu vyloděných a ti

hned zamířili k hradu. Daxia šel samozřejmě s nimi. Vojáci

postupovali rychle a tiše. Jejich kroky však přesto vzbudily nějakého

měšťana, který pootevřel okno. Když zaznamenal blýskot zbraní,

rychle zavřel, aby na svůj dům nepřivolal neštěstí.

O sto metrů dál spatřil Torken na zemi jakési tělo. Sklonil se a

poznal v něm Marika. Držel se za levý bok, ze kterého se mu valila

krev.

Torken mu položil ruku na čelo pokryté ledovým potem. Marik

ho za ruku chytil a šeptal: „Vyběhly na mě dvě stráže. Spatřil jsem

je příliš pozdě. Ale poplach nevyvolaly. Najdete je o kousek dál.“

Nadechl se a pokračoval: „Chci vám říct, že vážně radši umřu tady

než na šibenici. Díky, že jste mi dal tuto možnost.“ Zachvěl se a

vydechl naposledy.

Torkenovi se sevřelo hrdlo. Rychle se narovnal.

„Jdeme,“ řekl. „Pozor, ať nezakopnete o mrtvoly.“

Když se dostali k hradu, už se jasnilo. Prostranství před hradem

bylo příliš přehledné, než aby se na něm mohli skrýt. Zavedl proto

své muže do nejbližší uličky. Pobavilo ho, když si uvědomil, že tudy

se jde k hraběnce. Zdalipak si koupila nového sličného otroka?

Svítalo a už viděli hlídky na ochozu. Vtom jeden zamával a další

rovněž. Zazněla trubka. Vlassakova flotila zřejmě vplouvala do

přístavu. Torken napjatě naslouchal zvukům z hradu. S úlevou

zaslechl skřípot řetězu. Spouštějí padací most. Z brány vyběhla četa

vojáků a hnala se k přístavu. Jakmile přeběhl poslední, dal Torken

rozkaz k útoku.

Na most vběhl jako první. Do cesty se mu postavili dva

zbrojnoši, dvakrát se rozmáchl sekerou a pokračoval v běhu. Musel

se především dostat k ovládání mříže a padacího mostu. Narazil ještě

na tři a rovněž je skolil. Jeho muži ho následovali. Vydechl si,

teprve když obsadili rumpál.

„Váš bojový styl sice není příliš elegantní,“ poznamenal Pak,

„zato velice účinný.“

Na nádvoří vládl zmatek, ale posádka se nakonec přece jen nějak

sešikovala.

Torken zaujal se svými muži půlkruh kolem místa, které chtěl

hájit. Když hradní zaútočili, řádil jako pominutý, oháněl se, bil

kolem sebe.

Cosi jej zlehka udeřilo do zad. Otočil se. Jeden z obránců hradu

se sesul k zemi a Pak nevzrušeně poznamenal: „Šel na vás odzadu, a

tak jsem si řekl, že bych mu to měl rozmluvit.“

Jejich postavení nebylo zrovna záviděníhodné. Hodně mužů už

padlo a řada jich musela ustoupit. Torken spatřil Reka, jak zvedá nad

hlavu jednoho obránce a hází jej na nepřítele, a Daxiu, který kosil

vše kolem sebe. Nepřítel měl již těžké ztráty, bohužel však dostával

stále nové a nové posily. Jak dlouho ještě vydrží?

* * *

K molu přirazily tři lodě najednou. Když se muži vyloďovali,

zazněla trubka. To znamenalo, že hrad vyhlásil poplach. Vlassak

honem vyběhl na břeh k hraběti Alexisovi.

„Jak to vypadá?“

„Máme přístav a nepřítel se tady ještě neukázal, ale asi to už

dlouho nepotrvá. Nicméně se zatím můžete bez nebezpečí vylodit.“

Jednotky se v rekordním čase shromáždily na břehu, lodě

odrazily a uvolnily místo dalším.

„Zřejmě to tady nikdo moc nehlídal,“ usmál se Vlassak.

„Myslím, že za to vděčíme především baronu z Azery, který

zneškodnil stráže.“

V té chvíli se od hlavní ulice ozval křik. To nepřítel narazil na

královské vojsko. Maršál Vlassak se vyšplhal na bedny na břehu,

aby měl lepší přehled.

„Moc jich není. Vaši si s nimi snadno poradí,“ řekl hraběti.

„Kdybyste mi však pomohl s jednou jednotkou, vyřídili bychom

je rychleji a mohli bychom zaútočit rovnou na hrad. Torken už čeká.

Hodlal proniknout na nádvoří,“ namítl hrabě.

„Vidím, že je to netrpělivý mladík a že rád porušuje klasická

pravidla boje,“ poznamenal maršál. „Ale zřejmě mu to vyšlo a

ušetřil nám tak dlouhé obléhání. Dám vám dvě roty. A kdyby byla

mříž spuštěna, počkejte na nás.“

* * *

Torken se držel už jen silou vůle. Prudký úder jej připravil o štít.

