IVANA KUGLEROVÁ

M A R K

STONE

ŠARLATOVÉ

PLÁŠTĚ

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

© Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství, spol. s r. o. 2002

© Ivana Kuglerová, 2002

ISBN 80-237-3737-6

Úvod

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už po pět století

pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však

postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi

vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s

pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a

žebrali o techniku, kterou nedokázali pochopit. V případě jedné

planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli.

Podařilo se zachránit pouze několik párů, které pak byly umístěny

do přírodní rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď

Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou

humanoidními bytostmi, měla příkaz ji pouze zaregistrovat, ale v

žádném případě nenavazovat kontakt, dokud se podrobně

neprověřila úroveň jejích obyvatel.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní

Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném

případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními

planetami, která měla za úkol vypracovat a dvakrát v průběhu sta let

předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů

jsou nedostačující, byly přímo na místo vysílány posádky složené z

agenta činné služby a z androida, kteří se nenápadně vmísili mezi

domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

4

1

Dveře se rozletěly a do místnosti vtrhla oblaka kouře. Sekretářka

sedící za stolem polekaně zvedla hlavu a posunula si na nose brýle s

tlustými skly.

„Už se ozval?“

„Je na cestě, generále,“ odpověděla a v kostnaté tváři s výrazným

předkusem se odrazil neklid jejího nadřízeného.

„Tak ať se okamžité hlásí u mě.“

Dveře se s prásknutím zavřely. Peggy se unaveně natáhla po

knoflíku ventilátoru. Za poslední hodinu k ní generál Khov,

dvoumetrový obr, který po svých vzdálených mongolských předcích

zdědil nejen černé, mírně zešikmené oči, ale také výbušnou povahu,

vtrhl už dvakrát a vždy s sebou vnesl dovnitř pach drahých doutníků,

zhuštěný v šedavý, neprůhledný závoj dýmu. Kdyby se v kanceláři

Služby pro dohled nad primitivními planetami, umístěné v horním

patře impozantní budovy z oceli a plastexu, dala otevřít okna, jistě

by už dávno byla dokořán. Takhle vše zůstávalo na ventilátorech a

lapačích kouře, momentálně značně přetížených. Protože když byl

generál Khov nervózní, kouřil doutníky. A právě teď byl nervózní

už několik hodin.

Dveře výtahu se s lehkým zasyčením otevřely, a když Peggy

spatřila příchozího, vysokého štíhlého muže kolem třicítky, s úlevou

si vydechla.

„Generál vás už očekává, kapitáne.“

V energické ošlehané tváři osloveného se objevilo mírné

pobavení: „To cítím, Peggy.“

„Kapitán Mark Stone je zde,“ oznámila mezitím sekretářka do

interfonu.

„No konečně,“ ozvalo se. „Ať jde dál.“

Mark, aniž by čekal na vyzvání, už otevíral dveře. Na okamžik

měl pocit, že vstoupil do podzemní sluje. Světlo pronikající

velikými okny s polarizovanými skly se jen stěží prodíralo skrz

oblaka kouře a matně osvětlovalo mohutnou generálovu siluetu.

5

Jeho tvář s vysedlými lícními kostmi prozrazovala nejvyšší míru

rozčilení.

„Nalijte si, Stone.“

Generál ukázal na láhev bourbonu a jeho hlas zněl spíš unaveně.

Mark smetl ze židle vrstvu popela a posadil se. Úsporným

pohybem, prozrazujícím trénované tělo a přesné reflexy, se natáhl

pro skleničku a nalil si zlatavě hnědou tekutinu.

„Co se stalo?“ zeptal se pak. „Jestli se nemýlím, měl bych mít

ještě týden dovolené.“

„To mě, samozřejmě, mrzí,“ povzdechl si generál. Věděl, že

kapitán právě trávil čas se svou přítelkyní Elzou Swensonovou,

nejbohatší, a proto také nejzaměstnanější ženou Galaxie, a chápal

jeho rozladěnost. „Ale momentálně vás nutně potřebujeme.“

Mark mlčel. Jeho nadřízený byl sice vznětlivý muž, ale nikdy ho

z dovolené neodvolal zbytečně.

„Říká vám něco název Akkana?“ pokračoval generál.

„Nedávno byla na rozpisu, myslím. Větší teramorfní planeta, teď

by tam měli mít civilizaci tak na úrovni raného středověku, ne?“

Generál přikývl. „Přesně tak. Nic moc složitého, práce vhodná

tak pro nováčka. Znal jste mladého Brigerse?“

„Vysoký zrzek, věčně rozesmátý?“

„Ano, ten.“

Mark se znepokojeně naklonil přes stůl. „Je to šikovný kluk.“

„Byl. Před týdnem jsme ho našli mrtvého na palubě jeho

astronefu.“

„Co se stalo?“

Generál Khov zachmuřeně upil ze skleničky: „To je právě to, co

nevíme. Všechno probíhalo normálně, alespoň podle hlášení, které

poslal, než se ponořil do subprostoru. Po vynoření se už neozval.

Nějakou dobu trvalo, než se podařilo lokalizovat jeho astronef. Když

jsme vstoupili na palubu, zjistili jsme, že Brigers je mrtvý.“

„Nač zemřel?“

„Doktoři ho měli v práci skoro týden, ale nic nenašli.

Nejpravděpodobnější varianta je šok. Ale z čeho a proč – to nikdo

nedokázal říct.“

„A jeho android?“

6

„Byl zničen přímo na planetě při nějaké kamenné lavině.

Obyčejná nehoda.“

„A astronef?“

„Nenašli jsme na něm nejmenší známky poškození. Všechno

fungovalo, jak mělo.“

Mark pomalu upil zlatavé tekutiny. „Co na to říká Vesmírná

policie?“ zeptal se pak.

„Admirál Neuman by nám rád pomohl, ale neexistuje jediný

důkaz, že se stal nějaký zločin, takže mají svázané ruce. Navíc ani

my vlastně nevíme, oč by se mohlo jednat. Nebudu vám nic

nalhávat, může jít o nějakou neznámou nemoc, o nezjistitelné

jedovaté prvky v atmosféře planety, zkrátka o cokoliv… Bude to

dost nebezpečné.“

Mark přivřel oči: „Takže tam mám letět.“

Generál přikývl. „Jste nejlepší agent, kterého mám. Máte

zkušenosti z těch nejpodivnějších situací, jaké vůbec mohou nastat.

Navíc jsou civilizace středověkého typu vaše specializace. Takže

jste zkrátka ten pravý muž na tuhle misi.“ Khov se na okamžik

odmlčel a přejel si dlaní holou lebku. „Peggy vám už připravila

všechny potřebné materiály, i to, co zjistil Brigers,“ dodal pak.

Kapitán Stone se zvedl.

„Ještě něco,“ zastavil ho Khovův hlas. „Vzhledem k okolnostem

bych byl rád, kdybyste si vzal Merkura.“

„Plukovníku Bentonovi se to líbit nebude. Vždycky když vidí mé

náklady, padá do mdlob.“

„Bude to muset ještě jednou vydržet,“ ušklíbl se generál. Dobře

věděl, že Mark Stone si na většinu svých misí bere Merkur, astronef,

který mu z vděčnosti za poskytnutou službu speciálně upravily

bytosti pocházející zjedná vzdálené planety a který si průběžně

vybavoval těmi nejmodernějšími technologiemi od Cosmos Jetu,

jehož byl majoritním akcionářem. Loď byla mnohem dokonalejší,

než jakou by mu mohla SDPP nabídnout, a tato okolnost už

kapitánovi nejednou zachránila život. Náklady na takový astronef

však nebyly zrovna nejnižší, a i když si Stone na nedostatek financí

nemohl stěžovat, nechával si své výdaje na misích proplácet. Nebo

přesněji řečeno, předkládal plukovníku Bentonovi účty, a pokud měl

7

štěstí, byly mu náklady tak do roka proplaceny.

„Dobře. Ray říká, že můžeme vyrazit už zítra,“ oznámil Mark po

chvilce zdánlivě nečinného postávání.

Generál Khov sebou trhl. „Vždycky zapomenu na ty vaše

móresy. Telepatie,“ odfrkl si. „Dost vám to usnadňuje život.“

„Přežití,“ opravil ho Mark. Jeho telepatické pouto s androidem,

vybaveným psychickým zesilovačem, mu na primitivních planetách,

a nejen na nich, už mnohokrát pomohlo z nejtěžších situací.

„Tak se snažte, ať to přežijete i tentokrát,“ propustil ho generál.

* * *

„Máte pro mě mít nějaké materiály,“ oslovil Mark Peggy, když

se zhluboka nadechl mnohem čistšího vzduchu, než byl v generálově

kanceláři.

„Jistě,“ přikývla a usmála se na něj.

Přestože byla typická stará panna a většina agentů s ní jen těžko

vycházela, Marka Stonea si oblíbila od dob, kdy na jedné primitivní

planetě zachránil generálovi život.

Přisunula ke kapitánovi pouzdro s paměťovými krystaly a složku

dokumentů. „To je všechno, co máme.“

„Díky.“ Markovi se v šedavých očích vesele zablesklo. „Škoda,

že to tak spěchá, mohli jsme si spolu zajít na oběd.“

Peggy překvapivě zčervenala až ke kořínkům vlasů a rychle se

skryla za hradbou monitorů.

„Určitě máte důležitější věci na práci,“ zamumlala.

„Naneštěstí právě ano,“ přikývl Mark. „Ale jednou to určitě

napravím.“

2

„Všechno v pořádku, Rayi?“ zeptal se Mark.

„V naprostém,“ odpověděl svalnatý černovlasý android, jehož od

člověka odlišovala jen nepatrná strnulost tváře a kovový přízvuk v

hlase. Byl schopen se i potit, jíst a rostly mu dokonce vousy. Také

8

rejstřík Rayových pocitů byl velmi široký, což však byla zvláštnost

odlišující ho i od jiných androidů. Během mnoha společných akcí si

s Markem mezi sebou vytvořili silné pouto, které způsobilo, že ve

chvílích, kdy byl jeho přítel ohrožen, přestal se Ray chovat podle

programů a klidně porušoval veškeré zákony, jen aby mu pomohl.

Snad to souviselo s tím, že byl jako jeden z mála modelů vybaven

psychickým zesilovačem. Také Mark nepovažoval androida za

pouhý výtvor nejmodernějších technologií a byl ochoten riskovat i

život, aby ho zachránil.

„Můžeš si klidně jít lehnout a zapni si psychický induktor,“ dodal

Ray spíš pro záznam, který neustále pořizoval a který později

vyhodnocovala Komise pro nevměšování, než že by jeho přítel

nevěděl, co má dělat.

„Fajn,“ kývl Mark. „Probuď mě ještě před výstupem ze

subprostoru. A připrav všechna data. Mohly by nastat potíže.“ Díky

setkání s inteligentním rostlinným společenstvím dokázal Mark

mnohem lépe využívat nejen své telepatické schopnosti, ale také

snáz než jeho kolegové vstřebával lekce z induktoru, takže mu

zůstávalo dost času na relaxaci. Právě teď, po dvou týdnech

strávených na příjemném tichomořském ostrůvku s Elzou,

odpočinek potřeboval.

* * *

„Můžeš si dát skleničku,“ přivítal android Marka v pilotní kabině

a lehkým pozvednutím obočí naznačil, že právě vypnul nahrávání,

což bylo sice nedovolené, ale jinak velmi užitečné vylepšení jeho

schopností.

„Díky, ale radši si udržím čistou hlavu,“ odmítl Mark. „Kurz je v

pořádku?“ navázal otázkou, zcela zbytečnou, pokud řídil Ray, ale

vyžadovanou předpisy.

„V pořádku. Za dvacet minut se vynoříme ze subprostoru.

Očekáváš nějaké problémy?“

Mark pokrčil rameny: „Problémy očekávám vždycky, proto ještě

žiju.“ Posadil se do křesla druhého pilota a zapnul si magnetické

pásy.

9

Chvíle krátké nevolnosti pominula a Mark se okamžitě soustředil

na údaje z přístrojů. Pokud byl u řízení Ray, nehrozilo sice, že by je

někdo překvapil při vynořování ze subprostoru, protože android ani

na vteřinu neztratí vědomí, ale Mark byl vždy připraven na nejhorší.

Už jednou se stalo, že Raye vyřadil z provozu zákeřný virus a on si

musel poradit sám. Tentokrát se ale nic neočekávaného nepřihodilo.

Na vnější obrazovce poklidně zářilo zlatavé slunce a kolem kroužily

dvě planety.

„Vnější planeta je obyčejný kus zmrzlého šutru a plynů,“

komentoval Ray údaje z přístrojů. „Ta vnitřní je Akkana. Jde o

teramorfní planetu, o něco větší než Země, doba oběhu čtyři sta pět

dní. Jeden den tam trvá dvacet šest hodin. Gravitace je srovnatelná s

naší, i atmosféra je podobná, jen s větším obsahem kyslíku a bez

následků industrializace.“

„Sladký středověk,“ ušklíbl se Mark. „Jak to vypadá dole?“

„Dva kontinenty, jižní je obydlený lidmi na úrovni starší doby

kamenné, na severním je v oblasti mírného pásma civilizace raně

středověkého typu. Několika státům vládnou dědiční králové, kteří

mezi sebou čas od času vedou války. Brigers navštívil Dasturii a

Nikavu, momentálně spřátelené, ty leží na západní straně támhle

toho pásu hor.“

Analyzátory se zaměřily na zmiňované pohoří a odhalily vysoký

obsah železné rudy a barevných kovů.

„To by mohlo být dobré místo na přistání,“ poznamenal Mark.

„Tam nás hned tak někdo nenajde.“

„Chceš přistát? Je to proti předpisům.“

„Kromě nouzových situací. A tohle je nouzová situace. Nikdo

neví, nač Brigers zemřel, a já bych ho nerad následoval. Jdeme na

přistání, za chvíli se bude stmívat, takže nás nikdo neuvidí.“

Ray pokrčil rameny. „Jak chceš. Připoutej se, bude to trochu

drncat.“

Mark se ušklíbl. Ray byl nejlepší pilot, jakého znal, a dokázal

přistát i potmě zcela plynule, přesto ho však poslechl. Když o

několik minut později Merkur s tichým zaskřípáním dosedl do

hlubokého údolí, přístupného jen ze vzduchu, vstal a slastně se

protáhl.

10

„Už se těším ven. Z toho věčného sezení mi zdřevěnělo celé tělo.

Jak daleko je to k nejbližší civilizaci?“

„Pár set kilometrů. Použijeme modul, jinak bychom se odsud

nedostali.“

„Uf, už jsem se lekl, že mě zas budeš nutit k pochodovým

cvičením,“ oddechl si Mark.

„Neraduj se,“ varoval ho Ray. „Sice popoletíme blíž, ale i tak nás

ještě bude čekat pěkný kousek cesty. A teď se běž převléci, připravil

jsem ti všechno potřebné.“

V nákladovém prostoru se Mark oblékl do tmavých lněných

kalhot a blůzy, poté si navlékl prošívaný kabátec a vestu z

pospojovaných kroužků. Obul si vysoké boty po kolena a vše

doplnil kónickou helmicí, koženými rukavicemi pošitými kovovými

destičkami a těžkým opaskem, na kterém se houpal jednoruční meč

a dlouhá dýka.

„Nezapomeň si nastavit ochranný opasek,“ upozornil ho Ray,

který se právě soukal do podobného oděvu. Ochranný opasek byl

zázrakem pozemské techniky, který už mnoha agentům zachránil

život. Miniaturní generátor, zabudovaný v přezce opasku, vytvářel

kolem člověka elektromagnetické pole, jehož intenzita se dala

regulovat od skoro absolutní nezranitelnosti až po jakousi pružnou

„druhou kůži“, která se sice pod údery zbraní prohýbala, ale chránila

agenta před vážným zraněním. Tuto nenápadnou metodu obrany

používal Mark na primitivních planetách a z úderů, které by ho jinak

zabily, mu zůstávaly jen bolestivé pohmožděniny. Paradoxně

nejnebezpečnější byly prosté zbraně jako palice a kyje.

Mark zvědavě potěžkal kruhový štít z pevného dřeva, na jehož

povrchu, potaženém kůží a pobitém kovovými pásy, byl namalován

erb. Černý havran rozpínal křídla na červeném poli. Ray měl

podobný znak, ale jeho havran se odrážel od úhlopříčkou

rozděleného červenožlutého štítu.

„Má to nějaký konkrétní význam?“ zajímal se Mark.

Android pokrčil rameny: „Vybral jsem znaky, které, pokud je

známo, nikdo zatím nepoužívá, alespoň v Dasturii a Nikavě. Nevíme

samozřejmě, jak na Akkaně pokročil vývoj heraldiky, ale zřejmě se

příliš neliší od již prozkoumaných civilizací, takže erby by měly mít

11

význam spíš jako označení vojenských družin než jako znak

příslušející jedinému rodu.“

„Nu, jestli se naše počítače zmýlily, brzy se to dozvíme,“ ušklíbl

se Mark a hodil si štít přes záda. Oba muži si pak k opaskům připjali

měšce s místní měnou a přes ramena si přehodili dlouhé pláště.

„Tak, teď ještě drobné kosmetické úpravy…“ A Ray postříkal

sebe i Marka tekutinou čpící pachem koní a potu.

„Doufám, že mi pro větší věrohodnost nenasadíš vši,“ zašklebil

se Mark.

„O to se postarají v prvním hostinci,“ odpověděl mu s úsměvem

Ray. „A teď už pojď, ať to stihneme před rozedněním.“

Dvojice se přesunula do výsadkového modulu a ten, vedený

zkušenou rukou androida, lehce vyklouzl z útrob Merkuru.

„Bude to trochu nebezpečné,“ oznámil Ray, kličkuje mezi

ostrými skalními štíty.

„Ty to zvládneš,“ opáčil Mark.

„Tady by to šlo,“ oznámil android po půlhodině značně divokého

letu.

„Když myslíš. Já potmě nevidím nic.“

Přistáli na předhůří mezi zubatými skalisky a stěnou lesa.

Temnotu kolem prozařovalo jen matné světlo hvězd, jediný měsíc

Akkany byl právě v novu.

„Můžeme ven, vzduch je čistý,“ oznámil Ray po vyhodnocení

údajů z přístrojů.

Mark nedočkavě otevřel vstupní dveře a vyskočil na měkký,

pružný drn. Zhluboka se nadechl vůně lesa a tlejícího listí.

„Tohle mi vždycky schází. Tak už pojď.“

Ray dokončil programování modulu a následoval Marka. Stroj se

nehlučně vznesl a zamířil zpět k Merkuru.

