JEAN-PIERRE GAREN

M A R K

STONE

STANICE 46

PŘELOŽILA ERIKA RUMPLOVÁ

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

Se srdečným díkem věnuji spoluautorům J.-M. G. a P.-O. G.

Copyright © 2002 by Jean-Pierre Garen

© Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství, spol. s r. o., 2002

ISBN 80-237-3734-9

1

„Odjíždím… Stanice… Bojím se jí, je prokletá… Tak pojď…

Budeme se… Chci tě…“

Ten šepot se nedal přeslechnout, protože každou jeho část

pronášel jiný hlas. Muž, který se usadil v koutku baru, začínal

litovat, že si sedl rovnou pod ventilaci. Bylo to však ideální místo.

Lépe se tu dýchalo a taky se odtud dobře sledovalo dění v celém

podniku. Nedalo se říct, že by Hadův důl navštěvovala nějaká zvlášť

vybraná společnost. Mezi štamgasty patřili pašeráci, piráti a všelijací

pokoutní obchodníci.

Muž pomalu usrkával stern a myslel si, že by to tady někdo měl

jednou vyčistit.

Ve chvíli, kdy přiletěl, už zatoužil, aby byl zase pryč. Dodavatel

sice dal o sobě nedávno vědět, ale taky se mohlo docela dobře stát,

že se neukáže nikdy. Se Solanci by se zkrátka nikdy jednat nemělo,

jsou příliš vrtošiví. Na téhle zatracené mrtvé planetě se nedalo dělat

nic jiného než pendlovat mezi barem, astroportem a ubikací, kterou

mu přidělila správa stanice.

Šepot neúnavně pokračoval.

„… prodá ti… novou loď… budeme… zabte je…“

Měl chuť odejít, ale proč? Ty mrchy se dostaly všude. Žádný

koutek základny nebyl před nimi v bezpečí a žádný pesticid na ně

nepůsobil. Jednu takovou mršku viděl pod mikroskopem. Během

týdne dorostla do velikosti pěsti, živila se vodními parami, světlem a

kysličníkem uhličitým a připomínala mycí houbu. Ustavičně mlely

ty své litanie předávané z generace na generaci, každá houba

přidávala další útržky. Nikdo nevěděl, odkud se berou. Možná je

sem zanesl nějaký dobrodruh.

Důl byl už pět let opuštěný a pak z něj pašeráci udělali obchodní

stanici, kde směňovali zboží. Ty houbovité potvory se činily, aby

Stanice 46 byla nesnesitelná i pro ty nejotrlejší. Navíc vylučovaly

jakousi zvláštní kyselinu, která postupně rozežírala zdi, větráky,

dokonce i roboty.

5

To vedlo k tomu, že pro Stanici bylo nutno vyrobit malé uklízecí

roboty, kteří nedělali nic jiného, než ve dne v noci pročesávali

dvacet tisíc kilometrů chodeb.

„… vydezinfikovat tu zasranou stanici… Takhle se ti líbí víc?…

Ukaž… Pomozte!…“

Obchodníci a úředníci, kteří tu žili trvale, se občas zbláznili. Ono

ostatně bylo třeba být naprostý cvok, aby člověk byl ochoten

setrvávat na těchto deseti patrech, v tomhle chmurném kráteru, na

téhle mrtvé planetě bez atmosféry. Lidé sem původně přiletěli jen

kvůli velkému ložisku titanu. Ale patrně to byl jen kus velkého

meteoritu, protože důl se brzy vytěžil a základna se vylidnila stejně

rychle, jako vznikla.

Blízkost denebského sektoru a obtížný přístup kvůli takřka

neproniknutelné bariéře asteroidů udělaly ze Stanice 46 velice

příhodné místo pro nezákonné obchody. Vesmírná policie dělala

razie jen málokdy, protože její bitevní křižníky vždycky utrpěly

těžké škody od balvanů na oběžné dráze, které se pohybovaly dost

nevypočitatelně.

Přístupné byly pouze dvě první planety soustavy, z nichž druhá

byla Terranie XXII, nedávno kolonizovaná Pozemskou unií.

A protože pašeráci zásobovali i kolonizované planety, a to

rychleji než oficiální dodavatelé, Vesmírná policie i Denebané je

nechávali na pokoji. Pověst Stanice 46 navíc piráty stále víc

odrazovala. Docházelo na ní k nevysvětlitelným zmizením, k

vraždám. A když jste si k tomu přidali ono ustavičné šepotání,

nebylo divu, že planetku brzy navštěvovali jen ti nejotrlejší.

„Kolik za… ano, ještě… zařvou s náma… zásilka dorazila…“

„Texi Harpere! Ty pažbo stará!“

Muž zvedl hlavu od sklenice. A když poznal, kdo se to k němu

blíží, odtáhl ruku od pažby laserové pistole a na jeho opálené tváři se

objevil úsměv.

„Kapitán Harry Gruber! Co ty tady? Já myslel, že jsi ještě na

Svobodě! Napiješ se se mnou?“

Příchozí byl muž střední postavy, podsaditý, tmavý, s krátkými

vlasy a ježatým plnovousem. Sedl si proti pašerákovi a pohodlně si

natáhl nohy.

6

„Jeden z mých solanských zákazníků potřebuje dva tucty

podmořských těžebních robotů,“ prohodil. „A protože platí dobře a

včas, řekl jsem si, proč mu nevyhovět, ne? Moje posádka ani neměla

čas utratit půlku posledního výdělku a už jsem ji volal na palubu.

Malý skok na Terranii XXI pro materiál a jsem tu. A co ty? Čekáš

na zákazníka?“

„Přesně tak,“ odpověděl Tex. „Má přiletět za dvanáct hodin, ale

protože nesmíme zůstávat na lodích, musel jsem si najmout pokoj.

Tady! A tak si leju něco do hlavy, abych aspoň usnul.“

„To si radši najdi nějakou společnost,“ usmál se Harry. „Tady

nejsou drahý. Na třetím patře je zrovna nějakej bordel.“

„Já tomu moc nevěřím. Klidně tam dají androidky a na ty já

nejsem. Když si představím, že bych měl v posteli něco jako

nafukovací pannu…“

Ke stolu přistoupila albiřanská číšnice s ledově modrou pletí.

Pohybovala se ladně jako kočka a s oděvem to moc nepřeháněla.

„Copak si dá fešák kapitán Gruber?“ zeptala se smyslným

hlasem. „Stern jako vždycky? Zdržíš se trošku?“

Harry se na ni usmál. „Jasně že stern. Ale jinak musíš počkat až

napříště. Za tři hodinky pádím.“

„Škoda. Takže jindy. Hned ti to přinesu.“

Odešla a muži zasněně mlčeli.

„Jmenuje se Kitty,“ prolomil ticho Harry, „a je stoprocentně z

masa a kostí.“

„Tady nikdy nevíš… Ale věřím ti.“

„… se Kitty…,“ ozvala se houba, „jindy… zdržíš se…?“

„To máš kliku,“ vzdychl si Tex, „ale ty tady bejváš často. Od

Carlsenovy smrti jsi byl na tomhle šutru ze všech pirátů nejčastějc.“

Harry Gruber a Ian Carlsen byli přátelé. Potom před pěti lety našli

Carlsena a jeho ženu na desátém patře. Prostřílené laserem jako

řešeto. Gruber přísahal vrahům pomstu a neúnavně po nich pátral.

Číšnice postavila před Harryho sklenici a otřela se o něj bokem.

Harry zvedl zvolna oči, pohlédl na Texe a usmál se.

„Nakonec jsem jednoho dostal,“ řekl. „Ten chlapík se před

jedním z mých lidí moc vytahoval v jedný putyce na Terranii XIII…

Umíral tejden, ale dohromady nic nevěděl… Pouze dostal příkaz

7

zabít. Nezajímalo ho od koho.“

„A co se stalo s malou Jenny?“ zajímal se Tex. Desetiletá dcera

Carlsenových tenkrát beze stopy zmizela. „Proto umíral tak dlouho.

Chtěl jsem se ujistit, že… Ne! Pořád jsem přesvědčenej, že je někde

tady.“

Starý pirát se napil sternu a pokračoval:

„Nakonec jsem přece jen něco zjistil. Ta nula, co jsem dostal, a

ostatní zabijáci byli najati někým neznámým. Ale nevím, proč se

chtěl Carlsena zbavit. Byly to necelý dva roky po uzavření dolu. Ian

přece makal jako šílenej, aby z dolu udělal výměnnou stanici. Byla

to dobrá investice a už po roce se zaplatila. Jenže měl tolik nepřátel,

že by mohli založit celou kolonii. Jednou večer, když byli bezpečáci

na obhlídce venku, ti mizerové vnikli do stanice a vyřadili

bezpečnostní systém správního sektoru. Měli plány. S těma několika

chlapy od ochranky si poradili raz dva. Ian byl zrovna v pracovně.

Zjistil, že se dovnitř dostal někdo nepovolanej, spustil ochrannej štít

a první výstřely ho minuly. Potom utekl tajným východem.

Ti mizerové věděli, že bez ženy a dcery neuteče. Dostali je

všechny tři. Ale Ian s Claudií a Jenny jim unikli antigravitační

šachtou. Chtěli se schovat v nižších patrech a doufali, že vydrží,

dokud se nevrátí bezpečáci.

Bohužel daleko neutekli. Dohnali je na posledním patře. Claudii

na místě zastřelili a Iana zranili. Ještě stačil strčit Jenny do jedné

boční chodby. Ten, co jsem ho vyslýchal, mi to odpřisáhl.

Prohledávali to tam půl hodiny, dokonce odmontovali izolační

panely, ale nenašli ji.“

„Ale ty chodby přece vedou buď doprava, nebo doleva a ústí do

dvou skladů,“ namítl Tex. „To je nesmysl.“

„Ale je to tak. Víš, já z člověka dokážu pravdu vytáhnout, určitě

mi nelhal.“

* * *

„… Rozepni si… nestřílejte… sebrat… a teď se svlíkni…“

Když Harry odešel, Tex ještě dlouho seděl, naslouchal houbám a

přemýšlel o Carlsenovi. Tahle planeta je prokletá.

8

Albiřanka mu přinesla další sklenici, vrátila se za pult, který byl

teď už skoro prázdný, a usmála se na něj. Když Gruber odcházel,

něco jí šeptal a Tex tušil, že šlo o něj. Konečně proč ne? Proč se

trošku nepobavit…

„Jenom marníte čas, je to androidka,“ pronesl ženský hlas. Stála

před ním, sukni měla vykrojenou až do pasu a propastně hluboký

výstřih. Dlouhé černé vlasy ostře kontrastovaly s mléčnou pletí. Ve

skoro žlutých očích jako by se skrýval strach. Tex na ni ohromeně

zíral.

„Prve jsem vás slyšela,“ pokračovala. „Mluvili jste dost nahlas.

Jen se jí podívejte na oči, na Albiřanku jsou příliš strnulé a příliš

modré.“

Pašerák se na minutu zahleděl na číšnici a potom se rozesmál.

Tahle stanice je skutečně samé překvapení.

„Na mou duši! K nerozeznání od pravé!“ Potom si neznámou

prohlédl od hlavy k patě a dodal: „Když jste mi zachránila noc, co

můžu udělat já pro vás?“

Chvíli váhala. „Můžete mi pomoct,“ řekla nakonec. „Právě kvůli

tomu jsem za vámi přišla. Hrozí mi tady nebezpečí. Odvezte mě s

sebou.“

„A kam byste chtěla?“ zeptal se. „Každý kapitán vás s chutí

vezme.“

„Ne, musíte to být vy. Nikomu jinému nedůvěřuju. A je jedno

kam. Třeba na Terranii XX nebo XXII, ty jsou docela blízko.“

Tex na ni ohromeně zíral. Telepatka! Neznámá, která vám řekne,

že vám důvěřuje, je buď lhářka, nebo telepatka a Tex se děsil toho,

že by mu někdo četl myšlenky.

„Nejsem telepatka,“ uklidnila ho. „Dejme tomu, že jsem trochu

pověrčivá a že nemám peníze.“

Není telepatka, ale pověrčivá, budiž. Nemá peníze, to je trapné,

ale toho, čím mohla zaplatit, měla habaděj a zdálo se, že by neměla

nic proti. Tex však nebyl muž, který by takto zneužíval situace.

Dlouze se na ni zahleděl, ale dívka pohledem neuhnula. I tak měl

pocit, že mu čte myšlenky.

„Dobrá,“ řekl. „Vysadím vás na Terranii XXII, mám to při cestě.

Nechci za to nic. Ale byl bych nerad, kdybyste mě na palubě

9

překvapila něčím nemilým…“

„Děkuju mockrát a nebojte se. Nic nebudu pašovat. Nemám

žádná zavazadla, a pokud máte nějaké obavy, jsem ochotná cestovat

v nákladovém prostoru.“

Posadila se a usmála se ještě krásněji než ona falešná Albiřanka.

„To nebude třeba,“ řekl Tex. „Ale odletím až zítra večer. Musím

ještě naložit.“

„To nevadí,“ zašeptala, „ráda počkám. A jmenuju se Kirna.“

Hezké jméno…

Nastalo ticho přerušované oním šepotem, který mu teď už

nepřipadal tak otravný. Dopil a postavil sklenici na stůl. Krátce ulpěl

pohledem na pěkném kameni, který měla kolem krku. Připomínal

jantar a zdůrazňoval výstřih.

„Budou zavírat,“ řekl a vstal. „Jdu si na chvíli lehnout. Sejdeme

se na terminálu 92 ve 20 hodin.“

„Moc děkuju a zítra na shledanou,“ řekla a zůstala sedět.

Jakmile vyšel z Hadova dolu, zajel pohyblivým chodníkem k

antigravitační šachtě a nechal se vynést do osmého patra. Zamířil k

severnímu sektoru, kde byl ubytován.

Došel ke dveřím svého pokoje a přitiskl palec na kontrolní

destičku. Píplo to a dveře se otevřely.

„Pane Harpere!“

Trhl sebou. Byla to Kirna, ani ji neslyšel přicházet. Blížila se

lehkým krokem, stále s tím neklidným a trochu dojemným

úsměvem.

Její obličej byl teď těsně u jeho, rty se otevřely a přitiskly se na

jeho ústa.

„Proč?“ zeptal se po chvíli. „Nic jsem po vás nechtěl.“

„To já vím,“ odpověděla a vtlačila ho do kabiny.

Ve strašidelném domě jsem se ještě nemiloval, řekl si a přitiskl k

sobě rozechvělé tělo. Objetí trvalo dlouho a Tex si uvědomil, že mu

zručné prsty rozepnuly kombinézu. Její lehký šat nekladl překážky.

Rozpálená těla klesla na postel, žluté oči jako by prosvěcovaly

přítmí, víčka se pak zavřela, a když se v ní ztrácel, tiše zasténala.

* * *

10

„… pirát… padli v boji… dělíme se večer…“

„Ach ne! Zase houba! Tady ne!“ zaúpěl Tex na zválené posteli.

Sáhl po těle, které tu noc miloval, a chtěl je znovu laskat, nahmátl

však jen chladné prostěradlo. Ale nemůže být daleko, protože dveře

může otevřít jedině on – palcem.

„Dobrý den, já jsem Jenny.“

To nebyla houba! Byl to skutečný hlas. Pirát se rázem posadil a

rozsvítil. U nohou postele spatřil jakousi holčičku.

„Kirno, kde jsi?“ zavolal.

To je přece nesmysl! Nikdo nemohl bez jeho vědomí vejít ani

vyjít. Vyskočil z postele a šel si ověřit dveře. Ne, od včerejška je

nikdo neotvíral. Na displeji zůstala jasně vyznačena hodina poslední

manipulace.

Ani v koupelně nikoho nenašel. Kam se tedy poděla?

„Jsem Jenny Carlsenová,“ řekla dívenka. „Musíte mi pomoct.

Prosím.“

Měl pocit, že by ho i začínající psychiatr diagnosticky snadno

rozšifroval. Otevřel dveře a vyhlédl do chodby. Potom se o ně opřel,

zhluboka dýchal a snažil se sebrat myšlenky. Jak se Kirna mohla

změnit v tohle děcko? Na každé planetě by ho zatkli pro zneužívání

nezletilých, žádný policajt by mu nevěřil.

Asi desetiletá dívenka si mu sedla na postel, zabořila obličej do

dlaní a rozvzlykala se.

„No tak, maličká,“ zželelo se mu jí. „Strejda Tex se o tebe

postará…“

A tak se o ni staral už deset let.

2

Průsekem mezi smrky svištěli dva lyžaři. První se řítil Randall

Gardner, třicátník atletické postavy, opálený sluncem Terranie

XXXVI, kde žil už dva roky. Antigravitační lyže klouzaly po

čerstvém sněhu. Jako obyčejně si dal kompenzátor gravitace na

minimum, aby vnímal křupání sněhu pod skluznicemi.

Muž, který uháněl za ním, měl šikmé oči, matnou pleť a menší

11

rozložitou postavou. Při troše dobré vůle připomínal dávné japonské

zápasníky sumo.

Vyjeli z průseku a před nimi se svažovala příkrá skráň, která

slibovala závratně báječný sjezd. Dovolená s přítelem Patem Jungem

byla skvělá. Pat byl advokát v New Corku, hlavním městě planety, a

právě spolu vyřešili složitý případ defraudace v jednom baru na

astroportu. Oba si zasloužili tak trochu odpočinek, a tak si najali

pohodlnou chatu v jednom odlehlém údolí v severních horách.

Randall Gardner už šest měsíců dělal Patovi soukromého

detektiva a obchody jim docela šly. Na této planetě v zapadlém

koutě vesmíru se zločinu dařilo jako pupínkům na pubertální tváři.

Sám býval agentem Služby pro dohled nad primitivními planetami,

ale po několika ostrých rozmíškách s Komisí pro nevměšování se

uchýlil do této mladé kolonie. Stýskalo se mu však po vesmíru.

Pat za ním zvolna sjížděl, občas přidal energii, aby lyže zrychlily.

Spustili se ze čtyřicetistupňového svahu a ujeli takových sto

metrů, když zaslechli jekot týraných turbín.

Stroj obletěl pláň a zastavil se sto metrů nad nimi.

„Pozor!“ zařval Randall na Pata. „Urvalo se to! Zapni si

antigrav!“

Svah se dal prudce do pohybu. Hlukem a silnými vibracemi se

uvolnila obrovská sněhová deska, začala se tříštit a oba ve zvířeném

sněhu ztratili rovnováhu.

Jakmile dopadli na záda, bezpečnostní systémy antigravů

zareagovaly a vynesly je deset metrů nad zem. Když se lavina

přehnala, opatrně dosedli na rozrytý svah.

„Blbec, málem nás zabil!“ nadával Pat.

Helijet se zatím přemístil o kousek dál a ozval se z něj kovový

hlas:

„Jste v pořádku, pánové? Omlouvám se, ale netušil jsem, že

vyvolám takovou pohromu.“

Randall hlas okamžitě poznal. Co sem přivádí starého piráta Texe

Harpera?

„Sjedeme do údolí,“ řekl Patovi. „Tam může přistát.“

Vyrazili, ale tentokrát si sjezd nevychutnali. Když dojeli do

údolí, už je před helijetem čekal Harper.

12

„Za co vděčím tvé nemilé návštěvě?“ zeptal se Randall.

„To opravdu nemohlo počkat,“ odpověděl pašerák. „Potřebuju tě,

a to hned.“

„Tak to ne! Máme týdenní podnikovou dovolenou, kamaráde.

Přece mi ji nezkazíš!“

„Lituju, Randalle, ale zkazím. Je to vážně moc naléhavý.

Samozřejmě tě jaksepatří odškodním. Stavíme se u tebe v New

Corku, sbalíš si fidlátka a hned pokračujem.“

„Abys tomu rozuměl,“ obrátil se Randall na Pata, „jsem Texovi

dost zavázaný. Když mě potřebuje, nemůžu ho odmítnout.“

„Ale na víkend má za námi přijet Laura. Znáš ji přece dobře.

Jestli tě tady nenajde, bude řádit jak tornádo.“

„Tak jí řekneš, že za pár dní jsem nazpátek, a zacpeš si uši. Já ji

pak už nějak zklidním.“

Pat to tak optimisticky neviděl. Lauřiny záchvaty vzteku

připomínaly magnetickou bouři v tom nejděsivějším provedení. V

duchu se připravoval na dva dny hrůzy.

„A co může tolik spěchat?“ zeptal se. „Jestli potřebujete mé

služby, jsem vám k dispozici.“

„Nemám čas vám všechno vysvětlovat,“ odpověděl Tex. „Jde o

mou holčičku. Prostě se potřebuju ujistit, že ji na Terranii XXII

nedrží proti její vůli. Pokud ano, pak bych mohl potřebovat vaše

právní služby, pane Jungu. Ale už musíme vyrazit. Mám vás hodit

na chatu?“

„Ne, díky. V helijetu mi bývá špatně. Radši dojedu na lyžích.“

„Jak myslíte.“

Randall naskočil do helijetu, který se okamžitě vznesl, nabral

rychlost a zamířil na jih.

* * *

„A tak jsem se stal kmotrem Jenny Carlsenové, jedné z

nejkrásnějších a nejbohatších dívek v celé Galaxii,“ skončil své

vyprávění během letu Tex Harper.

„Ale pořád nechápu, proč mě tak nutně potřebuješ,“ namítl

Randall Gardner.

13

„Hned se k tomu dostanu, to byl jenom úvod. Když jsem si dal

geneticky ověřit, že je to skutečně ona, odvezl jsem ji na Terranii

XXII, kde má strýce Reda Carlsena. Ten se jí ochotně ujal a postaral

se o ni. Jenny si na svůj pobyt v dole nevzpomínala. Totální černá

díra. Asi jako kdyby se její život na čtyři roky zastavil a vzbudila se

až v mé kabině.“

„Dal jsi ji vyšetřit?“ zeptal se Randall.

„Samozřejmě. Hned po příletu a tím nejlepším specialistou.

Dospěl k závěru, že se jedná o totální amnézii, bohužel. Deset let ji

pravidelně navštěvuju, ale o tom období z ní nevypadlo ani slovo.

O pomoc tě žádám proto, že minulý týden jsem měl narozeniny a

Jenny mi ani nepoblahopřála. Na moje narozeniny nikdy, opakuju

nikdy, nezapomněla. Vždycky mě budila videofonem. Bylo mi to

divný, zavolal jsem jí, ale řekli mi, že měla menší nehodu a že se

mnou nechce mluvit.“

„A ty se bojíš, že je vážně raněná nebo dokonce mrtvá,“ hádal

detektiv.

„Ne, ověřil jsem si to u jejího lékaře. Šlo jen o lehké trauma při

kosmické dekompresi, nic vážnýho.“

„V tom případě utrpěla menší šok a tvoje pětasedmdesátiny

oslaví jen o něco později. To není nic vážného.“

„Ale je!“ vybuchl pirát. „Já si spíš myslím, že jak se blíží její

plnoletost, strýc si ji pořád víc hlídá, aby se nějak zmocnil jejího

dědictví. Jsem přesvědčenej, že kvůli ničemu jinýmu se jí neujal.

Chci, abys zjistil, jestli ji nedrží proti její vůli. Pokud ano, nasadíme

všechny prostředky, abysme ji vysvobodili.“

„Proč si to nezjistíš sám?“

„To nejde. Znají mě tam jako falešnej pětník. Strýc Carlsen

velice dobře ví, co jsem zač, a kdybych tam zašel já, připravil by se

na to. K jeho vile se nemůžu ani přiblížit. Ale ty se tam dostaneš bez

problémů.“

Chvíli sledovali krajinu pod sebou.

„Tu Šestačtyřicítku bych si stejně rád pořádně prohlíd,“ řekl

zasněně Randall.

„S tím moc nepočítej. Nejmíň pět let se tam nikdo nedostane.

Nějakej chytrák odpálil v pásu asteroidů termonukleární nálož.

14

Přesně na místě, kudy jsme se tam dostávali. Hodně dlouho jsem

hledal jinou cestu, ale marně.“

„Škoda,“ odtušil Randall. „A jak se dostaneme na Terranii?“

„Půjčil jsem si od jednoho starýho kolegy loď. Je zaregistrovaná

a identifikační kód má v pořádku.“

Na obzoru už bylo vidět první budovy hlavního města. Brzy budu

zase v kosmu, říkal si bývalý poručík 3. galaktické eskadry a nemohl

se dočkat.

3

„ Procyone, stabilizujte se na oběžné dráze 560 kilometrů a připravte

se na průstup na šedesátce. Přistanete na ploše 34. Hezký pobyt na

Terranii XXII!“

Tex vypnul videofon.

„Automatický navádění! Pro mě! Ten pitomec ve věži se ještě

podělával do plínek, když já s Tritonem přistával na asteroidech

menších, než je tenhle zasranej astroport!“

„No tak klid, to je běžná procedura,“ mírnil ho Randall, i který

byl stále ještě pod mocným dojmem kosmického letu.

„To já vím, kamaráde, ale stejně…“

Let proběhl bez zvláštních událostí. Pás asteroidů kolem Stanice

46 byl skutečně působivý. Texovi se sevřelo srdce a Randall užasle

hleděl na maličkou šedivou planetku, kterou nebylo pro samé

asteroidy téměř vidět.

Za chvíli Procyon přistál. Tex okamžitě vstal a zamířil k

automatu s nápoji. Vrátil se se dvěma kelímky a jeden podal

Randallovi.

„Red Carlsen bydlí v honosné vile osm set kilometrů na sever od

Parker Townu. Je to poblíž obrovský písečný pláže. Nikdy jsem tam

nebyl, znám to jen z Jennyina vyprávění. Nemůžeš to minout, je to

jediný obydlený místo v okruhu padesáti kilometrů.“

„Nebude snadné se tam přiblížit.“

„To ne. Dávej si bacha. Bezpečnostní zařízení bych čekal

vymakaný. Podle mě by bylo nejlepší, kdyby ses tam dal zaměstnat.

15

Zjistil jsem, že Red jede v různých nekalých obchodech a pořád

potřebuje lidi.“

Bývalý pašerák vytáhl z kapsy magnetickou identifikační kartu.

„Vem si to. Patřila jednomu takovýmu malýmu pašeráčkovi.

Nějak se dostal do křížku se zákonem a zapomněl ji, když musel

narychlo opustit New Cork. Popis zhruba odpovídá tobě, takže se za

něj můžeš klidně vydávat. Ten chlápek se navíc schovává na

Terranii X. Trošku jsem tu kartu přizpůsobil, aby ti líp odpovídala.

Od tyhle chvíle se jmenuješ John Remlin. Loď je registrovaná na

tebe a od minulýho týdne máš na týhle planetě bankovní účet.“

„Fajn,“ řekl Randall. „Takže se nějak musím dostat k té tvé

Jenny, a pokud projeví sebemenší zájem, že chce pryč, zaletím pro

tebe a vytáhneme ji.“

Tex se chvíli hrabal v kombinéze a pak mu podal kus papíru s

jakýmisi čísly.