Následovala rána do přilby. V hlavě se mu zamlžilo a cítil, že klesá

k zemi. Hned se na něj vrhlo jakési tělo a drtilo jej. Na okamžik ho

napadlo, jestli to není náhodou konec.

Pak se mu však postupně navracelo vědomí. Patrně nebyl mrtvý,

protože slyšel řinčení zbraní a sténání raněných. Shodil tělo ze sebe

a snažil se vstát. Uvědomil si, že mu kdosi pomáhá na nohy. Vtom

spatřil Pakův udivený obličej.

„Už jsme si mysleli, že máte lebku vedví.“

Před Torkenem stál Reko. Ujal se sekery a podle hromady mrtvol

se s ní oháněl nadmíru zručně. Když Torken nastoupil po jeho boku,

tvář se mu rozjasnila a chtěl sekeru vrátit majiteli.

„To je dobrý,“ řekl Torken. „Zatím si ji nech.“ A tasil meč.

Situace se neustále zhoršovala, bylo jen otázkou minut, kdy je

hradní vytlačí. Torken už přišel o půlku lidí. Hořce si pomyslel, že

jediné, co dokáže, je vést lidi na smrt. To ho tak dopálilo, že

prudkým výpadem propíchl jednoho neopatrného útočníka.

O něco později mu připadalo, že nápor poněkud slábne.

A nebylo divu! Přes most se s řevem hnali muži v barvě rudé a

modré. Královští!

Obránci hradu se rozptýlili po nádvoří v beznadějném, bezcílném

útěku. Vyčerpaný Torken se opřel o zeď. Chvíli mu trvalo, než ta

poskakující věc v jeho hrudi se přizpůsobila normálnímu rytmu.

Dlažba nádvoří byla poseta mrtvými těly přátel i nepřátel, spojených

ve smrti. Náhle spatřil Daxiu. Seděl na zemi, opřený o zeď a s

nataženýma nohama. Obličej měl bledý a ze dvou otvorů v krunýři

mu vytékala krev. Torken k němu poklekl.

„Pane,“ usmál se raněný, „jsem tak rád, že žijete…“

Torken mu chtěl pomoci na nohy, ale Daxia jen zavrtěl hlavou.

„Nesahejte na mě, utržil jsem mnoho ran a mám pocit, jako by mi

ďábel jezdil po těle rozpáleným železem.“

„Přeneseme vás do hradu a seženu ranhojiče.“

„Chtěl jsem vám říct, pane, jak jsem hrdý na to, že jsem mohl

sloužit pod vámi a bojovat po vašem boku. Měl jsem krátký, ale

aspoň slavný život.“

Uchopil Torkena za zápěstí a vzápětí se mu hlava svezla na

stranu. Přistoupil k nim Reko.

„Pojďte, veliteli, tady se už nedá nic dělat.“

Doběhl k nim hrabě z Almerenu a zděsil se. „Jste raněný?“

„Ne, pouze strašně unavený, na duši i na těle. Měl byste mě dát

vystřídat, pane hrabě, přináším jen neštěstí. Podívejte se na Daxiu a

na ty, co šli se mnou. Samí mrtví…“

Alexis jen potřásl hlavou a ukázal na nádvoří, kde královští

sháněli dohromady zajatce.

„Vedl jste těžký boj. V každém boji jsou mrtví. Pohleďte na naše

muže. Umíte si představit, kolik by jich padlo, kdybychom museli

pevnost dobývat? Myslete i na ty, které jste svým činem zachránil.“

14

Morsika vzbudily prudké rány do dveří. Posadil se a hrubě odstrčil

dívku, jež mu spala po boku.

„Pane, pane,“ chrlil na něj rozrušený poručík, „z hradeb hlásí, že

do přístavu vnikly válečné lodě.“

„To je směšné! Proč nám nedali vědět, ještě než přirazily?“

„To nevím. Nevíme, co je s nimi.“

„Okamžitě pošlete do přístavu jednu četu. Ať na vetřelce bez

meškání zaútočí. Vždyť jsme sotva před třemi dny dostali zprávu, že

v Sapreně je naprostý klid. Vrátil se i posel a přinesl příznivou

zprávu od krále… To je k nevíře!“

Nicméně pospíšil s poručíkem na vrchol hlavní věže.

„Já to nechápu,“ stěžoval si poručík. „Jen se podívejte, oni

pronikli až na nádvoří a nedovolí nám zvednout most.“

„Tolik jich zas není. Pošlete na ně všechny muže a zničte je.“

Poručík sbíhal po schodech, div si nesrazil vaz. Morsik se

zaťatými pěstmi sledoval boj. Už se v něm rodila naděje, že se

vetřelce přece jen podaří porazit, ale vtom na nádvoří vpadli

královští. Neváhal a rozběhl se do princeznina křídla.