„Zapnul jsem automatický obranný systém lodi,“ prohlásil po

chvíli Mark.

Ray si uvědomil, že jeho přítel dokáže svou loď, upravenou

bytostmi z jedné vzdálené planety, ovládat telepaticky. „Necháš taky

někdy nějakou práci na mně?“ zeptal se s úsměvem.

„Vždyť jsi celou cestu pilotoval,“ namítl Mark. „Tak jak to máme

daleko?“

12

„Zhruba deset kilometrů tímhle směrem by měla být vesnice.

Určitě tam budou mít nějakou hospodu.“

„Tak jdeme,“ zavelel Mark, jemuž se při představě teplého jídla

bolestivě stáhl žaludek. „Po té syntetické dietě na lodi mi pěkně

vyhládlo.“

3

Les tvořily mohutné listnaté stromy, podobné pozemským bukům,

pod jejichž rozložitou klenbu neproniklo žádné světlo.

Nebýt Rayových schopností, oba muži by se okamžitě ztratili. I

tak byla cesta náročnější, než se z počátku zdálo. Často se museli

prodírat neprostupnými houštinami jakýchsi trnitých keřů, pod

spletitým porostem se skrývaly záludné strže a divoké potůčky a

mokřadla se mužům stavěly do cesty, jako by je nechtely pustit dál.

Zvuky se pod příkrovem listí nesly daleko a vzduch byl těžký a

nehybný.

„Začínám věřit pohádkám o začarovaných lesích.“ Mark si setřel

z čela pot. Jakmile se zastavil, slétla se kolem něj hejna komárů a se

vzteklým bzučením se snažila proniknout ochranným polem.

„Myslím, žes na mě ani nemusel plýtvat tím odérem, smrdím jako

týden nemytý žoldák a to tam ještě nejsme.“

„Ještě tak dva kilometry,“ uklidňoval svého druha Ray. „Jenom

projdeme touhle houštinou, přelezeme támhle tu skalku a jsme ve

vesnici.“

Mark tiše zaúpěl.

„Kdybys mě nechal použít dezintegrátor…“ Android ukázal na

zbraň, kterou měl proti všem předpisům SDPP zabudovanou v

levém předloktí.

„V žádném případě,“ odsekl Mark. „I tak máme s Komisí pro

nevměšování věčně problémy. Nevím, jak bych jim vysvětloval

tunel ve skále a zničenou půlku lesa.“

„Dovedu být i jemnější,“ ohradil se android.

„Já vím,“ mávl rukou Mark. „Ale tohle musíme vyřešit klasicky,“

dodal a potěžkal meč, tupou a nevyváženou zbraň, která se hodila ke

13

všemu možnému, jenom ne k prosekávání cesty. „Kdybychom si tak

aspoň mohli vzít nějaké lepší zbraně.“

„Je mi líto, ale tyhle přesně odpovídají místním výrobním

postupům,“ připomněl mu Ray pravidla Komise.

„Tak jsme si měli udělat nějaké sekery,“ zavrčel Mark a pokusil

se přeseknout spletenec trnitých větví.

Ray jenom pokrčil rameny a pokračoval v prorážení cesty

širokými rozmachy meče.

Les už zešedl svítáním a změnil se v mlžné království stínů a

náznaků, když se kmeny konečně rozestoupily a před poutníky se

rozevřel výhled na nevelké údolíčko. Kolem divoké říčky se kupil

shluk domků s doškovými střechami, od nich se táhly ohrady pro

dobytek a na půdě, vyrvané lesu, se choulilo několik políček.

Narychlo sroubená dřevěná hradba kolem chalup svědčila o

neklidných časech, stejně jako dvě primitivní strážní věže. Celá

vesnice vypadala v prvních paprscích vycházejícího slunce smutně a

omšele. Z komínů však už stoupal dým, okenice se otevíraly a lidé

se vydávali za prací. Na venkově se vstává brzo.

„Jdeme?“ zeptal se Mark.

„Musíme být opatrní. Vypadá to, že mají špatné zkušenosti s

bandity.“

„Tak je musíme přesvědčit, že my jsme poctiví pocestní. Už mám

hlad,“ ušklíbl se Mark a vykročil k vesnici.

* * *

Dvojici přivítaly nedůvěřivé pohledy, muži se chápali vidlí a

seker a ženy rychle zaháněly zvědavé děti. Rozvrzaná brána byla

dokořán, když jí však chtěli projít, postavil se jim do cesty mohutný

černobradý chlapík, svírající v rukou dlouhé podávky.

„Co chcete?“ vyštěkl nepřátelsky.

„Jsme na cestě už dlouhou dobu, v lesích jsme ztratili koně i směr

a rádi bychom se najedli a odpočinuli si,“ odpověděl Mark se

smířlivým úsměvem. Následky, které na nich zanechal celonoční

pochod lesem, mu dávaly za pravdu.

„Kam jdete?“ pokračoval černobradý už mírněji ve výslechu.

14

„Hlavní město se jmenuje Gibla,“ připomněl Markovi telepaticky

Ray.

„Míříme do Gibly.“

„Na slavnost?“ podivil se černobradý. „Nečekal bych, že se ta

zpráva dostane až za hranice království. Máte čím platit?“ zeptal se

opět výhružně.

Ray v odpověď zacinkal plným měšcem, který mu visel u pasu.

„Dobře,“ zatvářil se černobradý už přátelštěji. „Já jsem Jircha,

starosta týhle vesnice. Támhle ten barák je krčma. Starej Liš bude

ještě asi spát, ale když ztropíte v lokále trochu rámusu, určitě vás

přijde obsloužit. Já musím na pole, takže se uvidíme večer.“ A otočil

se na patě a vyrazil za prací.

„Peníze. Ty otevírají snad všechny dveře,“ poznamenal

telepaticky Ray.

„A divíš se? Jsme v chudém kraji,“ hájil vesničany Mark. „Ale

teď už pojďme, nebo umřu hlady,“ dodal a vyrazil k domku, který

Jircha označil jako krčmu.

Stavení se ničím nelišilo od ostatních ve vesnici. Dvoupatrový

domek měl stěny z hrubých klád, spáry vymazané blátem a

doškovou střechu. Jen přede dveřmi bylo značně zchátralé úvaziště

pro koně a na zdi viselo cosi, co zřejmě kdysi měl být vývěsní štít.

Ray opatrně zatlačil na dveře a ty se se skřípáním otevřely. Mužům

se naskytl pohled do malé tmavé místnosti, které vévodil kamenný

krb a pult, za nímž byl průchod zakrytý závěsem. Vzduch páchl

připáleným jídlem a zvětralým pivem. Ray okamžitě zamířil k

oknům a otevřel je dokořán, zatímco Mark hledal nějaký relativně

čistý stůl, ke kterému by se mohli posadit. Sluneční světlo teprve

plně odhalilo celou tu špínu a ubohost.

„Tak nevím, jestli je tohle to, na co ses tak těšil,“ poznamenal

Ray s úšklebkem. On sám sice jedl, aby nebudil mezi lidmi na

primitivních planetách podezření, ale rozhodně netrpěl hladem,

takže ho představa pokrmů, které tady připravovali, ani příliš

neděsila. V zadní části hrdla měl totiž dezintegrátor, který rozkládal

potraviny na energii a ta pak přecházela do generátoru.

Závěs za pultem se odhrnul a do místnosti vstoupil rozespalý

hostinský. V jeho tlustém obličeji se zračilo rozhořčení a nedbale

15

zavázaná zástěra svědčila o tom, že vstával narychlo.

„Pánové si budou přát?“ zahučel.

„Vy jste Liš?“ ujistil se Mark. „Jircha nám říkal, že bychom tady

mohli dostat něco k jídlu.“ A svá slova podpořil cinknutím plného

měšce.

„Ale samozřejmě, hned to bude,“ ožil rázem hostinský. „Máme

tady výbornou studenou pečeni, čerstvý chleba a našel by se i nějaký

sýr.“

„Přineste nám dvě porce a pro každého korbel piva,“ požádal

Mark a hodil na stůl několik mincí. Hostinský je shrábl rychlostí

usvědčující jeho rozespalý výraz ze lži. Chvíli si je zádumčivě

prohlížel a do jedné dokonce i kousl.

„Je něco v nepořádku?“ chtěl vědět Mark.

„Ne, všechno je v nejlepším pořádku, pánové,“ ujistil ho

hostinský. „Jenom jsem tyhle mince už pěkných pár let neviděl. Je

to poctivá stará ražba, takovýma se platilo už za mýho praděda.

Hned vás obsloužím.“ Uklonil se a zmizel za závěsem.

Mark s Rayem se zatím usadili k relativně nejčistšímu stolu a

kapitán si s úlevou natáhl nohy.

„Zůstaneme tady?“ zeptal se potichu Ray.

„Nevím. Obávám se, že se radši vyspím na nějaké mýtině v lese.

Tady bych si opravdu mohl doplnit šatník o pěknou řádku vší.“

„Už se to nese,“ zahlaholil hostinský a vynořil se se dvěma

korbely a tácem, na kterém voněla studená pečené, ležel bochník

chleba a bochánek sýra.

„Ještě něco si budou pánové přát?“

„Zatím ne, děkujeme.“

„A koně?“

„Přišli jsme o ně v lese,“ odpověděl Ray, zatímco Mark

podezřívavě zkoumal jídlo. Sám se s chutí zakousl do masa a zavdal

si z korbele hluboký doušek.

„Je to v pořádku,“ oznámil po chvíli usilovného žvýkání Markovi

výsledek analýzy. „Maso je sice trochu tuhé, ale jinak myslím

docela chutné, chleba má k čerstvému daleko, ale jíst se dá, stejně

jako sýr. A to pivo je sice slabé, ale vcelku pitné. Dochucují ho

nějakým zvláštním kořením, ale nezdá se, že by ti mohlo uškodit.“

16

Mark se hladově vrhl na předloženou krmi. Jídlo nebylo zdaleka

tak strašné, jak se mohlo na první pohled zdát, a pivo bylo sice

opravdu slabé, ale jinak docela dobré.

„No, myslím, že tady přece jen zůstaneme do večera,“ promluvil

Mark po dlouhé chvíli, vyplněné žvýkáním a polykáním.

„Koneckonců potřebujeme nějaké informace a teď sem sotva někdo

přijde.“

Ray přikývl. „Taky bych se rád zeptal na pár věcí. Například co

je to za slavnost, která se má konat v Gible. Hostinský!“ křikl pak.

„Chceme pokoj do zítřejšího rána.“

„Jistě, pánové,“ ozval se Liš, který právě smýčil stoly nepříliš

čistým hadrem. „Jděte do patra a druhý dveře vlevo. Je to nejlepší

pokoj, co mám, snad se pánům bude líbit. Na jednu noc je to za tři

stříbrný.“

Mark opět hrábl do měšce a vytáhl požadovanou částku. „Dal by

se tady někde koupit kůň?“ zeptal se pak.

Hostinský se rozpačitě podrbal ve svých už značně prořídlých

vlasech. „To bude těžký, pánové. Vono tady moc zvířat, co bysme

mohli postrádat, nebude. No, můžete to zkusit u kováře. To je ta

chalupa úplně až na konci vesnice. Možná že by se tam něco

našlo…“

V nejhorším půjdeme dál pěšky, poznamenal Ray telepaticky a

při pohledu na Markův zděšený výraz se málem rozesmál.

* * *

Když se oba muži do sytosti najedli, vydali se prohlédnout si svůj

pokoj. Schody do patra pod jejich kroky varovně vrzaly a mezi

trámy podlahy bylo vidět do spodních místností.

Aspoň nás nikdo nepřekvapí, poznamenal Ray.

Do úzké tmavé chodby ústily troje dveře. Mark s úlevou

zaregistroval, že druhé vlevo vypadají nejbytelněji. Zevnitř se daly

zajistit širokou závorou, stejně jako okenice na jediném okně. Sám

pokoj už pamatoval i lepší časy. Jedinou výbavu tvořily dva kavalce,

stůl a židle na třech nohách.

„Jestli tohle je to nejlepší, co má, jak asi vypadají ty ostatní,“

17

zavrčel Mark. Odložil na zem štít, plášť opatrně přehodil přes židli a

mečem nedůvěřivě prohrábl pokrývky na lůžku.

„Značné procento hmyzu, podobného pozemským vším,“

konstatoval Ray. „Být tebou, nespal bych v tom.“

Mark znechuceně shrnul zamořené hadry na zem a přidal k nim i

ty z druhého lůžka. Android mezitím vylovil ze schránky ve svém

levém stehně sprej a kavalce jím postříkal. Pak na ten Markův

rozložil oba pláště.

„Odpočiň si. Já se zatím půjdu porozhlédnout po okolí a natočit

nějaké záběry vesnického života. A taky se pokusím koupit toho

koně.“

„Dobře,“ souhlasil Mark už značně ospale. „A dávej na sebe

pozor,“ dodal nahlas. Pak už si jenom stáhl boty a svalil se na lůžko.

Usnul skoro okamžitě.

4

Ray svého přítele starostlivě přikryl a vydal se na obhlídku.

Koneckonců, jednou z jeho hlavních povinností bylo sbírat údaje o

životě na planetách, které navštěvovali. Chvíli natáčel práci

zemědělců, když na něj však vrhali nevraživé pohledy, raději odešel.

Klubko hrajících si dětí se při pohledu na ozbrojeného cizince

rozprchlo, a tak se poněkud zklamaný Ray nakonec vydal ke

kovárně. Přivítalo ho bušení kovu o kov a sálavý žár výhně. „Co

čumíš,“ zavrčel statný muž, aniž by se otočil od práce.

Jeho do půli těla obnažená postava budila respekt. „Přilož a podej

mi to velký kladivo.“

Ray s pokrčením ramen vhodil do ohně trochu nekvalitního

hnědého uhlí a rozhlédl se po požadovaném nástroji. Když objevil

něco, co mohlo odpovídat popisu, uchopil předmět a přistoupil s ním

ke kováři.

„Ne palici, ty troubo,“ láteřil muž. Vtom sebou trhl a upřel na

androida překvapený pohled. „A ty jsi kdo?“

„Sir Ray,“ představil se android s úsměvem. „Poslal mě za vámi

Liš. Že prý byste mohl mít na prodej nějakého koně.“

18

„Kčertu! Myslel jsem, že jste ten pacholek Nut, ale ten se zřejmě

ještě pořád někde toulá. No, když už jste tady, podejte mi to

kladivo,“ ukázal na o něco menší nástroj, než jaký Ray prve přinesl.

Android mu požadovaný předmět podal a se zájmem sledoval,

jak pod začerněnýma rukama kováře vzniká čepel motyky.

„Ďas aby toho mizeru spral,“ brblal mezitím muž. „Prej

pomocník! Pěknej pomocník je to, furt jenom lítá za holkama a já

abych se tady dřel sám. Tak koně, říkáte?“ přerušil pak práci, otřel si

zpocené čelo a přidal k černým šmouhám další. „No, něco bych tam

měl, ale není to žádná sláva. Pojďte.“

Ray kováře následoval za dílnu k hrubě stlučené ohradě, kde se

popásala tři zvířata.

„Támhle ten by byl na prodej,“ ukázal muž na hnědého valacha,

jehož propadlé boky pokrývaly chumáče slepené srsti. „Patřil

starýmu Murovi, co před tejdnem natáh brka. Není to žádná sláva,

ale je zdravej, nekulhá a ještě něco vydrží.“

Ray si zvíře pochybovačně prohlížel. Musel však uznat, že kovář

má pravdu. Hnědák byl skutečně, až na vysoký věk, v pořádku.

„Támhle toho byste neprodal?“ ukázal na mohutného šimla.

„Dobře zaplatím,“ potěžkal plný měšec.

Kovář jenom zavrtěl hlavou: „Já ho potřebuju, pane. Kdo by mi

tahal vůz a voral pole? Ne, drahej pane, ani za všechny peníze světa.

Prostě ho nemůžu postrádat.“

Android si zklamaně povzdechl. Že právě on něco říkal o

všemocnosti peněz. „Bylo by k němu sedlo?“ zeptal se nakonec

rezignovaně. Aspoň že Mark nebude muset jít pěšky.

„Jo, něco by se našlo. Chcete ho hned?“

„Přijdu si pro něj ráno. Kolik to bude?“

„Dva zlatý. Je to slušná cena. Berte, nebo nechte ležet.“

„I se sedlem?“

„Jo.“

Ray zaplatil požadovanou cenu a vydal se zpět do krčmy

předstírat alespoň na chvíli spánek, aby nebudil u vesničanů

podezření.

* * *

19

Marka probudil hluk nesoucí se z krčmy. Výkřiky, cinkot pohárů

a smích mu vtrhly do snů a přinutily ho otevřít oči. Protáhl se a zívl.

„No to je dost,“ přivítala ho Rayova telepatická slova. „Jsem dole

a zábava je tady v plným proudu.“

„Co se děje? Tohle nevypadalo zrovna na rušné místo.“

„Jde o tu slavnost, která má být v Gible. Znáš to, vesničani

využijou každou příležitost, jak trochu zpestřit své bezútěšné životy.

A já jim v tom jenom trochu pomohl a zaplatil pár piv. Ostatně, pojď

se podívat sám.“

Mark přerušil spojení, obul se, opásal se mečem a vyrazil dolů do

krčmy. Hluk byl ještě silnější, než se mu seshora zdálo. Místnost

byla plná veselících se lidí, ve vzduchu voněla čerstvá pečínka a

několik děveček s korbely se sotva stačilo otáčet. Středem

pozornosti byl černobradý Jircha, který právě vyprávěl jakousi

válečnou historku. Ray seděl v koutě, opíral se zády o stěnu a hladil

po stehně dívku, která mu seděla na klíně. Bujné poprsí, deroucí se jí

z příliš hlubokého výstřihu, zvlněné hnědé vlasy a smyslně

našpulené rtíky nepřipouštěly pochybnosti o jejích úmyslech.

„Tomuhle ty říkáš nenapadnout?“ zděsil se naoko Mark.

„Cizinci tady moc často nebývají a lidé se chtějí bavit. A Jina za

mnou sama přišla. Chce si vydělat trochu peněz a bylo by divný,

kdybych ji jako rytíř, který strávil dlouhý čas v lesích jen se svým

druhem, odmítl. Navíc takhle nám toho lidi víc řeknou.

Mimochodem, ten svátek je oslava narození královského syna a v

hlavním městě se při té příležitosti bude konat rytířský turnaj.“

„Jak je to daleko?“

„Dva dny cesty.“

Mark se protlačil skrumáží venkovanů, posadil se vedle Raye a

natáhl se pro pohár, který mu pohotová děvečka přinesla.

„Co Brigers?“ zeptal se, zatímco upíjel pěnivého moku.