„Přesně tak. Dávej si pozor, nikdo nás nesmí vidět pohromadě.

Tady je číslo, na kterým mě můžeš kontaktovat. Budu v hotelu

Crabaris v Parker Townu. Byl bych rád, kdyby ses mi ozýval

denně.“

Podíval se na obrazovku. Blížil se k nim trans. „Konec

radovánek,“ dodal. „Celníci to tady za chvíli prohledají. Nesměj mě

vidět. Carlsen kontroluje i přílety. Takže padám do podpalubí. Ty se

postaráš o úřední stránku věci, neplatím ti tady ostatně dovolenou,

ne?“

„Jsi si jist, že tě nenajdou?“

„Neměj péči. Já už toho propašoval a nikdy mě nedostali!

Jakmile vypadnou, tak se v klidu vypařím. Vím, jak se dostat

nenápadně z astroportu. Někdy ti to vysvětlím. A nejpozdějc pozítří

se mi ozvi!“

* * *

Za takovou vilu a pozemky kolem ní musel dát Red Carlsen

pěknou sumičku. Dobře udržovaná několikakilometrová silnice

lemovaná štíhlými stromy vedla k bráně, která víc než dostatečně

zabraňovala přístupu k vile.

16

Randall ukryl pronajatý helijet v patřičné vzdálenosti za keři a

pozoroval usedlost dalekohledem. Viděl dřevěnou ohradu a

množství stromů kolem parku. Navíc desítku míst, kde se mezi

větvemi občas zablesklo. Paprsky zapadajícího slunce prozrazovaly

strážní roboty.

Bývalý agent Služby pro dohled nad primitivními planetami už

několik hodin objekt sledoval a ještě stále se nerozhodl. Víc se

přiblížit nemohl, to by ho zpozorovali. Z objektu zatím nevyjel

jediný trans, nevyletěl jediný helijet. Rychle se stmívalo.

Usoudil, že zřejmě už nic podstatného nezjistí. Zvažoval zrovna,

jestli by se neměl vrátit na pár hodin do garsonky, kterou mu Tex

najal v nedaleké pobřežní vesničce Rock Beach, když jeho

pozornost upoutal jakýsi zvuk. Zvuk stále sílil, až nakonec se za

burácení motorů k obloze zvedl helijet a zamířil na jih. Byl to T-

B 79, jeden z posledních modelů Cosmojetu.

Randall se rozběhl ke svému stroji, vlezl do kabiny a nastartoval.

Několik minut se nic zvláštního nedělo. Vtom se světla před ním

zčistajasna zachvěla a vzápětí klesala k zemi. Krátce předtím se

naštěstí spustily ochranné antigravy. T-B 79 několikrát nadskočil a v

prudkém záblesku se zastavil.

Randall se vrhl střemhlav dolů. Přistál dvacet metrů od

havarovaného stroje, vyskočil z kabiny a uháněl k místu dopadu.

Stroj ležel na pravém boku roztržený vedví. Motory dál běžely a

hrozilo nebezpečí, že vrak každou chvíli vybuchne.

Levá dvířka se mu naštěstí podařilo otevřít. Naklonil se do nich a

nahmatal čísi ruku. Prudce vší silou za ni zatáhl a ukázala se hnědá

hlava.

Zanedlouho vyprostil půvabnou dívku. Zřejmě žádný úraz

neutrpěla, ale byla v šoku. Odtáhl ji asi deset metrů od stroje a běžel

nazpátek. Pilot se už vzpamatoval, ale nemohl se dostat z kabiny,

měl zaklíněnou nohu. Randallovi se po značném úsilí podařilo nohu

ze zdeformovaného železa uvolnit. Pilot ani necekl, pouze znovu

omdlel.

Randall ho odtáhl vedle dívky, která už trochu vnímala.

„Můžete vstát?“ zeptal se jí.

Slabě přikývla a postavila se. Vzal ji kolem pasu a odvedl do

17

helijetu.

„Ještě moment, dojdu pro vašeho společníka. Musíme rychle

pryč, bojím se, že to bouchne.“

Pilot byl opět při vědomí a snažil se postavit na jednu nohu.

Randall ho podepřel a pomohl mu do helijetu. Strojová sekce

zříceného helijetu už hořela a výbuch hrozil každým okamžikem.

Vzápětí už hořel celý helijet.

Randall uložil pilota na zadní sedadlo. Muž, který dýchal jen s

potížemi, mu poděkoval úsměvem.

„Odkud jste?“ zeptal se Randall dívky.

„Z usedlosti Reda Carlsena,“ probrala se hnědovláska z

otupělosti. „Je to necelých sto kilometrů na sever odtud. Jsem jeho

neteř a to je můj osobní strážce Carson.“

Randall Gardner zvažoval, co dál. Osoba, kterou hledal, sedí

vedle něj. Stačilo by ji zavést rovnou k Texovi.

Kdyby chtěla skutečně uprchnout, během dvou hodin by byli v

subprostoru a pak by si je mohli hledat. Jenže strážce se už

vzpamatoval a jistě je ozbrojen. Rozhodně nemá smysl riskovat.

Bude tedy dál hrát hru. Randall otočil helijet a zamířil na sever.

„Jak se vám to stalo?“

„Byla to moje vina,“ odpověděla. „Hádala jsem se s Carsonem,

protože jsem chtěla zastavit, ale on odmítal. A tak jsem sáhla do

řízení a neuvědomila jsem si, že letíme příliš rychle. Helijet ztratil

výšku a Carson se ho marně snažil vyrovnat. Pak následovala

příšerná rána a víc si už…“

„Měli jste štěstí, že jsem byl náhodou nablízku, jinak byste

uhořeli.“

Neodpověděla a rozplakala se.

Za pár minut se pod nimi ukázala Carlsenova usedlost a Jenny

zapnula videofon.

„Korstacku, tady Jenny Carlsenova, jsem v helijetu. Nechte nás

přistát.“

„Vypínám bezpečnostní zařízení, slečno. Můžete přistát u

hlavního vchodu.“

Randall vilu dvakrát obletěl a potom přistál přímo před ní.

K helijetu došel vysoký android v kombinéze šité na míru.

18

„Co se děje?“ otázal se kovovým autoritativním hlasem.

„Slečna havarovala,“ odpověděl Randall. „Stroj se zřítil a vznítil

se. Naštěstí jsem si všiml záblesku při dopadu. Dostal jsem je oba

ven. Pilot je zraněný na noze.“

„To je v pořádku, Korstacku,“ zabručel zezadu Carson. „Ten

chlápek nám zachránil život. Spíš mi pomoz ven a nedělej kraviny.“

„Korstacku, pomoz mu,“ nařídil někdo suše.

Android pilota nešetrně vynesl. Carson vykřikl a omdlel.

„Dávej pozor!“ ozval se týž hlas. „Lidi se opravují hůř než

androidi. Sice levněji, ale trvá to déle.“

Muž přistoupil k helijetu.

„Jsem Red Carlsen. Rád bych vám poděkoval za záchranu neteře.

Pane…“

„Remlin, John Remlin,“ odpověděl Randall.

Carlsenovi bylo tak šedesát. Byl statný a vyzařovala z něj síla a

neústupnost. Obličej měl kulatý a trochu pihovatý, vlasy na hlavě

řídké a nazrzlé. Modré oči se na okamžik na Randalla upřely a

potom pohlédly na Jenny.

„Cos to zas dělala? Doufám, že se ti nic nestalo.“

Dívka zavrtěla hlavou a vzlykla. V té chvíli vyšla z vily statná

ošetřovatelka.

„Postarám se o ni, pane Carlsene.“

„Děkuji, Myriam, doveďte ji do pokoje a uložte ji. Pošlete k ní

lékaře.“

Hnědovlasá mužatka vzala Jenny kolem ramen a rychle ji

odvedla.

Carlsen se obrátil k Randallovi. „Proč zůstáváte v té kabině? Rád

bych si s vámi popovídal, pojďte dovnitř.“

Podobalo se to spíš rozkazu než pozvání, ale Randall poslechl

bez mrknutí oka.

Vstoupili do haly, kde Carlsen ukázal na jedny dveře.

„Vpravo najdete menší bar. Poslužte si, přijdu hned.“

Místnost byla zařízena velice střízlivě – dvě křesla a pracovní

stůl. Bar našel brzy, byl zabudován do stěny. Vybral si likér

Andromedu s třešňovou příchutí. Nalil si pořádnou sklenici a usadil

se do relaxačního křesla. Horečně uvažoval. Neuvěřitelně mu přálo

19

štěstí, podařilo se mu dostat tam, kam chtěl, a toho musí náležitě

využít.

Po dvou sklenicích se dostavil Red Carlsen.

„Nedejte se vyrušovat, pane Remline. Jenom bych vám rád ještě

jednou poděkoval. Je to štěstí, že jste byl poblíž. Tyhle končiny jsou

jinak liduprázdné.“

Randall přešel do střehu. Vida, jak je Carlsen podezíravý!

„To jistě. Jsem tu na pár dní a prohlížel jsem si tak trošku okolí.

Přiletěl jsem dnes ráno.“

„Je to tady velice příjemné. Doufám, že se vám u nás líbí. Co

vlastně jinak děláte?“

„No… Právě jsem přiletěl a momentálně sháním nějakou práci.“

Red Carlsen svraštil čelo.

„A jaká práce by to měla být?“

„Jsem pilot. Mám nalétáno přes šedesát tisíc hodin. Ale bral bych

cokoli, tedy aspoň pro tohle léto.“

„Něco bych vám mohl nabídnout,“ řekl Carlsen a odmlčel se.

Randall se na něj se zájmem podíval.

„Můj osobní pilot Carson bude nejméně měsíc k nepotřebě a

někdo ho musí zastoupit. Co říkáte?“

Randall chvilinku váhal. „Je to poněkud nečekané,“ odpověděl,

„ale proč ne. Co mám dělat?“

„Zatím buďte k dispozici Korstackovi. Čeká vás pár letů pro

zábavu, případně poletíte pro zásoby. Přidělí vám pokoj v křídle pro

personál. Týdně budete dostávat sto dolsů, k tomu stravu a veškeré

zaopatření.“

„Jsem vám nesmírně zavázán, pane Carlsene,“ poděkoval

Randall a chystal se odejít.

Ale obchodník ho zarazil.

„Ještě moment, pane Remline. Neměl byste u sebe identifikační

kartu, aby si vás Korstack mohl zapsat?“

Ověření totožnosti se tedy nevyhne. Bez váhání nabídl pirátovu

kartu. Carlsen si ji dlouho prohlížel a Randall pouze doufal, že Tex

odvedl dobrou práci.

20

4

Pokoj, který mu přidělili, byl typický kotec čtyři krát pět metrů se

stropem dva padesát, součást dvoupatrové králíkárny, která tvořila

jižní křídlo usedlosti. Místnost měla velkou postel, stůl a židli.

Koupelna byla dobře vybavená a postel pohodlná. Co si víc přát?

Žaludek mu připomněl, že od rána nejedl. Možná by se něco

poživatelného našlo ve společenské místnosti v přízemí…

Před točitým schodištěm spatřil cosi, co nejdříve považoval za

strašidlo. Byla to však jen žena neurčitého věku mezi čtyřicítkou a

stovkou. Suchá a kostnatá rašple v modrobílé kombinéze, s

obrovským nosem, na kterém seděly starožitné brýle se skly

připomínajícími lupu. Sekretářka generála Khova byla proti ní

romantická kráska.

Ženská se ho taky lekla, rychle ustoupila a zvedla ruce, jako by se

chtěla bránit. Navíc vydávala směšné zvuky. Brzy si však

uvědomila, že jí nehrozí nebezpečí, vycenila protézu a jaře pravila:

„Ach! Vy jste ten nový! Ten pitomec Nel mi to řekl pozdě a

nemohla jsem vám připravit pokoj, jak náleží. Snažte se k němu

chovat šetrněji než vaši kolegové.“

„K Nelovi?“

„Ne, k tomu pokoji, mužskej!“

„Jsem John Remlin a slibuji vám, že budu k pokoji co

nejohleduplnější.“

„To je od vás milé,“ usmála se. „Můžete mi říkat Manny.“

„Fajn, Manny. Neprozradila byste mi, kde bych našel kuchyň?

Rád bych před spaním něco zhltl.“ A bylo po úsměvu.

„Vy mladí jste všichni stejní. Abych vám sloužila ve dne v noci.

Večeře je v osm, snídaně v sedm a oběd v poledne. Musí být přece

nějaký řád. A předem mi oznamte, když nebudete jíst.“

Randall nasadil zkroušený výraz.

„No dobře,“ slitovala se Manny, „tak pojďte.“ Mátoživě nabrala

směr k hlavní budově, občas do něčeho vrazila, ale vcelku držela

kurz a kuchyň se jí nakonec podařilo najít. „Tady se posaďte,“

nařídila mu. Systematicky otvírala jednu skříňku po druhé, až

21

konečně našla jakousi konzervu. Chvíli na ni brejlila, aby zjistila, co

obsahuje. Obsah ji zřejmě uspokojil, protože ji strčila do trouby a

zapnula knoflík.

„Víte,“ řekla, „musíte na mou malou Jenny dávat pozor. Od té

nehody je tak labilní…“ Randall rázem zpozorněl.

„Od jaké nehody?“

„Stalo se to před třemi měsíci. Ten zatracený Dan ji vzal na

nějaký noční let a…“ Zavrzaly dveře.

„Á, tady je ten John Remlin, posel prozřetelnosti!“ Muž ve

dveřích byl snědý, podsaditý a žoviálně se usmíval. Přišel značně

nevhod.

„Kdo je to?“ zeptala se Manny a natáhla krk ke dveřím. „Aha, to

jste vy, Nele.“

„Tak vidím,“ pokračoval Nel, „že jste se už seznámil s naší

hospodyní.“

„Ehm… Ano…“

„Nic si z ní nedělejte, zpočátku bývá poněkud zvědavá, ale v

jádru je to hodná ženská. A navíc sloužila u Carlsenových už v době,

kdy váš otec ani nevěděl, že existuje záchod. Já jsem Nel Tyler,

osobní pilot pana Carlsena. Doufám, že se vám bude u nás líbit.“

Manny si dál cosi bručela a strčila před Randalla vrchovatý talíř s

čímsi, co mohlo být kuřecím ragú, ale taky nemuselo. Detektiv se do

toho s chutí pustil.

„Šéf povídal, abych vám píchnul s vyřízením věcí a s

ubytováním,“ vysvětlil Nel a sedl si proti Gardnerovi. „Jestli

potřebujete helfnout s přestěhováním věcí, stačí říct.“

Randall si nedělal iluze, ochotný pilot ho měl sledovat. Bylo to

nepříjemné, protože zítra v poledne se potřebuje spojit s Texem.

„Ne, děkuji, jenom si seberu zavazadlo a to je všechno. A jak se

vede slečně Carlsenové?“

„Díky vám z toho vyvázla bez jediného škrábnutí. Jo, zítra ji

vezmete do Corku. Její klub pořádá zápas ve fezpolu kousek na jih

od města.“

Tenhle sport znal Randall zatím jen z doslechu. Fezové byli

obrovští ptáci bez jakékoli inteligence, připomínali pozemské

pštrosy, ale měli kratší krk. Cílem bylo umístit velký míč s poutky

22

do koše, přičemž se nesměl držet v ruce déle než pět sekund. Byl to

sport dcerušek z lepších rodin a jejich matinky si při něm užívaly

babinec.

* * *

Už hodinu čekám! Před hodinou mě navelela do helijetu a

interkomem mi řekla, že už jde! klel v duchu Randall. Spojení s

Texem se nepodařilo. Do Crabarisu se nedostal, a tak do hotelu

zavolal, ale holka v centrále mu tvrdila, že Tex ráno zaplatil a odešel

neznámo kam.

Asi se něco stalo, pomyslel si. A pokud mu problémy dělá

Carlsen, za chvíli čekají i mě. Dám mu dva dny. A pak z téhle

planety padám. Ostatně se mi ani nezdálo, že by ji tam nějak věznili,

chudinku. Ten její gangsterský strýc je sice poněkud pánovitý, ale že

by chodila s želízky na rukou…

Při letu byla Jenny mnohem veselejší a usměvavější. Na nehodu,

o níž se zmínila hospodyně Manny, se ptát neodvážil. Obával se, že

je ve stroji odposlech a že zvědavostí by na sebe jen upozornil.

Pořád se ho na něco vyptávala, zejména ji zajímala jeho minulost, a

Randall měl co dělat, aby se držel těch skrovných informací, které

mu poskytl Harper. Nakonec unikal výmluvami, že na to období

života nevzpomíná rád a že by o něm radši nemluvil.

„Johne, promiňte, že jsem se zpozdila. Za minutu jsem u vás,“

ozval se v kabině její hlas. A za deset minut už lezla do kabiny.

„Konečně,“ vydechla si. „Už nemůžu. Honem domů, než usnu.“

„Jistěže, slečno,“ pronesl Randall co nejironičtěji. „Do

půlhodinky jsme tam.“ Nastartoval a jemně se vznesl.

„Doufám, že jste se tady příliš nenudil,“ žvatlala. „To víte, tyhle

schůzky jsou strašná otrava, ale strýc si myslí, že jsou užitečné pro

budoucnost.“ A dodala: „Zřejmě pro jeho budoucnost.“

Let pak pokračoval mlčky. Vznášeli se nad zalesněnými pahorky

kolem hlavního města. Potom rovina ohlásila blízkost pobřeží.

„Přistaňte mi na pláži,“ požádala ho. „Ráda bych se nadýchala

mořského vzduchu.“

„Ale Nel mi nařídil, abych se neodchyloval od letové dráhy.“

23

„No tak, aspoň na pět minut,“ škemrala a dělala na něj oči.

„Tak dobře,“ zabručel, aby se neřeklo. „Ale nebudete se od stroje

vzdalovat. Kdyby se vám něco stalo, strýček mě nechá zaživa pitvat

tím svým androidem.“

„Co by se mi mělo stát? Tamhle, vidíte? Tam, jak je ta velká

duna.“

Helijet přistál dvacet metrů od břehu. Jenny ani nečekala, až

zhasne motor, vyskočila a roztáhla paže do větru.

„Pojďte se trošku projít, Johne,“ vyzvala ho. „Nemáte chuť se

vykoupat?“

Byl z toho trochu rozpačitý, ale nakonec se zul a přidal se k ní.

Šli asi sto metrů po pobřeží a potom si sedli do teplého písku.

„Jen klid, Johne, chodívám sem často, tady nic nehrozí. Víte, že

se s vámi cítím tak nějak zvláštně v bezpečí? Je to něco úplně jiného

než s tím surovcem Carsonem.“

„Manny mluvila o nějaké nedávné nehodě. Bylo to vážné?“

Dlouze na něj pohlédla a potom náhle ledovým hlasem pronesla:

„Strýc vám jistě řekl, že jsem při té nehodě ztratila paměť. Už si

nevzpomínám na místo ani na okolnosti, za jakých k ní došlo.

Probrala jsem se tady a v hlavě jsem měla prázdno. A protože vás

požádal, abyste si to ověřil, můžete mu vyřídit, že se to nezlepšilo a

že si nevzpomínám, co se na Stanici stalo.“

„Na Šestačtyřicítce?“ podivil se Randall.

„Víte moc dobře, že mě tam před třemi měsíci našli v bezvědomí.

Pouze si ověřujete, jestli se nějak nepřeřeknu.“

„Ale ne! Přísahám vám, že mě nikdo o nic nežádal.

Jsem jenom asi příliš zvědavý, to je všechno.“

„Ve vaší situaci,“ řekla suše, „čím míň víte, tím větší máte naději

na přežití.“

„Vím, čím se váš strýc zabývá. Slyšel jsem nějaké řeči.“

„Takže jste stejný jako ostatní. Poletíte na Stanici…“

Takže Šestačtyřicítka se pořád používá… Kdyby to jen věděl

Tex!

„Ne, ne, ne!“ vykřikla náhle. „Už nikdo na tu planetu nesmí.

Ne!“

Randall se polekal. Ta holka je úplný uzlíček nervů, pomyslel si,

24

ale využil situace, vzal ji do náruče a konejšil ji.

„Promiňte,“ vzlykala. „Asi mě považujete za cvoka. Jako

Myriam a doktor Patterson.“

„Kdepak, to v žádném případě,“ řekl a v duchu si pomyslel, že by

rád věděl, oč vlastně jde. Váhal, zda jí má říct o Texovi. Jestli

skutečně trpí ztrátou paměti, potřebuje lékařský dohled, takže tady je

jí zatím nejlépe.

„Už několik měsíců,“ svěřila se mu, „ve mně pouhá zmínka o

Stanici vzbuzuje strach. Vím, že mě tam našli jako malou holku a

nikdy jsem si z té doby na nic nevzpomněla. Je to hrozné, Johne, ten

pocit, že jste nějaký čas nežil… Nebýt několika přátel, nemohla

bych začít žít normálně. Kdykoli na to místo pomyslím, jako by mi

jakási ledová ruka sevřela žaludek. Nevím, proč bych se tam měla

vracet. Nikdo by tam už neměl létat…“

„Myriam je ona žena, která vás včera odvedla?“ zeptal se,

protože usoudil, že nebude na škodu změnit téma.

„Ano. Pěkná zmije. Jednou se jí za ty injekce pomstím. Budu do

ní vrážet tupou jehlu, dokud nezařve, mrcha.“

Prudce potřásla hlavou a Randall si všiml, že stále má onen

jantarový přívěsek, o kterém mluvil Tex.

Zvolna k němu nachýlila hlavu. „Johne, slibte mi, že mi

pomůžete.“

Obličej byl blízko, nesmírné blízko. Randall vnímal, jak ztrácí

sebevládu. Ve chvíli, kdy zavřel oči, ozvaly se motory.

„To je Korstack,“ řekla vztekle. „Nerad čeká.“

Nedaleko nich svižně přistál helijet a z něj vyskočil android.

„Zapomněla jste na kúru, slečno Carlsenová,“ pravil kovovým

hlasem. „A dobře víte, jak strýci na tom záleží.“

„V pořádku, Korstacku, vyhrál jste. Už se vracíme…“

„Poletíte se mnou. Pan Remlin se zatím může odhlásit z hotelu. A

zítra ho pan Carlsen bude potřebovat celý den.“

Randall na ni povzbudivě mrkl a nechal ji s androidem odejít.

Tohle vyrušení mu vlastně přišlo náramně vhod…

25

5

Slunce zrovna zapadalo za hory a zalévalo astroport posledními

paprsky. V této subtropické oblasti se stmívalo rychle a na obloze se

už rozsvěcely hvězdy. Přes obzor přejel jakýsi jasnější bod. To se

blížila pravidelná linka.

S burácením unavených motorů přistála na astroportu. Za pár

minut se na boku otevřely dveře a vysunuly se schůdky. Ve dveřích

se tísnili nedočkaví cestující. Pod schůdky už čekali dva policisté,

aby provedli běžnou kontrolu.

O tři sta metrů dál mezi parkujícími loděmi zas netrpělivě čekal

Tex Harper, až roboti loď vyloží. Snadno unikl celníkům, ale teď se

ještě musí dostat z astroportu.

Přes rameno měl jen malý lodní pytel a v něm náhradní

kombinézu, toaletní potřeby, pár drobností a hlavně malou laserovou

pistoli, bez které neudělal ani krok.

Trans táhnoucí vozíky se zavazadly se blížil k Harperově lodi.

Harper zvedl poklop bezpečnostní šachty a zalezl do ní. Když

vlak přejížděl nad ním, prudce se odrazil a podařilo se mu zachytit

se mezi druhým a třetím vagónem. Zkušenou rukou nahmatal

tlačítko, podlaha se otevřela a nabídla mu těsný prostor.

Za pár minut skrýš opustil. To už byl v temném skladu. Protáhl

se ven a znovu si hodil pytel přes rameno.

V té chvíli na druhém konci skladu zaskřípaly dveře. V nich se

ukázala postava jakéhosi shrbeného muže ve staré kombinéze a s

termickou pistolí u boku. Tex sundal ruku z pažby a jeho protějšek

zvedl ruce a sepjal dlaně. Bylo to poznávací znamení pašeráckého

cechu. „Tex Harper!“ vydechl.

„Hans Gruber! Ty prevíte stará! Jak dlouho jsem tě vlastně

neviděl? A co děláš tady?“

„Já? Gilda mi dala vědět, že někdo přibude, a já byl zvědavej,

kdo to bude. Je vidět, že už dávno nejsi v gildě. Tahle metoda se už

pět let nepoužívá. Ti noví to mají radši pohodlnější.“

Tex ho objal a řekl: „Vůbec jsi se nezměnil.“ Hans se pousmál.

„Ale jo. Shodil jsem dvacet kilo a smrskl se o pět centimetrů. Ale ty

26

vypadáš ve formě. Víš co? Zvu tě na panáka. Kousek odtud je

správnej podnik, kde stern teče proudem a holky nedělaj ciráty.“

* * *

O několik minut a několik sternu později si vyprávěli o svých

kouscích a přeháněli. Podnik byl tmavý, páchl lacinými kořalkami a

cigaretami z Venusie. Tex a Hans si vybrali stůl v zadním rohu,

odkud mohli pozorovat všechny hosty. Staré zvyky se jen tak

nezapomínají.

V pět odpoledne tu ještě nebylo nijak rušno, pár astronautů se

snažilo opít, pak tam seděla nějaká dvojice a mezi stoly se vlnila

číšnice příjemných tvarů. A ještě tu byli tři mladíci oblečení podle

poslední nekonformní módy, kteří hráli jakousi videoneuronickou

hru.

Jeden z nich, černovlasý obr v červené bundě z imitace kůže, si

vyhrnul pravý rukáv, aby každý viděl jeho kybernetickou ruku.

Gruber měl radost ze setkání, objednával stern za sternem a

povídal, ale Tex ho poslouchal jen jedním uchem. Sedmnáctý stern

Hanse už přece jen poněkud zmohl.

„… Čtrnáct hodin jsem pilotoval, víš, a nejdřív jsem si myslel, že

je to, víš, jen taková magnetická bouře, že jo, ale ne, on to byl

magström a nešlo z něj ven, že jo, čtrnáct hodin, ti povídám, jsem to

držel, no a abych to zkrátil, tak jsem se pak z toho dostal a musel

jsem nouzově přistát na Terranii XXII a byl to zázrak, že jsem z

toho vyváz. No a od ty doby jsem na tyhle planetě v předčasným

důchodu.“

Onen obr s titanovou rukou, který vypadl ze hry, požádal

Grubera trochu nevybíravými slovy, jestli by nemohl mluvit tišeji,

jinak že uvidí.

Hans ho klidně vybídl, aby mu blíž popsal, co uvidí. Nato obr

zrudl jako jeho bunda a přistoupil k jejich stolu. K němu se přidali i

zbývající dva.