Za dvě minuty za ukrutného pištění dívek a žen vpadl do

princezniných komnat. Natiraza se zrovna chystala snídat. Vstala a z

očí jí šlehaly blesky.

„Co má tenhle vpád znamenat, generále?“

„Nepřítel vpadl do hradu, musíme utéct.“

„To nikdy! Jsem princezna Atlanky a zůstanu tady, byť by mě to

mělo stát život!“

„To v žádném případě. Potřebuji vás, abych se jim mohl

pomstít.“

„To stěží,“ pravila Natiraza nenávistně. „Všecko jste zpackal. Už

nejste generálem a vypadněte z mého hradu!“

„Přesto půjdete se mnou.“

Upřeně se na ni zahleděl. Princezna ztuhla.

„Jdu, generále,“ hlesla.

Rychle sešli na vnitřní nádvoří, které nebylo ještě obsazeno.

Sluhové už připravili Morsikovy soukromé létavce. Generál a

princezna nasedli a odletěli.

* * *

Druhý den po obsazení hradu svolal král Oleska do jedné

místnosti v hlavní věži užší radu, pouze maršála Vlassaka, hraběte z

Almerenu a Torkena.

Služebnictvo se div nepřetrhlo ochotou, jen aby posloužilo

novým pánům. Král se na hosty usmál a ukázal na číše s vínem.

„Myslím, že si už můžeme připít na vítězství, které bylo mnohem

rychlejší, než jsem doufal. Zásluhu na tom máte vy, pánové.“

Všiml si, že se Torken tváří nějak smutně.

„Co vás trápí, barone?“

„Jen to, že jsem ztratil polovičku lidí.“

„Darebáků, kteří nám ušetřili provaz,“ odtušil maršál.

Torken málem převrhl číši.

„Dal jsem jim slovo, že dostanou svobodu a dvacet dukátů!“

Král chlácholivě zvedl ruku. „Vaše slovo budeme respektovat.

Toť vše?“

„Nikoli, Veličenstvo. A z těch, které mi svěřil pan hrabě, padla

více než polovina.“

„Uvědomte si však, že jste odstranil předsunuté hlídky,“ namítl

Alexis z Almerenu, „a tím jste umožnil vylodění. A díky vašemu

šlechetnému útoku na bránu jsme zase mohli během několika hodin

dobýt celý hrad. Naše ztráty jsou sice bolestné, ale relativně malé. A

na tom máte zásluhu především vy!“

„Jsem téhož názoru,“ souhlasil král.

„Nyní však hleďme do budoucnosti. Zmocnili jsme se celého

města?“

„Celého,“ řekl Vlassak. „Obsadili jsme všechny strategické body.

Zbytek stráží se vzdal. Podle vašeho příkazu jsem dal po celém

městě vyhlásit, že žádné drancování nebude. Nato se město vzdalo.

Zatím je klid a nepočítám se sebemenším odporem.“

„To je báječná novina,“ prohlásil král spokojeně. „A kde máme

princeznu a Morsika?“

„Celý den jsem vyslýchal důstojníky a služebnictvo,“ odpověděl

hrabě z Almerenu a pokrčil rameny, „zřejmě uletěli.“

„Dlouho se schovávat nebudou,“ prohlásil Vlassak. „Prohledáme

těch pár statků a samot. Jiné město tady nemají, jen Okinartu.

Najdeme je a přivedeme.“

„To si nejsem tak jist,“ potřásl hlavou hrabě Alexis. „Dozvěděl

jsem se, že Morsik si často vyrážel někam na létavci a nikdo neví

kam. Prý odlétal vždy na sever, k lesu.“

„Jak dlouho býval pryč?“ zeptal se Torken.

„Nanejvýš šest hodin. Proč?“

„To znamená, že pokud má nějaké tajné útočiště, nemůže být

odtud dál než tři hodiny letu.“

„To je příliš velká plocha,“ povzdychl si král. „Mám pro vás jiný

úkol, barone, a jistě se vám bude líbit.“

* * *

Kalatokova hospodyně Ganta uvedla hraběnku z Kerverenu do

téhož pokoje jako posledně.

„Chvíli strpení, pan vévoda přijde hned. Udělejte si pohodlí a

radši se rovnou svlékněte. Stejně vás to nemine,“ řekla chlípně.

Sanka svěsila ramena. Zvolna obešla pokoj a pohlédla na důtky

na stěně. Bude ji opět bičovat?

V té chvíli vstoupil vévoda a za ním naprosto nahý plavovlasý

mladík s tváří andílka, modrýma očima a úzkými rty.

„Jak to, že jste se ještě nesvlékla? Honem, honem!“ Vévoda se

ušklíbl. „Hukora si nevšímejte. Koupil jsem ho minulý týden a je

náramně krotký. V jeho případě funguje hůlka skvěle.“

„Proč jste si mě dal zavolat, když městem prochází tolik

nepřátelských hlídek?“

„Protože se chci trošku rozptýlit. Měl jsem štěstí, že jsem nebyl

zrovna na hradě. Pár dní se nebudu ukazovat a pak navštívím krále

Olesku. Nabídnu mu své služby jako zdejší nejvyšší úředník.