„Projížděl tudy. Mířil do hlavního města.“

„Takže se tam vydáme taky.“

Ray si jemně přitáhl dívku, která se k němu tiskla, a pošeptal jí

něco do ucha. Rozesmála se a odběhla.

„Kams ji poslal?“

„Překvapení,“ usmál se android natolik lidsky, až to Marka

20

vyděsilo. Rayovy experimenty s lidskými emocemi byly někdy dosti

překvapivé. Dívka se za chvilku objevila znovu a za ruku vedla

štíhlou černovlásku.

„To je Helena,“ představila ji Markovi a znovu se usadila Rayovi

na klín.

„Musíš být nenápadný,“ komentoval to Ray. „Nechceš přece, aby

si o tobě mysleli, že nejsi tak docela v pořádku?“

„Rytíř Mark Stone,“ představil se kapitán, zatímco telepaticky

spílal svému příteli, a uvolnil dívce místo vedle sebe. Usmála se na

něj a dlouhé řasy skryly pohled jejích očí.

„Tohle se Komisi líbit nebude,“ pokusil se Mark soustředit na

něco jiného než na pružné dívčí tělo.

„A od koho by se to dozvěděli?“ opáčil Ray. Ve skutečnosti na

výpravách na primitivní planety víc věcí nenahrával, než nahrával, a

nedostatek materiálu pak doplňoval dlouhými procházkami po

městech a vesnicích a zaznamenáváním „prostého“ života obyvatel.

Zábava pokračovala, ale kolem půlnoci se lidé začali pomalu

vytrácet. Ray někam zmizel s Jinou a Mark s ním raději nenavazoval

telepatický kontakt. Navíc mu na podobné věci už jaksi nezbývaly

myšlenky.

Už značně přiopilý hostinský Liš přímo překypoval výmluvností

a Mark se do rána nejen dozvěděl spoustu informací o místních

zvycích a politických poměrech, ale i to, že Helena má na pravém

ňadru mateřské znamínko a že je strašně lechtivá. A tak nebylo divu,

že svítání ho zastihlo vyčerpanějšího a ospalejšího, než byl večer.

Dveře vrzly a do místnosti vstoupil Ray. Helena si právě

dotahovala šněrovačku a pak s rozverným pukrletem vytančila ze

dveří.

„Počkej…“ pokusil se ji zastavit Mark, ale dívka už zmizela.

„Už jsem jim zaplatil,“ uklidnil ho android. „Je načase vyrazit,“

dodal nahlas.

Mark tiše zaúpěl. „Po tom, cos mi provedl?“

„Vadilo ti to snad?“ zašklebil se Ray. „Před krčmou na tebe čeká

kůň a do Gibly je to ještě dva dny cesty.“

Mark se s tichým klením oblékl a následoval přítele ven.

Venku si pochybovačně prohlížel zvíře stojící u úvaziště. „Říkal

21

jsi kůň?“ zamumlal.

„Jiného nemohli postrádat,“ pokrčil rameny Ray. „A to jsem se

snažil.“

Mark si povzdechl. Zvíře už zjevně pamatovalo lepší časy, ale

zdálo se, že ještě leccos vydrží. Také sedlo nevypadalo slavně, ale

při troše štěstí se snad hned nerozpadne.

„Tak do sedla,“ pobídl ho Ray a Mark se vyhoupl kostnatému

hnědákovi na hřbet. Valach si ztěžka odfrkl, jako by vyjadřoval svůj

názor na takové zacházení, ale když ho Mark pobídl, vydal se

pomalým krokem vpřed.

5

Cesta, porostlá zažloutlou travou, byla snad kdysi rušnou dopravní

tepnou, ale v poslední době ji příliš poutníků nepoužívalo. Od

vesničanů Mark věděl, že provoz tady utichl před dvěma lety, kdy

Dasturie vstoupila do války s Nibií a přerušila s tímto severním

královstvíčkem veškeré styky. Válka sice už skončila, ale rozbitá

partnerství se zatím neobnovila, a tak cesty zůstávaly pusté. Snad

příští rok, říkali vesničané.

Kůň se líně vlekl kupředu a unavený Mark na jeho hřbetě

podřimoval. Sice už teď tušil, co všechno ho bude z nepohodlného

sedla bolet, ale pořád to bylo lepší než cestovat pěšky. Zato na

počasí si nemohli stěžovat. Pozdní léto zářilo zelení a chladivý

vánek příjemně osvěžoval. Listí na větvích letitých stromů ospale

šumělo a čas se chýlil k polednímu. Vtom se Ray zarazil.

„Co se děje?“ probral se Mark.

„Před námi se bojuje,“ hlásil Ray, jehož smysly byly mnohem

dokonalejší než lidské.

Pohlédli na sebe. Nevměšovat se, nezasahovat, jen pozorovat, tak

zněla pravidla SDPP Pravidla, vytvořená byrokraty, kteří nikdy

nenavštívili ani jednu z primitivních planet. Mark seskočil z koně,

protože tenhle oř se do bitvy rozhodně nehodil, tasil meč a

následoval Raye, který už poklusem mířil k místu srážky. Teď už i

Mark zaslechl řinčení oceli a výkřiky bojovníků. Oba muži proběhli

22

zatáčkou a naskytl se jim pohled na divokou bitku.

Přes cestu, v místě, kde se zužovala, ležel mezi skalkou a hustými

křovisky strom. Opodál se právě ze země zvedal kůň s vyšívanou

čabrakou a koženou zbrojí, pokrytou kovovými cvočky, a nízko

natažený provaz prozrazoval příčinu jeho pádu. Opěšalý rytíř už stál,

zády přitisknutý ke skalce, a zoufale odrážel útoky pětice mužů.

Modrý, stříbrem lemovaný štít s vlčí hlavou byl už zprohýbaný

nesčetnými údery. Soumar se šípem zarytým hluboko v boku se

převaloval po těle chlapce v modrostříbrném kabátci, marně se snaže

vstát. Dva útočníci nehybně leželi v tratolišti krve a jeden se s

bolestným sténáním plazil pryč.

Teď se však dva z lapků – neboť muži v nesourodé směsici

výstroje a výzbroje nemohli být nikým jiným – rozhodli potyčku

ukončit. Oddělili se od bojujících a založili šípy do dlouhých luků.

Zapomněli však na koně. Mohutný válečný hřebec se konečně

vyhrabal na nohy a se vzteklým zařičením se vrhl na pomoc svému

pánovi. Cestou srazil k zemi jednoho z lučištníků. Praštění kostí

svědčilo o jeho neblahém osudu. Druhý muž by však bezpochyby

stihl vystřelit, kdyby… Kdyby ho do spánku nezasáhla rukojeť

dýky, kterou s neomylnou přesností a velkou razancí vrhl Ray. Mark

se mezitím s taseným mečem rozběhl na pomoc rytíři. Jeden z

trojice zbylých lapků se mu postavil do cesty a zaútočil s divokým

rozmachem na Markův bok. Mark ránu odrazil a odpověděl

bodnutím do hrudi. Zdejší meče však nebyly na takové akce stavěné

a zcela jim chyběl hrot, a tak svému soupeři pouze vyrazil dech. To

však stačilo. Lapka se na okamžik zapotácel a vzápětí padl k zemi,

sražen plochou meče. Rytíř mezitím hbitě unikl útoku jednoho z

protivníků a druhému prudkou ranou rozpoltil lebku. Dříve než mohl

Mark, který dával přednost tomu soupeře nezabíjet, zasáhnout, skolil

i zbývajícího. Nad mýtinou se rozhostilo ticho, rušené jen sténáním

zraněného lapky, který se ze všech sil snažil uniknout z místa boje, a

chraplavým dechem soumara.

Ray jedinou přesnou ranou ukončil utrpení zvířete. Rytíř pozvedl

meč a vykročil k lapkovi.

„Počkej,“ zadržel ho Mark. „Ten už nás neohrozí. A je

nedůstojné dobíjet zraněné.“

23

Rytíř se prudce obrátil a v jeho mladé tváři se svářily dozvuky

bojového zápalu s citem pro čest. „Zemře tak jako tak, pokud se o

něj sám nechceš postarat,“ řekl nakonec tichým, zastřeným hlasem.

„Dva z jeho druhů jsou jen omráčeni a brzy se proberou. Oni už

se o něj postarají,“ konstatoval Ray, který právě dokončil prohlídku

bojiště. „Ten chlapec je naneštěstí mrtvý. Soumar mu při pádu

rozdrtil žebra.“

Rytíř po chvíli váhání přikývl a sklonil se k jednomu ze zabitých,

aby si o jeho šaty otřel meč.

„Milosrdenství mi není cizí, pánové,“ řekl, zasouvaje zbraň do

pochvy. „Ale tahle chátra si ho mnoho nezaslouží. Jsou to většinou

uprchlí trestanci, vrazi a násilníci. Kdyby nebylo vaší pomoci,

nevyváži bych živý. Stal bych se, stejně jako můj ubohý Devyk,

potravou pro krkavce.“

„Asi ano. I když by to možná zvládl, vypadá, že má tuhý kořínek.

Ale to o těch uprchlých trestancích a násilnících bych nebral moc

vážně,“ vyslal k Markovi Ray. „Na kolika planetách jsme už mezi

lapky našli čestné muže, které jenom okolnosti donutily k

loupežnickému řemeslu. Jednou mezi nimi byl i princ…“

„Doufejme, že tady šlo skutečně jenom o zločince,“ odpověděl

mu rovněž telepaticky Mark. „Bylo nám ctí přispěchat vám na

pomoc, ale podle toho, jak jste si vedl, byste se ubránil i bez nás,“

dodal směrem k rytíři.

Muž si mezitím sundal helmici a unaveně si prohrábl světlou

kštici. Byl to mladík, ne víc než šestnáctiletý, i když krev smíšená s

potem mu dodávala divokého výrazu.

„Mohu znát vaše jména, stateční pánové?“ zeptal se.

„Rytíř Mark Stone a můj přítel, rytíř Ray,“ představil je kapitán.

„Fairko z Borduru. Jsem vaším dlužníkem,“ uklonil se lehce

mladík a zamířil ke svému koni. Přátelsky zvíře popleskal po šíji a

pak ho prohlédl, jestli neutrpělo nějaké zranění. Tiše na něj přitom

promlouval.

„Pomůžeme ti ošetřit rány,“ nabídl se po chvíli Ray při pohledu

na krev, prosakující na několika místech mladíkovi skrz šaty. „Taky

bychom měli pohřbít toho chlapce.“

„Nebyl mým pážetem dlouho,“ povzdechl si Fairko. „Jeho otce

24

zpráva o jeho skonu jistě zarmoutí. Ale taková je vůle bohů…

Nedaleko odtud je potůček,“ dodal pak. „Tam si můžeme

odpočinout a nemusíme čichat smrad z těchle mršin. Bude to i

důstojné místo pro hrob. A také bych rád napojil Sirda. I jemu

vděčím, už po několikáté, za svůj život.“

„Jistě,“ přikývl Mark. Cítil, že i jemu přijde trocha osvěžení

vhod.

„Dojdu pro koně,“ oznámil Ray a za chvíli už se vracel s jejich

vychrtlým hnědákem. Markovi neunikl Fairkův zděšený pohled.

„Přišli jsme o své koně v lesích, stejně jako o zbytek družiny.

Tohle bylo jediné zvíře, které mohli postrádat ve vesnici, kterou

jsme projížděli,“ řekl na vysvětlenou.

„Jen co dojedeme do města, budete mít příležitost pořídit si oře

hodné rytířů vaší kvality, stejně jako si najmout vhodné sluhy,“

prohlásil Fairko. „Zatím vám mohu nabídnout jen svého věrného

Sirda.“

„Jste zraněný, rytíři,“ odmítl Mark s úsměvem. „A pak, můj přítel

je zvyklý na dlouhé pěší pochody.“

Mladík jen pokrčil rameny, ale neodporoval. Oba muži mu

pomohli přeložit věci z mrtvého soumara na Sirda a Devykovo tělo

upevnili na hřbet hnědáka. Poté se Fairko s menšími obtížemi

vyhoupl do sedla a následován Markem a Rayem objel povalený

kmen.

„Budou v pořádku?“ zeptal se Mark s pohledem na ležící lapky.

„Ti dva se brzo proberou. A dál už to záleží jen na nich,“

odpověděl Ray.

„Byla to důmyslná past,“ ušklíbl se Fairko znechuceně, když

zachytil pohledy svých nových druhů. „Tušil jsem léčku, a když

jsem spatřil ten kmen, pobídl jsem Sirda do cvalu. Pro něj taková

kláda nepředstavovala žádnou překážku a Devyk na soumarovi by

mě následoval.“

„Ale oni před tím kmenem natáhli přes cestu provaz,“ doplnil

Mark svou domněnku.

„Ano. Očekávali, že se pokusím kmen přeskočit. Zřejmě nechtěli

zabít soumara, ale chlapce. Zvíře by pro ně mělo větší cenu živé. Nu

což, jejich chytrost jim příliš nepomohla.“

25

* * *

Potůček byl skrytý v chladivém stínu vrb. Jejich dlouhé větve

čeřily čistou vodu a vytvářely v horkém odpoledni příjemný stín.

Mark a Fairko odešli napojit koně, povolili jim podpěnky a nechali

je popásat na svěží trávě. Ray zatím vyhloubil s nenápadnou pomocí

dezintegrátoru hrob a všichni společně do něj uložili Devykovo tělo.

„Kéž najdeš spočinutí v náručí Milosrdné,“ rozloučil se s ním

Fairko prostě. Pak zahrnuli hrob hlínou a Ray na něj položil několik

těžkých balvanů.

„Alespoň ho hned nedostanou mrchožrouti,“ přikývl mladík

vděčně. Pak si s Markovou pomocí svlékl zbroj a šaty. Žádná z jeho

ran nebyla vážná, ale dlouhý šrám na rameni potřeboval zašít. Ray

nenápadně vyndal z pouzdra ve stehně lékařské náčiní a pustil se do

ošetřování. Fairko přivíral oči bolestí, ale ani jednou nezasténal.

„Mám mu dát nějaká analgetika?“ zeptal se Ray přítele.

„Ne, toho by si mohl všimnout. Lidé jako on jsou na bolest

zvyklí, zvládne to. Ale pořádně mu to vydezinfikuj.“

„Jako bych to dělal poprvé…“ Android se znovu sklonil k

mladíkovým ránám. Víc úsilí než Fairka ošetřit mu dalo nevzbudit

jeho podezření nezvyklými postupy. Mladík však byl vyčerpaný a

bolest odvracela jeho pozornost, takže si ničeho nevšiml. Když Ray

ošetření dokončil, uvelebili se všichni k zaslouženému odpočinku a

Fairko se pustil do vyprávění.

Ukázalo se, že je synem jednoho pohraničního šlechtice a cestuje

na turnaj, aby si vydobyl slávu. Po cestě ho však přepadli lapkové, a

nebýt rychlého zásahu Marka a Raye, kdoví, jak by všechno

dopadlo.

„Zdejší lesy bývaly poklidné,“ povzdechl si mladík.

„Ale už nejsou,“ pobídl ho Mark k dalšímu vyprávění.

„To ne. Král shromažďuje všechny muže do války se Severní

Umrií, takže na ochranu cest uvnitř království jich mnoho nezbývá.“

„O té chystané válce mluvili i lidé včera v hostinci,“ připomněl

Markovi Ray.

Mark jenom přikývl. Takové už primitivní světy bývaly. Plné

bojů a násilí.

26

„A odkud pocházíte vy, rytíři? Putujete také na turnaj? Odpusťte

mi mou zvědavost, ale vaše erby jsem ještě nikdy neviděl,“ zeptal se

Fairko.

„Přijeli jsme ze vzdálených krajů poznat zdejší lid a nabídnout

své meče do služeb krále,“ odpověděl za oba Mark.

„Jsme mladšími syny, a tak musíme hledat slávu v cizině,“

doplnil Ray.

Fairko s pochopením přikývl. I na nevelkých panstvích jeho

země nebývalo většinou místo pro víc než jednoho syna, a tak

nejstarší zůstávali, zatímco ti mladší odjížděli hledat slávu a možná

nějaké to léno v hojných válkách sousedních království.

„Zdá se tedy, že máme společnou cestu,“ poznamenal. „Alespoň

nám rychleji uběhne.“

Zatímco trojice rozmlouvala, sklonilo se slunce pomalu k západu

a u potoka se ochladilo.

„Teď bychom se však už měli utábořit. Brzy se setmí. Vaše rány

sice nejsou vážné, ale dnes bychom již pokračovat neměli,“ prohodil

Ray. „Dal jsem mu nějaká antibiotika, takže zítra by už měl být

schopen cesty,“ dodal pro Marka.

„Souhlasím,“ odpověděl Fairko. „Ale měli bychom se přemístit

dál od vody. V noci už bývá chladno a navíc je tady spousta různé

havěti. A pak, neměli bychom rušit klid mrtvého.“

Utáhli tedy znovu koním sedla a vydali se ještě na krátkou cestu

k místu, které Fairko označil jako nejvhodnější. Les kolem nich už

ožíval zvuky nočních tvorů, než dorazili k mýtině vzdálené hodinu

cesty od potůčku. Vodu si vezli v kožených měchách a tady je aspoň

neobtěžovali komáři. Ray nasbíral nějaké dřevo, zatímco se Fairko s

Markem postarali o koně. Pak rozdělali nevelký ohýnek a společně

pojedli trochu ze zásob které koupili ve vesnici. Fairko přispěl

měchem dobrého vína, které bylo stejně jako pivo ochucené oním

zvláštním, lehce omamným kořením, a spoustou dobrodružných

historek. Únava ho však brzy zmohla, a tak se zabalil do pláště a

ulehl u ohně.

„Měli bychom zjistit, co to přidávají do toho pití,“ zívl Mark.

„Chutná to dobře. Doufám, že to není návykové.“

„Na pořádný rozbor mám zatím té látky málo. Ale není toxická.

27

Spíš naopak, zdá se, že má slabé hojivé účinky. Stejně ale buď

opatrný a raději toho moc nepij,“ doporučil mu Ray.

„A co mám dělat? zamumlal Mark ospale. Vypadá to, že to

dávají do každého alkoholu…“

Android chtěl něco odseknout, ale uvědomil si, že jeho druh už

spí. Opřel se tedy zády o nedaleký strom, a předstíraje spánek,

střežil své druhy.