Tex se pokoušel situaci zklidnit a chlácholivě zvedl ruce.

Červené bundě se to nelíbilo. Mladík netušil, že ten muž neurčitého

věku se před lety podrobil zásahům, které mu zvýšily sílu a rychlost

27

reakce ve chvílích stresu. Otočil se na něj, rozmáchl se…

Jenže v tu chvíli Tex vyskočil a v ruce měl pistoli. Obr ztuhl a

tupě civěl na hlaveň.

„Hansi, asi půjdem,“ vybídl Tex kamaráda. „Nerad bych, aby mě

tito pánové přinutili být zlej.“ Hans pracně vstal.

Frajer v červené bundě byl nepříčetný vzteky. On,

nejnebezpečnější řízek na téhle planetě, a zesměšní ho nějaký dědek!

Přimhouřil oči a rozhodl se jednat. Chtěl titanovou pěstí srazit ruku s

pistolí, ale v polovině gesta se mu do žaludku zaryla špička Texovy

boty a potom mu do obličeje narazila deska stolu, která ho odhodila

tři metry daleko. Zastavil se až o výčepní pult a mohl začít uvažovat

o návštěvě zubaře.

Hans však nezůstal stát nečinně. Díky letitým zkušenostem ještě

stačil ze startujícího stolu sebrat obě sklenice. Zbývající dva mladíci

při pohledu na pistoli usoudili, že bude lepší udělat čelem vzad a

opustit podnik co nejrychleji.

Do lokálu vstoupili dva uklízeči roboti a pochroumanou červenou

bundu odtáhli. Tex klesl na židli, byl celý rudý, stěží popadal dech a

srdce mu tlouklo jako zběsilé. S povděkem přijal od Hanse

zachráněnou skleničku a vypil ji na ex.

„I v sedmdesáti máš jistou ruku,“ řekl obdivně Hans.

„To snad,“ odpověděl hořce Tex. „Ale býval jsem rychlejší a taky

jsem se pak dřív vzpamatoval. Asi už stárnu.“

„Co tě nemá! Byl jsi skvělej!“ chlácholil ho Hans a změnil téma.

„Tak mě napadá… Co tady vlastně děláš? Nějaký trable?“

„Zatím ne, ale brzo přijdou. Pamatuješ si ještě na Jenny? No

přece na tu Carlsenovu holku.“

Hans svraštil obočí. „Aby ne! Vytáhls ji přece ze Šestačtyřicítky

a teď žije u strýce. Občas mě navštíví. Asi před čtyřmi měsíci měla

nějakou nehodu, ale prý je to všecko už v pořádku. Sice jsem ji teď

nějakou dobu neviděl, ale to nic neznamená.“

„Tím si zas nejsem tak jistej. Mám takovej pocit, že strýček té

nehody zneužívá k tomu, aby ji zbavil svéprávnosti.“

Hans si hvízdl.

„Jestli ti jde o tohle, tak se připrav na trable, a pořádný. On ten

Carlsen je jedním ze zdejších kmotrů a k tomu ten nejhorší. Jede tak

28

trošku ve všem, ale hlavně kšeftuje s lapisem oniris. Nikdo neví, jak

ho sem dostává. To tajemství si žárlivě střeží. Být tebou, vůbec bych

se do toho neplet.“

„Víš, nudilo by mě umřít na Terranii XXXVI. Sám uvidíš, že za

rok bys dal nevímco, abys mohl zase lítat.“

„Možná. Ale nemáš šanci. Carlsen má celou armádu zabijáků, a

dokonce nějak sešteloval roboty, aby taky zabíjeli.“

„Ale já nejsem sám,“ usmál se Tex. „Vzal jsem si na pomoc

takovýho mladíka. Nějakej Randall Gardner, je to sice ještě citlivka,

ale nevede si zas tak špatně.“

„Dejme tomu, ale stejně jsi pošuk… No, když to půjde, pomůžu

ti taky.“

„Díky, Hansi. Jen tak mimochodem… Nevíš, kterej doktor má

teď Jenny na starosti?“

„Patterson. Velice žádanej. Je to ten nejlepší neuropsychiatr. Má

kliniku asi sto kilometrů od města. Proč?“

„Jen tak. Možná by stálo za to ho navštívit.“

6

Pokoj byl sice uklizený, ale ten, kdo ho prohledával, si nedával

přílišný pozor. Prádlo nebylo tak urovnané, jak je zanechal, a

zmizela pistole.

„To určitě ten zatracený android,“ zavrčel Randall. Měl sto chutí

se sebrat, vrátit se do Carson City a odletět. Pouze dvě věci mu v

tom bránily. Přítel Tex a touha rozmontovat androida na součástky.

A pak možná i jedna dívka a jedna pustá planeta.

Všiml si, že videofon poblikává. Má nějakou zprávu. Jestli to

volal Tex, tak Carlsen ví všechno.

Stiskl tlačítko a rozsvítila se obrazovka. Vzkaz byl starý asi dvě

hodiny.

„Pane Gardnere, tady je hlídací služba Mauser. Vaši loď jsme

zaparkovali na dva týdny, jak jste požadoval, a roboti provádějí

údržbu. Najdete ji na terminálu B 2, stání 12. Přejeme příjemnou

dovolenou.“

29

Randall v duchu zajásal. To se Texovi povedlo! Objednal na

astroportu hlídací službu a nařídil jim, aby mi co nejdřív zavolali do

hotelu. Určitě to byl on. Jenže loď údržbu nepotřebuje. To by mohlo

znamenat, že je buď v nebezpečí, nebo na dobré stopě.

Bezprostřední nebezpečí to určitě nebude, když objednal hlídání na

dva týdny.

Sebral věci a rozhodl se, že se vrátí ke Carlsenovi. Domovní

prohlídka je u Carlsena zřejmě běžná rutina a Remlin by to jistě

považoval za normální. Lepší bude vrátit se a doufat, že Carlsen

ještě nepojal podezření.

Randall letěl nad vesničkou Rock Beach, díval se na lány obilí,

potom měl pod sebou les, který prudce končil u jakéhosi pohoří.

Toulal se pohledem po zasněžených vrcholcích a zelených dolinách.

Pak si všiml dvou tmavých bodů, které létaly kolem jednoho štítu.

Na první pohleď to vypadalo na dva obrovské ptáky. A vtom

zamířili k němu.

Zamrazilo ho. Takže Carlsen není žádný hlupák a Texe dostali.

To nejsou jen tak nějací opeřenci, ale stíhací automaty a zcela

evidentně jsou naprogramovány na něj. Už viděl válcovitý tvar,

krátká křídla a oválné hlavy s černými hlavněmi laserových děl.

Neměl zbraně, mohl jedině prchat, ale nikoli daleko. Prudce strhl

stroj k zemi. První laserová dávka minula průhlednou kopuli o

dvacet centimetrů. Automaty už upravily kurz a začaly ho

pronásledovat. Kličkoval, aby je zmátl, a sám měl co dělat, aby

takovou pilotáž zvládl.

Potom se ozval výbuch, Randall zaklel a na palubní desce se

ukázalo hlášení, že přišel o jeden motor.

Další otřes.

Za motorem se vydal i kus pravého stabilizátoru.

Automaty byly od něj už jen dvacet metrů. Odhodlal se k

zoufalému činu a prudce zabrzdil. Jeden stíhač se už nedokázal

vyhnout srážce a zajel do zadního signalizačního světla. Naštěstí

nevybuchl a řítil se k zemi. Druhý jen škrtl o plášť, po chvíli se

otočil, hnal se na něj a pálil ostošest.

Jeho helijet ztratil výšku a klesal mezi hory daleko od údolí.

Automat zachovával stejnou výšku.

30

Randall vyhnal jediný pohon na maximum a rozletěl se na

stíhače. Užuž se blížila srážka, ale vtom automat prudce uhnul a

narazil do skály.

Ozval se výbuch a dolů se řítilo kamení.

Randall zajásal. Podařilo se mu je vyřídit oba a beze zbraní! To

by mu kluci ze Služby nevěřili. Nabral výšku a začal zjišťovat

škody. Poslední dávka, kterou dostal, zlikvidovala čelní sklo a

částečně zničila panel. Fungovalo už jen záložní řízení, ale jen z

posledních sil a dosti neochotně.

V té chvíli zavrčel interkom. Zapnul obrazovku a s překvapením

na ní spatřil Carlsena.

„Gratuluji, pane Remline! Jste skutečně lepší, než jsem čekal.

Beru vás. Hned jak přistanete, stavte se u mě.“ Na odpověď nečekal

a přerušil spojení.

7

Křižník Vesmírné policie se zmaterializoval dvacet tisíc

kilometrů za malým měsícem Terranie XXII. Byl to ten

nejmodernější typ, nesl tři bojové čluny a měl dostatečný počet

termonukleárních střel na zničení menší planety. Pýcha admirality.

Vesmírná policie měla jen dva křižníky této třídy a stát se

velitelem jednoho z nich, to byl už úspěch. Plukovník Nerdanyl toho

úspěchu dosáhl.

„Křižník Vega se stabilizoval na maskované oběžné dráze,“ hlásil

navigátor. Znamenalo to, že je z Terranie XXII prakticky

nezaměřitelný.

„Skvělé,“ odpověděl Nerdanyl a obrátil se k mladičkému

důstojníkovi.

„Poručíku Reinere, vyšlete na měsíc pozorovací sondu a dvě

sondy nad rovník Terranie XXII. Chci mít přehled o všech lodích,

které přilétají a odlétají.“

„Rozkaz, pane!“ vyštěkl poručík.

Každý muž na Veze byl hrdý, že na ní může sloužit. Nejvyšší

místa se zasazovala, aby na ní mohl sloužit ten či onen, ale admirál

31

Neuman na výběr posádky dohlížel osobně. Posádka se vybírala

výhradně podle služebních záznamů. Nerdanyl byl bývalý

Neumanův pobočník a zpracovával Neumana tak dlouho, až mu

svěřil velení.

Jeho kariéra byla ostatně bez poskvrny. Jako poručík 1.

galaktické se zúčastnil bojů za denebské krize. První loď mu svěřili

ve třiceti pěti a byl pověřen dálkovým průzkumem. O pět let

později, to už objevil řadu světů, kterých se ujala buď všemocná

Společnost pro galaktickou těžbu, nebo Služba pro dohled nad

primitivními planetami, byl převelen na admiralitu k Neumanovi.

Nebyl to však člověk, kterému by šlo výhradně o velení tak skvělé

lodi, zároveň hodlal svěřený úkol splnit co nejlépe.

„Kapitáne Manchuso a poručíku Riemanne,“ řekl a vstal, „pojďte

se mnou do zasedačky. Musím vás informovat o cíli mise.“

O několik okamžiků později pokračoval:

„Jak jistě, pánové, víte, Pozemská unie zvolna umírá na lapis

oniris, který se nebezpečně šíří nejen mezi mládeží, ale i mezi elitou

Země.“

Za zády se mu rozsvítila obrazovka a na ní se objevil zvláštní,

duhově zbarvený kámen.

„To je náš nepřítel,“ pokračoval. „Když se tohle svinstvo vystaví

klasickému bílému světlu, vydává zvukové a světelné vibrace, které

mají na člověka hypnotický vliv. Nejdříve se ukážou obrazy z

podvědomí, vždy příjemné, často erotické. Časem si na kameni

vybudujete závislost a začínáte se uzavírat do sebe. Vize jsou stále

dokonalejší, hotové trojrozměrné filmy, a realita je vedle nich nuda.“

Důstojníci na sebe letmo pohlédli. To všechno přece vědí a

nechápali, co s tím mají společného. Tohle se týká výhradně

planetárních bezpečnostních složek, ne Vesmírné policie. „Pánové,“

pokračoval Nerdanyl. „To, co vám nyní řeknu, spadá pod stupeň

utajení D a v žádném případě se to nesmí dostat ven. Jasné?“

Podřízení přikývli a plukovník Nerdanyl se posadil. „Před

padesáti lety narazila Pozemská unie při své expanzi na Denebany.

Bylo to poprvé, co jsme se setkali s mimozemšťany, kteří byli

zhruba na stejné úrovni jako my. Oni stejně jako my nutně

potřebovali suroviny a kvůli jakési planetce, jejíž jméno jsem už

32

zapomněl, vypukla válka, která přinesla oběma stranám velké ztráty.

Vzhledem ke vzdálenosti mezi námi a Denebany se velice drahé

expedice omezovaly na rabování periferních planet. Měsíc co měsíc

celé soustavy měnily stranu. Jiné zas zůstaly opuštěny a bez zdrojů.

Asi deset let trval zlatý věk pirátství a pašeráctví. Nakonec, asi před

třiceti lety, byl podepsán mír.“ Nerdanyl si odkašlal.

„Ale vraťme se k lapisu oniris. Ty kameny se objevily na Zemi

asi před čtyřiceti lety. Zpočátku v malém množství. Tenkrát se

jednalo jen o okrajový jev a můžu říct, že jsme ho zvládali.

Nyní se dostávám k bodu, o kterém jste zatím neslyšeli. Za války

Vesmírná policie věnovala této nové droze mimořádnou pozornost a

zkoumali ji naši nejlepší specialisté. Na nic by nepřišli, kdyby… Na

jedné válečné lodi byl přistižen voják, jak se snaží při

subprostorovém letu otevřít hlavní přechodovou komoru.“

„Ale ty jsou v subprostorové fázi přece hermeticky uzavřené,“

nadhodil Riemann.

„Právě to bylo na tom překvapivé. Ten voják to věděl. Když ho

přistihli, ustavičně tvrdil, že se musí podívat ven, a přitom každý ví,

že při subprostorové fázi letu venku není vidět NIC… Když v jeho

kajutě našli lapis oniris, předali případ rozvědce, ta to zadala

počítači a zjistila cosi podobného v palubních záznamech. Na

nedávno otevřené kódované frekvenci pro subprostorovou

komunikaci jeden operátor řekl druhému něco jako ‚jdi se podívat

ven, jestli tam jsem‘.

Rozběhly se testy a zjistilo se, že lapis oniris působí na mozek,

takže se stává výjimečně citlivým na určité gama signály, které pak

pozměňuje…“

Manchuso na Riemanna překvapeně vytřeštil oči. „To je ale

neuvěřitelné. Ty kameny byly tedy subprostorový přijímač. Kdyby

se tento jev rozšířil víc, Denebanům by ve vhodné chvíli stačilo

vyslat signál a…“

„No právě. A proto jsme se ještě víc snažili zabránit pašování do

naší soustavy. Myslím, že se nám to na čas podařilo a nikdo už na

těch citlivých frekvencích nevysílal. Když válka skončila, s lapisem

jsme bojovali dál, ale zřejmě nepříliš úspěšně. Už je dávno po válce,

ale lapis oniris se pašuje pořád. Máme podezření, že ho dodávají

33

Denebané.

Naše mise je tedy následující: Zjistit, zda lapis oniris skutečně

prodávají pašerákům Denebané. A pokud ano, zdroj zlikvidovat.

Máme informaci, že možný zdroj je v této soustavě, a proto tady

začneme.“

„Ale proč na to poslali Vegu?“ zeptal se Riemann. „Několik

bojových člunů by bylo mnohem nenápadnějších.“

„Poručíku, chci tu verbež dostat, a ne ji zahnat někam jinam.

Takže, pánové, všichni na svá místa. Každé dvě hodiny vyžaduji

hlášení o provozu na Terranii XXII – a taky mi zjistěte možná místa

předávání lapisu.“

Důstojníci řízné pozdravili a odešli. Plukovník stál u okna a

hleděl na zbrázděný povrch měsíce.

8

Klinika doktora Pattersona měla výjimečně příznivou polohu; stála

poblíž pláže, dobrých dvacet kilometrů od dopravního ruchu, v

rozlehlém parku, který hraničil s lesem. Bylo to prostě ideální místo,

kde lze najít nebo znovu najít klid. Pozemek ohraničovala cihlová

zeď posílená silovým polem.

Tex Harper vystoupil z pronajatého transu a došel k

elektronickému vrátnému. Před ním se zmaterializoval hologram –

kníratý stařík v zelené kombinéze, který na něj nevrle pohlédl.

„Co chcete?“ zeptal se.

„Mluvit s doktorem Pattersonem. Jsem Harper, novinář.“

Stařec chvíli váhal a potom sáhl po vysílačce.

„Nehýbejte se, zjistím, jestli vás pan doktor může dneska

přijmout.“

Za pár minut se hologram opět rozsvítil, silové pole se zavlnilo a

rozpadlo.

„Jděte k hlavní budově a někdo vás bude čekat u vchodu.“ Tex

kývl na znamení díků a zvolna vjel transem do aleje.

Čekala ho tělnatá ošetřovatelka, která připomínala pochodující

ledničku.

34

„Tudy, pane Harpere.“

Prošli prázdným sálem a Harper upíral oči na její pozadí, které v

něm z neznámých důvodů vyvolávalo vzpomínky na arkturské

modré medvědy.

U jedněch dveří se zastavila a bradou mu naznačila, aby vstoupil.

Pattersonova pracovna byla zařízena postaru, působila

uklidňujícím dojmem. Okno mělo skutečné záclony a za ním byly

vidět stromy podobné pozemským borovicím.

Doktor seděl za stolem, jehož jedinou okrasou byl počítač s

třírozměrnou projekcí. Byl velký a štíhlý a podle prokvetlých skrání

mu mohlo být padesát. Měl živé černé oči, husté obočí a malou

bradku. Jako by z oka vypadl ctihodnému doktoru Freudovi.

Pěstěnou rukou ukázal na křeslo a Tex se posadil.

„Pane doktore, právě píšu článek o ztrátě paměti a doslechl jsem

se, že jste měl řadu velice zajímavých případů. Rád bych udělal

rozhovor s jednou z vašich pacientek, s Jenny Carlsenovou. Bylo by

to možné?“

„Jsem vázán lékařským tajemstvím, pane Harpere, takže vám

toho příliš neřeknu. Starám se o Jenny na žádost jejího strýce už

deset let,“ odpověděl Patterson melodickým hlasem.

„Léčí se v současnosti?“

„Jistěže, stále ještě nenabyla všech duševních schopností. Zřejmě

jste slyšel o její nedávné nehodě.“

„Ano, prý něco s dekompresí na lodi pana Carlsena. Je to tak?“

„Přesně tak. Od té doby pravidelně ztrácí paměť.“ Patterson se už

nějakou chvíli upřeně díval na něco za Texem.

Cosi v lékařově hlase vyvolalo v pašerákově podvědomí poplach.

Prudce se vrhl vpřed, ale pozdě! Do zátylku dostal strašlivou ránu. V

hlavě mu vybuchla tupá bolest, před očima se mu rozstříkly myriády

hvězdiček a potom ztratil vědomí.

* * *

Probral se v místnosti s polstrovanými stěnami, osvětlené matnou

koulí, která se vznášela u stropu. Uprostřed stál stůl. Ležel na úzkém

a tvrdém lůžku u stěny. Konstatoval, že na nohou má magnetická

35

pouta a ta jsou uchycena k plastotitanové desce v nohách lůžka. Aby

se osvobodil, potřeboval by laserovou pilu. Na opačné straně

místnosti bylo rovněž lůžko a na něm spokojeně chrápal jakýsi muž.

Tex si osahal bolavou hlavu a nahmatal dvě boule. Na sobě měl

jakousi starou kombinézu. Jeho oblek mu sebrali a s ním i obsah

jeho kapes.

Začal řvát na celé kolo a zmítal sebou v bláhové naději, co kdyby

se těch pout přece jen zbavil.

Nakonec to celý zpocený vzdal. Muž na protějším lůžko spal jako

zabitý a místnost byla zřejmě zvukotěsná.

Dlouho nehybně ležel a civěl na vznášející se světelnou kouli.

Potom zaznamenal jakýsi zvuk.

Onen tajemný spáč se začal hýbat. Byl to pozemšťan a rozhodně

nebyl ve skvělé formě. Zdálo se, že je ještě mladý, ale byl

nepřirozeně vyzáblý. Mrtvolný obličej byl zbarvený do tmavožluta a

měl obrovské oči.

Tex na něj zavolal, ale soused mu nevěnoval nejmenší pozornost.

Když na něj onen muž po chvíli náhodou pohlédl, Tex si uvědomil,

že je to silně závislý narkoman.

Narkoman sebou začal zmítat, aniž by věnoval pozornost tomu

detailu, že je rovněž připoután za kotníky, cosi nesrozumitelného si

mumlal a potom náhle ochabl.

V podlaze mezi lůžky se otevřel poklop a v něm se ukázala černá

krabička. Zvolna se vznášela na antigravitační plošince a blížila se

ke světelné kouli, jejíž svit nabýval na síle. Potom se krabička

otevřela a ukázal se lapis oniris.

Ozářený krystal začal vydávat vibrace, které okamžitě zaútočily

na psychiku obou pozemšťanů. Harper věděl, že zavřít oči mu nijak

nepomůže, protože záření zasahovalo přímo mozek a aktivovalo

centra rozkoše. Sebral veškerou vůli, snažil se soustředit na

nejpůsobivější okamžiky svého života, hlavně nepodlehnout, jinak

bude za chvíli stejně závislý jako jeho společník v cele. Připadalo

mu, že boj trvá už několik hodin. Celý zpocený nakonec sledoval,

jak se krabička zase zavřela a zajela do podlahy.

Jeho společník se rozvaloval na lůžku a slintal blahem.

Netrvalo dlouho, ode dveří se ozvalo bzučení a magnetický

36

zámek se vypnul. Do cely vešel doktor Patterson a s ním obrovský

Albiřan, rozložitý jako gorila, ale mnohem ošklivější. Kolos byl v

bílé ošetřovatelské kombinéze. Obličej měl samou jizvu a rozpláclý

nos. Zřejmě se často pere, pomyslel si Harper.

Patterson došel k Texovu lůžku a hleděl na něj s neskrývaným

zklamáním.

„Co znamená tahle komedie?“ vybuchl Harper. „Okamžitě mě

pusťte! Šéfredaktor ví, že jsem tady na reportáži, a brzy mě bude

shánět.“

„Jen klid, klid, nebo vám Tony nasadí kazajku,“ zasmál se lékař a

ukázal na Albiřana. Potom pohodil bradou k druhému pacientovi.

„Zajímal jste se o ztrátu paměti. Tady Sam Perkins je skvělý

příklad. Ukradl s tou vaší děvenkou kufřík se čtvrt milionem dolsů a

tvrdí nám, že neví, co s nimi udělal. Chytli je společně. Byl samá

krev, ale žil. Ujišťuji vás, že po několika seancích byl k nezastavení.

Ale blábolil samé nesmysly. Tvrdil, že se prý stěny rozestoupily a že

na něj zaútočili vlkodlaci a kufřík mu sebrali. Myslím, že víc z něj

nedostaneme. Je v kritickém stavu a stěží přežije noc.“ Doktor

Patterson se zamyslel.

„Zajímalo by mě, jak budete za pár měsíců vypadat vy. Máte už

svůj věk, nejste žádný vazoun, ale při první seanci jste odolával až

příliš dobře. Asi vám dáme něco na uklidnění.“

„Okamžitě mě pusťte! Tohle musí být nějaké nedorozumění.

Mám přátele na nejvyšších místech.“

„Spadla klec,“ řekl psychiatr klidně. „Vím velice dobře, kdo jste,

pane Harpere. Ubohý pašeráček, kmotříček slečny Carlsenové.“

Harperovi ztuhly rysy. Nedělal si iluze o tom, co ho čeká.

„Jste trnem v patě mému příteli Redu Carlsenovi, a tak mě

požádal, abyste zmizel. Ale nejdřív mi odpovíte na pár otázek. Pan

Carlsen by vám je rád položil osobně, ale bohužel je zaneprázdněn.“

„Nějakým svinstvem určitě,“ procedil Tex Harper mezi zuby.

„Nic ti neřeknu.“

Patterson si jen vzdychl a pokynul gorile. Šereda vytáhl z kapsy

krabičku a dvě injekční stříkačky a položil je na stůl.

„Jednu píchneme rovnou,“ nařídil mu doktor, „druhou má na

ráno. Je starý a nechci, aby zemřel příliš brzy.“

37

Když se Tony sehnul, aby ho uchopil za paži, Tex mu vrazil

jednu pěstí do brady.

Albiřan nehnul ani brvou a vrhl se na něj. Zavalil ho, znehybněl,

potom mu píchl injekci.

Tex sebou trhl a celý se rozklepal.

Albiřan ho pustil a usmál se na něj.

„Nemáš šanci, dědku,“ řekl. „Tady jsem nejsilnější já. A jestli se

nezklidníš, budu moc, moc zlý.“

Patterson si znovu vzdychl a podíval se na hodinky.

„Slyšel jste, Harpere. Doporučoval bych vám trochu vstřícnosti.

Další seance s lapisem bude za hodinu a já doufám, že vám

prospěje.“ A odešel i s obrem ošetřovatelem.

Za několik minut měl Tex pocit, že se propadá do podivné mlhy,

točila se mu hlava a zvedal žaludek, ale zvláštní chemie jeho těla,

kterou kdysi získal díky různým drogám, se už dala do práce.

Nakonec jeho metabolismus zvítězil a Texovi se zdálo, že se

probouzí ze zlého snu. Ale když se z podlahy vynořil krystal, byl

pořád ještě dost slabý.

Vlny vycházející z kamene mu bušily do mozku. Tex měl pocit,

že mu hlava exploduje jako granát. Chtěl řvát, ale jako by mu

zdřevěněl jazyk, jenom blábolil. Vnímal, jak se ho krystal zmocňuje,

hlavu měl vycpanou vatou a bolest pomíjela. Čas ztrácel na

významu, a když krystal konečně zajel do podlahy, pašerák upadl do

hlubokého spánku, v němž ho pronásledovaly zlé sny.

9

Následujícího dne se cítil zcela vyčerpaný. Dobrou půlhodinu mu

trvalo, než se aspoň trochu vzpamatoval.

Sam Perkins na vedlejším lůžku se nehýbal. Pašerák natahoval

uši, ale neslyšel ani jeho dech. Podíval se na muže pozorněji a všiml

si, že má u uší zaschlou krev. Patterson měl pravdu. Sam noc

nepřežil.

Texe to značně znepokojilo. První dávku záření snášel už dost

špatně a s hrůzou se ptal, kolik jich tak vydrží. Dvě? Tři?

38

A na stole čekala další injekce.

Ne, nesmí se vzdát! Posadil se, zaťal zuby a oběma rukama

popadl pouta na nohou. Zatáhl ze všech sil. Nakonec to celý zpocený

vzdal a padl na lůžko. Ještě vztekle udeřil pěstí do měkké stěny.

Vší silou se bránil panice a v duchu si probíral to minimum

možností, které mu zbývalo. V nohou postele byla zásuvka. A tu ho

něco napadlo.

Natáhl ruku, co mohl nejdál, a podařilo se mu sebrat injekční

stříkačku. Uhodil s ní o kraj lůžka, až se ukázaly její vnitřnosti.