Odpřisáhnu mu věrnost a věřím, že mě udělá správcem Okinarty.“

„Jste hnusný. Ale teď už mě nemáte čím vydírat.“

„Nač to silné slovo? Řekněme, že jeden sloužíme druhému.

Navíc jste špatně vyhodnotila situaci. Ono je jedno, kdo tady vládne,

ale pokus o vraždu zůstane vždy pokusem o vraždu. A zřejmě jste

zapomněla, že dědictví po hraběti není pořád ještě vyřízeno. Vaše

příbuzná se už těší na dědictví, protože váš nebožtík odešel do návi a

nezanechal závěť ve váš prospěch. Měla byste se mírnit.“ Suše

pokračoval: „Ale už dost řečí. Svléknout!“

Sanka uposlechla.

„Vezměte důtky a zbijte ho. Jsem unaven. On pak zbije vás.“

Dal otrokovi znamení, ten se opřel rukama o stěnu a předklonil

se. Hraběnka uchopila důtky a nesměle ho udeřila do zad.

„Víc,“ zavrčel vévoda z Kalatoku. „Bijte ho do zadku.“

Sanka tloukla, dokud ji vévoda nezastavil. Tvářil se nadmíru

potěšené.

„A teď vy, paní hraběnko, zaujměte Hukorovo místo.“

Sanka poslušně přistoupila ke stěně.

„A ty, Hukore, ji nešetři, pěkně jí to vrať.“

Po první ráně zasténala. Když ji šlehl podruhé, vykřikla, ale tu

nastal jakýsi hluk, dveře se rozletěly a do místnosti vpadl rytíř v

krunýři a přilbě. Za ním dva královští zbrojnoši a dva muži v

černém.

Vévoda z Kalatoku prudce vstal a vytahoval si kalhoty.

„Co tady děláte?“ obořil se na vetřelce. „Ven!“

„Jménem krále vás zatýkám,“ odpověděl rytíř. „Pojďte s námi

dobrovolně, jinak použijeme násilí.“

Vévoda zbledl a zachvěl se.

„Proč? Nikdy jsem proti králi nezvedl zbraň…“

„Na to jste přece příliš velký zbabělec,“ odvětil rytíř.

„Chtěl jsem králi vzdát čest a ujistit ho o své oddanosti.“

„To ho jistě bude zajímat, ale nejdřív půjdete před soud pro dva

pokusy o otrávení hraběte z Almerenu.“

„Ale to je jen pomluva!“ bránil se zoufale vévoda. „Hrabě zmizel

někde nad lesem. A já mu říkal, aby nikam nelátal, protože je slabý a

má horečku, poslal jsem mu dokonce svého nejlepšího lékaře a…“

Rytíř se zachechtal. „Nějak vám slábne paměť, Kalatoku. Máte

smůlu, hrabě je živ a zdráv. Přísahal, že jestli vás potká, dá vám

napít létavčích chcanek a pak vám zakroutí krkem. Myslím, že ve

vězení budete spíš v bezpečí.“

Vévodovi poklesla ramena.

„Chopte se ho a odveďte jej do žaláře,“ nařídil rytíř zbrojnošům.

„Už to tam zná, byl tam pár hodin připoután k mrtvole.“

Vévoda se znovu zachvěl, domníval se, že o tom ví jen pár lidí.

„Ať ho hlídají velice dobře. Jestli jim uteče, dá je král pověsit.“

Zbrojnoši vévodu odvedli. Když míjeli Hukora, otrok na něj

nenávistně pohlédl a plivl mu do obličeje.

Rytíř se otočil k Sance, která se snažila zakrýt svou nádhernou

nahotu. Chvíli se kochal skvostným tělem, jež mu dopřávalo tolik

rozkoše.

„Promiňte, paní hraběnko, že jsem vás vyrušil z kratochvílí,“

poznamenal ironicky. „Oblékněte se a vraťte se domů. Tam čekejte

na královo rozhodnutí.“ Po těch slovech odešel a s ním i muži v

černém. Na prahu domu se zastavil a pohlédl do temné ulice.

„Mluvil jsem s králem,“ řekl oněm dvěma mužům. „Dává vám

milost. Zítra dostanete peníze. Budete-li chtít, můžete odplout

rovnou do Sapreny.“

Lotři na sebe pohlédli.

„Pane,“ řekl Reko a přešlápl z nohy na nohu. „Chtěli jsme vám

říct…,“ navázal Pak. „No, kdybyste nám dal lože a stravu, rádi

bychom zůstali ve vašich službách. Aspoň tak dlouho, dokud si

zcela nezvyknem na počestný život.“

Torken se chmurně uchechtl. „Nevím, jestli jednáte rozumně.