6

Ráno vyrazili poutníci brzy, protože se chtěli dostat do Gibly před

západem slunce, kdy se zavírají městské brány. Cesta jim rychle

ubíhala a kolem poledního se napojila na prašnou a frekventovanou

královskou silnici. Řady povozů, volských potahů, jezdců i pěších

směřovaly na slavnost. Slunce na čistě modré obloze pražilo a

rozpalovalo vzduch. Spolu s prachem, pronikajícím do každé

skulinky, činilo z cesty skoro utrpení. Marii sáhl pro měch s vodou,

aby svlažil vyprahlé hrdlo, a tiše zaklel.

„Co se děje?“ zeptal se starostlivě Ray.

„Došla mi voda.“

„Chytej,“ hodil mu android svoje nedotčené zásoby. „A dej napít

i Fairkovi. Myslím, že už taky nemá žádnou vodu, ale čest mu

nedovolí o ni požádat.“

Čest je občas dost neužitečná věc, pomyslel si Mark a natáhl se k

rytíři. „Napiješ se? Můj přítel vezl ještě zásobní měch.“

Fairko s povděkem přijal: „Do setmění budeme v Gible. Rád vás

pak pozvu na korbel chlazeného piva. Ale teď je i ta trocha vody

přímo rajským mokem.“

„Chlazené pivo…“ zasnil se Mark.

„Podívej,“ vytrhl ho nešetrným štulcem Ray z přemítání.

Cesta, která předtím stoupala na nevysoký pahorek, klesala do

údolí a pak se opět šplhala vzhůru, teď směřovala k osaměle čnícímu

kopci, na jehož zelených svazích se rozkládala políčka a pastviny a

na vrcholku trůnila jako jakási přestárlá želva Gibla.

Zdálky působily hradby monumentálně a shluky chatrčí,

28

přilepené z vnější strany, se ztrácely v oparu. Koně, jako by ucítili

nadšení svých pánů, přidali do kroku, ale tlačenice na cestě je znovu

donutila zpomalit.

„Rychleji tam nebudeme,“ zavrčel Fairko nevrle. „Ne teď, před

slavností.“

* * *

Gibla, hlavní město Dasturie, byla klasickou ukázkou

středověkého královského města. Kolem vysokých hradeb

postavených z těžkých kamenných kvádrů se táhly shluky špinavých

chatrčí a do dálky se táhla malá políčka a pastviny. Na nejvyšším

místě pahorku se nad městem tyčila citadela, oddělená hradbou a

příkopem a s vnitřním městem spojená jen padacím mostem. Dvěma

branami, Jižní a východní, Žulovou, jak je nazval Fairko, proudily

davy obchodníků, žebráků, komediantů i rytířů. Všichni spěchali na

slavnost.

„Kousek od Jižní brány je hostinec U useknutého ocasu. Mají

tam čisto, dobré jídlo a přiměřené ceny,“ navrhl Fairko.

„Výborně, už mám docela hlad,“ souhlasil Mark.

„Můžeme se najíst a pak vás seznámím s mužem, u kterého

můžete koupit vhodné koně. Je to sice vydřiduch, ale dluží mi

službičku. A pokud budete chtít šikovné sluhy, jistě také nějaké

najdeme, v Gible je o dobře placenou práci nouze.“

„Pořídíme si sluhy?“ zajímal se Ray. „Konečně by se o tebe staral

někdo jiný než já.“

„Asi budeme muset,“ zatvářil se Mark znechuceně. „Jako od

rytířů se to od nás očekává. Měl jsem tě radši prohlásit za sluhu a

byl by klid. Ale ty sis musel hrát taky na rytíře.“

„Mám tak mnohem větší volnost pohybu, nezapomeň. Víc práv,

víc možností, větší šanci tě chránit. Být ve středověku pánem a ne

kmánem je obrovský rozdíl.“

Za družného hovoru dojela trojice mužů až k bráně. Strážný v

omšelé zbroji, opírající se o kopí, je přejel znuděným pohledem.

„Týden před slavností jsou brány otevřené pro každého,“

vysvětloval Fairko. „Má to jedinou nevýhodu: město je plné zlodějů.

29

Hlídejte si své měšce, pánové, a raději nikomu nevěřte.“

Ulice byly plné lidí a odpadků. Vymoženosti kanalizace ještě

Gibla nepoznala, a když zrovna nepršelo, nad městem se vznášel

těžký oblak nejrůznějších pachů. Kostnatý hnědák nervózně

pohazoval hlavou, a tak ho Ray, prodírající se davem hned za

Fairkovým koněm, raději vzal za otěže.

Konečně dorazili k hostinci. Místo vývěsního štítu nade dveřmi

visela opelichaná psí oháňka, která výstižně znázorňovala jeho

jméno. Vjeli doširoka rozevřenou branou na prostorný dvůr. Naproti

jim okamžitě přispěchalo mladičké páže.

„Je mi to moc líto, pánové, ale nemáme už ani místečko,“

drmolilo.

Fairko popojel vpřed. „Zeptej se svého pána, jestli nemá místo už

ani pro Fairka z Borduru a pro jeho druhy, chlapče.“

Páže přikývlo a rychle zmizelo ve dveřích třípatrového

kamenného stavení. Brzy se opět objevilo, následováno drobným

mužíčkem snědé pleti s nakrátko ostříhanými černými vlasy.

„Vítejte, mladý pane,“ vrhl se k Fairkovu koni. „Pro vás

samozřejmě místo mám, jako vždy, ten velký pokoj s okny do

zahrady. Jen nevím, jestli se mi povede ubytovat i vaše druhy,“

zatvářil se zkormouceně. „A kdepak máte služebnictvo?“ zajímal se.

„Ztratili jsme ho na cestách,“ odsekl rytíř poněkud nedůtklivě.

„Jeden pokoj nám bude stačit, pokud ovšem pánové souhlasí,“

obrátil se k Markovi s Rayem.

„Bude nám ctí,“ přikývl kapitán.

„Takže nám přichystej dvě další lůžka a káď s teplou vodou. A

ty, chlapče, se postarej o koně. Vyhřebelcuj je, nalij jim dostatek

vody, přidej oves a řádnou dávku sena. Přijdu si je zkontrolovat.“ S

těmi slovy seskočil ze sedla a hodil pážeti otěže. Mark ho napodobil

a pak se všichni tři vydali do hostince.

Dveře vedly do chodby, z níž se dalo vejít do výčepu nebo

vystoupit po schodech k pokojům. Fairko se rozhodl pro pokoje a

Mark s androidem ho následovali. V kamenných zdech bylo po žáru

dne příjemně chladno a pro oči uvyklé slunci i poněkud šero.

Místnost, kterou jim hostinský přidělil, však byla světlá, prostorná a

vzdušná.

30

„Tak to je proti té vesnici pěkný rozdíl,“ konstatoval Ray.

Mark přistoupil k jednomu z oken zajištěných mřížovými

okenicemi a vyhlédl na dvůr, který hostinský hrdě nazval zahradou.

Několik zaprášených stromů a záhonek povadlých květin sice

nebyly zrovna pastvou pro oko, ale pořád to bylo lepší než mít pod

okny rušnou a páchnoucí ulici.

Ozvalo se zaklepání a do místnosti vkročili dva pacholci táhnoucí

velkou káď. Další přinesli několik věder vlažné vody. Pak přitáhli

dovnitř dva kavalce a usměvavá děvečka na nich upravila přikrývky.

„Tu máte,“ hodil jim Fairko hrstku mincí a oni je se zručností,

svědčící o dlouhém cviku, zachytili ve vzduchu. Zatímco se mladíci

s úklonou vytratili, dívka zůstala stát ve dveřích.

„Ještě něco si budou pánové přát?“

„Zatím ne, Lilo,“ zavrtěl Fairko hlavou.

Děvečka předvedla ukázkové pukrle a také odběhla.

„Tak, pánové, kdo první vyzkouší dobrodiní koupele?“ zeptal se

rytíř a sám začal odkládat šaty.

„Rádi chvíli posečkáme,“ pobídl ho Mark, i když se už na vodu

těšil.

Nakonec se vykoupali všichni, jako poslední Ray. Jeho

podobnost s člověkem byla neuvěřitelná a Fairko poněkud závistivě

obdivoval jeho vypracované svaly.

„Nu což, pěnivý mok nás volá,“ oznámil pak a všichni tři vyrazili

do výčepu.

* * *

Prostorná místnost, kterou i ve dne osvětlovala řada pochodní v

držácích, byla plná lidí. Nad velkým ohništěm se na rožni otáčelo

prase a děvečky v odvážně krátkých sukních a s hlubokými výstřihy

roznášely pivo. Trojice si vyhlédla relativně prázdný stůl u jednoho

z pilířů, podepírajících strop.

„Můžeme si přisednout?“ zeptal se Mark pestře oblečeného

muže, zřejmě kupce.

„Jo,“ protáhl muž podnapile. „Klidně se posaďte. Maj tady

skvělý pivo s dobrou dávkou guirilu.“

31

To už ke stolu dorazila jedna z dívek a hosté se mohli osobně

přesvědčit o pravdivosti kupcova tvrzení.

„V tomhle je to zvláštní koření ještě výraznější,“ vysílal Ray

znepokojeně, když se napil.

To asi bude ten guiril. Myslíš, že by to mohlo nějak souviset s

Brigersovou smrtí? zeptal se Mark a stíral si ze rtů pěnu.

„Nevím. Doufám, že ne. Musíme o té látce zjistit co nejvíc.“

„Ale vyptávat se by mohlo být nebezpečné. Zdá se, že tady je to

pro všechny samozřejmost. Třeba to pivo a víno skladují v sudech z

nějakého speciálního dřeva,“ Mark si vzpomněl na staré pozemské

praktiky. „V každém případě je skutečně dobré. Možná bychom měli

vyzkoušet, jestli tu látku dávají taky do kořalky.“

„To by se ti líbilo! Ale nezapomeň, že tady nejsi jako

degustátor.“

„Obětoval bych se pro výzkum.“

Zatímco si dvojice vyměňovala názory, objednal Fairko pořádný

kus pečeně s černým, křupavým chlebem. Jídlo i pití bylo skutečně

vynikající, a tak chvíli bylo od stolu slyšet jen přežvykování a pouze

kupec si cosi tiše pobrukoval.

„Zúčastníte se turnaje?“ přerušil po chvíli svou samomluvu.

„Jistě,“ zahuhlal Fairko s plnými ústy.

„Zakon se prej taky přihlásil. Takže nikdo nemá šanci, že jo?“

pokračoval kupec.

Mladý rytíř se rozkašlal tak, že ho Mark musel bouchnout do zad,

aby se pečínkou nezadusil. „Zakon? To je přece nesmysl! Šarlatoví

se nikdy neúčastní turnajů.“

„Jenže von se přihlásil,“ namítl kupec. „Viděl jsem na vlastní

voči, jak se nechal zapsat.“

„Porušuje všechny tradice…“ zamumlal Fairko znechuceně. „Nic

mu není svaté. Kéž ho bozi ztrestají.“

„O co tady jde?“ obrátil se Mark na Raye.

„Nejsem si jist, ale pokud jsem správně pochopil zdejší legendy,

jsou Šarlatoví rytíři jakýmisi strážci cti a božského pořádku. Je to v

podstatě řád bojových mnichů. Světských slavností a turnajů se

zásadně neúčastní.“

„No, zdá se, že tenhle Zakon na to má jiný názor.“

32

„Tradice se občas mění.“

„Stejně bych ho rád viděl.“

„Na turnaji budeš mít určitě příležitost,“ ukončil telepatickou

výměnu názorů Ray.

Fairko zatím zapíjel své rozladění dalšími mohutnými doušky

piva a začínal mít poněkud nejisté pohyby. Také Mark cítil, jak mu

alkohol stoupá do hlavy.

Vtom celá místnost utichla jako mávnutím kouzelného proutku.

Oči všech se upřely do středu, kde na stoličku usedl stařec,

doprovázený malým klučinou.

„Zapni si nahrávání, tohle se bude Komisi líbit,“ upozornil Mark

svého přítele v předtuše věcí budoucích.

„To vím taky,“ odsekl Ray, ale stále při tom upřeně pozoroval

dění ve středu místnosti. Stařec mezitím vybalil z ušpiněného plátna

jakýsi nástroj připomínající loutnu. Lehkým pohybem se dotkl strun

a teskný akord rozechvěl srdce posluchačů. Pak začal zpívat tichým,

podmanivým hlasem. Námět nebyl nijak originální, píseň vyprávěla

o lásce a válce, o hrdinských činech a podlých zradách, ale přednes

byl uchvacující, a tak po celou dobu obecenstvo zasněně mlčelo.

Když stařec dozpíval, rozlehl se místností bouřlivý potlesk a lidé

zasypali chlapce, který vybíral do dřevěné misky, hojnými dary.

Také oba pozemšťané i Fairko produkci bohatě odměnili. Stařec

mezitím ladil nástroj. Když se znovu dotkl strun, bylo zřejmé, že se

tentokrát rozhodl pro veselejší notu. Trochu lechtivá píseň o jedné

vdově a pacholkovi rozbouřila celý hostinec.

„Ten muž je slepý,“ podotkl Ray po chvíli.

„Tak proto ten chlapec,“ pochopil Mark. „Dělá mu průvodce.“

„A možná i učedníka, kdoví. Obvykle to tak bývá.“

Píseň střídala píseň, smutek se mísil s radostí a pivo teklo

proudem. Když už pozornost posluchačů značně poklesla, zabalil

stařec svůj nástroj a nechal se chlapcem dovést k jednomu z už

opuštěných stolů. Děvečka mu přinesla pohár vody a tác, bohatě

obložený masem, sýrem, ovocem a zeleninou. Bard se s chutí pustil

do jídla.

„Rád bych si s ním promluvil,“ nadhodil Ray.

Mark se ohlédl po Fairkovi, který se právě věnoval Lile, děvečce,

33

která jim přinesla do pokoje pokrývky, a přikývl na souhlas. Oba se

zvedli, chopili se svých korbelů, a vyrazili ke starcovu stolu. Museli

se přitom proplétat mezi už značně opilými hosty, a dokonce se

vyhnout jedné bouřlivější hádce, která hrozila přerůst ve rvačku.

„Můžeme si k vám přisednout?“ zeptal se Mark starce.

„Ale jistě, ctihodní cizinci.“

„Jak jsi poznal, že jsme cizinci?“ zajímal se Ray, zatímco se

uveleboval na lavici.

Muž si s úsměvem poklepal na ucho: „To je jediné, co mi ještě

slouží. Máte zvláštní přízvuk, pánové. Nikdy jsem takový neslyšel.“

„Pocházíme z velmi vzdálené země,“ řekl na vysvětlenou Mark.

„Ach, to byste mi jistě mohli vyprávět nějaké zajímavé příběhy.“

„Vlastně jsme si spíš chtěli vyslechnout vaše vyprávění,“

nadhodil Ray. „Rádi bychom se dozvěděli víc o legendách tohoto

království.“

„Zdá se, že naše zvědavost je vzájemná. Jste snad také bardové či

kronikáři?“

„Vládneme spíš mečem než perem a hudbou,“ přiznal Mark. „Ale

snad někdy, až nás omrzí cesty, sepíšeme příběhy, které jsme na

nich zaslechli.“

„Podělíme se tedy vzájemně o svá vyprávění,“ pokývl stařec.

„Co mu, prosím tě, chceš vyprávět?“ zděsil se Ray.

„Když vhodně upravím nějaké zážitky z jiných primitivních

planet, mohlo by to vypadat věrohodně,“ uklidnil ho Mark. „Začnu

tedy,“ dodal pak nahlas.

Mark vyprávěl o zážitcích ze Sylwy, Nirvy a jiných primitivních

planet. Některé skutečnosti zamlčel, jiné pozměnil a vcelku tak

vznikly poutavé legendy. Na oplátku si vyslechl příběhy plné draků,

Šarlatových rytířů, krásných panen a zlých čarodějů.

„A teď poslyšte legendu o marnivém guirilu a o Dětech pouště,“

zahájil bard další vyprávění.

„Konečně!“ zaradoval se Ray. „Už jsem se bál, že o tom koření

žádné legendy nejsou.“

„Buď zticha a nahrávej,“ okřikl ho Mark.

„Bylo to v čase našich prapradědů, kdy svět byl ještě mlád, na

paloucích se popásali jednorožci a po obloze se proháněli draci,“

34

vyprávěl stařec zpěvavým tónem. „Tehdy v podhůří Dračích hor

zbloudil mladý kupec se svou karavanou…“

Jak příběh pokračoval, dozvěděli se pozemšťané o záhadném

kmeni Dětí pouště, které používaly guiril, aby uchovaly svěžest a

čistotu vzácně vody, shromažďované v období dešťů a skladované v

podzemních cisternách ve skalách. Vyslechli si vyprávění o

ziskuchtivém kupci, který zradil důvěru svých zachránců, ukradl

zásoby guirilu a použil je na okořenění nekvalitního vína, které

prodával. Získal tak nesmírné bohatství, když mu však guiril došel a

on se znovu vypravil k Dračím horám, zmizel stejně jako Děti

pouště, o kterých od té doby nikdo neslyšel.

„A tak byl guiril ztracen na dlouhá, předlouhá léta a až ve dnech

našich otců objevili Šarlatoví rytíři znovu jeho tajemství a střeží je

ve vysokých věžích svých klášterů,“ dokončil bard vyprávění.

„Takže se zase nedozvíme, co to ten guiril vlastně je,“ posteskl si

Ray.

„Obávám se, že na to bychom se museli zeptat přímo Šarlatových

rytířů,“ poznamenal Mark. „A ti by nám stejně neodpověděli.“

„Musím někde získat té látky větší množství!“

„Uvidíme. Třeba se nějaké řešení objeví.“

7

Ráno přinesla Lila chutnou snídani, studenou pečínku, ovoce, chleba

a sýr a na zapití lehké víno. Po jídle se trojice mužů vydala ke

koňskému handlíři. Šli pěšky, protože ve městě to bylo mnohem

snazší než se mezi lidmi prodírat v sedle. Starého hnědáka nakonec

taky nechali v hostinci. Původně ho chtěli vzít s sebou a prodat, ale

když jim Fairko řekl, že v Gible ho koupí tak leda na jatkách,

rozhodli se zatím si ho ponechat a prodat ho v nějaké vesnici, až

opustí město. Ray sice namítal, že je to nerozumné, ale Markovi

bylo koně přece jen trochu líto. Výběr služebnictva se rozhodli

ponechat na později, protože v hostinci o ně zatím bylo dobře

postaráno.

„Proč platit někomu za to, že se bude válet na seně a jíst,“

35

konstatoval Fairko a pozemšťané s ním ochotně souhlasili.

Handlíř měl ohrady za městskou hradbou, na zelených pastvinách

na svazích pahorku. Pohled na ušlechtilá, hrdá zvířata Marka

uchvátil. Proháněli se tu lehcí jezdečtí koně, mohutní tahouni,

elegantní kočárová zvířata i těžcí váleční oři.