Zuby odtrhl plastik a vyrval z injekce drátky. Ty pak omotal kolem

kostky, která chránila generátor pout.

Do smrti nezapomene na to, jak se nohama snažil dostat dva

dráty do zásuvky. Zkoušel to desetkrát, dvacetkrát a pořád měl

strach, že se ten kingkong každou chvíli ukáže ve dveřích. Už se

skoro nervově hroutil, když se mu to konečně podařilo.

Blýsklo to, Tex dostal ránu, od kotníků se šířil zápach spáleniny a

po něm následovala palčivá bolest. Něco cvaklo, pouta povolila a

konečně měl nohy volné.

Cítil se naprosto vyprázdněný, zpocený byl jako myš a levý

kotník ho ukrutně bolel. Ale poprvé v životě byl rád, že se vzbudil

tak brzy ráno.

Cela byla samozřejmě zamčená. Zámek byl sice relativně starý

model, ale šel otevřít jedině přiložením správného palce. Pro jistotu

si vyzkoušel pevnost dveří a několikrát do nich naběhl. Ani se

nezachvěly. Nezbývalo tedy nic jiného než si počkat na toho

primáta.

Rozhlédl se po místnosti. Jediné použitelné zařízení byl stůl.

Urazil mu nohu a přisunul ho ke zdi, aby poškození inventáře nebylo

patrné na první pohled. Potom stáhl z mrtvého Sama horní díl

kombinézy, stočil jej, položil na své lůžko a přehodil přes něj

přikrývku. Když byl hotový, postavil se zády ke zdi u dveří.

Nezbývalo mu nic jiného než čekat.

Konečně se na chodbě ozvaly kroky a zámek zavrčel.

Tony udělal dva kroky do cely.

Tex se rozmáchl a spustil mu na hlavu nohu od stolu. Tony

zareagoval až neuvěřitelně rychle a noha dopadla na rameno. Obr

39

zasténal, ale to bylo asi tak všechno.

Jednou rukou Texe odstrčil. Tex ho dvakrát udeřil do obličeje a

rozbil mu nos. Vystříkl gejzír krve a gorilu napůl oslepil.

Tony zařval vzteky a zaútočil. Tex hbitě uskočil a při té

příležitosti ho praštil do pravého kolena. Normální člověk by měl po

takovém úderu koleno napadrť a šel by k zemi, jenže Tony byl

zřejmě z plastotitanu. S chutí se na pašeráka vrhl.

Tex kmital nohou od stolu takovou rychlostí, že se pohyby

nedaly snad ani postřehnout, a měnil obrův obličej v krvavý prejt.

Zmáhala ho únava a výsledek pořád nikde. Gorila ho zatlačovala

stále víc ke stěně.

Tex vsadil vše na jednu kartu. Předstíral, že chce obra udeřit do

obličeje, ale místo toho mu dřevo vrazil mezi nohy. To zabralo, ale

ne dostatečně. Tony ho popadl a drtil mu žebra. Tex se mu z

posledních sil zakousl do zbytku nosu. Tony zařval a odhodil ho na

druhý konec místnosti.

Tex vyskočil a vyplivl kousek masa. Ošetřovatel řval bolestí a

snažil se zastavit řinoucí se krev. Tato chvíle neopatrnosti ho stála

děsivou ránu do solaru. Obr zavrávoral a směšně zachrčel. Do

dalšího úderu dal Tex ze sebe všechno. Noha dopadla na šíji a

křuplo to.

Tony se skácel k zemi a odešel do pekel. Tex Harper byl naprosto

vyřízený. Udělalo se mu špatně, padl na kolena a chvíli zvracel.

Teprve po několika minutách se natolik vzpamatoval, že vstal.

Prostěradlem si utřel krev, odtáhl mrtvolu ke dveřím a přitiskl jí

palec na zámek. Dveře zabzučely.

Na chodbě nebylo ani živáčka. Vpravo spatřil zamřížovaný

vchod do traktu. Opatrně k němu došel a kupodivu nebyl zamčený.

Vstoupil do velké síně bez oken plné tělocvičného nářadí. Odtud

vedly dvoje dveře. Stráže neviděl žádné, pouze jeden hlídkový robot

střežil severní východ. Byly to průhledné plastikové dveře a za nimi

se rýsovaly koruny stromů.

Nedalo se nic dělat, tudy neprojde. Celý vzteklý použil druhé

dveře a ocitl se v koupelně.

Místnost měla jediné okno, které se dalo bez potíží otevřít.

Vyklonil se a zjistil, že je čtyři metry nad zemí. Zhluboka se

40

nadechl, zavřel oči a vrhl se ven. V pohodě dopadl na trávník.

Teď by nejkratší cesta vedla přes plot, jenže nevěděl, jak přerušit

bezpečnostní systém. Stačila sebemenší neopatrnost a vyvolal by

poplach. Lepší bude, když se zatím schová tamhle v lese.

Asi po dvaceti minutách narazil na jakousi zeď. Byla vysoká tři

metry a nahoře měla elektrostatické pole. Stačilo do něj sáhnout a

člověk se proměnil ve vánoční stromeček. Šel podél ní několik set

metrů a doufal, že najde nějakou slabinu. Štěstěna se na něj přece

jen usmála.

Bouře vyvrátila strom a opřela ho o zeď. Nějakým nedopatřením

ho neodklidili. Stačí na něj jenom vylézt a zeď přeskočit.

Jenže v té chvíli se rozječely sirény. Dva roboti se silnými

světlomety se hnali do parku a všemi směry se rozbíhaly desítky

postav v bílém. Tonyho objevili bohužel příliš brzy.

Tex se rozběhl po stromě, dolezl na jeho konec, seskočil a uháněl

do lesa. Zamířil na sever a doufal jen, že narazí na silnici.

Ale už za hodinu ho přešel optimismus. Byl si jist, že jde

správným směrem, jenže les byl zřejmě bez konce. Pronásledovatelé

už jistě dostali posily, a jestli nasadí bio-detektor, do půlhodinky ho

mají.

Do ticha se ozval antigravitační motor a stromy olízl reflektor.

Několik metrů nad zemí letěl trans. Stroj se zastavil a potom přistál

na nedaleké mýtince. Tex neváhal a opatrně se k němu přikradl.

Spatřil dva muže v uniformách federálních agentů.

„Zatracenej detektor. Byli jsme na stopě a teď nás zradil.“

„No a co, stejně to byl určitě nějaký antrax. Na detektoru

vypadají stejně jako lidi a navíc se to tady jimi jenom hemží.“

„Znáš předpisy. Ověřit to musíme. Já pojedu s transem doprava a

ty to prohledej vlevo. Při sebemenším podezření rovnou střílej.“

„To je ale buzerace! Měli si toho cvoka líp ohlídat!“

„A k tomu je to nebezpečný maniak. Seržant mi povídal, co

provedl ošetřovateli. Hrůza, člověče! Takže rovnou střílej. Za pět

minut se sem vrátím.“

Texovi chvíli trvalo, než pochopil, že řeč je o něm. Uvědomil si,

že je ztracený. Všichni věří jen tomu zatracenýmu psychiatrovi.

Když ho nedostanou tady ti dva, zítra po něm půjde celá policie.

41

Ležel na zemi a tajil dech. Policista mířil jeho směrem. Naštěstí

byl tak neopatrný, že si zapálil. Podle ohýnku a vůně kouře se dala

snadno určit jeho poloha. V jedné ruce držel laserovou pistoli a v

druhé měl biodetektor. Teď, nebo nikdy!

Tex se na něj vrhl. Než policista stačil vykřiknout, dostal ránu do

vazu. Tex se tentokrát naštěstí mírnil a nešťastník o život nepřišel.

Sebral policistovi pistoli, podíval se na zásobník a s uspokojením

konstatoval, že je plný.

A teď je překvapím, rozhodl se. Za chvíli toho kluka najdou a

honička bude pokračovat, ale nikdy je nenapadne, že jsem takový

dobrák a vrátím se na kliniku.

Štěstí ho neopouštělo. Orientoval se podle hvězd a snadno nalezl

zpáteční cestu. Vyhoupl se na vyvrácený strom a pohodlně se dostal

tam, odkud utekl.

10

Carlsenova vila byla považována za jednu z nejkrásnějších na

Terranii XXII. Dnes však v patiu trčely pozůstatky Randallova

helijetu a dojem poněkud kazily.

„Je mi to hrozně líto, ale nějak mě neposlouchal.“

„Pan Carlsen vás čeká v kanceláři,“ prohlásil lhostejně Korstack.

„Děkuju ti, bráško,“ odpověděl Randall a oklepal si kombinézu

od omítky.

Do dveří vrazil bez klepání, a když mu dva centimetry nad

hlavou projel světelný paprsek, okamžitě se zastavil.

„Doporučuji vám, pane Remline, abyste se zklidnil a napříště si

podobné nálady nechal od cesty,“ prohlásil Red Carlsen klidně a v

ruce ještě držel laserovou pistoli. Vedle něj stál Nel Tyler.

„Vzhledem k tomu, že jste při poslední zkoušce nezpanikařil,

vidím, že jste přesně ten správný člověk pro práci, kterou vám teď

nabídnu.“

„A jaká je to práce, Carlsene?“ vzpamatoval se Randall. „Ale

upozorňuji, že po tomhle budu zatraceně drahý.“

„O peníze nemějte strach. To bude v pořádku. Nejdřív se posaďte

42

a uklidněte se. Nel vám dá něco k pití.“

Když dostal správnou dávku zlatavé tekutiny, Red Carlsen

pokračoval:

„Oč tedy jde… Budete dělat Nelovi druhého pilota při letu na

Šestačtyřicítku.“

Randall sebou málem trhl. Takže mise!

„A jak se tam dostaneme? Už léta…“

„Omyl, pane Remline,“ usmál se Carlsen. „Podařilo se mi to

všem úspěšně namluvit. Moji specialisti vyvolali na přesně určených

místech exploze a v přístupu zabránili, ale na druhé straně vytvořili

jiný přístup, který se otvírá pouze v určitou dobu.“

„Na první pohled,“ ozval se Nel, „jsou pohyby asteroidů ryze

náhodné, ale když člověk zná jejich jízdní řád, může jimi proletět.

Palubní počítač se prostě musí nastavit na velice přesný kurz. Okno

se otevře vždy jenom na pár minut.“

„Nač pak potřebujete dva piloty, když máte počítač?“

„Stačí jeden pilot, to ano. A ten druhý bude pálit. Nel je

specialista na řízené střely. Propočty nejsou ještě natolik přesné a

některý zbloudilý asteroid by mohl loď zasáhnout…“

Takže pilotovat budu já, uvědomil si Randall. Takovou příležitost

si nesmím nechat ujít. „Já to beru, pane Carlsene,“ řekl a vstal. „Kdy

letíme?“

„Zítra v sedm. Hezky si odpočiňte a buďte připraven.“ Detektiv

byl už u dveří, ale Carlsen ho ještě zastavil. „Ještě něco, pane

Remline.“

„Prosím?“

„Gratuluji. Netušil jsem, že jste tak dobrý pilot. Nezklamte mě.“

To si piš, že ne. Vezmu tě na Šestačtyřicítku. Ale pak s tebou

pěkně zacvičím a seberu ti tu praštěnou neteř.

* * *

Carson se naklonil k Nelovi a důvěrně mu sdělil: „Ten Remlin se

mi stejně nezdá. Že by tak dobrej pilot nesehnal nic jinýho?“

„Tu samou zkoušku jsme přece zvládli i my. Jsi zbytečně

podezřívavej.“

43

„Dobře, dobře, ale ty roboty jsem programoval já a neměl se z

toho dostat.“

Tyler na něj pohlédl. „Takže jsi ho chtěl zabít? To nechápu.

Vždyť ti zachránil život!“

„To vím, ale nemám rád riziko. Cosi mi říká, že s ním není něco

v pořádku. Dám si na něj pozor.“ Pomalu vstal od stolu. „Ale řeknu

ti, že mi vůbec nevadí, že mám nohu v gypsu a nemůžu lítat. Já tu

stanici nesnáším…“

V té chvíli vešel do společenské místnosti Randall.

„Hele, náš novej pilot,“ zavrčel Carson.

„Nevšímej si ho,“ usmál se Nel. „Vítej v klubu nejbohatších

pilotů v tomto rameni Galaxie.“

„Už jsem o té stanici slyšel tolik, že se nemůžu dočkat.“

„Až tam budeš, ono tě to přejde. Věř mi,“ řekl Carson a uchechtl

se. „Mezi vrzajícími větráky, šeptajícími houbami a s tím vším, co

se povídá o dolních patrech, budeš mít v kalhotách jako všichni.“

To vzbudilo Randallův zájem.

„A co se povídá? Má to snad nějakou souvislost se slečnou

Carlsenovou? Jí se tam přece něco stalo, ne?“

„Nevím, kdes to vzal,“ pronesl vážným hlasem Nel, „ale pamatuj

si jedno. Jestli chceš natáhnout brka, hodně o tom povídej.“

„Nebojte se, že bych to vykecal galaktickým,“ usmál se Randall.

„V to doufám už kvůli tobě,“ poznamenal Carson.

„Ale co,“ rozhodl se nakonec Nel. „Proč by to neměl vědět?

Tenkrát jsem právě nastoupil do služby. Dělal jsem druhýho pilota

jakýmusi Samu Perkinsovi, kterej občas zastupoval tady Carsona.

Jenny se do něj zabouchla a on ji oblbnul, aby s ním ukradla jednu

zásilku. Myslel si, že šéfa převeze, ale na něj neměl. Požádal o

dovolenou, ale šéf nebyl blbej a dal ho sledovat. Když se dozvěděl,

že někam odletěl s Jenny, nasedl na člun a nachytal je ve výstupní

hale. Chtěli se schovat do dolních pater. Ještě ho vidím, jak za jednu

ruku táhne slečinku a v druhý drží kufřík s krystalem.

Skočili do antigravitační šachty a sjeli až úplně dolů. Jenže v tom

zmatku omylem zaběhli do jedny z obytných chodeb. Byli jsme asi

půl minuty za nimi, když jsme uslyšeli příšernej řev. Když jsme k

nimi doběhli, Jenny tupě seděla na zemi a Perkins byl v tratolišti

44

krve, ale ještě žil. Jenže kufřík nikde. Všechno jsme tam prohledali.

Nic. A Perkins zemřel krátce po návratu na klinice, kam ho dal

Carlsen převízt.“

V místnosti zavládlo ticho, které až po chvíli přerušil Randall.

„A slečna Carlsenová si samozřejmě na nic nepamatovala. A tak

jí šéf přidělil ošetřovatelku a nasadil na ni doktora, kdyby se jí

náhodou paměť vrátila.“

„Přesně tak,“ řekl Carson. „A na tvým místě bych si šel lehnout,

ať jseš zítra ve formě.“

„Máš recht,“ řekl Nel. „Dobrou noc.“

Randall zůstal chvíli sám. Zarazila ho podobnost mezi tímto

nevysvětlitelným zmizením a zmizením Jenny před osmnácti lety.

Nebylo by to poprvé, co se na asteroidech objevily podivné a

nebezpečné formy života. Jenže Stanici 46 prohledali všemožnými

detektory a nic nenašli, tedy aspoň v době, kdy zakládali důl.

Zamyšleně vešel do svého pokoje, zavřel za sebou a vtom spatřil

Jenny. Seděla na posteli a dívala se na něj.

„Co tady děláte?“ vykoktal. „Terapie proběhla v pořádku?“

„Jako vždycky. Ale aspoň netrvala tak dlouho, protože Patterson

ji zkrátil. Naštěstí. Chtěla jsem vás vidět. Měla jsem strach, že…“

„Vy jste o těch robotech věděla?“ naštval se Randall.

„Korstack volal po našem odletu Carsonovi a nařídil mu, aby je

připravil. Neměl ses vracet… Vím, že teď poletíš tam, i ty…“

Pohled měla vlahý a zoufalý. Člověk by řekl děcko, jen je vzít do

náruče a konejšit. Jenže podle Tylerova vyprávění takové nevinné

děťátko zdaleka nebyla. Kdo koho tenkrát vlastně svedl? Pilot ji,

nebo ona pilota?

Vstala a přistoupila k němu. Přivinula se k němu a objala ho.

Neodolal, uchopil malou hnědovlasou hlavu a zvolna ji políbil,

chvíli ji líbal jazykem, potom přešel na hrdlo. Jenny zrychlila dech,

rozepnula si kombinézu a nabídla mu ňadra.

Padli na postel a Randall ji začal zvolna milovat, pomalu,

vychutnával šiji, měl radost z každého jejího vzdechu…

Pevně ho svírala, a když s dlouhým vzdechem sevření uvolnila,

jejich pohledy se setkaly. Měl pocit, že se jejich duše i těla spojily.

Zmocnila se ho závrať a připadalo mu, že nikdy neskončí…

45

* * *

„Můstek veliteli Nerdanylovi!“

Nerdanyl se prudce zvedl z lůžka. Rychle si protřel zarudlé oči a

stiskl příjem.

„Nerdanyl. Co se děje?“

„Tady poručík Riemann. Carlsenova loď žádá o souhlas se

startem. A náš agent hlásil, že si možná letí převzít zásilku lapisu

oniris.“

„Vyšlete za ním sondu a neztraťte ho,“ nařídil Nerdanyl po

krátkém váhání. „Od koho tu informaci mají?“

„Našeho člověka kontaktoval nějaký anonym.“

11

Všude klid. Tex Harper se pomalu vysoukal do otevřeného okna

s pravými záclonami. Nezmýlil se! Je to Pattersonova pracovna.

Patterson tam byl sám, seděl v křesle a diktoval počítači jakousi

anamnézu. Kouřil a každou chvíli nervózně pohlédl na videofon.

„Dobrý večer, příteli,“ pravil Harper. Patterson sebou trhl a ztuhl.

„Ani hnout, nebo máš z mozku kaši. Hezky sed a dej si ruce za

hlavu.“ Tex si sedl na kraj stolu.

„Co chcete, Harpere?“ zeptal se psychiatr pevným a klidným

hlasem.

„Jenom tě zabít, nic víc. Nejdřív si tě trošku pomučím.“

„Pane Harpere,“ řekl s naprostým klidem Patterson, „policie je

vám na stopě. Nemáte šanci uniknout. Vraťte se na celu. Moje zabití

vám k ničemu neposlouží.“

„Jen se tak nepodceňujte, doktore,“ uchechtl se Tex. „Vaše smrt

pro mě bude nesmírným potěšením. Navíc budu mít pocit jisté

charitativní činnosti. Když zbavím společnost takového neřádu, jistě

se mi otevřou brány ráje.“

Tex s potěšením konstatoval, že se Patterson přece jen polekal.

„Jste šílenec!“ vykřikl doktor a sahal po videofonu.

Tex ho prostě nakopl do čéšky. Doktor zasténal, klesl do křesla a

46

oběma rukama se popadl za koleno.

„Jste blázen! Vždyť mě zmrzačíte!“

„Asi už tomu tak bude…“

Vzápětí ho nakopl do druhé nohy a křuplo to. Patterson se

nadechl k řevu, ale přesně umístěná rána do solaru mu vyrazila dech.

„Tentokrát jsem ti tu haksnu skutečně zlomil. Jistě si dokážeš

představit, co tě čeká dál, když se neuklidníš.“

Patterson jenom chrčel. Tex počkal pár minut a pokračoval v

konverzaci.

„Předpokládám, že mě teď bereš už o něco vážnějc, doktůrku.“

„Na to nemáte právo,“ blekotal Patterson.

Tex na něj lítostivě pohlédl. „Zřejmě jsem se nevyjádřil

dostatečně jasně…“

„Ne! Počkejte, Harpere! Přece se nějak dohodneme!“ škemral

doktor. „Mám skoro čtvrt milionu dolsů. Jsou vaše. S tolika penězi

můžete utéct, kam chcete.“

Pašerákovi zasvítily oči, ale jinak nehnul ani brvou.

„To je mi k ničemu. Vím, že federálové mají příkaz rovnou

střílet. Živý bych se odtud nedostal. Prostě tě musím zabít.“

„Ale proč? Policie vás stejně zabije. Mějte slitování…,“ fňukal

Patterson.

„Možná by tu nějaké řešení bylo,“ zamyslel se Tex.

Patterson zvedl hlavu.

„Podepíšeš mi naprostý doznání.“

Patterson hlavu opět svěsil.

Tex přepnul počítač na diktát a přinutil Pattersona, aby vylíčil,

kterak ho uvěznil, že v tom má prsty i Carlsen a jak pomalu zabíjeli

Perkinse.

Z tiskárny vyjel dokument, Tex přinutil doktora, aby ho

podepsal, a na vyhrazené místo v rohu přitiskl palec. Nepatrné

zdrsnění povrchu zachytilo genetický vzorek, který se

zkrystalizoval. Papír zrůžověl. Pašerák ho složil a schoval do kapsy.

„A teď povídej o Jenny.“

„Co chcete vědět?“

„Co se jí přesně stalo.“

„To ví jen Red Carlsen. Vím jen to, co mi prozradil. Utekla se

47

Samem Perkinsem a ukradli spolu zásilku lapisu oniris. Ale Carlsen

je našel na Stanici 46.“

„Ta je přece nepřístupná!“

„Pro Carlsena zřejmě ne.“

„A co bylo pak?“

„Pronásledovali je a zahnali do slepé uličky. Slyšeli řev, a když

se k nim dostali, našli Sama příšerně zřízeného a holku v šoku. Lapis

oniris zmizel. Jenny pak předstírala, že ztratila paměť. A Carlsen

chtěl za každou cenu ten kufřík nazpátek. Sam byl vážně zraněný,

ale já ho dal dohromady, abych to z něj vytáhl. Jenže on

nepromluvil. Ví to jen Jenny. Postupně jsem dospěl k závěru, že

hraje komedii. Carlsen mi naznačil, že bude třeba radikálnější

léčba…“

Tex si uvědomil, že mu skutečně nezbývá nic jiného než Jenny

vysvobodit, i kdyby měl zničit celou planetu.

„Milý doktore,“ řekl, „byl bych hlupák, kdybych odmítl tvou

štědrou a ušlechtilou nabídku. Otevři mi trezor.“

Patterson zbledl, stiskl knoflík pod stolem a ve stěně po jeho

levici se ukázal maličký trezor. Stále vsedě, protože se nemohl

pohybovat, přitiskl palec na senzor, vyťukal heslo a trezor se otevřel.

Tex se natáhl pro peníze.

V té chvíli psychiatr popadl pistoli, kterou měl ukrytou ve

dveřích trezoru, a otočil se. Nepočítal však s Texovými reflexy. Na

Pattersonově čele se vytvořilo třetí oko – černé – a kouřilo se z něj.

Psychiatr se sesul v křesle.

Tex přeběhl ke dveřím a naslouchal. Nic. Měl štěstí.

A měl i vztek. Kdyby vzal doktora jako rukojmí, měl by větší

šanci na přežití.

Rychle psychiatra vysvlékl a natáhl si bílou lékařskou

kombinézu. Vyprázdnil všechny kapsy. Našel titanový zapalovač,

peněženku s několika dolsy a svazek klíčů. Přesunul veškerý obsah

trezoru do kapes. Dělalo to přesně 247 000 dolsů, za to se dala skoro

koupit nová loď.

Opatrně otřel zbraň, kterou sebral federálovi, vložil ji

Pattersonovi do ruky a pak před něj položil doznání. Policie určitě

nebude věřit, že to byla sebevražda, ale vzhledem k doznání případ

48

rychle odloží.

Sebral doktorovu pistoli a opustil místnost.

* * *

A dost! Když chce Carlsen válku, má ji mít. Tex seděl u řízení

Procyonu a před úsvitem se hnal třemi machy na sever. Na astroport

se dostal Pattersonovým transem a prošel na další průkaz Johna

Remlina, který si nechal do zásoby.

Na obrazovce už viděl Carlsenovu vilu. Kamery zabraly částečně

zničené průčelí a zbytky jakéhosi helijetu.

Tohle určitě udělal mladej…, pomyslel si s potěšením.

Neváhal a vyslal antihmotovou střelu na generátor energie a dvě

slabší na obranná postavení.

Silové pole, které mělo vilu chránit, útoku neodolalo a vyšlehly

oranžové plameny.

Personál vyběhl z ubikace v jižním křídle a prchal do parku.

Piráta překvapilo, že se nikdo nebrání, a proto pro jistotu rozstřílel

hangáry helijetu.

Stále po něm nikdo nestřílel, to bylo zvláštní. Carlsenovi lidé

nejsou přece žádné citlivky.

Stabilizoval loď ve stavu automatické obrany padesát metrů nad

zemí, nasadil si trysky a s pistolí v ruce ji opustil.

Šero protínaly červené záblesky a světlomety se ho snažily

zachytit. Vystřelil po nich a několik stínů padlo k zemi.

Zamířil k levé části hlavní budovy a bez váhání proletěl druhým

oknem v posledním patře.

Tam ho čekala oblečená Jenny a ruce měla zkřížené na prsou.

„To ti to trvalo, kmotříčku,“ řekla. „Jak vidíš, očekávala jsem tě.“

„To víš, Jenny, už stárnu,“ usmál se pirát.

Přistoupila k němu, chytila se ho kolem krku a řekla: „A můžeme

letět.“

„Ještě ne,“ řekl Tex. „Musíme vyzvednout Randalla.“

„Kdo to je?“

„Randall… No přece John Remlin, kámoš, který šel do toho se

mnou.“

49

Vytřeštila na něj oči. „To snad ne! Ty si děláš legraci.“

„Kdepak, je to sice nezkušenej mladík, ale s lodí to umí skvěle.

Pomohl jsem mu jednou na Terranii XXXVI a visí mi službu.“

Jenny se trochu zapotácela a sedla si na postel.

„Texi, asi jsem udělala hloupost.“

„Povídej. Určitě to nebude tak hrozný.“

„Asi ano. Red, Korstack, Tyler a on odletěli na Stanici 46 a já je

práskla Vesmírné policii.“

„Cože?“ zasípal Tex.

Jenny zabořila hlavu do dlaní a kousala si rty.

„Zavolala jsem na místní služebnu a… Texi, víš, já si myslela, že

se tak zbavím všeho… Strýc mě věznil a já se bála, že mi kvůli té

stanici něco udělá.“

„Však já vím, Jenny,“ řekl Tex už klidněji.

„To je hrůza! Chudák John. Doufám, že nebude mít

nepříjemnosti.“

„Ono je to mnohem horší, děvenko,“ strachoval se Tex. „Jakmile

je galaktičtí dostanou, budou se z nich snažit vytáhnout ledacos a to

bude zlé…“

Jenny na něj úpěnlivě pohlédla.

„No nic, Jenny, vypadnem. Musíme ho co nejrychlejc najít.“

Vstala a chytila se ho kolem krku. Tex se vznesl, proletěl

rozbitým oknem a hnal se k Procyonu.