Jistě jste si všimli, že moc štěstí nepřináším. Se mnou si vyděláte víc

ran než dukátů.“

„Ale přesto, pane. Vděčíme vám za život.“

„Tak dobře. A víte, co uděláme? Musíme to nějak oslavit. Znám

v přístavu jednu hospodu…“

* * *

Když vstoupil rytíř ve zbroji, poloprázdná krčma ztichla. Torken

ukázal na stůl kousek stranou a sám zamířil k výčepu, za kterým se

tyčila statná krčmářka. Zmateně na něj pohlédla.

„Přejete si, pane?“

„Velký džbán toho nejlepšího vína.“

Rychle poslechla. Torken si odložil přilbu. Potom hrábl do váčku

a vysázel na pult dvě hromádky.

Když ho krčmářka poznala, jen sebou trhla.

„Ty… Promiňte, chtěla jsem říct vy…“

Objevila se Dina a usmívala se.

„Přišel jsem vyrovnat jeden dluh,“ řekl Torken a přisunul jednu

hromádku ke krčmářce.

„Ale vždyť mi nejste nic dlužen,“ divila se.

„Dala jste mi najíst, když jsem to nejvíc potřeboval. Zachránilo

mi to život a určilo další můj osud. Na to se nezapomíná.“

Zbytek mincí přisunul k Dině.

„A ty můžeš začít nový život, otevřít si třeba nějaký krámek.“

Ženština nejdřív zbledla a potom zrudla.

„Pane… Pocházím z venkova a znám vonné bylinky, které bych

mohla prodávat, ale nevím, jestli mě měšťané přijmou…“

„Budeš pod královskou ochranou.“

„Hned zítra začnu nový život, ale dneska musím vyrovnat jeden

dluh.“ Zaváhala a pokračovala: „Před nějakým časem mi jeden

zákazník zaplatil a já mu za to nic nedala. Ráda bych to napravila.“

Když viděla, že se Torken nadechuje k protestu, jemně ho

uchopila za ruku.

„Prosím, pane, neodhánějte mě. Poprvé v životě mám opravdu

chuť se s někým milovat.“

Mladík dlouho neváhal a zasmál se. „Takovou nabídku nemůžu

ovšem odmítnout.“ Obrátil se ke krčmářce, která vše sledovala s

chápavým úsměvem: „Mým přátelům zatím noste na stůl, co hrdlo

ráčí,“ požádal ji.

Komůrku osvětlovala jediná svíčka a byla v ní pouze postel a

stolička. Dina pomohla Torkenovi z krunýře a potom ho vysvlékla.

Odhodila šaty a přitulila se k němu.

„Ne, ještě se nehýbej, nech mě vychutnat tu slastnou chvíli.“

Po chvíli ji popadl a odnesl k posteli. Pomalu a něžně přijal to, co

se mu nabízelo.

* * *

Nazítří dopoledne Torken procházel s oběma svými společníky

městem. Bývalí zločinci nevypadali nejlíp. Torken byl večer pryč až

příliš dlouho, takže pili a pili, a když se konečně vrátil, měl co dělat,

aby je dotáhl domů.

Došli na náměstí a Torken s dojetím hleděl na místo, kde ho

prodali hraběnce. Co by s ním bylo, kdyby si ho místo ní koupil ten

tesař. Stupínek byl stále na místě, na něm čtyři mladí lidé a tlustý

obchodník Klut, který pokřikoval na kolemjdoucí.

„Vzhledem k mimořádným okolnostem nabízím dva otroky za

cenu jednoho, tedy za pouhých dvacet dukátů. Neváhejte, kupujte

teď, protože nevím, kdy vám zas budu moct nabídnout zboží takové

kvality!“

„To je hnus,“ zavrčel Pak.

„Moje řeč,“ souhlasil Torken. „Podáme si ho?“

Vystoupili na stupínek. Když obchodník spatřil rytíře, přímo

překypoval ochotou.

„Hleďte, pane, ty krásné kusy! Najdete v nich vynikající sluhy,

pilné, poslušné, protože díky této hůlce…“ Nedořekl, protože Pak

mu přitiskl hrot dýky na břicho.

Torken se obrátil k mladým lidem.

„Král Oleska dnes vydal nařízení, kterým ruší otroctví. Jste

svobodní, můžete jít.“

Nešťastníci váhali, nemohli uvěřit takovému štěstí. Klutovi

pochopové se pokoušeli vzepřít, ale narazili na Reka. Decentní

šťouchnutí loktem do žaludku a ten první měl hned pocit, že ho snad

kopl kůň. Druhý pro změnu pocítil drtivý stisk.

„Jděte si hrát jinam,“ doporučil jim Reko a srazil je na náměstí.

Kolemjdoucí se rozchechtali a pochopové vzali do zaječích.

Obchodník je platil za týrání otroků, nikoli za to, aby bojovali s

touhle horou svalů.

„Jste svobodní,“ opakoval Torken mladým lidem. Tentokrát už

uposlechli a rychle zmizeli.