„Co si pánové budou přát?“ zahlaholil statný chlápek s

mozolnatými dlaněmi a otevřenou, širokou tváří. Při pohledu na

Fairka se mu úsměv ještě rozšířil. „Rád vás vidím, mladý pane. Snad

se nestalo něco tomu vašemu báječnému hřebci?“ dodal

znepokojeně.

„Sird je v pořádku,“ položil mladík handlíři ruku na rameno.

„Ale tady mí přátelé potřebují zvířata hodná rytířů. Za rozumnou

cenu, samozřejmě.“

„Ale jistě, pro vás vždycky. Pojďte, ukážu vám, co tady zrovna

mám,“ vedl je muž k ohradám. „Támhle ten vraník a ten mohutný

ryzák, to by pro vás mohlo být to pravé,“ obrátil se k pozemšťanům.

„Co jim říkáš?“ otázal se Mark Raye.

„Jsou nádherní, ale trochu těžcí. Takové zvíře je sice skvělé na

turnaje, ale na cesty se moc nehodí. Víc se mi zamlouvají tamti dva,

v té druhé ohradě.“

„Mohli bychom se podívat tam na ty?“ ukázal Mark na zmíněné

koně.

Handlíř uznale pokývl hlavou: „Je vidět, že pánové vědí, co

chtějí. Měl byste se od nich přiučit, sire Fairko. Ano, to jsou

vynikající koně. Oba valaši, statní, v boji udatní, ale také vytrvalí a

nepříliš nároční na krmení. Jenže jsou také dost drazí.“

Fairko na handlíře varovně pohlédl.

„Opravdu pane!“ hájil se ten. „Koupil jsem je každého po

padesáti zlatých, takže když započítám i nějaké náklady, míň než za

šedesát je prodat nemůžu.“

„I s postroji,“ nadhodil Mark.

Handlíř chvíli váhal, ale pak neochotně přikývl: „Ale jen že jste

přáteli mladého pána. A nesmíte to nikde prozradit, s takovou bych

brzy přišel na mizinu.“

„Máme na to vůbec?“ zjišťoval Mark trochu opožděně.

„Buď bez obav, mám ještě nějaké zásoby, takže bez vindry v

36

kapse nebudeme, ale víc takových nákupů bychom podnikat neměli,

odpověděl Ray.“

„Přijímáme,“ řekl Mark nahlas.

„Odvedete si je hned?“

Ray, který už odpočítával peníze z měšce, přikývl. „Dej mi i to,

co máš ty,“ obrátil se v duchu ke svému příteli. „V hostinci ti pak

dám další peníze.“

Mark odpočítal ze svého měšce šedesát zlatých a spolu s

Rayovými penězi předal handlíři rovných sto dvacet.

„Vy nosíte s sebou tolik peněz?“ zděsil se Fairko. „Říkal jsem

vám přece, že je tady spousta zlodějů.“

„Myslím, že si dokážeme své měšce ohlídat. A pak, právě jsme

jim dost odlehčili,“ usmál se Mark.

Handlíř mezitím přivolal jakéhosi pacholka a poručil mu, aby

koně připravil. Když obě zvířata, tmavého hnědáka a šimla, přivedli,

musel Mark znovu ocenit androidův výběr. Koně sice nepůsobili tak

okázale a hřmotně jako Fairkův Sird, zato svaly jim pod lesklou srstí

jen hrály a oči jim zářily touhou běžet. Také postroje byly

neokázalé, ale pohodlné, z dobře zpracované kůže.

„Přejí si pánové projížďku?“ navrhl handlíř.

Mark s pohledem upřeným na šimla radostně přikývl. Na Zemi se

už jízda na koni nepěstovala, a i když měl na primitivních planetách

někdy tohoto cestování plné zuby, teď se do sedla těšil.

„Sejdeme se tedy v hostinci,“ rozloučil se s nimi Fairko.

Mark a Ray se vyhoupli na své nové koně a vyrazili.

* * *

Do hostince se vrátili, až když se den klonil k večeru, příjemně

unavení a spokojení s koupí. Na lůžko se tentokrát odebrali brzy, ale

příliš spánku jim nebylo dopřáno. Lila s sebou přivedla dvě rozverné

kamarádky a Mark s Rayem neměli to srdce dívky odmítnout, už

proto, že je obě přesvědčovaly, že jim nejde o peníze, ale že se jim

pozemšťané líbí. Druhého dne ráno se oba i s Fairkem vydali zapsat

na turnaj, který se měl konat za dva dny.

Proplétali se městem a pozorně sledovali pestrý život kolem.

37

Tržiště se hemžilo nakupujícími i prodávajícími a kolem velkého

náměstí, na kterém bylo ohrazeno pískem vysypané kolbiště,

vztyčovali řemeslníci vysoké tribuny. Před barevným stanem s

třepetajícím se praporcem Dasturie, zlatou dvouhlavou orlicí na

rudém poli, se tísnil dav bojechtivých rytířů. Mark s Rayem se

postavili do fronty a se zájmem si prohlíželi své budoucí soupeře.

Když na ně došla řada, promluvil nejdříve Fairko.

„Rytíř Fairko z Borduru. Přihlašuji se na jízdní klání.“

„Na co všechno se dá přihlásit?“ zajímalo Marka.

„Jsou tady pěší souboje pro chudší rytíře, kteří si nemohou

dovolit koně, pěstní zápasy pro nižší stavy, lučištnický turnaj, vrh

dýkou a sekerou a samozřejmě jezdecký turnaj pro rytíře.“

„Od nás se nejspíš očekává to poslední.“

„Jistě. Ale měl bych tě upozornit, že vítěz vždy získává zbroj,

zbraň a koně poraženého, i když na turnajích tohoto typu od toho

čestní muži většinou ustupují a ponechávají poraženým jejich

majetek.“

„Nemáme možnost nějak se tomu turnaji vyhnout?“

„Jestli si chceme zachovat naši rytířskou čest, tak ne,“ ubezpečil

ho Ray.

„Tak to budeme muset vyhrát,“ pomyslel si Mark a obrátil se k

už poněkud netrpělivému písaři. „Sir Mark Stone a sir Ray, oba na

jezdecký turnaj.“

Muž si zapsal uvedená jména, vybral poplatek dva zlaté a obrátil

se k dalším uchazečům.

„Co teď?“ zajímal se Ray.

„Já půjdu navštívit pár svých přátel, takže jestli mne chcete

doprovodit…“ navrhl Fairko.

„Děkujeme, ale raději si prohlídneme město,“ odmítl Mark, který

si uvědomoval, že android potřebuje dělat nahrávky a obrazy z další

pitky by nebyly zrovna to pravé.

„Dobrá. Večer mne neočekávejte, asi se zdržím,“ rozloučil se

Fairko a zmizel v davu.

„Kam se vrhnem nejdřív?“ chtěl vědět Ray.

„Na trh.“

A Mark zamířil směrem, kde tušil jedno z větších náměstí,

38

přeplněných stánky trhovců.

„Nezapomeň, že si na turnaj budeme muset pořídit nějakou

příhodnou zbroj,“ připomněl mu android.

„Ta hromada plechů, co tady při turnajích nosí, stejně není k

ničemu.“

„Jenže v zájmu nenápadnosti…“

„Si ji musíme navléci.“

* * *

V tlačenici lidí měli oba muži co dělat, aby skutečně nepřišli o

své váčky s penězi. Sešli se tu obyvatelé z celého království a přibyli

i kupci ze vzdálených zemí. Pestré barvy poněkud tlumil prach a

směsice vůní nejrůznějších jídel a koření se mísila s pachem potu,

zvířat a odpadků. Smečky toulavých psů se proplétaly lidem pod

nohama a čas od času za zoufalého jekotu postižených ukořistily

nějaké to sousto. Znudění biřici ve stejnokrojích se opírali v

chladných koutech a zcela nepokrytě popíjeli z korbelů. Nebýt

Rayových dokonalých smyslů, byli by pozemšťané několikrát jistě

okradeni. Takhle vždy android zasáhl a ruce nenechavých zlodějů

zůstaly prázdné.

„Jedeš!“ zachytil Ray čísi drobnou ručku, která se sunula k jeho

měšci. „Nejsi na tohle trochu mladý?“

Kořist, sotva dvanáctiletý klučina, se divoce zmítala.

„Neměli bychom ho předat spravedlnosti?“ zeptal se Ray a

výhružné se na chlapce podíval.

„A oni mu useknou ruku, zbičují ho nebo něco ještě horšího. Víš,

jaká je středověká spravedlnost.“

„Co teda s ním?“

„Co takhle mě pustit?“ navrhl zlodějíček a android sebou trhl.

„Ona je to holka!“ vydechl překvapeně.

„Já nejsem žádná holka!“

„Jo, a taky nekradeš a živíš se poctivou prací,“ opáčil Mark. „Slib

mi, že když tě můj přítel pustí, nepokusíš se utéct, a já mu řeknu, ať

tě nechá být. Co ty na to?“

Děvče chvíli rozpačitě mlčelo, ale už se nepokoušelo uniknout z

39

androidova pevného sevření. To, že cizinci okamžitě nezavolali

městskou stráž, mu dodávalo naději, ale zároveň je to trochu děsilo.

Mezi jejími druhy se často po večerech šířily zkazky o nekalých

praktikách cizinců. A mnohé z nich se týkaly mladých dívek.

„A co se mnou uděláte, když nepláchnu?“ zeptala se pak, spíš ze

zvědavosti, než že by hodlala dodržovat nějaký slib.

„No, nejdřív bychom ti mohli koupit něco k jídlu,“ navrhl Mark.

„Hele, já nejsem žádná děvka,“ ohradila se zlodějka.

„A kdo říká, že od tebe budeme něco chtít? Od takovýho

ošklivýho káčátka?“ uchechtl se Ray.

„A nejsem ošklivá! A vůbec, pustíte mě, nebo ne?“

„No, myslím, že tentokrát má i pravdu. Ošklivá není,“

konstatoval Mark při pohledu na dívčinu pravidelnou tvář a pihovatý

nosík. „Ale potřebovala by vykoupat a na můj vkus taky trochu

povyrůst. Pusť ji,“ dodal smířlivě.

„Jen tak?“ podivil se Ray.

„Takových ještě bude…“

Ray tedy povolil stisk. Dívka si nedůvěřivě promnula zápěstí.

Chvíli očividně bojovala s touhou okamžitě zmizet, ale pak zvítězil

hlad.

„Co bude s tím jídlem?“ zeptala se.

„Tak pojď,“ pobídl ji Mark a vykročil k nedalekému stánku s

pečivem. „Co to bude?“ otočil se k ní.

„To si jako můžu vybrat?“ vytřeštila na něj oči. „Tak tenhle

masovej koláč,“ ukázala rozpačitě.

Prodavač pohlédl na Marka, a když ten přikývl a rozevřel váček,

podal požadovaný kousek dívce. Ta se do něj hladově zakousla, jako

by jí ho ještě někdo mohl vzít.

„A ještě tenhle povidlovej a ten s tvarohem,“ huhlala s plnými

ústy, rozhodnuta maximálně využít štědrosti cizinců.

Mark s pobaveným úsměvem pečivo zaplatil a podal je dívce. „A

teď se běž někde v klidu najíst,“ pokynul jí. „A nehltej, ať ti není

špatně.“

Zlodějka se otočila na patě a během okamžiku zmizela v davu.

„Neřekla ani děkuju,“ zabručel Ray.

„A co bys chtěl? Ovace a kytku?“

40

„Stačilo by prostý slovní vyjádření díků, běžný v civilizovaných

končinách.“

„A nezapomněls náhodou, kde jsme?“

„Jestli budeš takhle krmit všechny zloděje, přijdem brzo na

mizinu,“ povzdechl si Ray, který už musel odstrkovat další

nenechavé ruce.

* * *

„Podívej, támhle bychom měli zajít,“ ukázal asi po hodině

proplétání mezi stánky Ray na jakýsi krámek, nad nímž visel

malovaný štít. V poli se vlevo na červeném podkladě skvělo kladivo

s kovadlinou a vpravo na bílém meč, svíraný kovanou rukavicí.

„Kovář a zbrojíř,“ přečetl Mark kudrlinkami zdobený nápis. „To

by mohlo být to pravé.“

Dveře s mosaznou klikou se nehlučně otevřely a oba muži

vstoupili do přítmí prosyceného pachem olejů. Všude po stěnách

visely nejrůznější části brnění a zbraně.

„Budete si přát?“ otázal se ani ne patnáctiletý chlapec, který se

lehce opíral o pult.

„Potřebujeme nějakou vhodnou zbroj pro zítřejší turnaj,“

odpověděl Mark.

„V tom případě pojďte za mnou,“ pokynul jim prodavač a vedl je

do vedlejší místnosti, oddělené závěsem. Podél zdí stála řada

stojanů, na nichž visely rytířské zbroje, skládající se z kroužkových

košil, nohavic, tepaných náholenic i nátepníků a hranatých helmic s

různě tvarovaným hledím.

„Můžete si vybrat. Máme zde prostou výstroj za několik zlatých,“

ukazoval mladík, „i velmi kvalitní výrobky z Umrie a Nikavy.“

Mark s Rayem si se zájmem prohlíželi nabízené zboží. Skutečně

se zde dala nalézt hrubě spravovaná, evidentně letitá zbroj, prosté,

ale celkem kvalitní kusy i okázalé, umně tepané výrobky zdobené

zlatem a drahokamy.

„Tohle vypadá slušně,“ zastavil se Ray před jedním stojanem.

Starší, ale očividně kvalitní zbroj z černěné oceli visela mezi

levnějšími kusy.

41

„Je v pořádku?“ zeptal se Mark, který věděl, že android se svými

schopnostmi dokáže odhalit i skryté vady materiálu.

„Zdá se, že ano. A měla by ti i padnout. Já si vezmu támhle tu.“

Ray kývl hlavou k ještě poněkud omšelejší zbroji.

Mark ukázal na oba kousky. „Vyzkoušeli bychom si tyhle dvě.“

Mladík poněkud zklamaně přikývl. Zřejmě očekával, že si rytíři

koupí nějaké okázalejší a především dražší zboží. „Jistě, pánové.

Vyzkoušejte si je. Jsou to sice starší výrobky, ale pochází z kovárny

mého otce a mohu vám tedy ručit za jejich kvalitu.“

„Kolik stojí?“ zeptal se Mark, když zjistil, že zbroj jemu i Rayovi

padne.

„Dohromady dvacet zlatých.“

„Donesete nám je do hostince U useknutého ocasu, ano?“

„Někoho pošlu,“ přikývl prodavač.

„Dobrá tedy. Zaplatíme vám půlku teď a zbytek po dodání,“

navrhl Mark. Prodavač souhlasil, a tak mu Ray vyplatil polovinu

požadované částky. Cena byla přiměřená a jim se nechtělo smlouvat.

Oba muži pak opět vyrazili do sluneční výhně, plné hluku, pachů a

lidí.

* * *

Po dalších dvou hodinách, kdy se zbavili pěti zlodějíčků,

ochutnali několik místních lahůdek a zhlédli divadelní vystoupení,

se oba přátelé rozhodli vrátit do hostince. Vyčerpaně tentokrát

vypadal spíš Ray, který musel být neustále ve střehu a navíc

nahrávat záznam pro Komisi. Brzy dorazil posel se zbrojí, mohutný,

ramenatý pacholek, jemuž těžký náklad nečinil žádné potíže. Když

mu Mark ke slíbeným deseti zlatým přidal další dva, jeho širokou

tvář prozářil vděčný úsměv a s díky se odporoučel. Po poněkud

střídmější večeři, kterou si nechali donést na pokoj, se Mark s

Rayem uložili k zaslouženému odpočinku.

42

8

Ani druhý den se Fairko neukázal, a tak ho pozemšťané strávili

prohlídkou města. Zašli se podívat k citadele, chvíli obdivovali její

mohutné hradby, prošli se dobytčím trhem před městem i táborem

jakýchsi kočovníků, kteří prodávali hrnce, pletené košíky, kožené

biče a spoustu rádoby magických cetek.

Večer se konečně objevil Fairko a pozval je na slavnostní večeři,

kterou pořádal jeden z místních významných baronů. Tentokrát

přijali. Fairko jim u jakéhosi kupce pořídil poněkud honosnější

ošacení, alespoň v základě odpovídající barvám jejich erbů, a poté

už se všichni tři, tentokrát v sedlech, aby dlouhé zdobné pláště

neutrpěly špínou městských ulic, vydali do baronova domu.

Velká dvoupatrová a nesmírně rozlehlá budova byla od ulice

oddělena vysokou zdí. Když byla trojice vpuštěna dovnitř okovanou

branou, poznala, že za zdí se skrývají udržované zahrady, plné svěží

zeleně a vůně květů. Několik pážat v modrožlutých varkočích se

postaralo o koně a další je doprovodilo po několikastupňovém

schodišti k bytelným dveřím do domu. Ve vstupní hale se jich ujali

další sloužící, odebrali jim pláště a odvedli je do hodovní síně. Ve

světle stovek svíc se zde skvěla bohatě prostřená tabule a kolem již

postávalo a popíjelo několik hostů.

Růžolící muž bodrého vzhledu vyrazil ke trojici příchozích,

jakmile je spatřil: „Vítejte, vítejte u nás, vzácní hosté! Můj drahý

přítel Fairko mi již vyprávěl, jak mnoho jste pro něj udělali! Je mi

ctí přivítat vás v mém skrovném příbytku!“

„Baron Livan z Angonu,“ představil Fairko hostitele. „A jeho

žena, baronesa Horrie,“ dodal při pohledu na korpulentní dámu v

bohatě zdobených růžových šatech, která se valila baronovi v

patách.

„A vy budete jisté sir Mark Stone a sir Ray,“ hlaholil dál hostitel.

Vtom se ozval zvuk kovu narážejícího na kámen. Jakási dáma

vykřikla a statný muž v prostém černém šatu se omluvně usmál: „Je

mi to líto, má paní, prostě mi vyklouzl z ruky.“

Několik sloužících se okamžitě jalo vytírat kaluži rozlitého vína a

43

další přispěchal s naplněným pohárem. Muž si ladným gestem

odhrnul z čela několik neposlušných pramenů světlých vlasů,

rozpačitě přijal další číši a hned z ní upil.

„To je Zakon, jeden z mistrů Šarlatových rytířů,“ představil muže

Fairko. „Nevěděl jsem, že byl také pozván,“ obrátil se poněkud

rozladěně k baronovi.