12

„Terrania XXII člunu Andromeda. Máte volnou dráhu 29C.

Šťastný let.“

Randall zatáhl za zrychlení a loď se vyřítila do kosmu. Tyler

vedle něj sledoval funkci motorů. Carlsen a android Korstack seděli

za nimi a trpělivě čekali, až pomine přetížení.

Randall byl sice potěšen, že po takové době sedí zase u řízení, ale

jeho myšlenky se vracely ke včerejšímu večeru.

Ráno málem zaspal a vedle sebe nikoho nenašel. Jak rád by si s

ní popovídal, jenže ona se tiše vytratila. Na krk mu zavěsila ten

50

jantar. Dárečky zpravidla zanechával vždycky on.

Člun byl poslední model a antigravy snadno zvládaly značné

přetížení. Brzy dosáhl potřebné rychlosti a hnal se k první planetě

soustavy.

Letový plán předpokládal rychlý skok do subprostoru směrem na

Terranii XIII, aby uspokojili případné pozorovatele. Člun se měl

ponořit pouze na několik sekund, opět se vynořit a změnit kurz na

pás asteroidů.

Randall se protáhl a chystal se spustit subprostorový pohon.

„Vstup za pět sekund,“ řekl.

„Pospěšte si,“ ozval se zezadu Carlsen. „Tu zásilku potřebuji co

nejdřív.“

Randall se na něj otočil a s uspokojením konstatoval, že Carlsen

nemá kosmické lety v přílišné oblibě.

Přechod do subprostoru provedl rychle a bezohledně.

Vzpamatoval se za okamžik a zjistil, že Tyler je stejně čiperný jako

on a upírá zrak na palubní desku.

„Přesně to jsem si myslel. Pane Carlsene, proberte se.“

„Co je?“

„Pronásleduje nás robot.“

„Cože!“ vykřikl vztekle Carlsen.

„Byl schovaný. Přišel jsem na něj teprve teď.“

„Tak ho sejměte!“

Randall zneklidněl. Kdo je stopuje? Ať je to kdokoli, bude

rozumnější, když se nedozví, kam letí. Na jeho zničení jim zbývalo

necelých třicet sekund. Potom sonda určí přesnou polohu a nahlásí

je na základnu.

Za dvacet osm sekund Tyler vykřikl: „Tamhle je!“

A malá řízená střela zvěda zneškodnila.

„A teď honem,“ vydechl Carlsen. „Rychle ven a na stanici!“

„Výstup naprogramován,“ hlásil skoro okamžitě Tyler. „Pozor,

přechod za dvanáct sekund.“

Když se vrátili do normálního vesmíru, Randall užasl. Před jejich

člunem se v šíleném tanci zmítaly miliony balvanů, malých, větších,

někdy obrovských. A za nimi temná masa. Pásem asteroidů nebylo

možné v žádném případě proletět. Byl široký několik tisíc kilometrů

51

a v ustavičném pohybu.

„To je, co?“ usmál se Tyler. „Poprvé jsem na to taky tak zíral.“

„Dneska nemáme na zírám čas,“ ozval se Carlsen. „Brzy se

otevře průchod, takže ho nezmeškejte, Remline! Vleťte do něj a

držte se naprogramované dráhy letu. Občas se ale budete muset

nějakým balvanům vyhnout.“

Randall upíral zrak na obrazovku a čekal, kdy se průchod otevře.

A vtom se jakoby zázrakem ukázal několikakilometrový volný

prostor.

Opatrně do něj vletěl.

„Pozor!“ vykřikl Tyler.

Randall dal okamžitě zpětný chod a cítil, jak mu běhá mráz po

zádech. Obrovská skála je minula jen o pár desítek metrů.

„Musíš ji vést pudově,“ pošeptal mu Tyler.

Randall se posunul trochu dopředu a vyhnul se dalším dvěma

asteroidům. Občas pohlédl na čtyři obrazovky před sebou. Každé

nebezpečí na nich bylo vyznačeno červeným kroužkem. Některé

asteroidy vyznačené nebyly, protože byly příliš malé a poradil si s

nimi štít. A tak se loď ustavičně otřásala.

Měl pocit, že průlet snad nikdy neskončí. Chvílemi si nadával, že

do toho vůbec šel, ale vidět pověstnou Stanici 46 stálo za to.

Konečně byli z nejhoršího venku.

„Dávej pořád pozor, Johne,“ varoval ho Tyler. „V bezpečí

budeme, až proletíme dómem.“

Na obrazovce se ukázala namodralá skvrna. Stanice 46! A

zanedlouho spatřili budovy na povrchu.

„Fajn,“ řekl v té chvíli Carlsen. „A teď hezky pomalu dolů.

Ničeho se nebojte, průchod se otevře automaticky.“

Loď se zvolna snášela a Randall si vydechl, když dosedla na

zem. Odepnul se a pomalu se protáhl.

Carlsen byl v té chvíli už u východu.

Bylo to neuvěřitelné. Ocitli se v městě duchů pod černou

hvězdnatou oblohou. Všechno fungovalo. Jeden robot zrovna lezl na

řídicí věž. Potom Randall spatřil cosi jako čelisti, žlutě to zasvítilo a

zmizelo.

Houba, pomyslel si. Tak to jsou ty mrchy, které strašily

52

astronauty.

„Vstup mož… nenechám tě ode…“

Byly to dva hlasy, mužský a ženský. Muži přidali do kroku.

Tyler se tvářil skoro stejně netečně jako Korstack, ale ustavičně

pokukoval po žluté houbě. Randall nedával nic najevo, ale připadal

si jako dítě na pouti. Tak tady bývali všichni ti slavní piráti! Tady se

nechal hned po přistání zabít kapitán Le Gof. Tady Joe Scott unikl

tajné lesbanské policii, když je nachytal na svou holografii v

bordelu. Ještě u 3. galaktické slyšel bezpočet historek o místě, kam

se nemohl dostat nikdo, kdo nosil uniformu.

Prošli přechodovou komorou, prázdnou jako srdce úředníka

daňového úřadu, a vydali se chodbou doleva. Carlsen došel k

přepážce, vsunul do ní magnetickou kartu a přepážka se otevřela.

Podle červeného panelu šlo o přístup do kontrolní zóny.

Chodba se utápěla v bělavém světle. Usídlilo se zde několik hub

a mluvily jedna přes druhou.

Následovaly další dveře a potom je malý výtah vynesl na věž.

„Dlouho už čekat nebudeme,“ prohlásil Carlsen. „Korstacku,

zapni detektory. Proletět by měl ve 22.53.“

Randall teď už věděl, že onen tajný průlet se otvírá každé tři

hodiny na jiném místě. Žádný detektor by ho nedokázal najít.

„Řád bych se trošku prošel po patře jedna, pane,“ řekl.

„Dobře, ale jděte s Tylerem. Podívejte se, zda je všechno v

pořádku, ale v žádném případě nechoďte dolů. Nikdy nevíte, co se

tam může stát.“

Carlsen se obrátil naTylera: „Nespouštěj ho z očí. Kdyby sis

všiml něčeho nezvyklého, hned se vrať. Nechci ztratit dalšího

pilota…“

* * *

Velitel Nerdanyl přecházel po můstku jako tygr v kleci.

„Poručíku Riemanne! Kde máte zvěda, co?“

„Už pět hodin se nehlásí, pane. I když je ještě v subprostoru, měl

už před dvaceti minutami vyslat boji. Podle mě je buď zničený, nebo

se dostal do magnetické bouře.“

53

„Máme tam ještě nějaké podezřelé lodě?“

„Ano, pane. Před deseti minutami odstartoval člun registrovaný

na jakéhosi Johna Remlina.“

„No a co?“

„Máme ho v záznamech. Jedna se o pilota, který byl podezřelý z

pašování narkotik. Jeho člun je v pořádku, zatykač na něj není, ale

pro jistotu jsem za ním poslal špeha.“

„Dobře jste udělal. Kam má namířeno?“

Poručík se naklonil nad obrazovku.

„To je zvláštní, pane. Ještě nikam nezamířil. Ale dosáhl

přechodové rychlosti. Zdá se, že má velice naspěch, zrychlil už na

1122 g. Je na eliptické dráze protažené k… moment…“

„Kam letí, poručíku?“

„K pásu asteroidů…“

Nerdanyl se zachmuřil. Stanice 46 je přece už dávno nepřístupná.

Ledaže by si piráti na kraji pásma zřídili základnu…

„Poručíku,“ rozhodl se, „sledujte ho i nadále. Neztraťte ho z očí.

Všechny detektory zaměřte na asteroidy. Jasné?“

„Rozkaz, pane.“

Nato Nerdanyl opustil můstek, vešel do své kabiny a vzal si

relaxační prášek.

„Prosím velitele na můstek…“ ozval se z reproduktoru

Riemannův hlas.

Nerdanyl na můstek přímo vběhl.

„Našel jste základnu, poručíku?“

„Ne, pane, ale něco mnohem zajímavějšího. Podívejte se na

obrazovku.“

Nerdanyl k němu přistoupil.

Uprostřed obrazovky se ukázalo cosi podlouhlého a tmavého.

„Našly to optické detektory nechaotických pohybů. Jedná se o

denebskou loď třídy Gama. Může to být pirát, který si opatřil

bývalou bitevní loď, nebo armáda. Nemá žádný vysílač signálů.

Normálními prostředky bychom ji nezjistili.“

Tyto detektory byly posledním výdobytkem výzkumných ústavů

Vesmírné policie a dokázaly zaznamenat veškerý pohyb, který

neodpovídal zákonům chaotické fyziky.

54

„Ale jak tam může navigovat?“

„To nevím, pane. Je přímo v pásu asteroidů a zatím ji zasáhlo jen

pár kamínků. Musela mít neuvěřitelné štěstí.“

„Všechny detektory na ni,“ přikázal Nerdanyl. „Chci vědět, jak to

dělá. Zjistěte podle dráhy letu, kudy se dostala dovnitř.“

„To se už stalo, pane, ale pravděpodobná oblast je rozlehlá jako

planeta.“

„A co Remlinův člun?“ zeptal se nespokojeně Nerdanyl.

„Odpovídá jeho letová dráha této oblasti?“

Poddůstojník vedle Riemanna zaťukal do klávesnice.

„Na tisíc kilometrů ano, pane.“

„Kdy tam má dorazit?“

„Asi za tři hodiny.“

Nerdanyl nedokázal odpoutat pohled od planetky za pásem

asteroidů.

„Kdo by si pomyslel, že se stanice ještě používá? Ten mizera

denebský toho bude litovat! Připravte dvě střely Eridan.“

Poručík chvíli váhal a potom přešel k palebnému panelu. Na

nějakého pašeráčka použít Eridany?

„Jaký cíl, pane?“

„Žádné programování, poručíku. Navedete je na Remlina. Jestli

se mu podaří proletět tím pásem, a já věřím, že ano, budeme mít pro

Denebany pěkné překvapení.“

Riemann se usmál. „Takže se na něj pověsíme. Naštěstí nemá

takové detektory, aby to zjistil.“

13

Kopule, která chránila astroport, byla jedním z největších vynálezů

té doby. Spojením gravitačních vln a magnetického pole udržovala

atmosféru do výše dvaceti metrů.

Randalla stanice poněkud zklamala. V patrech bylo pusto jako v

hrobě. Bary, o kterých se bájilo, se nacházely až pod pátým patrem a

Tyler odmítal sestoupit tak hluboko. Randall nenaléhal, aby nedošlo

ke střetu.

55

Šepotavé houby byly všudypřítomné a neútočné. Jednu si chytil.

Připadalo mu, že z každého póru té krabaté nažloutlé hmoty

vycházejí slabé, ale jasné zvuky. Neuchopitelná slova, jakoby

ukradená mrtvým…

Neměl z toho příjemný pocit a byl docela rád, když se vrátili do

věže.

Denebská loď už byla ohlášena a Randall hleděl nad sebe na

oblohu, po níž se míhaly asteroidy. Vtom si všiml tmavého

protáhlého stínu a uvědomil si, že vidí starou známou denebskou loď

třídy Gama, s nimiž tak často bojoval.

Loď pro jistotu nejdříve kopuli obletěla, potom ještě jednou.

Pozorování posádku zřejmě uspokojilo, protože se začala pomalu

blížit k astroportu. Zvolna prošla kopulí a přistála sto metrů od

Andromedy. Potom z ní vystoupilo asi deset astronautů v černém, s

laserovými puškami v rukou. Carlsen netrpělivě přešlapoval.

* * *

Tex rozjel prsty po klávesnici, zděšeně hleděl na pohyblivou

stěnu a marně hledal průchod.

Jenny si však souřadnicemi průchodu byla naprosto jistá. Hodina

průchodu už uběhla před necelou minutou a pořád nic.

„Ale tady někde musí být!“ opakovala a upřeně hleděla na

asteroidy.

Za pět sekund se průchod uzavře, a když ho nenajdou, musí čekat

další tři hodiny. Za tu dobu může být Randall už po smrti!

Už jen dvě sekundy…

Oba sebou trhli, palubní počítač náhle zazvonil. Průchod byl o

něco dál, než počítali, a už se zavíral.

Tex se vztekle rozletěl riskantní rychlostí. Člun poskočil a celý se

rozechvěl.

„Texi, zabiješ nás!“ vykřikla Jenny.

Tex se však hnal dál a připravil dvě silné střely. Průchod byl už

dvacet sekund uzavřený, když se k němu Procyon konečně dostal.

Odpálil antihmotové střely, které naprogramoval, aby explodovaly

sto kilometrů za začátkem bariéry.

56

Ale až tam doletět nestačily. Po několika sekundách narazily do

bolidu. Výbuch dezintegroval vše ve značném okruhu.

Tlaková vlna lodí škubla a ochranné pole ji uchránilo před

úlomky.

Tex nezpomalil a přímo se vřítil do uvolněného prostoru. Doufal,

že mu pomůže ochranný program, který zadal laseru. Každý náraz

odrazilo silové pole, ale musel neustále upravovat kurz, což při

rychlosti vyšší než deset kilometrů za sekundu nebyla žádná hračka.

Laser většinou meteority jenom půlil a fragmenty člun

zasahovaly. Všechny bezpečnostní senzory svítily červeně.

Jenny se na to raději nedívala. Čekala, že každou chvíli jim

nějaký balvan prorazí plášť.

Už několik minut se otřásali. Pohlédla na Texe. Bylo na něm

vidět nesmírné soustředění. Potom s úžasem konstatovala, že otřesů

ubývá. Ale v tom se jí bezpečnostní pásy zaryly bolestivě do

hrudníku a rozječela se poplašná siréna. Měla pocit, že na ni sahá

smrt.

Potom jako když utne. Překvapeně pohlédla na Texe, který se

lehce usmíval.

„A je to! Jak se cítíš, děvenko?“

„Nic moc, ale jde to…“

„Teď jsme už v průjezdu, ale musím dávat pozor, všechno za

sebou ještě nemáme.“

Dívka se na okamžik zahleděla na panel a vykřikla:

„Motor dvojka už odchází! Vypadlo mu větrání a běží na

nouzové obvody. Jinak se zdá až na škrábance všechno v pořádku.“

„Tak ho vypni, obejdu se bez něj. Pošli tam roboty, ať ho

opraví.“

„Provedu, veliteli!“ zasmála se.

* * *

Vega sledovala krkolomné manévry Procyonu velice pozorně a

piloti občas obdivně zamručeli.

Střely Eridan se přilepily za svou kořist a přenášely záběry

průjezdu.

57

„To je neuvěřitelné,“ bručel Nerdanyl. „Takže průjezd pořád

existuje.“

Procyon konečně prokličkoval mezi asteroidy a na obrazovkách

se ukázala mrtvá planetka. A když spatřili kupoli, všichni vydechli:

„Šestačtyřicítka…“

Kupole se zvětšovala a už bylo vidět dvě lodě na astroportu.

„Poručíku Riemanne,“ nařídil Nerdanyl, „zahajte na ty dvě lodě

palbu.“

„Provedu, pane,“ vzdychl si poručík. Zadal cíl a stiskl tlačítko.

* * *

Když Tex spatřil, jak obě lodě vybuchly, nejdřív si myslel, že na

ně omylem vystřelil sám.

„Proboha, doufám, že tam nebyl Randall,“ vydechl bledý jako

stěna.

Potom mu došlo, že to nebyl on, ale že ty dvě střely je sledovaly,

že je vlastně navedl na cíl.

„Stárnu,“ vzdychl si.

Jenny upřeně hleděla na hlavní obrazovku a při pohledu na

stanici měla nepříjemný pocit. Pohled na krátery po dvou lodích jí

tolik nevadil. Ale kde se ty střely vzaly?

To vrtalo hlavou i Texovi. Otočil se k navigačnímu panelu a

zadal vyhledávání v okruhu tří parseků, tedy na poloviční cestě k

Terranii XXII. Za minutu dostal výsledek.

Když to spatřil na obrazovce, vydechl překvapením. Nikdy by

nevěřil, že jednou uvidí tak velikou loď. Musela být přinejmenším

třikrát větší než mohutné solanské koráby.

Jak to, že si jí nevšiml už po startu? Nemohl přece vystoupit ze

subprostoru po jejím odletu, to by ji musel zaznamenat.

To jsme v pěkným průseru, pomyslel si. Takže vědí o průchodu.

Kvůli své velikosti sem nepronikne, jedině že by vyslala čluny. Ale

každopádně mě dostane při návratu.

„To je neuvěřitelné,“ vydechla Jenny. „Policie nešetřila výdaji.

Jak to, že už jsou tady?“

„Byli tam už před naším startem,“ řekl Tex. „Patrně se zašili za

58

nějaký satelit. Tak ti, Jenny, nevím, jestli nám uvěří, že si tady

hrajem jenom na turisty…“

V kabině zavládlo na několik minut mlčení. Pirát se zvolna

připravoval na přibližovací manévr. Pokud je posádka těch lodí na

stanici, musí být pěkně zoufalá. Usmál se při představě, jak asi

Carlsen zuří, že se nemůže ze stanice dostat ani si diskrétně přivolat

pomoc.

Ta druhá loď byli jistě Denebané. To znamená, že na základně

může být kompletní denebská posádka, uvažoval. Jestli přistaneme,

můžeme si být jistí, že nám Procyon zabaví.

Rozumnější tedy bylo zůstat na oběžné dráze, příliš se

neukazovat a čekat, co se bude dít.

Od navigačního panelu se ozvalo zvonění a Tex se rychle otočil.

Střela! A ze Šestačtyřicítky!

„Krucinál! Už nás zmerčili, Jenny!“ vykřikl. „Zapomnělas mi

říct, že stanice má pořád dobrou obranu.“

„Nenapadlo mě, že by strýc byl takový šílenec,“ bránila se.

Tex změnil kurz a skryl se za jeden asteroid. Právě včas, protože

dvě vteřiny nato asteroid vybuchl.

„Jak z toho Randalla dostaneme?“ zeptala se tiše Jenny.

„Mám takový nápad,“ zavrčel Tex. „Pěšky.“ Tuto cestu nevolil

poprvé. V posledních letech existence se na astroportu vyřizovaly

účty a přistát na něm se rovnalo smrti. Jenže člověk se tam nějak

dostat potřeboval.

Tex zahájil přibližovací manévr. Trvalo mu víc než hodinu, než

planetku obletěl, potom se přiblížil její prašný povrch a Procyon

dosedl.

„Zapni automatickou obranu a štít nastav na velký průměr,“

nařídil pirát. „Nerad bych tady při návratu našel místo lodi kráter.“

Zatímco Jenny zajišťovala obranu, Tex rozehrál prsty po

klávesnici.

Procyon se lehce zachvěl.

„Prší kamení, holčičko,“ usmál se Tex na Jenny. „Neměj strach,

energie máme dost, aby to vydržel třeba týden.“

„Ale venku budeme v nebezpečí,“ strachovala se.

„Palubní počítač nám zjistí vhodnou chvíli, abychom proběhli.

59

Právě ho programuju. Budem na to mít tři minuty. Doufám, že ta

cesta je pořád volná.“

Čas ukapával jako med.

Konečně Tex zvedl hlavu a usmál se. Uplynuly skoro dvě

hodiny. Nějak jsem vyšel ze cviku, pomyslel si hořce. Dřív jsem to

programoval mnohem rychlejc.

„Jakmile počítač propočítá možný dráhy úlomků, dá nám vědět a

my vyrazíme,“ usmál se na Jenny. „Takže se připrav.“

Vstal a zašel pro skafandry.

„Tady máš,“ řekl Jenny a podal jí oranžový balíček. „Byl bych

radši, kdybys tam se mnou nemusela, ale na druhou stranu budeš ve

větším bezpečí se mnou než beze mě.“

Jenny se mlčky oblékla. Na tenhle typ skafandru nebyla zvyklá,

protože se používal pouze v krajních situacích.

„Pozor,“ varoval ji Tex. „Jakmile vyjdeme ven, přestane

fungovat simulátor gravitace, takže bacha na rovnováhu.“

Palubní počítač dokončil simulaci a dal signál. Tex se podíval na

obrazovku a zjistil, že za dvacet osm minut bude možné

proklouznout.

Takže musí mít ještě chvilku strpení…

Čekání jim připadalo nekonečně dlouhé. Konečně počítač

zapípal. Prošli přechodovou komorou, zapnuli si antigravy a dva

metry nad zemí letěli k modravé kupoli na obzoru.

Kolem nich dopadaly meteority a vytvářely na povrchu krátery.

Kupole se pomaloučku přibližovala. Klenula se nad jakýmsi velkým

kráterem, jehož okraje připomínaly strmé srázy.

Tex zabočil doleva, aby skalnatý amfiteátr obletěl, a Jenny ho

svižně následovala. Občas se na ni otočil a povzbudivě se usmál.

Jejich pozornost upoutala lesknoucí se skvrnka na jedné skále.

„Jsme tady, Jenny,“ řekl Tex do vysílačky.

Blížili se k malé hoře. Onen záblesk, který zpozorovali, byl vstup

skrývající se v široké prasklině.

Opatrně se ke skále přiblížili, třicet metrů nad nimi začínala

kupole Stanice 46.

Tex odjistil malá dvířka na pravé straně vstupu, otevřel je a

objevila se malá obrazovka a klávesnice. Zaťukal na ni a napětím

60

nedýchal.

„Funguje to pořád, Jenny!“ řekl. „Ale změnil se kód…“

„Takže se musíme vrátit…,“ vydechla zklamaně.

„Žádnej strach!“ usmál se znovu. „To bych nebyl pirát, abych se

teď vzdal.“

Vytáhl ze skafandru jakousi černou kostku a opatrněji přiložil k

terminálu.

Po minutě se obrazovka rozsvítila a vchod se jako zázrakem

otevřel.

„Nehýbej se, Jenny. Podívám se, jestli je cesta volná.“ Tex vytáhl

detektor… Opatrně vstoupil a pečlivě sondoval kovové stěny.

Výsledek ho zřejmě uspokojil, protože zavolal na Jenny, aby šla za

ním.

Když proběhl rituál dekomprese, měli před sebou širokou

chodbu, slabě osvětlenou nouzovým osvětlením. Chodba obíhala

celou kupoli a nebyla součástí základny. Museli ještě zvládnout další

přechod do středu kráteru, aby se dostali na čtvrté patro.

„Tady to nesvítí,“ vrčel Tex a zkusil vypínač znovu. „No jo,

základna byla na delší čas vydána napospas vandalům.“

Rozsvítil tedy baterku a vydal se doleva.

„Pojď, Jenny, ještě sto metrů a budem na místě. U druhýho

přechodu počkáš a já půjdu hledat Randalla.“

Členové gildy z planety Svoboda byli pověstní svou odvahou a

chladnokrevností, ale tohle by i na ně bylo trochu moc. Povídalo se,

že zde žijí děsivé bytosti, napůl vlci a napůl lidé. Tex si musel

přiznat, že se přece jen trochu bojí. Postavu prý mají jako solanský

atlet, špičaté krátké uši, šedou srst, protáhlou hlavu a tesáky

lesknoucí se slinami.

Vtom zaslechl jakési vrčení a prudce se zastavil.

Bytost, na kterou zrovna myslel, se objevila ve svitu svítilny a

nehýbala se. Zdálo se, že se chystá vrhnout na jakousi kořist, která

byla o kus dál.

Tex vytáhl třesoucí se rukou pistoli a přejel svítilnou po okolí.

Zachytil další postavu, tentokrát lidskou, která držela cosi jako

zakrvácený meč.

Neubránil se výkřiku. Onen člověk byl Randall. A dokázal s tou

61

mrchou bojovat!

Tex vystřelit nemohl, protože ze svého místa by mohl zasáhnout i

Randalla.

Otočil se na Jenny, aby ji uklidil někam do bezpečí. Očekával, že

hrůzou zkameněla, ale to se mýlil.

Jenny se právě v té chvíli naprosto nesmyslně rozběhla k

vlkodlakovi.

„Johne! Mysli si, že je hodný!“ vykřikla. „Řekni mu, že je hodný.

Řekni mu, že ti neublíží! Odhod ten meč a řekni, že je hodný!“

15

Gigantická loď Vesmírné policie opustila oběžnou dráhu.

Nerdanyl se chvěl na můstku vzrušením. Konečně je dopadl!

Stačí je jenom sebrat! Jeho mise bude neslýchaný úspěch!

Lovecké vzrušení se zmocňovalo i posádky.

„Poručíku Riemanne! Za jak dlouho se dostaneme k pásu?“

zeptal se suše.

„Za třicet pět minut, pane. Rychleji to bohužel nejde.“

„Veliteli!“ ozval se radista. „Zachytil jsem signál ze Stanice 46.

Je v denebském kódu.“

Takže přiletí posily! Konečně! Dá jim zabrat! V instrukcích jasně

stojí, že se nemá vyhýbat střetu s Denebany. Dostanou pěkně na frak

za to, že podporují piráty!

„Připravte Kentaura a Labuť ke startu!“

Bojové čluny byly nejnovější modely z dílen na Venusii.

Vynikaly rychlostí, skvělými manévrovacími schopnostmi i výzbrojí

a mohly směle konkurovat klasickým fregatám.

„Major Tercel a major Axor budou do deseti minut připraveni k

odpálení, pane,“ hlásil za chvíli Riemann. „Přepojuji na instruktáž.“

„Majore Tercele,“ obrátil se Nerdanyl k obrazovce, „pokusíte se

najít průchod, kterým pronikli pašeráci. Podle počítače není otevřen

ustavičně, ale máme odhad jeho pravděpodobné polohy. Jakmile

průchod zjistíte, vletíte do něj. Vaším úkolem je naložit všechny

osoby, které najdete na základně.“

62

„Rozkaz, pane!“

„Majore Axore,“ obrátil se na druhého pilota, „vy budete v

nejvyšší bojové pohotovosti eskortovat Vegu, protože čekáme

návštěvu Denebanů. Tak se ukažte!“

Čluny vyrazily. Labuť se trochu vzdálila a potom srovnala kurz s

mateřskou lodí. Tercel s Kentaurem zahájil přibližovací manévr k

pásu asteroidů.