„Já za ně ale zaplatil, ničíte mě.“

„Hele, Klute, nebreč mi tady, jinak budeš mít důvod. Jistě se

nechceš vzpírat královské vůli, což?“

„To ne, jistěže ne,“ přisvědčoval obchodník s otroky. Velice ho

znepokojovalo, že rytíř zná jeho jméno. „Dobrá, takže mi dej

všechny ovládací hůlky.“ Klutovi se moc nechtělo. Pak ho pošimral

dýkou a procedil mezi zuby: „Radši poslechni, nebo ti udělám do

pupku knoflíkovou dírku.“

Byl to tak přesvědčivý argument, že Klut kapituloval a z pytle

pod stolem vytáhl čtyři úplně nové hůlky. Torken mu je hned sebral.

„Mám chuť vrazit ti jeden krystal poroby do kůže, abys to taky

okusil.“

Obchodník nyní připomínal něco mezi roztékající se svíčkou a

roztřeseným rosolem. „Já vás prosím, pane…“

„Mlč! Kde to svinstvo bereš?“

„Koupil jsem je od sluhy generála Morsika. Prodával je kus za

dukát. Vysvětlil mi, jak se vsazují, ale víc o tom nevím. Každá hůlka

odpovídá jednomu krystalu a jiný neovládá.“

„Předpokládám, že si pamatuješ své zákazníky za poslední tři

roky.“

„Některé snad… To víte, vídám tolik lidí…“

Torken se obrátil k přátelům. „Uděláte pro mě něco?“

„Ovšemže, pane,“ odpověděl Pak.

„Vezměte toho chlapa a obejděte s ním všechny jeho zákazníky.

Jménem krále hůlky zabavíte a okamžitě mi je přinesete.“

Klut začal něco namítat, že to nebude jen tak, že neví a podobně,

ale Torken ho zarazil.

„Kdyby nejevil dobrou vůli nebo měl výpadky paměti, můžete

mu uříznout třeba uši.“ Pak vzal Kluta za lalůček a lehce zatáhl.

„Jsou velké, pěkné, to bude radost je řezat.“

„A kdyby to nestačilo, Reko mu smí zakroutit krkem.“

„Velice rád, pane,“ usmál se obr, „ale nejdřív bych mu rád

zpřerážel pár kostí. To bystří paměť.“ Položil Klutovi pracku na

rameno a bývalý obchodník s otroky hned poklesl v kolenou. „Ruče

do díla, brachu!“ povzbudil ho.

15

Torken se uvelebil v křesle v Alexisově pokoji a vyprávěl příteli, co

dělal celé dopoledne.

„Dobře jste udělal,“ souhlasil s ním hrabě. Chvíli si prohlížel

ovládací hůlky.

„Nedokážu si představit, že působí takovou bolest.“

„Já to zkusil na vlastní kůži,“ usmál se Torken.

„Nechápu, jak to funguje.“

„Neví to ani ten obchodník. A ten sluha patrně uletěl s

Morsikem.“

„To je škoda.“

„Myslím, že bychom je měli zničit,“ řekl Torken a ukázal na

hůlky.

„Ale nejdřív bych je chtěl ukázat králi. Počkejte na mě. Mám se

stavit za králem, ale za chvíli budu zpátky.“

Torken si natáhl nohy a zavřel oči. Siesta mu přišla docela vhod,

protože noc s Dinou nebyla zrovna odpočinková.

Z dřímoty ho vzbudil Alexisův návrat. Prospal dobré dvě hodiny.

„U krále se to poněkud protáhlo,“ omlouval se hrabě.

„Rozděloval odměny. Já jsem teď například vévoda a dostal jsem

Kalatokovy statky.“

„Dobře mu tak,“ řekl Torken, „a vám blahopřeji.“

„Král odměňoval i barony,“ pokračoval Alexis. „Ani na vás

nezapomněl. „Mám pro vás překvapení. Vezměte si zbroj, a hlavně

přilbu.“

Pomohl nic nechápajícímu příteli do zbroje a vyzval jej, aby ho

následoval. Opustili hrad a vešli do ulice, kterou Torken dobře znal.

Vévoda z Almerenu zaklepal na dveře hraběnčina domu.

Otevřel jim nevrlý vrátný. Alexis ho odstrčil.

„Pusť nás dál, přicházíme na příkaz krále!“

Hraběnka byla v salonu a bavila se s Marvou. Měla dlouhé modré

šaty s hlubokým výstřihem. Když spatřila hraběte, líbezně se

usmála.

„Vaše nečekaná návštěva mi udělala hroznou radost, milý hrabě.

Vítejte. Nedáte si nějaké občerstvení?“ Jak mluvila, ustavičně

hleděla na podivného rytíře ve zbroji, který přišel s hrabětem a

zůstával u dveří.