„Ale drahý příteli, sezval jsem všechny, kteří by mohli v

zítřejším klání něco znamenat!“ bránil se ten. „A Zakon je, jak jistě

sám uznáš, tím nejžhavějším kandidátem, čímž nechci nijak urazit

ani tebe, ani tvé statečné přátele,“ usmál se šibalsky. „A nyní již

usedněme ke stolu!“ zahlaholil přes celou místnost.

Hosté, již notně vyhládlí, barona ochotně uposlechli. Pán z

Angonu si po pravici usadil svou manželku a po levici Zakona. Jaká

místa si vyberou ostatní, ponechal jejich libovůli. Pak již přispěchali

sluhové s poháry karmínového vína.

„Na zítřejší klání!“ pozvedl svou číši baron.

„Ať zvítězí ten nejlepší!“ přidala se k němu baronka křehkým

sopránem, zcela odporujícím její figuře.

Všichni radostně následovali příkladu hostitelského páru a

zhluboka si zavdali ze svých pohárů. Mark chvíli převaloval víno po

jazyku a pak labužnicky mlaskl. Bylo těžké a nasládlé, se zvláštní

kořeněnou příchutí.

„Znova je v tom vysoká dávka toho guirilu,“ vysílal Ray

znepokojeně. „Možná se jedná o nějakou složku obsaženou ve vodě,

ze které ten alkohol vyrábí. Ten bard se přece zmiňoval o jakési

souvislosti s uchováním kvality vody.“

„Jenže říkal, že to do vody přidávali.“

„Trápí mě, že nevím, co vlastně piješ.“

„Špatně mi po tom není, ne?“ uchechtl se Mark. „Tedy ne víc než

po normálním alkoholu. Spíš bych řekl, že míň. Ale víš co je

podivné?“

Android na něj zkoumavě pohlédl.

„Že se o něčem podobném nezmiňuje žádná z předchozích zpráv

o této planetě. A to tady už před padesáti lety jeden agent byl.“

„Jenže jen jeden, předtím nebyla Akkana ještě objevena. A třeba

byl abstinent.“

44

„Agent SDPP a abstinent?“ podivil se Mark.

„Spíš se trefil do období předtím, než Šarlatoví rytíři

znovuobjevili tajemství guirilu. Takže ho nepoužívají víc než

padesát let.“

„Ale ani o moc míň, soudě dle toho, co nám řekl ten bard.“

„A vidíš snad na nich nějaké následky? Zřejmě opravdu nejde o

nic škodlivého…“

Ray jeho poznámku tentokrát nekomentoval a raději se věnoval

půvabné blondýnce, která seděla po jeho pravici a právě se velmi

zajímala o událost s bandity a především o Rayovu roli v ní.

Mark jen pokrčil rameny. Právě v tu chvíli vešli do místnosti

sloužící s plnými podnosy krůtích paštik, pečených krocanů,

nakládaného ovoce a čerstvé zeleniny. Hosté se hltavě pustili do

jídla.

Chod následoval chod, po paštikách přišla pečená ryba, pak

zvěřina, nakonec křehké koroptvičky a pak ještě nepřeberné

množství sladkostí, to vše doplněno víny odpovídající chuti. Mark

zoufale sledoval tu přehlídku kulinářského umění. Jednou z věcí,

které na primitivních planetách miloval nejvíc, byla právě kuchyně.

Rád ochutnával nová jídla. Teď však byly jeho chuťové buňky zcela

zahlceny a žaludek se zdráhal přijmout další, byť sebemenší, sousto.

Nakonec se pohodlně opřel zády o opěradlo židle, uchopil svůj

pohár s vínem, pomalu z něho upíjel a sledoval konverzaci u stolu.

Většina hostů se bavila o zítřejším turnaji. Lučištnická a vrhačská

soutěž měla začít již zrána, pak bude následovat zápas, souboje

pěších a nakonec, v odpoledních hodinách, to nejočekávanější a

nejsledovanější – jezdecký turnaj. Názory na to, kdo bude vítězem,

se velice různily, ale nejčastěji ze všech zaznívalo Zakonovo jméno.

Ten se však tvářil, jako by nic neslyšel, a dělil svou pozornost mezi

barona a sličnou černovlásku, která seděla po jeho druhém boku.

Mark si muže chvíli nenápadně prohlížel. Měl trochu hranatou

bradu a výrazné lícní kosti, ale jinak by ho jistě většina humanoidů

označila za krasavce, a tmavě hnědé oči dodávaly jeho tváři

sympatický výraz. Dlouhé vlnité vlasy, ve světle svící zlatavě

pableskující, měl na šíji svázány koženým řemínkem. V neokázalém

černém šatu působil sebejistě a elegantně. Ale přesto se na něm

45

Markovi něco nezdálo. Cosi v jeho chování bylo jaksi nepatřičné.

Kapitán však při nejlepší vůli nedokázal přijít na to, co to je.

Vtom si Zakon všiml jeho pohledu, vesele mu zamával a křikl:

„Musíme si na sebe najít trochu času. Rád bych si poslechl tu

historku o lapcích z těch nejpovolanějších úst!“

„Jistě, bude mi ctí,“ odpověděl Mark.

Zakon se na něj rošťácky zašklebil a pak se znovu obrátil ke

krásce po svém boku.

Hosté se začali mísit, přesedali si, uždibovali ze stále ještě plných

mis a čím dál opilejší vyprávěli si ty nejneuvěřitelnější příběhy a

klepy. Ray, obklopen skupinkou zvědavých posluchačů, snad už

posté líčil událost s bandity, když Markovi kdosi poklepal na

rameno. Kapitán se otočil a Zakon, napůl podpíraný černovláskou,

se mu lehce uklonil.

„Můžu si přisednout?“ zeptal se, a aniž by počkal na odpověď,

přitáhl si židli a další dvorně přisunul dámě, která ho doprovázela.

„Jistě,“ souhlasil trochu opožděně Mark. Jeho bystré smysly ho

upozornily na to, že Zakon je mnohem střízlivější, než vypadá. Budu

si na něj muset dávat pozor, pomyslel si a znovu si, tentokrát

zblízka, mladého rytíře prohlédl. Ať se snažil sebevíc, nenacházel na

něm nic nápadného. A přesto mu připadal podezřelý.

„Ale teď už nám vyprávějte vy.“ Zakon právě dokončil jakousi

banální a poněkud lechtivou historku o lapcích, kteří přepadli jistou

mladou dámu, natáhl se pro džbán s vínem a poněkud nejistou rukou

si nalil.

Mark nenuceně vylíčil, jak se seznámili s Fairkem, aniž by

cokoliv přikrašloval.

„A odkudpak že jste to cestovali?“ zajímal se Zakon.

„Z jednoho vzdáleného království na východě,“ odpověděl Mark

vyhýbavě.

„Cizí země mě vždy zajímaly,“ pousmál se Šarlatový rytíř

nevinně. „Povězte mi něco o vašem království.“

Kapitán zpozorněl. Na svých cestách musel samozřejmě počítat s

tím, že se někdo bude víc zajímat o jeho původ a údajný domov, ale

většinou stačilo být patřičně neurčitý a lidé došli k závěru, že o své

minulosti prostě nechce mluvit, což nebylo nic zas tak zvláštního.

46

Zakon však nevypadal, že se nechá jen tak odbýt. „Rayi,“ obrátil se

Mark telepaticky na svého přítele, „Zakon se nějak moc vyptává,

potřeboval bych pomoc.“

„Už běžím,“ odpověděl android a ležérním krokem se vydal k

Markovi.

„Vlastně nevím, co bych vám měl vyprávět,“ pokrčil zatím

kapitán rameny. „Naše země se příliš neliší. Snad jen, že je u nás

poněkud chladněji, alespoň se mi to zatím zdá, a naše pivo má jinou

chuť.“

„Ach ano, zdejší pivo a víno…“ poznamenal Zakon zasněně. „A

jak se jmenuje to vaše království?“ dodal pak.

„Bavíš se dobře, příteli?“ došel k nim mezitím Ray.

„Ale ano, právě tady mistrovi vyprávím o naší zemi.“

„O Gyswě? Co je na ní tak zvláštního?“ podivil se android.

„Gyswa?“ opáčil Mark telepaticky.

„Je to jedno malé královstvíčko na východě. Má hlavní město

stejného jména a silně pochybuju o tom, že by tady někdo věděl, kdo

tam zrovna vládne.“

„Jsem prostě jen zvědavý. Shromažďovat vědění je koneckonců

jedním z úkolů našeho řádu,“ pokrčil Zakon rameny.

„Vlastně jsem již docela unavený a zítra nás přece čeká turnaj,“

řekl Mark omluvně. „Co kdybychom si pohovořili někdy jindy?“

Zakon s pochopením přikývl: „Ale jistě, také si potřebuji

odpočinout. Doufám však, že budeme ještě mít příležitost se blíž

seznámit.“

„Uvidíme se tedy na turnaji,“ rozloučil se s ním Mark a za

doprovodu Raye se začal proplétat ke dveřím. Cestou narazili na

Fairka.

„Už míříte na lože?“ zeptal se mladík překvapivě střízlivě.

Oba muži souhlasně přikývli.

„Rád se k vám připojím, na zítřek budeme všichni potřebovat

dostatek sil,“ poznamenal rytíř a všichni tři se vydali ke schodišti.

Sluhové jim spěšně přinesli pláště a přivedli vyhřebelcované a

osedlané koně. Za pár minut dorazili do hostince a s úlevou se

oddali zaslouženému odpočinku.

„Ten Zakon je stejně divný,“ vyslal Mark už v polospánku.

47

„Dám na něj pozor,“ zachytil ještě Rayovu odpověď a poté se

propadl do snů.

9

V den turnaje vstávali Mark s Rayem brzy, stejně jako Fairko. Lehce

posnídali a pečlivě si zkontrolovali veškerou výstroj a výzbroj,

kromě kopí, která měli dostat všichni zúčastnění až před kláním. Pak

si trojice, tentokrát bez pomoci pážat, vyhřebelcovala a osedlala

koně.

Když se vyhoupli do sedel, vydali se k náměstí. Ulice byly přes

časnou hodinu plné lidí spěchajících stejným směrem. V chladném

vzduchu ještě nebylo tak cítit zápach odpadků a ranní obloha zářila

modří.

Na náměstí již stála připravena pískem vysypaná aréna, obehnaná

dřevěným plotem. Na severní straně nad ní čněla zdobená tribuna s

místy pro významné šlechtice a královskou rodinu. Vlál nad ní

praporec Dasturie a zástavy mocných rodů. Také šarlatová korouhev

bez znaku, znamení Šarlatových rytířů, se divoce třepetala ve větru.

Ostatní, nižší tribuny poskytovaly dostatek míst bohatším

měšťanům, zatímco chudina se tísnila v úzkém prostoru mezi

tribunami a kolbištěm. Na vedlejším náměstí byly připraveny řady

barevných stanů, kde mohli rytíři i jejich koně nalézt před kláním

odpočinek. Fairko, Ray a Mark si jako jedni z prvních urozených

příchozích vybrali stan umístěný poblíž napajedla pro koně.

Odstrojili prozatím zvířata a dali jim po mírce ovsa a náruč sena.

Rytířské turnaje se konaly až jako poslední, takže měli dostatek

času. Poté se pohodlně uvelebili ve vybraném stanu a mladé páže

jim ihned doneslo občerstvení a uvázalo na vztyčené kopí Fairkovu

modrostříbrnou zástavu s vlčí hlavou.

„Mám pro vás malý dar, pánové,“ poznamenal rytíř a pokynem

zadržel páže, které už se chystalo k odchodu. „Snad se neurazíte

nedokonalostí provedení, ale jistě pochopíte, že v tak krátkém čase

nedokázal ani ten nejlepší krejčí vytvořit nic lepšího.“ S těmi slovy

rozbalil nenápadný smotek plátna a podal pážeti další dvě zástavy –

48

rudou a rudožlutou s černými havrany. „Pověs je vedle té mé,“

dodal.

„Nevím, jak ti máme poděkovat,“ ozval se Mark poněkud

rozpačitě. „Takový dar si snad ani nezasloužíme.“

„Zachránili jste mi přece život,“ připomněl jim Fairko. „Doufám,

že se vám líbí?“ zeptal se pak s obavami v hlase.

„Ale jistě!“ ubezpečil ho honem Mark a Ray horlivě přikyvoval.

„Jsou nádherné.“

Fairko se spokojeně usmál. „Začínat se bude souboji

lukostřelců,“ informoval pak své přátele. „Jestli chcete, můžeme se

jít dívat. Jižní tribuna je vyhrazena soutěžícím.“

Oba muži ochotně souhlasili a společně se odebrali na tribunu.

Zazněly fanfáry a na kolbiště vjel král na ztepilém oři. Doprovázela

ho skupinka šlechticů a několik gardistů.

„Zdá se, že královna se synkem ještě zůstali doma,“ zašeptal

Fairko. „Snad se ukážou na závěr klání.“

Mezitím pronesl král svou zahajovací řeč, popřál hodně úspěchů

zúčastněným, a zatímco sloužící odváděli jeho oře a koně družiny,

odebral se na tribunu. Tam usedl pod baldachýnem v barvách

Dasturie.

„Ten muž po králově pravici je vyslanec Nikavy,“ upozorňoval

Fairko své přátele na významné šlechtice. „Vlevo sedí současný

velmistr Šarlatových rytířů, Ilfor, a za ním jeden z mistrů, jmenuje

se Ervon. Tamhle ten tlouštík je královský pokladní a ten hranatý

chlápek s vousem je velitel armády.“

Mark s Rayem mladého rytíře pozorně sledovali a ukládali si do

paměti řadu tváří a jmen. Věděli, že veškeré znalosti o poměrech ve

zdejším království se jim jednou můžou hodit.

Na plochu kolbiště byly už vyneseny terče a dostavili se první

lučištníci. Jejich výkony byly spíš průměrné, a tak oba muži víc

sledovali dění mezi diváky. Někteří fandili, jiní uzavírali sázky a

většina vděčně využívala služeb podnikavých obchodníků, kteří se

proplétali mezi lidmi a prodávali nejrůznější lahůdky a pití. Jak čas

ubíhal a slunce stoupalo po obloze, zůstávali na kolbišti už jen ti

nejlepší a klání nabíralo na zajímavosti. Mark se do sledování

soutěže zcela pohroužil. Spolu s ostatními diváky zatajoval dech,

49

když lučištníci mířili, pochvalně vykřikoval, když zasáhli, a

zklamaně vydechoval, když minuli. Vítězem se nakonec stal postarší

kostnatý muž v odrbané kožené vestě.

„To je králův vrchní lovčí,“ oznámil Fairko, zatímco panovník

předával výherci naditý váček s penězi.

„Co kdybychom se šli najíst a trochu si odpočinout,“ navrhl Ray,

který stále po očku starostlivě sledoval Marka. „Teď začne soutěž ve

vrhu dýkou a sekerou, a než vypadnou nejhorší a bude se na co

dívat, máme dost času.“

Mark s Fairkem souhlasili, a tak se všichni tři odebrali do stanu,

kam jim ochotné páže přineslo občerstvení a džbán lehkého vína.

Společně pak zhlédli finále vrhačských soutěží i pěstní zápasy, a

zatímco kolbiště patřilo opěšalým bojovníkům, sami se začali

připravovat na rytířské klání.

Výheň poledne rozehnal chladný vánek, ve kterém se zatřepotaly

barevné korouhve. Stanový tábor naplnilo cinkání zbroje a frkání

neklidných koní. Rytíři si rozlosovali své soupeře a pak už, s

osedlanými koňmi, čekali na začátek utkání. Nervozita stoupala, a

když král povstal, aby zahájil klání, rozhostilo se nad arénou

hrobové ticho. S projevem však musel ještě chvíli počkat, protože

zazněly radostné trubky a na tribunu vystoupila štíhlá žena, jejíž

černé vlnité vlasy ostře kontrastovaly s bledou pleti.

„Přivítejte paní Livilu, baronku ze Stinných slatí, ženu našeho

nejmilovanějšího panovníka a královnu celé Dasturie!“ vykřikl

herold a lidé s jásotem vstávali, aby alespoň koutkem oka zahlédli

zasněnou krásu této spíše ještě dívky než ženy. Ladným gestem jim

všem pokynula a postavila se po boku manžela. Ten jí majetnicky

položil ruku kolem ramen a pak se otočil k publiku:

„Zahajuji tento turnaj pro slávu bohů a na počest mé krásné paní

a našeho syna!“ vykřikl chraplavým basem. „Jděte a bojujte čestně!

Ať bohové shlédnou milostivě na vaše klání a dají zvítězit tomu

nejlepšímu!“

Král domluvil a spolu s Livilou usedl. Nad arénou se rozlehl

radostný pokřik stovek hrdel. Zazněly fanfáry a první dvojice vyjela

na písek kolbiště. Barevné prostřihované přikrývky a čabraky i hřívy

koní vlály ve větru. Slunce stálo vysoko a zbroj jezdců se v jeho

50

paprscích marnivě leskla. Herold zadul na roh a soupeři sklopili

kopí, ozdobená stužkami v barvách dam jejich srdce. Dusot kopyt

splynul s výkřiky diváků, až vše přehlušil třesk první srážky. Jeden z

jezdců se v sedle zapotácel, jeho kůň ztratil rovnováhu a oba se

svalili do písku. Zvíře se okamžitě znovu postavilo, ale rytíř zůstal

ležet. Přiběhla pážata s nosítky a bezvládného muže odnesla do

lékařského stanu. Vítěz se uklonil králi a opustil arénu.

„Pěkně drsná zábava,“ poznamenal Ray. „Nasadil si těžkou

turnajovou helmici a sklopil hledí. Los mu určil za soupeře jakéhosi

šlechtice z pohraničních panství. Měli se utkat jako třetí v pořadí.“

„Dej si na něj pozor,“ radil Fairko androidovi. „Není už

nejmladší, ale o to víc zákeřných triků ovládá.“

Markovým soupeřem měl být jakýsi mladíček ode dvora, a když

se na něj kapitán Fairka vyptával, ten jen pokrčil rameny.

„Vlastně ho ani neznám. Hlavně se mu snaž neublížit.

Nezapomeň, je to jen turnaj.“

Mark přikývl a v duchu ocenil, jak uvážlivě mladý rytíř z

Borduru k celé věci přistupuje. Potom se však soustředil na dění na

kolbišti, protože Ray vyjel ke svému prvnímu klání. Z držáků na

kraji hrazení si vytáhl těžké kopí, úklonou pozdravil krále a ostatní

významné šlechtice a poté sklonil svou zbraň k půvabné blondýnce,

s níž se setkal na hostině u barona z Angonu. Dívka se temně

zapýřila a s potěšeným výrazem připevnila androidovi na kopí

stužku modré barvy. Rayův soupeř také pozdravil královskou

tribunu a nechal si ozdobit zbraň, pro změnu od kypré hnědovlásky.