Čluny měly asi desetičlennou posádku a k tomu družstvo

dvanácti speciálních agentů. Major Tercel měl přístup ke všem

kontrolním obrazovkám. Vedle něj seděl pilot, za ním navigátor a

střelec. Navigátor se připravoval na hrůzný manévr – na průstup

pásem asteroidů.

„Jen klid, Joe,“ uklidňoval ho Tercel. „Když se nám podaří

objevit ten otvor a včas do něj vletět, bude všechno v nejlepším

pořádku.“

Souřadnice, které dostal z počítače Vegy, ukazovaly na celkem

malou oblast. Kentaur jí metodicky pročesával. Čtyři muži sledovali

hypnotizující balet asteroidů. A náhle – jakoby zázrakem – se před

nimi ukázal otvor, jako by se rozestoupilo moře. Pilot neváhal ani

vteřinu a vletěl do něj.

„Pozor, Joe!“ zařval navigátor.

Do štítu narazil balvan a hned se rozječela poplašná siréna.

Kentaur se chvíli zmítal, ale pilotovi se včas podařilo ho

stabilizovat. Tercel mrkl na panel. Žádné poškození. Štít vydržel.

„Proč nezareagovalo palební zařízení?“ vztekal se.

„Byl to moc malej šutr, ale zatraceně rychlej,“ zasténal střelec.

Pilot se právě včas vyhnul dalšímu asteroidu a loď se opět

zazmítala.

„Palební zařízení přepněte na automat! Obranný laser a střely B3!

Bližší laser na manuál!“ chrlil rozkazy Tercel. „A ty, Joe, zachovej

klid, vyhýbej se jen těm největším a leť dál.“

Pilot už reagoval klidněji a přesněji. Posádka měla pocit, že

průlet nikdy neskončí, trpěly žaludky i nervy. Konečně se ukázala

Stanice 46 a brzy jí byla plná obrazovka. Průchod se rozšiřoval.

Joe připravil stroj na eliptické přibližování. Tercel si už oddychl,

ale v té chvíli se rozječel poplach. „Přímo před námi dvě střely,

63

pane!“ Exploze zastavila Kentaur stejně účinně jako plastotitanová

zeď. Se všemi to v pásech prudce trhlo dopředu. Zásahová jednotka

v podpalubí byla naštěstí také připoutána, ale měla pocit, že udeřila

její poslední hodina.

Tercel se znepokojeně podíval na obrazovku. Posílený generátor

je opět zachránil. Obě střely přiletěly skoro současně a výdej energie

byl značný. Tahle loď je učiněný zázrak. Jiná by po tom všem už

dávno neexistovala. Ale jak to, že ti zatracení piráti můžou ještě

střílet? Detektory Vegy přece žádnou zbraň nezjistily…

Joe si stíral krev u nosu. Nadlidskými silami se mu podařilo

stabilizovat kurz a právě zahájil přibližovací manévr.

„Joe!“ zařval navigátor, který se už vzpamatoval po střetu.

„Vpravo před…“

A v té chvíli se rozpoutalo peklo. Další dvě střely zasáhly

současně ochranný štít. Posádka si připadala jako v trenažéru, který

zešílel. Kentaur to odhodilo stranou, jako biliárová koule narážel na

asteroidy, odrážel se od nich. Jednou, podruhé, potřetí. Potom

všechno zhaslo.

Měl by naskočit nouzový generátor, stačil si ještě pomyslet

Tercel, ale další náraz ho zarazil do křesla, následovalo syčení, pocit

mrazu, ukrutná bolest a úleva smrti.

Záložní generátor totiž vypadl už při prvním nárazu a loď

naletěla do asteroidu.

Na můstku Vegy zavládlo tíživé ticho. Nerdanyl a jeho muži

sledovali konec Kentauru v přímém přenosu. Jak se pirátům

podařilo ty střely zamaskovat? Nerdanyl si byl vědom, že není

dostatečně opatrný ani trpělivý. Ti zatracení Denebané si vždycky

něco najdou. Nastal čas jim to vrátit…

„Kapitáne Shane! Zjistěte mi, odkud ty střely přišly! A navrhněte

plán útoku. Určitě se dá proniknout ke stanici i jinak než tím

směšným průjezdem. I kdybychom to měli tady kolem rozstřílet na

cimprcampr.“

„Na 120-35 výstup, pane. Dvě fregaty bez identifikačních znaků.

Denebské modely.“

Na obrazovkách se objevily dvě obrovské lodě. Ale co dokážou,

když jsou jen dvě? Nerdanyl tenhle typ znal, nebyl starší než deset

64

let, dosahoval značných rychlostí a nesl silné jaderné střely.

Denebané za války takové střely už několikrát použili a zlikvidovali

jimi předsunutá postavení pozemšťanů.

Že by si troufli zaútočit na stanici? pochyboval Nerdanyl. Na

teritoriu Země? Ale proč ne? Třeba se potřebují zbavit důkazů…

„Pane!“ ozval se muž od radaru. „Vypálili dvě střely na pás.

Kontakt za deset sekund.“

„Poručíku Riemanne,“ nařídil Nerdanyl. „Štít na plný výkon.

Zabalte rovnou i Labuť. Bude to lítat všechno kolem. Co dělá ta

druhá fregata?“

„Míří přímo na nás, pane. Blíží se střely. Kontakt za třicet

sekund.“

Jako by se obrazovka vznítila. Vega se při první tlakové vlně

zachvěla, třebaže k výbuchu došlo o padesát tisíc kilometrů dál.

„To snad ne! Ti vandalové se chtějí prostřílet,“ vydechl Riemann.

Denebané pálili na místo, kde byla koncentrace asteroidů nejřidší,

a to hned u planetky. A dařilo se jim to.

Na planetku se snášely tisíce balvanů, vytvářely nové a nové

krátery. Stanice byla naštěstí stranou dopadu a ochranná kupole

skvěle držela.

Nerdanyl si uvědomil, že pokud chce získat důkazy nebo zajatce,

nezbývá mu příliš času.

„Riemanne! Nařidte Labuti, ať tu loď zlikviduje.“

V té chvíli jedna střela naletěla do ochranného štítu Vegy. Ta se

pouze lehce zachvěla. Pro loď takového typu to bylo jako vosí

bodnutí.

Labuť se rozletěla k prvnímu útočníkovi, který se připravoval k

další palbě.

„Útok po dalším výstřelu,“ nařídil major Axor.

„Rozkaz, pane,“ odpověděl střelec. „Tritonové střely

připraveny.“

„Připravte taky vlnu deseti střel. Toho budou, hošani, litovat.“

Denebská fregata se nedala Labutí nijak vyrušit a vesele pálila na

planetku dál.

„Střely vypuštěny, pane,“ hlásil střelec.

Do prostoru se vyřítila smečka, pustila se za denebskými střelami

65

a zničila je deset tisíc kilometrů před cílem.

Mezitím začala bitva. Taková kosmická bitva je pro pozorovatele

učiněná nuda. Jedna loď střílí po druhé a odráží protivníkovy střely.

Bojový člun vypadal vedle denebské fregaty jako tintítko, ale

Axor věděl, že si to s ní může s klidem rozdat. Vyslal roj střel, které

byly naprogramovány tak, aby v cíli vybuchly současně. Tím se

přetíží generátor a při dostatečné razanci vypadne.

První roj čtyř raket však denebský generátor nepřetížil a fregata

střelbu neprodleně opětovala.

„Deset antihmotových střel na 20-45, veliteli,“ hlásil klidně

navigátor. „Propojeny nejsou.“

To by stačilo zničit pořádný člun, ale nikoli Labuť.

„Podceňujou nás, veliteli,“ usmál se pilot.

„A už mění pozici, aby pokračovali v palbě na stanici.“

„Roj dvanácti jaderných střel,“ nařídil Axor.

Labuť se vrhla na protivníka jako Albiřan na antarskou pannu a

štít zasáhly denebské střely.

Denebané zaznamenali výbuch, mysleli si, že Labuť vyřídili, ale

o to větší bylo jejich překvapní, když ji spatřili přímo před sebou.

Perfektně seřízené střely vybuchly a štít se zhroutil. Následovala už

jen jediná raketa a fregata se proměnila v gigantický atomový

výbuch.

„Jak je na tom Vega s tím druhým?“ zajímal se Axor.

„Na obrazovce vidím dvě lodě,“ odpověděl navigátor.

„Nerdanyl se nějak loudá…“

Deneban se totiž bránil skvěle a podařilo se mu zneutralizovat

všechny pozemské střely. Buď je vyřadil jinými střelami, nebo

laserem. Uvědomil si však, že zůstal na bitevním poli sám, a

usoudil, že nejrozumnější bude odporoučet se. Vypálil všech třicet

zbývajících střel najednou a prudce změnil kurz. Rychle nabíral

rychlost k přechodu do subprostoru.

„Riemanne!“ běsnil Nerdanyl. „Nesmíte ho nechat utéct!“

„Je mi líto, veliteli, ale veškerá energie jde teď do štítu.

Nedosáhneme potřebné rychlosti.“

A za pravdu mu dala exploze třiceti střel.

Štít byl vytížen na maximum. A Nerdanyl se díval, jak mu

66

nepřítel uniká…

„Pane, chce s vámi mluvit guvernér Adams.“

„Přepněte mi ho,“ zavrčel velitel.

Teď bude muset nějakého dementního guvernéra Terranie XXII

uklidňovat, že je všechno v pořádku a že jeho planetě v žádném

případě nic nehrozí.

Na obrazovce se ukázal olysalý muž s buclatým obličejem.

„Tady guvernér Oliver Adams,“ křičel. „Žádám informaci, co

tady dělá bitevní loď!“

„Jedná se o operaci Vesmírné policie,“ odpověděl Nerdanyl, jak

nejklidněji dovedl. „Pirátské lodě pronikly za pás asteroidů. Vše

máme pod kontrolou.“

„Rád bych byl informován pokud možno dřív, než můj sektor

změníte v bojiště, jak máte ve zvyku,“ pronesl kousavě guvernér.

„Poslyšte,“ neudržel se Nerdanyl. „Kdybyste si víc hleděl toho,

co se děje ve vašem sektoru, pak bychom tady nemuseli být!“

Guvernér zbrunátněl. „Děláme, co můžeme, ale máme jen

skromné možnosti. Můžu vás ujistit, že jsme udělali vše pro to, aby

pašeráci a drogová mafie nemohli na Terranii XXII operovat.“

„Do vašeho sektoru patří i Stanice 46, a kdybyste si ji trošku víc

hleděl, tak bychom tam dnes nevyslídili Denebany. A

mimochodem… Kdepak je vaše obranná eskadra?“

Guvernér znejistěl.

„Na eskortě.“

„Rozumím,“ pronesl mrazivě Nerdanyl. „Ale dovolená vašich

náměstků na Venusii by se dala zařídit i jinak.“

A přerušil spojení.

„Takže Riemanne,“ obrátil se znovu na poručíka. „Připravte

přibližovací manévr k Šestačtyřicítce.“

„Veliteli, ty asteroidy už se ale zase vracejí na své dráhy a pohyb

je stále chaotičtější. Neproletíme.“

Nerdanyl zaťal vzteky pěsti. „Tak ať počítač najde nějaké řešení,

sakra! I kdybychom se měli prostřílet jako ten zatracený Deneban.“

„Pane, volá admirál Neuman.“

„Vezmu si to u sebe,“ odpověděl Nerdanyl. „Přejděte na

parkovací dráhu a roztočte počítače.“

67

Velitel Vesmírné policie bude chtít patrně zevrubné hlášení a

vysvětlení, proč ztratili jednu loď.

Byrokrati zatracení, pomyslel si Nerdanyl a obrátil se znovu na

Riemanna: „Poděkujte za mě mužstvu a dejte jim dvanáct hodin

volna. Přivolejte Labuť nazpátek. Ti ptáčci nám jen tak neuletí, takže

není proč spěchat.“

Potom se zvolna odebral do své kabiny a připravoval si

vysvětlení.

„Plukovníku Nerdanyle,“ pravil suše admirál. „Vaši akci jsme

sledovali s velkým zájmem. Zničil jste neidentifikovanou fregatu a

dvě lodě na planetě, kde neměly co dělat. To je skvělé! Nyní máme

jistotu, že Stanice 46 je překladištěm lapisu oniris. Prezident jedná s

nejvyššími denebskými místy o velice zajímavé obchodní dohodě.

Byl by velice nerad, kdyby se stalo něco, co by tato jednání

ohrozilo. Proto nepřipadá v úvahu, že byste přivezl na Zemi

denebské zajatce nebo piráty, kteří by obviňovali Deneb. Oficiálně

na tom zatraceném šutru nikdy žádní Denebané nebyli. Rozumíte?“

Nadechl se a pokračoval: „Vydávám nový rozkaz. Vy tu planetku

zkrátka a jednoduše zničíte.“

Nerdanyl sebou trhl. „A neohrozí to rovnováhu soustavy?“

„Experti tvrdí, že ne. Její hmota je relativně slabá, trosky se

začlení do pásu asteroidů a gravitační síly nijak podstatně nezmění.

Terrania XXII je příliš daleko, než aby to zaregistrovala. Až budete

mluvit s jejím guvernérem, sdělíte mu, že jste jen zničili dvě pirátské

lodě.“

„A co na zničení Šestačtyřicítky řeknou Denebané?“

„Nic, aspoň oficiálně. Přece nám nepřiznají, že přes ni pašovali

lapis oniris.“

„Začnou s tím někde jinde znovu.“

„To je dost možné, ale zničení hlavního překladiště jim zasadí

ránu. Takže rozkaz jste dostal, plukovníku. Vykonejte ho a hned mi

dejte vědět.“

Obrazovka zhasla a Nerdanyl si dlouze vydechl. A je po slávě!

68

15

Denebané přistáli před třiceti minutami. Výsadek se rozběhl po

základně a do kontrolní věže vstoupili pouze velitel a dva pobočníci.

Randall neviděl Denebany poprvé, ale jejich postavy s mohutným

hrudníkem na něj vždy zapůsobily.

Carlsen Denebany horko těžko přesvědčoval, že je na něj i nadále

spolehnutí, i když se poslední zásilka ztratila. Vlivný denebský

dealer Sirkor přiletěl tentokrát osobně, aby se ujistil, že něco

takového se již nebude opakovat.

Randall předstíral, že ho debata nezajímá, bloudil pohledem po

astroportu a lapal každičké slovo. Deneban zvýšil hlas a Randall se

po něm ohlédl. Přesně v tom okamžiku se zablesklo tak oslnivě, až

všichni měli pocit, že oslepli.

Teprve po nějaké chvíli se Randall natolik vzpamatoval, aby si

uvědomil, že na místě, kde ještě před chvílí stály dvě lodě, zeje

obrovský kráter.

Štěstí že se v té chvíli nedíval na astroport, protože výbuchem

antihmotových střel by oslepl. Všichni však takové štěstí neměli,

několik Denebanů, kteří stáli pod věží, osleplo a zmítalo se v

bolestech.

Atmosféra v místnosti se rázem změnila. Přítel Sirkor znervózněl

a tasil pistoli.

Tyler s Randallem přeběhli k panelu a snažili se zjistit, odkud

útok přišel, a Carlsen uklidňoval Denebany.

„V mém sektoru nic,“ hlásil Tyler. „A co ty?“

Randall nereagoval, upíral zrak na obrazovku a prsty mu kmitaly

po klávesnici.

„Remline! Spíš, či co?“ křikl na něj Nel. „Našel jsi něco?“

„To snad není možný,“ vydechl Randall. „Podívej se na 210-129

na hranici pásu.“

Na obrazovce se ukázala mohutná Vega. Tyler na ni vytřeštil oči,

třikrát si všechno ověřil a zavolal na Carlsena.

„Šéfe, jsme v průseru. A pořádným.“

Denebané se vrhli za Carlsenem k obrazovce. Vzhledem k

69

vážnosti situace na chvíli zmlkli a potom začali mezi sebou hovořit

šeptem.

„Ne,“ řekl Nel. „Z takové dálky na nás vystřelit nemohli. Ani

řízenými střelami. To bude něco jinýho…“

Přesně toho se Randall obával a snažil se to nedat najevo.

Nel za chvíli zaměřil Procyon.

„Díval ses moc daleko, Randalle. A tady toho jsi měl přímo pod

nosem. Já mu ukážu. Šéfe, dejte mi odpalovací kód.“

Carlsen si sedl k jiné klávesnici a chvatně vyťukal kód. Panel

před ním se zasunul a ukázalo se palebné postavení.

„Dej se do toho, Nele,“ řekl Carlsen. „Musíme získat čas.

Kdybychom se toho člunu zmocnili, bylo by to skvělé.“

Tyler rychle zvolil střelu a naprogramoval odpálení.

„Není moc velký. Při troše štěstí ho přinutíme k nouzovému

přistání.“

Randallovi se sevřelo srdce. Procyon předtím našel okamžitě a

doufal, že se mu jeho přítomnost podaří utajit.

Trojice Denebanů se zřejmě dohodla a namířili na pozemšťany

pistole. Ten vpravo říkal něco do vysílačky.

Carlsen se zatvářil spíš otráveně než zděšeně.

„Nechte toho. Spíš bychom měli táhnout za jeden provaz.“

Denebané byli zřejmě zcela opačného názoru.

„Zradili jste nás. Chcete zkompromitovat Deneb.“

„To je přece směšné…“

„Tu poslední zásilku jste ukradli, abyste nás vlákali do pasti. Ale

tohle vám nevyjde, Carlsene. Vaši přátelé tady v nejlepším případě

najdou jedině vaši mrtvolu.“

Že by Carlsen jednal s Vesmírnou policií, to si mohl myslet

jedině naprostý blázen nebo Deneban.

„Vstaňte a postavte se ke zdi. Zavolejte i toho svýho androida.“

Korstack, který se zatím nehýbal, nečekal na pánův povel a

Denebany uposlechl. Přecházel místnost za Carlsenem, ale když

míjel Sirkora, bleskově se na něj vrhl.

Veliteli Denebanů jedním úderem přerazil ruku. Druhý Deneban

chtěl vystřelit na Carlsena, protože se domníval, že když ho zabije,

android se zastaví. Android mu však skočil do výstřelu a srazil ho

70

jako buldozer.

Výstřel mu sice urval pěkný kus prsou, ale i s obnaženými

vnitřnostmi se valil vpřed jako tank. Jedním kopancem vyrazil

Denebanovi pistoli, z níž se chystal vystřelit podruhé. Vyšel však

další výstřel, tentokrát od raněného Sirkora. Proletěl androidovou

krční partií.

Korstack však postupoval dál. Popadl dalšího Denebana, který

hrozivě zařval a potom podivně zmlkl. Sirkor znovu vystřelil.

Android dostal zásah do elektronického mozku, zastavil se, ale dál

držel oběť za hrdlo.

Sirkor se obrátil na pozemšťany. Chtěl s nimi zřejmě skoncovat,

ti však na něj nečekali a utekli.

První běžel Tyler a hned za ním Randall. Uháněli chodbami.

Sirkorovým lidem se vyhnuli nouzovým schodištěm a dostali se na

hlavní chodbu v prvním patře. Stále však za sebou slyšeli dusot,

který ohlašoval, že Denebané zachytili stopu. Nejspíš měli

detektory, které dokázaly vystopovat prchající i na kovových

podlahách.

Carlsen pilotům jen stěží stačil a Tyler ho musel vláčet za sebou.

Konečně dorazili k hlavní antigravitační šachtě.

Před nimi zela stometrová hloubka. Chvíli váhali, šachta o

průměru pěti metrů byla už dávno vypnutá a jim se nabízel jedině

žebřík. Na konci chodby viděli postavy s mohutnými hrudníky a

slyšeli hrdelní výkřiky.

Randall začal sestupovat jako první. Carlsen se chytil žebříku a

držel se ho jako tonoucí stébla.

„Šachta je neběž… Zkurvená gravi…“

V tichu šachty se ozývalo mumlání hub a odráželo se od stěn.

Kovové stěny byly posety žlutými koulemi a houby hnízdily i na

příčlích žebříku.

Trojice sestoupila asi padesát metrů. Denebané zahájili palbu.

Randall právě minul sedmé patro a Nel využil toho, že byl zrovna u

spojovacího vchodu, vklouzl do něj a vtáhl za sebou Carlsena.

„Remline, hni sebou!“

Tohle nemusel Randallovi říkat dvakrát, bral příčle málem po

třech. Střelba byla stále přesnější. Konečně se po hlavě vrhl do

71

průchodu a protáhl se jím.

„Tudy se s těmi hrudníky protáhnou těžko. Musíme ještě níž a

tam se schovat. Třeba je spleteme a detektory jim budou k ničemu.“

„Na desítku,“ zasípal Carlsen, „do bývalých skladů, tam se

schováme a možná můžeme připravit nějakou obranu.“

„Tak jdeme,“ řekl Tyler a elektronickým univerzálem otevřel

nenápadné dveře. „K nouzovému schodišti je to tudy.“

Jakmile dveře otevřel, ozvaly se opět houby. Stěny tam byly

úplně žluté.

Po vyčerpávajícím sestupu se konečně octli na posledním patře.

Kupodivu nebylo tak silně osvětlené jako ta vyšší. Vandalové hodně

lamp poničili. Nel vytáhl baterku, která jim umožnila jistější postup.

Dorazili do okružní chodby a mířili k velkým skladům.

Byla stále větší tma a Randall, který šel jako poslední, každou

chvíli zavadil o houbu nebo o něco klopýtl.

Vtom jeho pozornost upoutal jakýsi stín.

„Nele,“ zašeptal, „posviť mi tamhle.“ Ukázal na dveře, kde si

všiml jakéhosi pohybu.

Objevila se maličká humanoidní bytost, která si rukama

zakrývala obličej.

Muži byli přesto přesvědčeni, že na stanici nemůže nikdo být. Už

tolikrát byla prověřena detektory a kromě hub se na nic nepřišlo.

Zřejmě sem tu bytost přivezli při poslední návštěvě Denebané.

„Co tady děláš?“ křikl Carlsen. „Kdo tě sem přivezl?“

Vyděšená postavička se schoulila k zemi.

„No tak mluv,“ ozval se Tyler. „To nerozumíš galakticky?“

Tvoreček se choulil ještě víc a až nyní si všimli, že je celý

ochlupený. Měl zvláštní šedou srst, dosti ploché tváře, připomínal

pozemského trpaslíka, byl podsaditý, vousatý a měl široké a křivé

nohy.

„Moment,“ zadržel ho Randall. „Zřejmě nám nerozumí a je

vyděšený.“

„Tím líp,“ řekl Tyler a namířil na neznámého pistolí. „Jen ať mi

řekne, co tady dělá. Stejně by nás mohl vyzradit Sirkorovi.“

Tyler se k bezbrannému tvoru přiblížil. A v té chvíli se stalo něco

nečekaného. Trpaslík začal najednou růst, jako by ho nafukovala

72

jakási nadpřirozená síla. Svaly mu bytněly, údy se prodlužovaly,

celý se měnil.

Randalla by nikdy v životě nenapadlo, že něco takového uvidí.

Ona bytůstka se rázem změnila v příšerného vlkodlaka.

Tyler byl jako omráčený. Ztuhl a civěl, jak probíhá přeměna.

Široký šedý trup neustále rostl. Tlama byla plná špičáků a na hlavě

se objevily krátké špičaté uši.

Randall sledoval, jak se ruce pohnuly jako ve zpomaleném filmu.

Na okamžik se zableskly dobře pěticentimetrové drápy a pilotova

hlava se oddělila od těla. Vlkodlak hrozivě zařval a hlava žuchla o

zem. Potom se netvor napřímil a pohlédl na vyděšené pozemšťany.

Randall ve Službě pro dohled nad primitivními planetami bojoval

už s ledajakými tvory, ale tady – možná to bylo těmi ustavičně

mumlajícími houbami nebo těma červenýma očima – se nezmohl na

obranu ani na útěk. Netvor se pomalu blížil ke Carlsenovi, který

rovněž ztuhl strachy. Pracka se rozmáchla a chystala se znovu

udeřit. V té chvíli si Randall konečně uvědomil, že má pistoli.

Vypálil a v rozrušení málem minul netvorův trup, i když vyplňoval

takřka půlku chodby.

Ozval se děsivý, nelidský řev. Randall o krok ustoupil a vypálil

znovu. Tentokrát se na vlkodlakově čele ukázala černá díra a

ohromné tělo se skácelo k zemi.

„Panebože…,“ blekotal Carlsen. „Díky, Remline… To je k

nevíře… Jak to… Chudák Tyler.“ Randall přemohl hnus a přiblížil

se k mrtvole. To, že se zvířata ve strachu mění, nebylo nic

zvláštního. Spíš mu bylo divné, že ta potvora tady vůbec mohla žít.

Vždyť už tu dávno není nic k snědku… Ale čím se živí takové

houby? Uvědomil si, že takových potvor tu může být víc.

Jeho pozornost upoutal malý záblesk. Vedle rány v netvorově

čele bylo cosi žlutého. Jakýsi oblázek.

Dusot v chodbě jim připomněl, že jsou na útěku. Randall rychle

odebral bezhlavému Tylerovi elektronický klíč a baterku.

„Nahoru,“ zasténal Carlsen. „Nikdy je nesetřeseme.“

Museli co nejdříve najít nouzové schodiště. Randall se rozběhl,

ale žádný východ neviděl.

Světla Denebanů už měli za sebou. Vyšlehly i rudé paprsky, které

73

svědčily o tom, že Denebané v žádném případě nehodlají brát

zajatce.

Carlsen zakopl o houbu, zaklel a upadl. Randall se zastavil.

Obchodník s drogou mu byl sice lhostejný, ale nějak ho nedokázal

nechat osudu. Vrátil se k němu a rázně ho postavil na nohy.

„No tak, Carlsene, už tam skoro jsme.“

„Ne… Já už nemůžu… Jděte napřed…“

Carlsen byl skutečně na dně. Obličej měl skoro fialový a nemohl

popadnout dech. Náhle je zalilo světlo a jeden z Denebanů na ně

křikl, aby se zastavili.

Randallovi bylo jasné, že tohle je konec. Vytáhl pistoli a na to

světlo vystřelil. Pak popadl Carlsena za ruku a vlekl ho za sebou.

Vzápětí dostal zásah do ruky a musel pustit pistoli i své břímě. Ze

zápachu spáleného masa se mu zvedal žaludek, Deneban mu spálil

pěkný kus ruky. Před očima se mu roztančily hvězdičky a měl co

dělat, aby neomdlel. Carlsen ležel na zemi a jenom sténal.

V té chvíli si mezi dvěma výstřely všiml vlevo v chodbě dveří k

nouzovému schodišti. Konečně! Horečně se je pokoušel otevřít.