Alexis z Almerenu zachoval vážnou tvář a komisním hlasem

pravil:

„Musím vám oznámit, že král majetek hraběte z Kerverenu

zkonfiskoval jako válečnou kořist. Neví se, zda patří vám, anebo té

starší dámě, která se už o něj u krále ucházela. Jeho Veličenstvo vám

ve své neskonalé dobrotivosti ponechává panství Skersen, jež vám

přísluší po otci. Můžete se na ně odstěhovat, pokud ovšem nedáte

přednost klášteru.“

Hraběnka ztuhla, nevěděla, co na to říct. A vévoda pokračoval:

„Od dnešního večera je novým pánem tohoto domu a celého

panství zde přítomný hrabě z Azery.“

Teď pro změnu ztuhl Torken. Chtěl něco říct, ale Alexis ho

nepustil ke slovu.

„Ponechám vás zde s novým majitelem. Hezky ho poslouchejte,

jinak upadnete u krále v nemilost.“

Důstojně odešel a měl co dělat, aby zadržel smích.

První se vzpamatovala Sanka. Přistoupila k neznámému rytíři a

kysele řekla:

„Posaďte se laskavě do křesla, které bylo moje. Nechcete si

sundat tu zbroj? V tomto domě vám nebude k ničemu.“

„Velice rád,“ odpověděl Torken zjihlým hlasem.

Marva mu pomohla z krunýře. Když si sejmul přilbu, ženy

vykřikly úžasem.

„Torken! To snad není pravda!“ vykřikla Sanka. „Vždyť jsi

otrok!“

„Od té doby, co jste mě věnovala Kalatokovi, se ledacos

změnilo,“ zasmál se mladík. „Zažil jsem hodně strastí, ale několikrát

jsem dobře posloužil králi. Například jsem zabil značný počet jeho

nepřátel. Jmenoval mě důstojníkem, pak baronem a nakonec, jak

jsem se právě dozvěděl, hrabětem. Dokáže ocenit zásluhy a na

původ nehledí.“

„Co si přejete teď, když jste pánem?“ zeptala se Sanka a

zhluboka se nadechla, což vyvolalo půvabné dmutí ňader.

„Řekněte kuchařce Kiře, ať uvaří tu dobrou polévku. Dnes večer

mě poctíte svou přítomností u mého stolu.“

Hraběnka chvíli váhala. Nejdříve chtěla odmítnout, ale nakonec

odpověděla: „Budiž, poslechnu vás, sbalím si až zítra.“

„Ať nám před večeří přinesou nějaké víno. Vzpomínám si, že

bývalo vynikající.“

Marva odešla a za chvíli se vrátila se džbánem. Zarputile mlčela a

co chvíli si úkosem změřila nevítaného vetřelce.

Torken se pomalu napil a odmlčel se. Stále ještě si neujasnil

situaci.

„Nemohl bys…,“ řekla hraběnka ostýchavě, „omlouvám se,

nemohl byste mi vysvětlit, jak k tomu všemu došlo?“

Torken se smutně zasmál.

„To by bylo příliš dlouhé povídání. Od chvíle, co jsem odešel z

tohoto domu, se prolilo množství krve. Na ledacos radši nemyslím.

Je mi líto, ale váš přítel Kalatok bude ve vězení velice dlouho. Může

mluvit o štěstí, když ho král nedá popravit.“

Sanka sebou prudce trhla.

„To není žádný můj přítel!“ vykřikla. „Přinutil mě, abych za ním

přišla, vyhrožoval mi, že mě dá popravit, protože jsem mu dala

otroka, který se mu vzepřel. Bičoval mě a musela jsem se podvolit

jeho rozmarům. Když jste ho zatkli, zrovna se mě chystal trápit. Nic

by mi neudělalo větší radost než vidět ho na popravišti. Je to ten

nejhnusnější a nejzvrácenější chlap v tomto městě.“

„Netušil jsem, že jsem vám způsobil tolik nepříjemností,“ usmál

se Torken. „Vévoda si vedle mě ani neškrtl. Dvakrát jsem ho úplně

uzemnil.“

„Takže vy můžete za ty podlitiny! Ale jak jste unikl hůlce?“

„To nevím,“ odpověděl a pokrčil rameny. „Asi měla špatný

krystal. Když vypadl ten můj, byl šedý a křehký a rozpadl se na

prach.“

Marva suše oznámila, že večeře je na stole. Torken vstal a nabídl

hraběnce rámě. Kira trvala na tom, že polévku přinese osobně. Když

je obsluhovala, usmála se na Torkena a dala mu najevo, jakou má

radost ze shledání.

Do dveří zvědavě nakoukly Sevra a Xania. Marva po nich šlehla

nenávistným pohledem. Pak sama opustila místnost a zabouchla za

sebou.

Hraběnka a novopečený hrabě osaměli. Jedli mlčky. Když

Torken dojedl, řekl:

„Vy jste se té polévky sotva dotkla. A přitom je vynikající.“

„Z posledních událostí mě najednou nějak přešla chuť,“ ušklíbla

se.