Jeho prostá, mnoha boji poznamenaná zbroj svědčila o značných

zkušenostech a sporý chundelatý koník vypadal spíš jako zvíře do

pole než na turnaj. Zazněl roh a Ray pobídl svého valacha do cvalu.

Jeho soupeř s černým medvědem na zeleném štítě mu vyjel vstříc.

Android se rozhodl nedat protivníkovi příležitost k trikům a fintám.

Přinutil koně ještě zrychlit a pevně se zapřel v sedle. Ladným

pohybem sklonil kopí a namířil ho na soupeřův štít. Srážka byla

drtivou ukázkou síly. Rayova zbraň se se zapraštěním rozlétla na

několik kusů a strašlivý náraz doslova vyhodil jeho protivníka ze

sedla. Android přitom po ráně, která mu sklouzla po helmici a

slabšího muže by omráčila, ani nezavrávoral. Zatímco se poražený

51

rytíř s pomocí pážat pracně zvedal, Ray se znovu uklonil a za

bouřlivého aplausu přihlížejících odjel ke svým druhům.

„Dobrá práce,“ blahopřál mu Fairko rozjařeně. „Tak čistý zásah

jsem snad ještě neviděl.“

„Nechtěl jsem zbytečně riskovat něčí zranění,“ vyslal android k

Markovi.

„Necháš se porazit?“

„Jen co narazím na trochu důstojného soupeře.“

I Mark s Fairkem se v prvním kole snadno vypořádali se svými

soky, ostatně stejně jako Zakon, kterého všichni tři napjatě

pozorovali. Mladý rytíř z Borduru si na své kopí nechal připevnit

stužku od samotné královny, zatímco mistr Šarlatových rytířů si

nezvolil žádnou dámu svého srdce. Nikdo z rytířů také zatím

nevyužil možnosti vyžadovat koně a zbroj poraženého, všichni ctili

zvyk bojovat spíš o čest a o závěrečnou odměnu, slíbenou

pořadatelem. Další kolo proběhlo stejně hladce jako první, ale ve

třetím měl Ray stanout proti Zakonovi.

„Teď?“ zeptal se ho Mark.

Android přikývl. „Myslím, že nebude hanba s ním prohrát.“

Při první srážce sice oba soupeři zlomili kopí, ale zůstali v

sedlech. Když na sebe znovu najížděli, zdálo se, že Ray na okamžik

zaváhal. Jeho štít se odklonil a soupeř ho zasáhl přímo do hrudníku.

Android se zapotácel, ještě chvilku bojoval o udržení rovnováhy a

potom těžce sklouzl ze hřbetu koně.

„A máme to,“ vyslal Mark svému druhovi.

„Všiml jsem si něčeho zvláštního,“ odpověděl mu Ray, zatímco

se zvedal ze země, a vrhl na Zakona, mávajícího rozjásanému davu,

podezřívavý pohled.

„Čeho? Já nemám tvoje dokonalé smysly, tak mě nenapínej.“

„Myslím, že má ochranný opasek.“

Mark ztuhl. „Ale Brigers se přece se svým opaskem vrátil. Jsi si

jist, že se nepleteš?“

„To nejsem. Potřeboval bych ještě pár testů.“

„Tak na něj dávej pozor.“

„Škoda,“ poznamenal zklamaně Fairko. „Doufal jsem, že mu tvůj

přítel srazí hřebínek.“

52

Mark jenom pokrčil rameny: „Ta čest zřejmě připadne někomu

jinému.“

Rytíři už zbývali jen čtyři a do dalšího kola si Mark jako soupeře

vylosoval Fairka.

„Už se těším,“ poznamenal mladík vesele. „Rád bojuji proti těm

nejlepším.“

„Necháš ho vyhrát?“ zajímal se Ray.

„Rád bych. Ale nesmí si toho všimnout. Jenže se Zakonem bych

se nerad srazil Je příliš brzo na odhalování karet, ať už je ten mistr

zapletený v čemkoliv.“

„Tak nevím, mám ti držet palce, abys prohrál? Není to

protimluv?“

„Radši drž palce Fairkovi,“ odsekl mu Mark, který už vjížděl na

kolbiště. Teď neměl čas na žerty. Pokud se má nechat porazit tak,

aby mladý Fairko nepojal podezření, musí být hodně opatrný.

Potěžkal kopí, ozdobené stužkou jakési roztomilé brunetky, a

pobídl koně do cvalu. Pozorně sledoval blížícího se soupeře a svou

první ránu vedl na štít. Mladý rytíř však pružně uhnul, jeho zbraň se

na poslední chvíli lehce vychýlila a zasáhla Marka vší silou do

ramene. Kapitán se zapotácel v sedle a ruka ho i přes ochranné pole

celá brněla. V duchu si spílal za nepozornost a teprve teď si

uvědomil, že prohrát s Fairkem nebude tak těžké.

I po druhé srážce zůstali oba jezdci v sedlech, zatímco třísky z

jejich zbraní se rozlétly po okolí. Diváci bouřili nadšením a

pochvalné výkřiky se ozývaly i od ostatních rytířů. Fairko otočil

divoce odfrkujícího Sirda a znovu vyrazil do útoku. Markův

mnohem lehčí kůň se také vrhl kupředu a pozemšťan, který nestačil

na prudký skok svého zvířete zareagovat, se v sedle lehce zaklonil.

Brzy opět získal rovnováhu, ale to už ho strašlivá rána Fairkova

kopí, podporovaná vahou rytíře i jeho válečného oře, nadzvedla do

vzduchu a odhodila na udusaný písek arény.

„Jsi v pořádku?“ zastihla ho okamžitě Rayova poplašená

myšlenka.

„Jo. Jenom si připadám, jako by mě protáhli drtičem odpadků,“

odpověděl, zatímco se s pomocí pážat drápal na nohy.

Fairko se zvednutým hledím k němu dovedl jeho koně. „Vracím

53

ti tvého skvělého oře, rytíři,“ poznamenal pobaveně. „Asi bych mu

měl být vděčný za jeho nedočkavost, jinak kdoví, zda bych tě

dokázal porazit.“

„Měl bys poděkovat spíš svému umění než mému koni,“

odpověděl mu Mark. „Zdá se, že budeš mít tu čest utkat se se

Zakonem,“ poznamenal pak.

„Ještě neporazil svého dalšího soupeře,“ zachmuřil se Fairko.

„Myslíš, že ho neporazí?“

Mladý rytíř jen pokrčil rameny.

10

Zakon svého soka porazil. A provedl to s rychlostí a elegancí, která

vyvolala pochvalný křik diváků. Poté otočil svého nádherného

černého hřebce a docválal k Fairkovi, který si upravoval zbroj.

„Zdá se, že bohové při nás zatím stáli,“ řekl s veselým, trochu

klukovským úsměvem. Turnaj ho očividně bavil.

„Možná že změnili názor na poslání Šarlatových rytířů,“ odsekl

mladík. „Třeba se domnívají, že právo a spravedlnost budou nejlépe

hájit v turnajích.“

Zakon zvážněl a ve tváři se mu mihl záblesk jakési naléhavosti.

„Proč si vy smrtelníci stále myslíte, že rozumíte rozhodnutím

bohů?“ procedil skrz zuby. „Třeba si bozi přejí, abych tenhle turnaj

vyhrál. Třeba si přejí, abych vedl výpravu do Dračích hor!“

„Jakou výpravu?“ zeptal se Fairko nechápavě.

Zakon ztuhl, jako by si uvědomil, že řekl příliš. „Jdeme,“ vyzval

svého soka. „Diváci na nás už čekají.“

„Dračí hory?“ pohlédl Mark tázavě na androida.

„To je to pohoří, ve kterém jsme přistáli. Podle místních legend

tam žijí draci a Šarlatoví rytíři s nimi čas od času komunikují.“

„A máme o těch dracích nějaké podrobnější informace?“

„Ne. Zdá se, že do života lidí příliš nezasahují, pokud

samozřejmě vůbec existují. I jisté procento zdejších obyvatel se

domnívá, že jsou to jen báje, jimiž se straší malé děti. Ale v

legendách a rituálech Šarlatových rytířů hrají významnou roli.“

54

„Zvláštní. Jak by mohla nějaká výprava do Dračích hor souviset s

turnajem vyhlášeným králem?“

Ray jen pokrčil rameny. „Třeba se to dozvíme. A teď už se dívej,

souboj právě začíná.“

Zakon, v černé zbroji a s vlajícím šarlatovým pláštěm, vypadal na

svém oři jako posel podsvětí. Štít v barvě šarlatu, neozdobený

znakem, nesl lehce a na kopí se mu netřepetala žádná stužka. Fairko

proti němu stál jako zosobnění života a barev, v modré a stříbrné, se

zářivě zlatou pentlí na zbrani, znakem bledé královny. Diváci tajili

dech a hřebci soupeřících rytířů se vzpínali v touze vyrazit. Zazněl

roh a okamžik se zdálo, že se čas zastavil. Pak koně vyrazili. Zakon

byl o něco pomalejší, ale i on stihl nabrat dostatečnou rychlost.

První srážka obou soků byla strašlivá. Kopí se v divokém třesku

rozlétla na třísky, mohutný Sird dosedl na zadní a statný Zakonův

vraník se zapotácel. Jezdci však zůstali v sedlech.

„Tak co, má ochranný opasek?“ zeptal se Mark zneklidněně.

„Nevím, jestli má ochranný opasek, ale rozhodně používá nějaké

silové pole, kterého chrání.“

„A nemohli bychom nějak Fairkovi pomoct?“

„Ne tak, aby si toho Zakon nevšiml. A pak, nevypadá to, že by

chtěl našemu mladému příteli nějak vážně ublížit. Zatím se řídí

pravidly a zvyklostmi turnaje.“

„Kde mohl k takové věci přijít? Myslíš, že na Akkaně zůstaly

pozůstatky nějaké vyspělejší civilizace?“ uvažoval Mark, který si

vzpomněl, že s Rayem na jedné misi už podobnou situaci zažili.

„To je možné. Ale obávám se, že spíš máme co do činění s

pozemskou technologií,“ poznamenal android zachmuřeně.

„Ale co by pozemšťané hledali na Akkaně? Pokud vím, nejsou

tady žádná naleziště drahých kovů ani nic jiného, co by stálo za

porušování Zakona o nevměšování.“

Zatímco Mark s Rayem diskutovali, vzali si soupeři nové zbraně

a po zatroubení rohu proti sobě znovu vyrazili. Tentokrát byl o něco

pomalejší Fairko. Při srážce mu zbraň sklouzla po soupeřově

silovém poli a mladý rytíř ztratil rovnováhu. Nebezpečně se vyklonil

ze sedla, Sird však prudkou změnu těžiště vyrovnal a Fairko se na

jeho hřbetě udržel. Když proti sobě vyrazili potřetí, pokusil se mladý

55

rytíř o stejný trik, který použil na Marka. Když však lehce vychýlil

kopí, aby zasáhl soupeřovo rameno, vyklonil se Zakon za sedla,

unikl tak ráně a sám naplno zasáhl mladíkovu helmici. Zbraň se

roztříštila a několik třísek proniklo hledím dovnitř. Diváci polekaně

vykřikli a královna vyskočila ze svého místa. Fairkovi vypadly štít i

kopí z rukou. Zapotácel se, marně se pokoušeje zachytit hrušky

sedla, a s těžkým zaduněním padl na zem a zůstal ležet. Ray s

Markem odstrčili několik diváků, přeskočili dřevěné oplocení

kolbiště a vrhli se k nehybnému příteli. Android stáhl mladíkovi

zdeformovanou helmici, přičemž si nenápadně vypomohl laserem.

Fairko měl tvář zalitou krví.

„Uf, kosti má celé a oči jsou taky v pořádku,“ vydechl Ray po

chvíli. „Rentgen neukazuje žádné vážnější poškození. Je jen v

bezvědomí, ale brzy by se měl probrat,“ pokračoval telepaticky.

„Jak mu je?“ zeptal se Zakon, který ignoroval bouřlivý jásot

davů, a jen co obřadně pozdravil krále, otočil svého oře ke

zraněnému rytíři.

„Probere se, ale ne tvojí zásluhou,“ odsekl Mark.

„No tak, vždyť to byl jen souboj,“ ohradil se Šarlatový rytíř.

„Takové věci se stávají.“

Ray položil příteli chlácholivě ruku na rameno. „Pokouší se tě

vyprovokovat, copak to nevidíš,“ dodal.

„Vidím. A milerád bych mu posloužil.“

„Obávám se, že ještě budeš mít dost příležitostí. Předpokládám,

že ho nenecháme jen tak odejít.“

„To ani náhodou! Chci vědět, co tady dělá a kde vzal ten opasek,

nebo co to používá. Ale teď se musíme postarat o Fairka.“

Pážata zatím dorazila s nosítky, a tak naložili nehybného rytíře a

vydali se s ním ke stanům. Cestu jim zastoupil jakýsi obtloustlý

mužík v dlouhém hábitu.

„Jsem lékař a učenec, pánové, a král mě najal, abych se na tomto

turnaji ujal ošetřování zraněných,“ brebentil.

Mark ho poněkud nešetrně odstrčil stranou: „Můj přítel je shodou

okolností taky lékař, takže tvoji pomoc nepotřebujeme.“

Mužík se užuž nadechoval k protestu, když však spatřil Markův

výhružný výraz, raději zmlkl. Zřejmě dospěl k názoru, že zas tak

56

dobře mu král neplatí. Pozemšťané zatím odnesli Fairka do stanu a

nekompromisně odtud vyhodili všechny ostatní snaživce.

„Můžete se zatím postarat o koně,“ doporučil Mark dvojici pážat,

která jim pomáhala nést nosítka.

Ray už se plné věnoval zraněnému rytíři. Stáhl mu zbroj a znovu

pečlivě zrentgenoval celé tělo.

„Vypadá to, že měl štěstí. Skutečně nemá nic zlomeného,“

konstatoval. „Dám mu něco na snížení otoku mozku, vydezinfikuju

mu ty šrámy a radši ho budu ještě nějakou dobu sledovat. Trochu si

pospí a měl by být v pořádku.“

Do stanu pronikla radostná fanfára trubek a bouřlivý křik davu.

„Vyhlašují vítěze,“ ušklíbl se Mark. „Zajímalo by mě, jak je to s

tou výpravou do Dračích hor.“

„Snad se to dozvíš. Předpokládám, že král uspořádá hostinu,“

ozval se Ray.

Jakoby na potvrzení jeho slov nakouklo do stanu páže.

„Pánové?“ nadhodilo nesměle.

„Pojď dál,“ slitoval se nad chlapcem Mark.

Páže vešlo dovnitř, předpisově se uklonilo a zadeklamovalo:

„Jeho veličenstvo Marquart Udatný, panovník vší Dasturie, zve

všechny statečné rytíře, kteří se zúčastnili klání, na slavnou hostinu,

uspořádanou na počest narození jeho syna, jakož i na oslavu

vítězství mistra Zakona v turnaji. Král se též poptává po zdraví

ctěného Fairka z Borduru a zajímá se, zda bude tento udatný rytíř

moci přijít na hostinu.“

„Vyřiď svému šlechetnému králi,“ odpověděl Mark s těžko

potlačovanou ironií, „že Fairko z Borduru byl raněn pouze lehce a

večer se rád zúčastní hostiny, bude-li to v jeho silách. Pro nás

samozřejmě bude ctí přijmout pozvání panovníka tak krásné země,

jako je Dasturie.“

„Pak se tedy po setmění dostavte do královského paláce. Budete

očekáváni,“ uklonilo se znovu páže a vycouvalo ze stanu.

„Co teď?“ zeptal se Ray.

„Počkáme tady, než se Fairko probere, a pak vyrazíme do

hostince,“ navrhl Mark.

„Nemusíte čekat,“ ozvalo se od vchodu do stanu.

57

Oba muži se rázem otočili a krása ženy, která vstoupila dovnitř,

jim vyrazila dech. Zblízka působila Livila ještě křehčeji než na

tribuně a obrovské temné oči jí v bledé tváři divoce hořely.

„Ráda vám poskytnu svůj kočár,“ řekla a hlas měla tichý a

zastřený. „Ostatně Fairko bojoval za mé barvy, takže bych se o něj

měla postarat. Vyrozuměla jsem doufám správně, že bude v

pořádku?“

„Jistě, má paní,“ odpověděl Mark okouzleně. „Jeho zranění

nejsou vážná.“

„Nezírej na ni tak,“ upozornil Ray svého přítele. „Nepůsobí to

dobře.“

Mark sebou trhl a královna se pousmála. Záblesk veselí jí na

okamžik prozářil tvář, než ji znovu zastřel závoj tichého smutku a

jakési bolestné naléhavosti. Zvenčí k nim dolehl rachot kol a dusot

koní.

„Kočár už je tady,“ řekla Livila. „Zavolám pážata, ať se ujmou

nosítek.“

„A jak se vrátíte vy, má paní?“ zeptal se Mark.

„Doprovodím vás a teprve pak se vrátím do citadely.“

„To nebude nutné, má paní,“ ozval se poněkud nejistý hlas;

Fairko seděl na nosítkách a mnul si zátylek.

„Jak se cítíš?“ sklonil se k němu okamžitě Ray.

„Hlava mi třeští, jako by mě do ní kopl kůň, ale jinak dobře,“

odpověděl mladík. „Uf, že to ale byla rána. Zakon má zatraceně

dobrou mušku. Trefit se do hlavy je jeden z nejtěžších kousků. Zdá

se, že vítězství si plně zasloužil, mistr nemistr.“

Královna se zachvěla.

„Odpusťte, má paní,“ vyděsil se mladík. „Snad jsem se vyjádřil

příliš hrubě.“

Zavrtěla hlavou a konejšivě ho pohladila po tváři. Dlaň měla

horkou. „Ne, drahý chlapče. Jen mi tahle zábava připadá příliš krutá.

Ale jsem jen žena, jak bych tomu mohla rozumět?“

„Nu, Zakon bojoval rozhodně udatně, ale ani ty ses nenechal

zahanbit,“ přerušil Mark poněkud nedůtklivě skoro intimní chvilku.

„Dojedu do hostince v sedle,“ pokračoval Fairko. „Nemusíte si se

mnou dělat starosti.“

58

„Ráda tě doprovodím,“ prohlásila královna. „Kde jste vlastně

ubytováni?“

„V hostinci U useknutého ocasu,“ odpověděl Mark. „Myslíš, že

můžeš vstát?“ obrátil se k Fairkovi a natáhl k němu ruku.

Mladík se jí s povděkem chopil a pokusil se napřímit. Zapotácel

se a ztěžka se opřel Markovi o rameno.