Denebané se zastřelovali stále lépe. Nakonec se mu podařilo na

poslední chvíli dveřmi proklouznout, ale Carlsena musel nechat na

chodbě.

A už bral schody po čtyřech.

Hub zde bylo víc než kdekoli jinde. Věčně o ně zakopával.

Stejně mě s těmi detektory dostanou, pomyslel si.

A pak ho napadlo, že když půjde po houbách, nezanechá na

podlaze stopy. Skákal z jedné na druhou, bezohledně je rozšlapával

a byl už o dvě patra výš, když se dole konečně ukázaly záblesky

svítilen. Co nejtišeji vystoupil na sedmé patro a otevřel dveře.

Serval ze schodů ještě dvě houby, dal si je pod nohy a zavřel za

sebou. Chodba se najednou rozsvítila. Šoural se po houbách a

připadal si jako manžel drátkující parkety. Vešel do boční chodby,

vybral si druhé dveře vlevo a otevřel je. Byla to jedna z ubikací.

Tady by si mohl odpočinout.

Prohledal koupelnu, z lékárničky vytáhl automatický čistič ran,

vydezinfikoval si zranění a šklebil se přitom bolestí. Potom si ránu

natřel zajizvovací mastí, ovázal ji a odpotácel se na lůžko.

74

16

Pokoušel se utřídit myšlenky. Jeho situace je víc než bezútěšná a

jeho jedinou šancí je Tex a Procyon.

Jenže ta obrovská loď na oběžné dráze pravděpodobně základnu

vyčistí a vzhledem k jemnosti Vesmírné policie tak učiní jadernými

střelami.

Musí tedy co nejdřív přijít na to, jak se dostat z úkrytu a dát o

sobě vědět. Pokud se Texovi podařilo proletět, přistane patrně někde

na okraji kráteru a pokusí se o vstup. Vzpomínal si, co všechno mu

vyprávěl o tom, jak se setkal s Jenny. Musel být přece v nějaké

podobné ubikaci.

Dveře byly zamčeny jako teď, a přesto jedna osoba odešla a jiná

přišla. Randall se posadil a rozhlížel se po místnosti. Koupelna byla

prefabrikovaná a vyfouknutá z plastiku. Tudy to nepůjde.

Stěny se skládaly z kovových panelů. Postavil se na postel a

nadzvedl desku falešného stropu. Třicet centimetrů nad ní byly

plastotitanové desky a mezi nimi probíhala ventilace. Tudy taky

neproleze.

Otevřel skříň nalevo od postele a za její zadní stěnou našel zase

kovové panely. Pokud ho nešálí orientační smysl, měla by za nimi

být skála.

Nejdřív odstranil panel na stěně, která sousedila s vedlejším

pokojem. Strhal izolaci a narazil na plastotitanovou síť.

Snažil se nepropadnout beznaději a zoufalství a pustil se do zadní

stěny. Když odtrhl izolaci, narazil na skálu hladkou jako sklo. Místy

byla hnědá, místy nazelenalá. Odstranil další panel, tentokrát byla

skála naprosto zelená a tvrdá jako ocel. Ale když k ní přiblížil ruku,

měl pocit, že je pružná…

Zkusil to znovu. Zase ten pocit.

„To není dobrý kšeft…“

Trhl sebou a pak si uvědomil, že je to zase houba.

„… kračovat v prodeji kle…“

Ten ženský hlas byl tak přesvědčivý, že si dokázal představit

pirátku, jak zde mění několik kilogramů zlata za rigelské opály nebo

75

altairské ametysty.

Zamyšleně si pohrával s kamínkem na krku. Přesně ten zřejmě

měla Jenny, když ji našel Tex. Ta tajemná hnědovláska měla taky

takový. Zahleděl se na něj a napadlo ho, že kámen by mohl být

klíčem k celému tajemství. Ale bylo to jediné pojítko mezi dvěma

různými osobami. Ona hnědovláska se zlatýma očima… Jenny…

Ale jak by nějaký kamínek mohl někomu umožnit, aby si zahrál

na ducha?

Začínal mít toho všeho dost. Průchody stěnami, trpaslíci měnící

se ve vlkodlaky, houby jako nějaké magnetofony.

Vztekle udeřil pěstí do skály a pronikl do ní na třicet centimetrů,

jako by to byl nějaký rosol.

„Tak takhle to je!“

Vytáhl ruku, položil si šperk k nohám a sáhl na skálu. Byla opět

neprostupná.

Po několika pokusech zjistil, že ten kamínek nějak mění skálu v

pružnou hmotu, ale jen tu zelenou. Možná by se jí dalo i projít…

Napadlo ho, že skály mohou být ve skutečnosti rostliny a že

kámen vysílá nějaké vlny, které mění jejich molekulární strukturu.

Na chodbě zaduněly těžké kroky.

Takže je čas, abych vypadl, pomyslel si. Strčil si kamínek do úst,

stiskl zuby – a vstoupil do skály.

První pocit byl, že je ve studené, černé a vazké sprše.

Samozřejmě nemohl dýchat. Snažil se dělat cosi jako tempa. Jeho

tělo vážilo tuny a každý pohyb ho připravoval o kyslík. Začínal

propadat panice. Odtud se živý nedostane. Stejně je to zvláštní,

zemřít ve skále…

Vzchopil se a postoupil o dalších pár desítek centimetrů. Paže ho

přestávaly poslouchat a měl chuť otevřít ústa. Ale kdyby mu kámen

vypadl, mohl by se pak před svatým Petrem vytahovat, že je první

vesmírná zkamenělina…

Udělal tempo, už viděl jen rudě. Ještě jedno a najednou byl na

vzduchu.

Na vzduchu…!

Dýchal jako šílený a trochu se uklidnil.

Byla tam zima. Uvědomil si, že vidí.

76

Chodba, do které se dostal, byla široká asi pět metrů, táhla se do

nekonečna a lehce stoupala. Stěny měla porostlé jakýmsi svítícím

mechem.

Vzpomněl si na záhadu Jennyina zmizení a usmál se. Takhle to

tedy bylo! A ti podivní vlkodlaci žijí mimo jeskyni a mohou do ní

vstoupit, kdykoli se jim zlíbí. A tudy se vytratila i ona hnědovláska

se zlatýma očima.

Označil si kamenem místo, kudy vyšel. Co když se bude muset

na základnu vrátit?

* * *

Chodba stoupala stále víc. Randall už cítil únavu, šel bezmála

hodinu a pořád nevěděl, kde je. Mohl stejně tak dobře obcházet

základnu jako pronikat do nitra planetky.

Svítící mech ubýval a Randall si musel vypomáhat baterkou.

Postupoval rychle a měl nepříjemný pocit, že tunel nikdy

neskončí. Připadalo mu, že se ustavičně lehce stáčí doleva, jakoby v

nějaké stoupající spirále.

A vtom narazil do zdi. Tunel zčistajasna končil zelenou skalní

stěnou.

Zřejmě se jedná o průchod, pomyslel si, ale když si vzpomněl na

zkušenost s tím minulým, přeběhl mu mráz po zádech. A jak si může

být jist, že za ním není povrch planetky nebo že průchod nebude

trvat déle než předchozí?

No tak, Gardnere, povzbuzoval se, přece to nevzdáš, když jsi

možná už na konci?

A dost možná, že tenhle průchod vede na první patro základny.

Třeba se dostane k nějakému záchrannému člunu a unikne.

Nezbývalo nic jiného než vložit si kámen do úst, nadechnout se a

vstoupit. Tentokrát to vzal s rozběhem.

Nejdřív měl pocit, že je v obrovském dortu s želatinovou

polevou. Ale hned nato se jeho hlava vynořila ven. Dalším záběrem

byl venku celý. Podařilo se!

Byl opět na základně.

Zaslechl kroky a trhl sebou. Rychle přejel chodbu baterkou. A

77

hned spatřil onoho tvorečka.

Ne, jenom ne vlkodlak…

Změní se to v netvora s rudýma očima… Rozsápe ho…

Ne! Musím se bránit. Zabít ho dřív než on mě.

Uskočil stranou a popadl povalující se trubku. Malý humanoid se

už začínal měnit.

Randall ho udeřil do prsou, potom do obličeje. Netvor zatím

nereagoval.

Trubka už byla celá zakrvácená, jak Randall do něj bušil ze všech

sil.

Tvor se přeměnil, vztyčil se v celé výšce, natahoval po něm ruce.

„Randalle! Mysli si, že je hodný!“ uslyšel náhle hlas Jenny.

„Řekni mu, že je hodný. Řekni mu, že ti neublíží! Odhod ten meč a

řekni, že je hodný!“

Přinutil se zavřít oči, na nic nemyslet. Vytěsnil veškeré myšlenky

na boj, na smrt. Vlkodlak je hodný… Moc hodný… Takovej

miláček… Snažil se představit si ho jako domácí zvířátko, které

hladí a drbe a ono jen přede slastí…

Potom otevřel oči a měl pocit, že se vlkodlak rozplynul. Pouze se

však proměňoval v trpaslíka. Když přeměna skončila, zatvářil se

překvapeně a zdálo se, že se usmívá.

Randall si tak vydechl úlevou, že to muselo být slyšet až na

Terranii XXII. Jenny si klekla k trpaslíkovi, zcela evidentně ji

přepadly vzpomínky, ale nedokázala si je utřídit. Rány se tvorečkovi

zajizvily a nezbylo po nich ani stopy.

„Chyběla jsi nám, Jenny,“ řekl trpaslík vážným hlasem a usmál

se. „A když ses k nám teď vrátila, musíš se dozvědět…“

Slavnostně se k ní obrátil a dlouze se na ni zahleděl, potom cosi

vypískl a Jenny se skácela na zem. Ale vzápětí už otevřela oči a

neohrabaně se posadila.

Tex k ní přiskočil a vzal ji za ramena.

„Jenny, jsi v pořádku? Řekni něco! Co se to tady vlastně děje?“

Přejela si rukou přes oči a odhrnula si vlasy. Pohled měla kalný a

pohyby pomalé, jako by ještě snila. Po několika vteřinách zamrkala

a pohled se jí rozjasnil.

„Klid,“ řekla. „Vzpomínám si… Můžu vám toho tolik

78

vyprávět…“

„Tak vidíš,“ obrátil se Tex na Randalla. „Všechno je v pořádku.

Ale řeknu ti, že jsem ti nezáviděl.“

„To mi povídej. Jsem docela rád, že jste si sem odskočili, jinak

nevím…“

„Jenny, ty nemáš achelu,“ ozval se trpaslík. „Ten muž ti ji

ukradl? Bez achely za námi nemůžeš.“ Ukazoval na Randalla.

„Ne, příteli,“ odpověděla. „Dala jsem mu ji, aby nás našel. Tolik

jsem chtěla vědět… a opět spatřit Kirnu…“

Tex Harper sebou trhl.

„Nemůžeš bez achely. Dostali by tě lyxové a odhodili…“

„Vezmeme si achelu ve vesnici,“ odvětila. „Tam se dostaneme.“

Tex si vzdychl a potom pokrčil rameny. Nemuseli na Procyon

spěchat. Loď byla skvěle zamaskovaná a bude lepší, když se ti vlci

požerou navzájem.

Randall při pomyšlení, že by mohl objevit ještě nějakou

neznámou civilizaci, zapomněl na všechno nebezpečí.

A starý pirát – ten pořád chápal přeměnu krásné Kirny v

uplakanou holčičku jako mystickou událost.

„Rád bych ji zase viděl,“ řekl a pohled se mu ztrácel ve

vzpomínkách.

„Drahý kmotře,“ usmála se na něj Jenny, „ani nevíš, jaké tě čeká

překvapení. A doufám, že se s ní brzy setkáš.“

„Poslyš, Jenny,“ ozval se Randall, „neřekla bys nám, jak to bylo s

tím Samem Perkinsem?“

Sklopila oči.

„Měla jsem s ním románek a on mi otevřel oči. Prozradil mi, že

strýc obchoduje s lapisem oniris. Hrozně mě zklamalo, žes mi to

neřekl ty, Texi…“

Starý pirát jen pokrčil rameny. Nechtěl jí brát iluze o strýčkovi.

„Měla jsem vztek,“ pokračovala. „A dokonce jsem ho

podezřívala, že zavinil smrt mých rodičů. Ale už dlouho mi jedna

věc vrtala hlavou. Chtěla jsem se vrátit na stanici a pátrat po

událostech z mých dětských let. Strýc mi ustavičně tvrdil, že od té

doby, co policie planetku uzavřela, ji už nikdo nenavštívil.“

Zvedla oči a pohled měla mrazivý.

79

„Když mi Sam řekl, oč tady jde a že chce ukrást jednu zásilku,

tak dlouho jsem škemrala, až mě vzal s sebou. Bohužel strýc nás

našel právě ve chvíli, kdy jsme objevili kufřík s lapisem. Bylo ho

tam za deset milionů dolsů. Utíkali jsme do dolních pater a Red nám

byl v patách. Tam jsme narazili na jednoho z obyvatel planetky,

říkají si Xelenové, a Sam dostal ten hloupý nápad, že se s ním dal do

boje. Málem na to zemřel. Nemohla jsem zasáhnout. Valily se na mě

vzpomínky, ale nedokázala jsem je utřídit. Xelen zmizel a ten kufřík

vzal zřejmě s sebou. Nevzpomínám si.“

„Ano,“ usmál se Xelen. „Máme ho my. Můj bratr nevěděl, co má

dělat, když tě opět spatřil, a nemyslel na nic jiného než na útěk.“

„Pojďme,“ řekla Jenny. „Už bych zas ráda viděla vesnici.“

Xelen se nenechal prosit a zamířil ke skále.

„Ale jak tudy projdete bez achely?“ zajímal se.

„Použijeme vlastní prostředky.“

Jenny si půjčila Texovu laserovou pistoli a vyřízla do skály otvor.

Netrvalo jí to ani minutu a pozemšťané se ocitli na druhé straně. K

Randallovu údivu se otvor za nimi rychle zužoval, jako by se skála

zajizvovala.

„To je neuvěřitelné,“ vydechl. „Ty skály mají neuvěřitelné

vlastnosti.“

Začali za Xelenem sestupovat do temné chodby.

„Pospěšme si,“ vybízel je trpaslík. „Ať nás nenajdou lyxové.“

17

Drobný mužík skoro utíkal a jeho neklid se začínal přenášet i na

pozemšťany. Přidali do kroku. Randall poznával místo, kde se

„vynořil“ ze skály. Vrátil kámen Jenny a ta si ho hned zavěsila na

krk.

Sestup byl nekonečně nudný a nezpestřilo ho ani Jennyino

vyprávění.

Líčila idylický život ve vesnici, procházky v pestrých zahradách.

Dlouho mluvila o pěstounce Kirně, jak ji utěšovala, chránila a

vychovávala po smrti rodičů.

80

„Kdo jsou vlastně ti lyxové, Jenny?“ zeptal se Tex. „Už ses s

nimi setkala?“

„To jsou ochránci,“ vysvětlovala. „Chrání Xeleny proti

vetřelcům, kteří nemají achelu. Kdyby na nás přišli, musíme rychle

reagovat.“

Vtom se jejich malý průvodce zastavil. Zastříhal ušima a

naslouchal.

„Jste v nebezpečí,“ vykřikl. „Odstupte od stěn!“

Tex a Randall se rychle postavili zády k sobě, v rukách pistole a

čekali, co se bude dít.

„Tam!“ vykřikl pirát.

Ze skály vylézal jakýsi podivný červ. Tex okamžitě zahájil palbu

a přeťal jej vedví. Oba uskočili stranou, protože téměř současně se

vynořili další čtyři. Zdálo se, že mají nekonečná, tuhá, pevná těla. A

v té chvíli si Randall uvědomil, že to červi nejsou.

Ze skály se vysunuly končetiny a nestvůrné tělo. Byla to příšera

jako ze zlého snu, připomínala pavouka. Ta obří nestvůra zaplňovala

prakticky celou podzemní prostoru.

Tex pistoli nešetřil a netvora skolil.

Otřásl se hrůzou a hnusem a povzdychl si: „Stárnu, chlapče,

stárnu. Tohle už pro mě není.“

Trpaslík se přiblížil k zuhelnatělým zbytkům pavouka a začal je

prohledávat. Po chvíli se spokojeně otočil a na dlani ukázal

kamínek.

„Tady máš achelu,“ řekl a podal kamínek Randallovi. Potom se

beze slova vydal zase na cestu.

„To je zajímavé, zdá se, že ten jantar tady mají všichni,“ přemítal

Randall.

Tex pokrčil rameny. „Jestli se z toho dostaneme, řekni veliteli

SDPP generálu Khovovi, ať sem pošle výzkumnou expedici.“

Randall vykročil. Pro něj už výzkumná expedice začala.

Po další hodině chodba prudce zabočila. Už delší dobu

pozemšťané vnímali, že jsou lehčí, což znamenalo, že se vzdalují od

gravitačních generátorů. To jim podstatně usnadňovalo postup.

Randall odhadoval, že museli urazit už nejméně dvacet kilometrů.

Tunel nakonec vyústil do rozlehlé osvětlené síně. Naskytl se jim

81

pohled na úžasnou krajinu plnou obrovských fialových stalagmitů,

tyčících se až ke stropu a osvětlených zeleným mechem, mnohem

jasnějším než v chodbě. Načervenalé kapradiny obrůstaly kamenité

pahrbky a táhly se do nekonečna. A žluté houby připomínaly

rozkvetlé pampelišky na pozemské louce.

„Představuji vám zahradu Dangir,“ řekla Jenny a rozpřáhla ruce.

„Už nám jdou naproti,“ ukázal trpaslík.

Po cestě se blížilo několik postav. Velké snědé ženy pěkných

tvarů a před nimi trpaslíci.

Jeden z nich, šedivější než všichni ostatní, k pozemšťanům

přistoupil.

„Už jsme mysleli, že tě nikdy nespatříme, Jenny. Domnívali jsme

se, že šťastně žiješ mezi svými. Když ses vrátila, buď vítána.“

Potom se obrátil k Texovi a Randallovi.

„Pozemšťané, spoléháme na vaši moudrost, že uchráníte

tajemství, které již před vámi nemůžeme skrývat. Jsem Darvic,

nestor tohoto společenství.“

Randall zvedl dlaň na znamení mírumilovnosti, jak staré řády

Služby pro dohled nad primitivními planetami předepisovaly při

prvním kontaktu.

„Vaší důvěry si vážíme a nezneužijeme ji. Doufáme, že vám

ukážeme jiný obraz lidí, než jste na této planetě dosud poznali.“

Starý Xelen podal Randallovi jantarový kámen na kožené šňůrce.

„Zde je achela, která vás bude chránit po dobu vašeho pobytu.“

„Srdečně děkuji, Darviku.“

Darvic zavedl tři pozemšťany do vesnice, která byla asi kilometr

odtud.

Její domy byly vyhloubeny ve stalagmitech a průčelí měly umně

vytesána a ozdobena pestrými květinami.

„Kirno!“

Žena, která stála na prahu jednoho z těch domů, přesně

odpovídala Texovu popisu. Tex se zastavil a sledoval, jak se Jenny

vrhá do náruče své adoptivní matky.

* * *

82

„Váš svět je úžasný, Darviku,“ řekl Randall. „Vyprávějte mi o

prvních stycích s pozemšťany.“

Starý Xelen a pilot seděli v místnosti, která měla zřejmě funkci

Darvikova obývacího pokoj. Zaoblené hladké stěny zdobily modré a

fialové květiny. Randall byl vším upřímně překvapen a chtěl získat o

tomto nárůdku co nejvíc informací.

Darvic je nakonec pozval na večeři, kterou uspořádal na jejich

počest.

Pozemšťani se na planetě objevovali často a všichni Xelenové

skvěle ovládali galakštinu. Avšak Randall s Texem byli po Jenny

teprve druzí, kteří se dostali až sem do vesnice.

„Když nás Děloha varovala,“ vysvětloval Darvic, „vaši lidé už

vybudovali to, čemu říkali důl. Ale brzy v činnosti ustali, a tak jsme

tomu nevěnovali pozornost. Jen jsme byli občas tak trochu zvědaví.“

Bylo vskutku s podivem, že detektory prvních průzkumníků

Xeleny neodhalily. Možná je rušil titan a radioaktivní prvky.

„Jaká Děloha?“ zeptal se Randall.

Darvic zaváhal.

„Jak vám to nejlépe vysvětlit… Je to srdce našeho světa,

Dangiru. Žije a zná své prostředí. Díky ní víme, co potřebujeme

vědět. Chrání nás a živí.“

„Mohl bych ji vidět?“ zeptal se nedočkavě Randall.

„Už jste ji viděl, je to náš svět. Ale zavedeme vás do jejího srdce,

protože vás chce vidět. Zítra. Zítra dostaneme její poselství.“

Randall pochopil, že víc z Darvika nedostane, a změnil téma.

„Pozemšťané se pak vrátili do opuštěného dolu a udělali z něho

jakousi překladovou stanici, je to tak?“

„Když pozemšťané přišli,“ pokračoval Darvic, „sledovali jsme je

a naše rada rozhodla, že je nebudeme kontaktovat. Postupem času se

začaly dít divné věci. Jejich přítomnost nás rušila. Jejich záměry nás

děsily. Ale dál jsme se drželi stranou.“

„Kdy došlo k prvním kontaktům?“ zeptal se Randall.

„Mnohem později. Může za to Jenny.“

„Jak to?“

„Několik našich se bavilo pozorováním pozemšťanů. Hodně jsme

se o nich dozvěděli. Jak dokážou zabíjet kvůli několika kamenům,

83

mučit, aby se něco dozvěděli, unášet a prodávat své druhy. To vše

nás děsilo a fascinovalo a to vše se odehrávalo na vaší základně.“

„Obávám se, že jste nezískali o našem druhu ten nejlepší dojem,“

poznamenal Randall.

„Věděli jsme, že to určitě nejsou ti nejlepší z vás, a proto jsme

váš druh nijak nekritizovali.“

„A jak jste se setkali s Jenny?“

„Jednou jsme byli svědky pokusu o vraždu náčelníka lidí.“

„Carlsena?“

„Ano, tak se jmenoval. Uprchl s rodinou do nižších pater. S

sebou měli děvčátko. Bylo to poprvé, co jsme se stali svědky toho,

že se někdo pokusil zavraždit dítě. U nás je to zločin, který nelze

ničím, ale ničím omluvit. A proto jsme se rozhodli zasáhnout. Už

několik měsíců jsme měli možnost vniknout do základny tunely,

které vytvořila Děloha.

A tak jeden z nás to děvčátko zachránil. Byla to revoluce v našem

společenství a hodně nám otevřela mysl. Po dlouhých poradách jsme

se rozhodli, že Jenny u nás zůstane tak dlouho, dokud jí bude hrozit

nebezpečí.“

„Jak si na váš svět zvykla?“

„Moje sestra Kirna se snažila, aby Jenny zapomněla na veškerou

tu hrůzu, kterou zažila. Jenny se pak cítila v bezpečí a normálně zde

vyrůstala.“

„Proč jste ji tady měli tak dlouho?“

Xelen se ošíval a potom řekl: „Chtěli jsme mít jistotu, že jí

skutečně nic nehrozí, a také jistotu, že nás neprozradí.“

„Hledali jste toho, kdo zesnoval tu vraždu?“

„Ovšem, to byla důležitá informace a pomocí Dělohy to šlo

snadno. Ale postupně… Ne, nemohu vám nic říct. Neví to ani Jenny.

Mravy pozemšťanů jsou nám natolik cizí, že nechceme do ničeho

zasahovat, nechceme vykonávat vaši spravedlnost. Starali jsme se

hlavně o Jenny.“

„Vybrali jste si potom Texe. Proč?“ zeptal se trochu zklamaně

Randall.

„Vybrala ho Děloha. Pozorovali jsme ho už dřív a vždy jednal

podle našich pravidel.“ Darvic vstal. „A zbytek už znáte. Měli

84

bychom jít na hostinu.“

Randall nenaléhal, usoudil, že by z náčelníka stejně víc nedostal.

Slavnost se protáhla dlouho do noci a podávala se překvapivě

rozmanitá a chutná jídla. V rozlehlé zahradě kolem vesnice rostla

zelenina a obilniny podobné pozemským.

Tex se v jednom kuse motal kolem krásné Kirny. Randalla by

nikdy nenapadlo, že se starý pirát bude chovat jako zamilovaný

mladíček. On si zase konečně mohl otevřeně promluvit s Jenny.

Dívka stále víc rozvazovala. Byla veselejší a bezstarostnější.

„Je mi to tak líto, Randalle,“ řekla. Tex už Randallovi vysvětlil,

že je Jenny udala policii.

„Nic si z toho nedělej. Nemohla jsi to tušit a měl jsem ti to

vysvětlit dřív. Ale proč jsi mi dala achelu?“

„Ani dost dobře nevím proč. Měl jsi letět na stanici a cítila jsem,

že bys ji měl mít s sebou, abys měl větší naději přežít. Prosila jsem

tě, abys nelétal…“ Hlas se jí zachvěl. „Chtěla jsem možná taky

přerušit veškerá pouta, která mě svazovala se stanicí. Doufala jsem,

že strýce zatknou a já začnu žít nový život.“

„Chápu,“ řekl Randall. „Ještě z toho sice nejsme venku, ale

slibuji ti, že se s Texem postaráme o to, aby tvůj další život byl co

nejklidnější.“

18

Tex s Randallem s údivem sledovali pomalý průvod ubírající se

fialovým kapradím. Trpasličí Xelenové a půvabné, urostlé Xelenky

se blížili jako přízraky. Bylo to dáno nejen slabou gravitací, ale i

bílým oděvem.

Dlouhý průvod už vyplašil mnoho pavouků a jiných méně

nebezpečných potvor. Achely byly velice účinné odpuzovače.

Pozemšťané, kteří vše sledovali zpovzdáli, si uvědomovali, jak je

jeskyně plná života. Mezi kapradím se svíjeli skoro metroví červi a

na obloze se ladně vznášely obrovské vážky a odnášely si kamsi

kameny.

Texovu pozornost upoutaly velké ještěrky, které chvatně zalézaly

85

do úzké chodby.

„Už se nemůžu dočkat, až uvidím tu jejich Dělohu,“ zabručel

Randall.

„Já spíš doufám, že odhalíme Ianova vraha,“ poznamenal Tex.

„Jen se přiznej, že podezříváš strýčka Reda a že si to chceš jen

potvrdit.“

„Jasně! A pokud už není mrtvej, pěkně si ho podám. Předvedu

mu celou škálu prostředků antarskýho útrpnýho práva.“

„To by bylo poněkud barbarské,“ odtušil Randall. „Možná by pro

začátek stačilo něco jemnějšího, jako třeba kastrace bez umrtvení.“

Tex se zasmál a hned zvážněl. „Tak daleko ještě nejsme. Podívej,

támhle jdou Jenny a Kirna. Přidejme se k procesí.“

Oba přátelé seběhli z kopce, odkud procesí pozorovali.