„To já jsem zase náramně při chuti. Poslední dobou jsem si nějak

zvykl jíst. Dejte to sem.“ Sebral jí talíř a polévku dojedl.

Marva začala sklízet ze stolu.

„To víno tady nechte,“ zarazil ji Torken, když sahala po džbánu.

Než opustila místnost, ještě jí řekl: „Paní Marvo, byl bych rád,

kdybyste na dům dohlížela dál. Mám ale jednu podmínku. Zabavuji

vám bič. Dejte ho sem. Nikdo nebude v domě trestán, pokud k tomu

nedám souhlas já nebo paní hraběnka.“

Marva pohlédla na Sanku, potom vytáhla bič a položila jej na

stůl. A naštvaně odešla.

Torken nalil Sance i sobě.

Sanka na něj dlouho upírala oči.

„Možná,“ řekla váhavě, „bych mohla zůstat tady… třeba jako

služebná…“ Usmála se. „A teď bych byla otrokyní já a byla bych

poslušná všech vašich rozmarů.“ Ukázala na bič. „Mohl byste mě i

trestat. Od vás by mi to bylo docela milé.“

Torkena to na chvíli zarazilo a pak se rozesmál.

„Řekl bych, že ještě spoustu věcí neznám. A vy jste vynikající

učitelka.“

Vstal a podal rozzářené hraběnce ruku.

„Pojďte, drahá hraběnko, snad ještě trefím do vaší ložnice. Velice

bych uvítal další lekci.“

* * *

Marva vešla do hraběnčiny ložnice. Už od svítání čekala, kdy ten

drzoun konečně vypadne. Právě teď se cpal v kuchyni a Kira ho

radostně obsluhovala.

Sanka si přitáhla pokrývku, aby zakryla svou nahotu. Marva se

ale radši dívala jinam, jen aby neviděla stopy divoké noci.

Mladá žena se rozkošnicky protáhla. „Je mi božsky.“

„Podle tvé unavené tváře bych to neřekla. Přišla jsem si pro

příkazy. Co si s sebou vezmeme?“

„Není žádný spěch, milá Marvo. Nějaký čas tady zůstanu jako

služebná.“

Marva sebou trhla.

„To je nesmysl! Je to ponižující! Přece nebudeš poslouchat

nějakého venkovského…“

„Nezapomeň, že je to nyní hrabě z Kerverenu. Nebo z Azery?“

„Ale pořád zůstává křupanem! Zapřísahám tě, odjeďme už.“

„Ne, mně se tady líbí. Torken je úžasný, něco takového jsem ještě

nepoznala. A učenlivý!“

„Laskavě mě ušetři podobných ohavností!“ odsekla Marva. Šla

ustlat a zakopla o bič.

„Ten lotr si dovolil tě udeřit?“

„Klid, Marvo, jen jsem ho učila jednu hru.“

„Dobrá. Pokud chceš zůstat, který pokoj mu mám připravit?

Určitě se nezabydlí v tvém.“

„Ten sousední by vyhovoval. Měli bychom k sobě blízko,“

zachichotala se smyslně Sanka.

Marva pohoršeně trhla rameny a zavrčela: „Vstávej a jdi se umýt,

páchneš chlapem.“

JEAN-PIERRE GAREN

KREV ČARODĚJNICE I – Křišťál poroby

Mark Stone 57

Vychází každé dva měsíce v edici Delfín. Toto číslo vyšlo 13.12.2001.

Z francouzského originálu Le sang de sorcière. Le cristal de Servitude

přeložila Erika Rumplová.

Obálku s použitím kresby Petra Bauera navrhl Jan Přibík.

Odpovědná redaktorka Anna Staňková.

Sazbu zhotovilo grafické studio Tanga, Václavské náměstí 36, Praha l.

Vydal jako svou třítisící devítistou osmdesátou druhou publikaci

IŽ, s. r. o., Václavské náměstí 36, Praha l, roku 2001.

IČO 60 19 82 57.

Vytiskla Česká typografie, a. s., Dolnoměcholupská 999, Praha 10 –

Hostivař.

Vydání první.

Doporučená cena 65,72 + 3,28 DPH = 69 Kč.

Cena pro předplatitele 65 Kč.

M A R K

STONE

Jean-Pierre Garen

KREV ČARODĚJNICE I

Křišťál poroby

Chudý uhlíř je nucen prodat nejstaršího syna do otroctví.

Osmnáctiletého Torkena si koupí půvabná hraběnka

z Kerverenu. Nevede se mu špatně, ale jednoho dne jej

hraběnka musí dát mocnějšímu. V té chvíli se Torken stává

důležitým aktérem ve střetnutí dvou říší

a jeho život se od základu změní.

Kdo vlastně je generál Morsik a kde vzal hůlky na ovládání

otroků, které působí nesnesitelné bolesti?

Doporučená cena 69 Kč

Doporučená cena pro předplatitele 65 Kč

ISBN 80-240-2080-7

Document Outline

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15