Kirna a Jenny byly zahloubány do hovoru, ale Tex je s naprostým

klidem přerušil.

„Už jsi viděla to místo, kam jdeme, Jenny?“

„Jako všichni tady, při každém procesí. Je to něco úžasného,

uvidíš.“

Tím jen podnítila jejich zvědavost.

„Jistě chápeš, Jenny, že Děloha ti nechtěla dovolit odejít s naším

tajemstvím,“ řekla Kirna.

„Já se za to na vás nezlobím,“ usmála se Jenny. „Jsem vám

vděčná za všechno, co jste pro mě udělali. Jsem ráda, že jsem se

vrátila zrovna na Taskraal!“

Procesí dospělo ke konci obrovské jeskyně. K jakémusi konci

světa, kde se pastelová zářivá klenba stýkala s fialovou vegetací. V

dolních částech falešné oblohy spatřili řadu tunelů. Xeleni vstoupili

do největšího a nejjasnějšího. Měl v průměru dobrých patnáct metrů.

Jeho stěny zářily překrásnou duhovou barvou, jako by byly pokryty

krystaly.

„To je neuvěřitelná krása!“ vydechl Tex Harper.

Pořád se chová jako zamilovaný blbec, pomyslel si Randall. To

bych do něj nikdy neřekl.

Konečně dorazili na místo obřadu. Xeleni usedli v jakémsi

amfiteátru proti průsvitnému oltáři na druhém konci jeskyně. Darvic

a dvě Xelenky vystoupili po křišťálových schodech k oltáři.

86

V jeskyni byli nyní shromážděni všichni Xeleni. Randall

odhadoval jejich počet na dva až tři tisíce. Překvapilo ho, že mezi

nimi vidí tak málo mladých. Všichni mlčeli, soustředili se.

Starý Xelen se dotkl velkého krystalu na oltáři a zatlačil ho skály.

A v té chvíli obrovskou kruhovou jeskyni zalilo tak prudké

světlo, že všichni museli zavřít oči. A vzápětí následovala hluboká

tma. Ozvalo se hluboké bručení a objevil se obraz nebeské klenby.

Astronauti jasně viděli asteroidy tančící před pozadím hvězd.

„Věčný je náš svět v mrazivé samotě,“ pravil Darvic.

Obraz na klenbě se změnil. Teď tam byla Stanice 46 a bylo vidět

i do ní.

Spatřili lidské postavy.

„Vrátili se lidé a mají nepřátelské úmysly.“

Randall vyskočil, protože v těch lidech poznal sebe, jak podpírá

Reda Carlsena.

„To je neuvěřitelné! Od samého počátku nás sledovali,“ vydechl

pirát. „Jak je možné, že je detektory nezaznamenaly?“

Do toho se v nepopsatelné směsici ozývaly tlumené trhané

výroky hub.

„Jsme to ale pitomci!“ zvolal Randall, protože rázem vše

pochopil. „Oni vnímají svět prostřednictvím těch žlutých hub.“

„Ale ty pouze všechno nahrávají. Jsou to primitivní formy!“

„Ano, pouze zaznamenávají zvuky, ale potom něco musí jejich

informace shromažďovat, třídit a podávat celkový obraz.“

„Chceš tím říct, že každá ta houba je něco jako nervová buňka

tohoto světa?“

„Zjednodušeně by se to tak chápat dalo. Vidíme gigantickou síť

neuronů. Objevili jsme formu obrovského života.“

„O něčem takovém jsem v životě neslyšel,“ divil se pirát.

„Je to skoro nepředstavitelné,“ žasl pilot. „Tahle planeta je živá a

schopná komunikovat! Zbývá jen zjistit, jestli je schopná data

interpretovat sama, nebo je pouze předává Xelenům.“

„Lidé, které jsme našli,“ pokračoval Darvic, „jsou však jiní. Jsou

chráněni. Jiní lidé jsou v nebezpečí. Jsou ohroženi zvnějšku.“

Klenbu opět zaplnila tma.

„Nebezpečí je daleko, ale je veliké.“

87

Na obloze se zablesklo a zahřmělo. A ukázala se denebská loď.

„To je šílenec!“ vybuchl Tex. „Prorazil pásem asteroidů!“

Potom spatřili další loď – křižník Vesmírné policie. Lodě na sebe

začaly střílet a ta denebská vybuchla.

Klenba opět ztemněla, ale vzápětí se objevilo řídicí stanoviště

stanice. Spatřili několik Denebanů, tvářili se velice přísně, a mezi

nimi Carlsena, který vypadal docela v pořádku.

„Starý Red je naživu,“ řekl Randall, „ale řekl bych, že jako

zajatec. Všimni si, má magnetická želízka.“

„Škoda že ten jejich týdeník podává jen aktuální informace. Rád

bych věděl, co bylo předtím,“ zabručel Tex.

Nyní se přenesl i zvuk.

„Ten pokus o útěk byl směšný,“ pravil Sirkor a mrazivě se usmál.

„Tak proč mě ti vaši pohůnci nezabili rovnou?“

Deneban zvedl ruku, aby Carlsena umlčel, a posměšně řekl:

„Všechno má svůj čas, můj drahý společníku. Musím se přiznat,

že jste mě velice zklamal. A tak jsem se rozhodl, že se bez vašich

služeb obejdu a budu jednat s vašimi klienty přímo.“

Red Carlsen se zachvěl a zbrunátněl. „Na něčem jsme se přece

dohodli!“

„Jenže tu dohodu jste první porušil vy, když jste si nechal ukrást

zásilku, která už se měla dávno distribuovat.“

„Ty hajzle!“ vybuchl Red Carlsen.

Chtěl se na Sirkora vrhnout, ale dva Denebani ho vtlačili do

křesla.

Sirkor se suše zasmál.

„Tak dost těch hrátek. Chci kompletní seznam vašich klientů.“

Red zavrtěl hlavou a pousmál se.

„K ničemu vám nebude. Nemáte už nic, čím byste odtud odletěl,

a zřejmě zapomínáte, že nad námi číhá křižník.“

Sirkor jen mávl rukou.

„Věčně tam čekat nebude. Tak zle nám tady není, klidně si

počkáme, až odletí. A kdyby se mu nechtělo, mám v záloze tři

bitevní lodě. Když se jim týden neozvu, přiletí nám na pomoc. Já

nejsem jen tak nějaký obchodníček, ale významná osobnost.“

„Netroufnou si zaútočit na loď Pozemské unie.“

88

„A proč by si netroufli?“

„Protože by to mohlo vyvolat válku.“

„Dejme tomu, že by to byla skvělá příležitost. Podobné názory

nemám sám. Naše vláda je slabá a začíná s tou vaší nějak moc

spolupracovat. Právě jednání s Pozemskou unií mě přinutilo, abych

zasáhl dřív, než jsem zamýšlel. Musíme našemu prezidentovi

zabránit, aby smlouvu podepsal. Proto potřebuji seznam vašich

překupníků. Dodám jim množství lapisu oniris za tak nízkou cenu,

že zaplaví celou Pozemskou unii a ta nebude schopna se bránit. Ale

už jsme ztratili dost času. Mluvte, nebo vás to bude skutečně bolet.“

V Redových očích se objevil strach. Svěsil hlavu a zabručel:

„Nedáváte mi na vybranou…“

„Dejte to sem.“

Red napřáhl spoutané ruce.

„Seznam je v počítači, vedle palebného panelu. Když mě zbavíte

pout, vytáhnu ho.“

Sirkor se zamračil.

„Radši si ho vyjedu sám, abyste mě ještě nepřevezl.“

Usadil se před počítačem, zapnul ho a tázavě se podíval na Reda.

„Vyťukejte PLUTON.“

„A dál?“ naléhal nedočkavý Deneban.

„Musíte počkat třicet vteřin.“

Na obrazovce se ukázal nápis Zadej heslo.

„Tak co?“ zeptal se Sirkor.

„Jenny,“ odpověděl Carlsen.

„Ale pořád se nic neděje,“ zavrčel Deneban.

„Jen trpělivost. Za chvíli naběhne. Je to taková pojistka, abych

mohl program shodit, kdyby sem vpadl někdo nepovolaný.“

Carlsen se pohodlně opřel a vypadal klidně, skoro slavnostně.

„Víte, kdo byl Pluton?“

„Jedna z planet soustavy Terra I,“ odpověděl Deneban, kterého

otázka překvapila.

„To jistě, ale původně to byl taky bůh. Přesněji řečeno bůh

podsvětí, pekel. Řekl bych, že se za ním brzy odebereme.“

„Co tím jako myslíte?“ zneklidněl Sirkor. Odpovědi se už

nedočkal, protože se ozvalo několik výbuchů, kupole se zatřásla a

89

náhle pukla.

* * *

„Strýčku Rede!“ vykřikla Jenny do ticha jeskyně.

„Podařilo se mu spustit autodestrukční systém,“ řekl uznale Tex.

„To byla past, kterou tam nastražil Jennyin táta pro případ, že by na

stanici vpadli poldové.“

Na klenbě se zase objevila obloha a obrovský křižník. Bitevní

loď měla otevřeny kryty palebných systémů.

„Ne!“ vydechl Randall. „Přece nezničí stanici jen proto, aby se

pomstili nějakému pirátkovi.“

Ale zřejmě tomu tak bylo! Trpaslíci se začínali proměňovat ve

vlkodlaky. Tex se zachvěl hrůzou. Randall mu poradil, aby zavřel

oči a na nic nemyslel.

A pak se stalo něco nepředstavitelného.

* * *

„Předávám rozkaz admirála Neumana,“ říkal zrovna na můstku

Vegy Nerdanyl. „Žádné Denebany zajímat nebudeme. Máme zničit

celou planetu.“

Všiml si, že Riemann chce něco namítnout, a hned pokračoval:

„Je to rozkaz, poručíku. A naší povinností je ho provést.

Připravte šest raket AX.“

„Nepřeletí pásem,“ řekl po chvíli střelec.

„To není jejich úkol. Musí vybuchovat postupně a vytvořit

průchod pro druhou vlnu dvanácti střel CZ, která zasáhne planetu.“

Na můstku zavládla horečná činnost.

„První vlna připravena, pane!“

V té chvíli se ozval důstojník, který sledoval obrazovku.

„Pane, něco tam vybuchlo a kupole už neexistuje.“

„To nevadí. Je to jen předehra k tomu, co planetu čeká,“ řekl

posměšně Nerdanyl.

„To je zvláštní, pane. Planeta se otáčí kolem osy stále rychleji. Za

pár minut bude základna na odvrácené straně.“

Velitel jen pokrčil rameny.

90

„No a co? Nemáme přece zničit základnu, ale celou planetu.

Připravte se k palbě!“

První střela opustila loď a patnáct vteřin za ní druhá…

„Pane, podívejte se. To snad není možné!“

Kapitánův hlas přinutil Nerdanyla, aby přistoupil k obrazovkám.

Ani on se neubránil úžasu. Na planetu jako by začala chrlit lávu

nějaká sopka. Celý povrch zachvátila obrovská erupce.

„Pane,“ ozval se znovu kapitán. „Některé úlomky už překonaly

pás asteroidů a míří k nám.“

Nerdanyl se odtrhl od obrazovky.

„Štíty na maximum,“ nařídil.

Sotva byl rozkaz proveden, loď se prudce zazmítala a několik

mužů vypadlo z křesel. Nerdanyl vyletěl dopředu a narazil čelem na

panel. Ani nestačil vstát a další otřes ho přibil k zemi. Všechny

obrazovky zhasly. Detektory vypadly. Rozblikaly se senzory a

rozječela siréna.

* * *

Randall měl nejdřív pocit, že se mu otřásá země pod nohama a že

otřesy sílí. Začínalo opravdové zemětřesení. Xeleni vykřikli hrůzou,

což svědčilo o tom, že úkaz nemá být součástí obřadu.

Něco se stalo.

Na klenbě se ukázala sopka velká jako loď, chrlila miliardy tun

kamení a po jejích úbočích stékala rudá láva.

Policejní křižník byl přímo v dráze chrleného kamení. Vyšlehlo

několik záblesků připomínajících jaderný výbuch. V plášti lodě zel

otvor…

Ochranný štít spadl. Vega byla ztracena…

19

Na můstku Vegy se opět rozsvítilo, to znamenalo, že nouzový

generátor ještě funguje.

Domnívali se, že planeta je mrtvá, a bylo jasné, že geologové

91

odvedli velice mizernou práci.

Nyní však bylo třeba zachránit loď a dva tisíce mužů posádky.

„Generátory?“ zeptal se úzkostlivě Nerdanyl.

„Jen dva, ty nejslabší.“

„V tom případě kurz Terrania XXII.“

Když byl rozkaz proveden, zeptal se: „Půjdou opravit hlavní

generátory?“

Důstojník se zamyslel a odpověděl: „Myslím, že by provizorně

šla opravit dvojka, ale trvalo by to několik dnů.“

„Takže se dejte rovnou do práce a pravidelně mě informujte, jak

pokračujete.“

Důstojník pozdravil a opustil můstek.

Na můstku zavládl opět klid. Lavina špatných zpráv se zřejmě

zastavila. Už k ní nebylo co dodat. Vyřazené pohony, na několika

místech proražený plášť, výzbroj skoro žádná, bylo s podivem, že

loď ještě existuje.

„Máme poslat nouzové hlášení admirálu Neumanovi?“ zeptal se

radista.

„To nespěchá. Nemá smysl, aby se to dozvěděli Denebani. Co

když ta fregata, co nám unikla, je někde poblíž?“

Po několika minutách mlčení se Nerdanyl obrátil na kapitána u

obrazovek.

„Můžete mi ten úkaz nějak vysvětlit?“

„Nevím, pane. Spíš mám jen takovou hypotézu. Aby tahle

pirátská základna mohla tolik let existovat, musela mít silný jaderný

reaktor. Z nějakého neznámého důvodu vybuchla kupole. Možná že

explodoval ten reaktor. Musel být někde hluboko v nitru planety,

výbuch vyvolal otřesy, narušil kůru planety a uvolnil fantastické

množství energie. A pak naše druhá střela, která planetu zasáhla,

všechno zřejmě ještě zhoršila.“

„Takže ten šutr vybuchl…“

„Tak nějak, pane.“

Nerdanyl chvíli mlčel a potom se zřetelnou úlevou zabručel:

„Takže misi jsme nakonec přece jen splnili. Připravte v tomto

smyslu podrobné hlášení.“

Doufal, že se tak vyhne posměškům kolegů, že nevinná planeta

92

tvrdě zaútočila na nejlepší loď flotily a málem ji zničila.

* * *

V křišťálovém sále otřesy slábly, až utichly docela. Když

nebezpečí pominulo, vlkodlaci se opět přeměnili v trpaslíky.

Tex vzal plačící Jenny kolem ramen. Randall hleděl celý bledý na

klenbu, na níž se zvolna vzdalovala bitevní loď.

Došel k nim Darvic s půvabnou Kirnou, která se opět usmívala.

„Děloha mě právě informovala,“ řekla Texovi. „Měli byste

honem odletět. Erupce prorazila cestu mezi asteroidy, ale za pár

hodin se zase uzavře.“

„Jenže základna je zničená a zůstaly nám tam skafandry,“ namítl

Randall.

Darvic potřásl hlavou a zašklebil se.

„Zničena byla pouze kupole. Bezpečnostní bariéry perfektně

fungovaly a dolní patra jsou stále přístupná. Je načase se rozloučit.

Spoléháme na vás, že nikdy neprozradíte naši existenci. Zvyky

pozemšťanů se od našich příliš liší a my s nimi nechceme udržovat

styky. Tato zkušenost nám bohatě stačila.“

„Ale všichni přece nejsou piráti,“ namítl Randall.

„To jsme pochopili, ale i tak chceme klid.“

„Budiž po vašem,“ slíbil Tex. „Děkujem za pomoc.“

Jenny se náhle zastavila.

„Odleťte sami. Já radši zůstanu tady.“

Oba muži ztuhli překvapením. ‚

„To přece nejde,“ vzpamatoval se konečně Tex. „Musíš se vrátit.

Jsi mladá, krásná a bohatá. Můžeš si dopřát, cokoli si budeš přát,

budeš si moct vybírat v davech nápadníků.“

Jenny zavrtěla hlavou a na tváři se jí rozhostil smutný úsměv.

„Já ty peníze nechci. Děsí mě. Otec je vydělal založením

základny, která byla útočištěm pašeráků a pirátů. Musíš to přece

uznat, protože i tys ji často navštěvoval. Strýc to bohatství ještě

rozmnožil, když obchodoval s tou drogou.“

„Ale to všechno je už minulost,“ nedal se odradit Tex. „Musíš

myslet dopředu.“

93

„A budu žít z nečestně vydělaných peněz? To v žádném případě.

Jediná šťastná léta svého života jsem strávila zde a tady chci zůstat,

pokud to nebude mým přátelům vadit.“

Kirna souhlasila. Darvic chvíli váhal a nakonec řekl:

„Pokud to myslíš vážně, jsi vítána.“

„Zvaž to ještě,“ naléhal Tex. „Možná se už nikdy nebudeme moct

vrátit.“

Jenny přistoupila ke Kirně.

„To vím a budu na vás často vzpomínat,“ řekla. „Pospěšte si,

jestli to chcete stihnout.“

Vzala přítelkyni za ruku a rychle odcházela. Randall ze sebe

vydal cosi mezi povzdechem a kletbou.

„Tak pojď, než se to okno zavře,“ strčil do Texe. „Nemám chuť

na nějaký slalom mezi asteroidy.“

20

Procyon byl dost daleko a Tex s Randallem museli klusat. Díky

nízké gravitaci proběhli Dangir celkem rychle, skoro jako by měli

sedmimílové boty.

Rychle se zorientovali a uháněli po cestě, která je měla zavést do

stanice. Pravidelný rytmus se snažili udržovat i v tunelu.

Jak se blížili ke generátorům Stanice 46, gravitace se vracela na

normál, terén navíc začínal stoupat, a tak museli zpomalit.

Za necelých třicet minut se dostali k zelené stěně, za níž byl

přístup do okružní chodby. Strčili si do úst achely a bez váhání

proskočili.

Opět se rozběhli a brzy se dostali do místnosti, kde Tex zanechal

kosmické skafandry.

Pečlivě si je natáhli a Tex se spojil s Procyonem. „Meteorický

déšť nepolevil,“ oznámil Randallovi, „ale čekat nemůžeme, musíme

to nějak přeběhnout.“

Randalla napadlo, že to až nápadně připomíná ruskou ruletu, ale

nic jiného jim nezbývalo. Energicky zapnuli rakety na zádech a

naváděni palubním počítačem Procyonu vrhli se do kosmické noci.

94

Kolem nich dopadaly meteority jako granáty, ale naštěstí je

žádný nezasáhl. Už viděli loď a zakrátko s úlevou prošli jejím

ochranným polem.

Připoutali se ke křeslům. Tex se ujal velení a Randall mu dělal

pomocného pilota. Zatímco Tex připravoval start, Randall spustil

všechny palubní detektory.

Tex bez jakéhokoliv upozornění vytočil pohon na maximum a

Procyon se prudce vznesl. Oba měli co dělat, aby neztratili vědomí.

Přetížení po několika minutách polevilo a cítili se lépe. Randall

sledoval detektory.

„Honem najdi ten zatracenej průchod,“ křičel Tex. „Měl by bejt

někde v tomhle sektoru.“ Uběhla tísnivá minuta.

„Už ho mám,“ vykřikl konečně Randall, „je na desátý.“ Tex

okamžitě upravil kurz a zamířil ke kruhovému otvoru s temně

rudými okraji. „Brána se rychle zavírá. Nejde to rychleji?“

„Myslíš si snad, že se tady něčím kochám?“ vybuchl Tex.

„Jenom se divím, že to ty motory vydrží!“

Randall pevně sevřel opěrky křesla a upřeně hleděl na obrazovku.

Otvor se stahoval stále rychleji. To nemůžou stihnout!

Zavřel oči a očekával srážku. Uplynulo několik vteřin a nic.

Udiveně otevřel oči. Procyon byl v úzké chodbě mezi šarlatovými

kameny, které kosmický mráz ještě nestačil ochladit.

„Je to o fous,“ řekl Tex. „Připrav laser a odpaluj všechno, co nám

vleze do cesty.“ A deset minut předváděl šílený slalom.

Randall si občas připadal jako citron v šejkru v rukou

epileptického barmana. Nakonec nastal klid, Procyon proletěl

pásem.

Tex měl ztrhané rysy a na čele obrovské kapky potu.

„Hele, sedni si k tomu teď ty,“ vydechl. „Jsem úplně

vyždímanej.“

Teď už to byla hračka. Randall snížil výkon, aby motory tolik

netrpěly.

„Stárnu, bože, jak já stárnu,“ hořekoval Tex. „Tohle už pro mě

není.“

„Jdi do háje!“ rozchechtal se Randall. „Tímhle by nikdo jiný

nepřeletěl!“

95

Ukázal na obrazovku.

„Tamhle je křižník. Nějak se vleče.“

„Vypni radar!“ vykřikl Tex. „Ať nevědí, že je pozorujem.“

„Jak se tak na něj dívám, pochybuju, že by ještě něco

zpozoroval.“

„Ale ani tak nemá smysl je nasírat. Změň kurz o šedesát stupňů.“

„Tím se ale odchýlíme od Terranie XXII.“

„Mohl bys na chvíli používat hlavu? Pokud v ní ovšem ještě něco

máš. Když nás teď zmerčí, hned budou vědět, že letíme ze

Šestačtyřicítky. Buď na nás zaútočí, nebo dají hlášku Terranii a tam

nás po přistání sbalí.“

„Asi máš pravdu,“ uznal Randall.

„Takže naprogramuj přechod do subprostoru na Terranii XXXVI

a vrať se na dovolenou na sněhu.“

„Dovolená mi bohužel skončila a Pat má pro mě už určitě moře

práce.“ Randall se zamyslel.

„Zatraceně! Koukej, támhle!“ vyrušil ho Texův výkřik.

Vzhlédl a spatřil obrovskou erupci. Bylo to mnohem silnější než

exploze, která zasáhla předtím Vegu.

„Bylo to na ty straně, kde je stanice?“ zeptal se Tex chvějícím se

hlasem.

„Ne. Na opačné.“ Randall se znovu podíval na obrazovku a trhl

sebou. „Texi, ty mi to nebudeš věřit.“

„Uvěřím ti úplně všechno…“

„Stanice… Pohnula se. Pohybuje se, vystupuje z oběžné dráhy.“

„Po takovým výbuchu se není čemu divit,“ odvětil pirát nejistě.

„To je úžasné! Už tomu všemu rozumím, Texi! Houby, pavouci,

červi, Xeleni!“

Pašerák na něj hleděl s tak nevěřícným výrazem jako volič na

poctivého politika.

„Texi! Ta planeta se vzdaluje.“

„To vidím.“

„Ale ne. Letí pryč, protože se sama rozhodla. Je to živoucí

organismus, inteligentní, stejně jako my. Má oči, uši, to byly ty

houby. Má kostru, spíš exoskelet, a to je její povrch. Pavouci byli

něco jako imunitní ochrana, křišťálový sál mozek. Vážky, ještěrky

96

něco jako bakterie. Zelené skály, kterými jsme procházeli, byly

buněčné stěny!“

Randall to ze sebe chrlil jako sopka lávu a ustavičně bušil do

klávesnice. „Ta planeta dokáže ovládat termonukleární fúzi! Řekl

bych, že se o Jenny nemusíme bát.“

„Myslíš?“

„Jasné. Ta planeta přemýšlí. Ubránila se Veze a přesunuje se

vlastními prostředky.“

Hleděli na obrazovky a sledovali, jak se planeta vymaňuje z

přitažlivosti slunce. Potrvá zřejmě tisíce let, než se dostane do

přitažlivosti jiné hvězdy a bude se opakovat stejný scénář.

„Tak ti nevím,“ řekl Tex po chvíli, „jestli jsem tam neměl zůstat

taky. Měl jsem pocit, že mi je Kirna docela nakloněná. Byl by to

pěknej podzim života…“

„To jsi vedle, ty starý chlípníku,“ zasmál se Randall. „Za chvíli

by ses tam nudil. Tvoje místo je v kosmu a určitě zařveš na palubě

lodi.“

Tex na to nic neříkal, jen se díval na obrazovku.

„Poslouchej, Randalle,“ ozval se po chvíli. „Jestli ti pavouci jsou

podle tebe imunitní ochrana, skály buňky, kdo jsou pak ty ženský?“

„Nevíš?“

„Ne.“

„Jsou to parazitární buňky, které se množí v těle a používají kódy

imunitní obrany. Už chápeš?“

„Nechápu.“

„Vzpomeň si, že každá ženská měla achelu, zatímco trpaslíci ji

nepotřebovali.“

„No a co?“

„Ty ženské ty trpaslíky zotročily. Achely jsou rozpoznávací

kódy, aby se mohly integrovat do organismu a množit se.“

Texovi to stále nedocházelo.

„Texi!“ rozesmál se Randall. „Ty ženské jsou infekce.“

„Takže viry,“ řekl pirát zamyšleně.

„Přesně tak. Ženské jsou v podstatě viry.“

97

JEAN-PIERRE GAREN

STANICE 46

Mark Stone 61

Vychází každé dva měsíce v edici Delfín. Toto číslo vyšlo 29. 7. 2002.

Z francouzského originálu Comptoir 46

přeložila Erika Rumplová.

Obálku s použitím kresby Petra Bauera navrhl Jan Přibík.

Odpovědná redaktorka Anna Staňková.

Sazbu zhotovilo grafické studio Tanga,

Václavské náměstí 36, Praha 1.

Vydal jako svou čtyřtisící sedmistou sedmou publikaci

Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství, spol. s r. o.,

Václavské náměstí 36, Praha l.

Vytiskl EKON, družstvo, Srázná 17, Jihlava.

Vydání první.

Doporučená cena 65,72 + 3,28 DPH = 69 Kč

Cena pro předplatitele 65 Kč

M A R K

STONE

Jean-Pierre Garen

Stanice 46

Překladová Stanice 46 v soustavě planety

Terranie XXII se stala životu nebezpečným

místem, kde se uskutečňují nezákonné obchody,

mezi jinými s drogou lapis oniris. Operují tu piráti

a různé podezřelé existence – a vesmírná policie

tam dělá razie jen málokdy. Před deseti lety odtud

starý pirát Tex Harper zachránil malou Jenny, jejíž

rodiče byli zavražděni. Holčičky se ujal její strýc,

ale Tex nyní zjistil, že jí opět hrozí nebezpečí.

Požádá proto Randal a Gardnera, bývalého poručíka

Třetí galaktické eskadry, o pomoc…

Doporučená cena 69 Kč

Doporučená cena pro předplatitele 65 Kč

ISBN 80-237-3734-9

Document Outline

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

15

15

16

17

18

19

20