„Mohli bychom ho donést na nosítkách až ke kočáru,“ navrhla

královna polekaně.

„Děkuji, ale myslím, že když mi Mark pomůže, zvládnu to,“

procedil Fairko skrz bolestí sevřené zuby.

S kapitánovou podporou se skutečně nakonec vybelhal ven ze

stanu a vydrápal se do zdobeného kočáru, taženého čtyřspřežím

běloušů.

„Přivedete mi Sirda?“ zeptal se.

„Samozřejmé,“ přikývl Mark. „Pojedeme za vámi v sedlech,“

obrátil se pak k Livile, které zatím Ray dvorně pomohl nastoupit.

„Ale nejradši bys byl s ní v tom kočáře, nebo ne?“ ušklíbl se

pobaveně android.

„Víš, že občas dovedeš být protivnější než leckterý člověk?“

odsekl Mark.

„Kampak tak nahonem?“ ozval se lehce ironický hlas. Zakon,

stále ještě v plné zbroji a na svém válečném hřebci, přijel až ke

kočáru. „Snad nedáváte přednost tomu mladíčkovi před svým

udatným manželem?“ otázal se královny posměšně. „Aby nedopadl

jako Marquartův drahý bratříček.“

Livila zbledla, ale ve tváři si zachovala nezúčastněný výraz.

„Sir Fairko byl raněn, pokud jste si toho nepovšiml, a královna

nám nabídla svůj kočár, abychom ho mohli dopravit do hostince,“

odpověděl Mark místo ní.

„Ach, jak laskavé gesto, má paní,“ sklonil Zakon hlavu v

předstírané úctě. „Krutost turnaje vás jistě rozrušila. Kdybyste snad

potřebovala útěchu… Duchovní, samozřejmě,“ dodal s posměšným

pohledem, upřeným na Marka.

„Děkuji ti, mistře Zakone,“ pronesla Livila skoro šeptem a její

nádherné oči ztemněly zlobou.

Šarlatový rytíř se znovu uklonil a obrátil svého hřebce k

59

napajedlu. „Uvidíme se na hostině, doufám,“ rozloučil se s Markem

a Rayem a spiklenecky na ně mrkl.

„Oč mu jde?“ zlobil se kapitán.

„To se brzy dozvíme,“ odpověděl android spíše znepokojeně.

„Neprůhlednost celé situace ho mátla a obavy o Marka ho

nenechávaly v klidu.“

„Nevíš, co se stalo Marquartovu bratrovi?“ zajímal se Mark.

„Obávám se, že ne. Zřejmě se o tom příliš nemluví. Ale pokusím

se to zjistit.“

Královna zatím zavřela dvířka, zdobená rozděleným erbem se

znakem Dasturie a bílou labutí v modrém poli, symbolem Stinných

slatí. Kočí pobídl koně a spřežení vyrazilo. Mark s Rayem se

vyhoupli do sedel, android uchopil otěže Fairkova hřebce a

následovali kočár.

Ulice města byly přeplněné davy lidí vracejících se z klání, a

přestože se všichni snažili královninu kočáru a rytířům uhnout z

cesty, postupovali jen pomalu. Cesta do hostince jim zabrala skoro

hodinu. Fairko se mezitím úplně probral a dokázal vystoupit už bez

pomoci.

„Uvidíme se v citadele,“ pokynula jim královna na rozloučenou a

spřežení znovu vyrazilo.

„Není krásná?“ povzdechl si Fairko zasněně.

Mark nemohl než přikývnout.

„Škoda, že je to vlastně má sestra.“

„Cože?“ otázal se Mark překvapeně.

Mladý rytíř se pobaveně rozesmál: „Je to tak. Když zemřela

Livilina matka, její otec se znovu oženil – s mojí matkou. Královnu

ale vychovávala její babička, takže jsme se příliš nevídali.“

„Tak proto se o tebe tak starala.“

11

Ke královskému paláci v citadele se dostali bez problémů. Lidé už

oslavovali v hostincích a putykách, takže ulice byly relativně

prázdné. Přejeli dřevěný padací most a stráž je, když se představili,

60

pustila dál masivní kovanou branou. Na nádvoří je uvítala úslužná

pážata, postarala se o jejich koně a uvedla je do paláce, rozsáhlé,

očividně staré budovy, postavené z mohutných kvádrů, s později

přidanými zdobnými prvky, zastírajícími strohou účelnost. Chodby,

vyzdobené kožešinami, nádherně tkanými gobelíny a loveckými

trofejemi, mihotavě osvětlovaly louče, zastrčené v držácích na

zdech. Vzduch byl chladný a prosycený pachem kouře.

Potrpí si na okázalost, ale ne na pohodlí, poznamenal Ray na

adresu krále a vzpomněl si na luxusní, ale pohodlné vybavení paláce

Livana z Angonu, kterého navštívili večer před turnajem. Obrovská

síň, do které je uvedli, jen potvrdila jeho myšlenku. Nesmírnou

prostoru jen nedokonale vyhřívaly dva krby a pod vysokou klenbou

se převalovala oblaka dýmu. Bohatě prostřená tabule však zvala k

hostině a na dlouhých, nepohodlných lavicích se již tísnila řada

šlechticů. Všichni tři byli usazeni poblíž honosného, zatím

neobsazeného křesla, připomínajícího spíš trůn. Naproti nim se už

Zakon věnoval poháru a ženskými vnady bohaté obdařené

hnědovlásce. Příchodu pozemšťanů si však všiml a vesele jim

pokynul.

„Připravte se na dlouhý a poněkud nudný večer,“ šeptl Fairko.

„Jeho Veličenstvo Marquart je silný především slovem a rád to všem

dokazuje. O to víc pak posluchačům z dalekých zemí, kteří jeho

historky ještě neslyšeli.“

Troubení fanfár přerušilo zábavu v sále a oči všech se obrátily ke

dvoukřídlým dveřím, jejichž veřeje se právě rozlétly do stran.

Vstoupil král. Bohatě vyšívané rudé roucho zdobily řady drahokamů

a tíhu zlaté koruny by slabší muž neunesl. Po pravici krále kráčela

štíhlá, půvabná žena, jejíž havraní vlasy ostře kontrastovaly s bledou

pletí, a k hrudi tiskla dítě zabalené do zdobného povijanu. Tady, v

honosné nádheře, působila Livila chladně a odtažitě. Po

Marquartově levici šel v černi a šarlatu oděný velmistr Ilfor, bílé

vlasy mu splývaly kolem ostře řezané tváře.

„Uvítejte Jeho Veličenstvo Marquarta Udatného, pána a vládce

Dasturie, a jeho dědice, statečného Nifhalla,“ vykřikoval herold a po

každém slově udeřil do země zlacenou berlou.

Všichni přítomní povstali a hluboce se uklonili. Král jim

61

blahosklonně pokynul a usadil se na svůj honosný trůn. Jako na

povel usedli i ostatní, jen Livila s chlapcem v náručí zůstala stát.

Král na ni rozzlobeně pohlédl a ukázal na lavici. Zavrtěla hlavou

a řekla cosi, co zaniklo ve vřavě blahopřejných a pochvalných

výkřiků určených chlapci, který se zvědavě rozhlížel po sále. Na

okamžik se zdálo, že králův hněv užuž propukne naplno, když se k

němu naklonil Zakon a něco mu zašeptal. Marquart zachmuřeně

přikývl a pozvedl ruku. Vše rázem utichlo.

„Poslyšte,“ zaburácel hlasem, uvyklým válečné vřavě. „Můj syn

a jeho matka nás poctili svou přítomností, jsou však již vyčerpáni, a

tak nás opět opustí. Pozdravte je tedy!“

Sálem zahřměly stovky výkřiků blahopřání a pozdravů. Královna

odpověděla lehkou úklonou a vděčným úsměvem, který jí prozářil

bledou tvář. Pak se otočila a v doprovodu jednoho sluhy opustila sál.

„Zdá se, že královské manželství není bez problémů,“

komentoval to Mark v duchu.

„A které je?“ namítl Ray pobaveně.

To však již král zahájil svůj projev. Mluvil o odvaze rytířů a o

jejich udatnosti, zmínil úspěšné bitvy, vyzdvihl slávu padlých a

neopomněl uvést důkazy své vlastní statečnosti. „Pánové,“ ztišil pak

spiklenecky hlas. „A teď to nejdůležitější, kvůli čemu jsme se zde

všichni sešli. Jak jistě víte, jedno z největších bohatství naší země,

báječný guiril, který činí tak chutným naše pivo a víno, je již po léta

dodáván Šarlatovými rytíři.“

Sál, předtím možná nepozorný, zachvátilo hrobové ticho.

„Nyní jsem se přičiněním mužů věrných království dozvěděl, z

čeho se vyrábí. Jedná se o výměšky dračích žláz!“

Ozvaly se překvapené výkřiky i smích.

„Ticho!“ uťal král veškeré veselí. „Není to mýtus, jak se mnozí z

nás domnívali. Draci skutečně existují! A právě oni jsou zdrojem

guirilu, díky kterému prodáme tolik piva a vína do cizích zemí, díky

kterému se nekazí voda, který vrací nemocným zdraví a přináší

nešťastným sladké sny!“ Při posledních slovech tvář krále horečnatě

zrudla a oči se mu rozzářily.

„Tak tady máme to tajemství,“ poznamenal Mark.

„A zdá se, že ten guiril je návykový,“ dodal Ray znepokojeně.

62

„Zřejmě to záleží na množství. Lidi to tady pijou už dost dlouho a

nezdá se, že by byli na alkoholu závislejší než jinde.“

„Stejně by ses tomu měl raději vyhnout, než udělám podrobnější

analýzu. Brigers přece na něco zemřel.“

„O trochu víc nebo míň, stejně už jsem to pil. Ale tu analýzu

udělej.“

„Potřeboval bych k tomu větší množství vzorků. To, co je v

alkoholu, nestačí, i kdybych jim tady vypil celé sklepy,“ postěžoval

si android.

„Uvidíme, jak se situace vyvine,“ uzavřel telepatickou debatu

Mark a věnoval se opět královu projevu.

„Šlechetní Šarlatoví rytíři pro nás zatím onu vzácnost získávali.

Zdá se mi však, že jsme až příliš zneužívali dobroty těchto tak

zaměstnaných mužů. Rozhodl jsem se tedy, že budeme guiril

získávat sami.“

„Ale to je nemožné!“ vykřikl pobouřeně velmistr, sedící po

králově pravici. „Nikdy draky v horách nenajdete! Je to nebezpečné

a cesty jsou plné úskalí! A oni vám guiril nedají, jen my s nimi

dokážeme komunikovat!“

„A právě proto, drahý velmistře, vypravíme jen jednu jedinou

výpravu, vedenou tvým drahým řádovým bratrem a mým věrným

poddaným Zakonem.“

„Zrádče!“ zasyčel velmistr vztekle. „Od počátku jsem věděl, že

jsi zákeřná zmije, ale ostatní nedbali na mé varování!“

„Nač ta silná slova, bratře? Vždyť bozi mne již jednou

podpořili,“ pousmál se Zakon. „Ale nejprve si vyslechni, co vše nám

náš moudrý král hodlá říct.“

Marquart, který nelibě nesl přerušení, se usmál: „Jak jistě všichni

chápete, během jediné výpravy bychom nesebrali dostatek guirilu

ani na rok, takže by náš čin postrádal smysl. Proto učiníme cosi

mnohem moudřejšího – přivezeme s sebou draka, nebo přesněji

řečeno, dračí vejce.“

Do hrobového ticha, které nastalo, zazněl zoufalý sten. Mark s

Rayem sebou trhli, jak jim do neuronů narazila vlna zděšení a

bolesti. Pohlédli na sebe a rázem přiskočili k velmistrovi, který se

zhroutil androidovi do náruče. Víno z poháru, který svíral, se rozlilo

63

po podlaze.

„Cítils to, co já?“ zeptal se Mark překvapeně a zároveň se snažil

vysílat uklidňující impulzy, zatímco Ray skenoval Ilforovy životní

funkce.

„Silná mentální vlna, v podstatě jakýsi emoční výkřik,“

konstatoval android. „Jinak to vypadá na mrtvici.“

„Zdá se, že se velmistrovi udělalo poněkud nevolno,“ otočil se k

nim král s jistým rozladěním v hlase. „Služebnictvo ho doprovodí do

jeho komnat a vy se, pánové, můžete věnovat hostině.“

„Můj přítel, sir Ray, je vynikající lékař, takže pokud by Vaše

Veličenstvo dovolilo, rádi bychom poskytli velmistrovi veškerou

možnou péči,“ navrhl Mark.

„Dobrá,“ souhlasil král po chvíli váhání. „Ale příliš se nezdržujte,

jinak přijdete o to nejlepší,“ dodal se skřípavým smíchem.

Ray uchopil velmistra do náruče. Stařec byl překvapivě lehký.

Jeden ze sluhů jim pokynul a oni ho následovali ven ze sálu a po

točitém schodišti do jedné z věží, až k dřevěným dveřím s těžkou

závorou.

„Zde je velmistrova komnata,“ řekl sluha s lehkou úklonou.

Mark otevřel a nechal androida projít. „Zůstaň zde, prosím, s

námi,“ poprosil sluhu. Bude lepší, když s ním nezůstaneme beze

svědků, dodal směrem k Rayovi.

„Svědectví sluhy nám stejně moc nepomůže, pokud se nás

rozhodnou z něčeho obvinit,“ namítl android, zatímco opatrně

pokládal Ilfora na široké lůžko, postavené u zdi prostě, ale pohodlně

vybavené komnaty. „Můžeš zatopit,“ obrátil se na Marka.

Kapitán naskládal dřevo do velkého krbu a s ohledem na sluhu ho

zapálil křesadlem. Když se sálavé teplo začalo šířit místností, vrátil

se k Ilforovi. „Jak je mu?“ zeptal se.

„Je to mozková mrtvice. Dám mu nějaké léky na rozpuštění

krevních sraženin, ale víc udělat nemůžu. Nejenže by to bylo proti

Zákonu o nevměšování, ale navíc by to vyžadovalo mnohem

pokročilejší technologii. Kromě toho mám silné podezření, že v tom

víně, které pil, byl nějaký jed. Jenže abych dokázal vyrobit protijed,

musel bych se dostat na Merkur a to nestihnu. Takže jestli je mu

souzeno zemřít, zemře.“

64

„Myslíš, že je telepat?“ zajímal se Mark po chvíli ticha.

Android zavrtěl hlavou. „Pokud ano, tak slabý a velmi úzce

zaměřený. Byl to jen neartikulovaný výkřik, nic víc. Mohlo to

souviset s tou mrtvicí.“

„Kdo ho mohl chtít otrávit?“

Ray se ušklíbl: „Nechci nikoho předčasně obviňovat, ale obávám

se, že v tom má prsty náš tajemný Zakon. I když král taky nevypadal

překvapeně.“

„Takže my o svém podezření pomlčíme.“

„Myslím, že to je prozatím to nejrozumnější, co můžeme udělat,“

souhlasil android.

„Budeme mít příležitost si s velmistrem ještě promluvit?“

„Pochybuju. Už se asi neprobere.“

„Pokusím se ho tedy kontaktovat,“ navrhl Mark. Jeho schopnosti,

posílené jedním zvláštním rostlinným společenstvím, z něj učinily

velmi silného telepata.

„Zkus to,“ souhlasil Ray. „Ale buď opatrný. Je blízko smrti a

nevím, co by se mohlo stát.“

Mark se pohodlně usadil na pelest postele a plně se soustředil.

Zpočátku se nedělo nic. Už se chtěl vzdát, když přece jen zachytil

slabou myšlenku.

„Můj pane! Chtějí vám ublížit! Musíte se skrýt! Nevěřte…“

„Kdo jsi?“ pokusil se navázat kontakt Mark, ale nedostal žádnou

odpověď. Pak náhle zahlédl jasný záblesk světla a ostrá bolest mu

zaplavila neurony. Zapotácel se a přerušil spojení. Ray ho podepřel a

do úst mu vsunul výživnou tabletku.

„Co se stalo?“ otřel si Mark zpocené čelo.

„Je mrtvý,“ odpověděl android.

* * *

Když dvojice, doprovázená sluhou, vešla do sálu, všiml si jich

jen Fairko. Mladý rytíř vstal od hodovní tabule a okamžitě k nim

přispěchal. Mark ho pozdravil kývnutím hlavy a zamířil přímo ke

králi.

„Vaše Veličenstvo?“ využil okamžiku, kdy si Marquart přihnul z

65

poháru a přerušil tak vyprávění o jakémsi svém statečném činu.

„Ano?“ zamumlal král a ukousl si z pečeně.

„Velmistr je mrtev.“

„Nu což, stejně byl už starý,“ pokrčil Marquart rameny.

„Zakone?“ obrátil se k pozorně naslouchajícímu rytíři.

„Ano, pane?“

„Myslíš, že tě zvolí do čela řádu?“

„Nemohu ovlivňovat vůli rady, můj pane,“ usmál se Zakon.

„Snad by vám dokázal odpovědět Ervon. Škoda, že musel tak náhle

odjet. Já jen vím, že mnozí z mistrů mi dají svůj hlas.“

Král se rozesmál. „Krásně řečeno, budoucí velmistře! Ale teď mi

hlavně sežeň toho draka. A co vy, pánové?“ obrátil se k

pozemšťanům. „Přidáte se k této výpravě, o které budou zpívat bardi

všech dob? Přizval jsem všechny rytíře, kteří se vyznamenali v

turnaji. I váš přítel Fairko pojede.“

„Pojedeme?“ vyslal rychle Ray.

„Aspoň budeme mít Zakona na očích,“ odpověděl Mark a nahlas

dodal: „Bude nám ctí, Vaše Veličenstvo.“

„To víno někdo pečlivě vytřel,“ poznamenal Ray.

„A král nevypadá vůbec překvapeně,“ dodal Mark.

12

Hostina se protáhla dlouho do noci a většina rozhovorů se točila

kolem chystané výpravy a draků. Nikdo z přítomných, snad kromě

Zakona, zmiňované tvory neviděl a Šarlatový rytíř mlčel a

vychutnával si své tajemství. Ke slovu tak přišly legendy, jako

obvykle plné krásných panen a statečných rytířů, ale skoupé na

konkrétní informace. A mluvilo se také o guirilu. Znovu a znovu

byla opakována legenda o Dětech pouště a o proradném

obchodníkovi, který guiril přihodil do nepříliš kvalitního vína a

získal tak nápoj, který svou chutí uchvátil i ty nejbohatší. Pouštní

kmen i kupec se však ztratili kdesi v horách, nebo snad podlehli v

jedné z nesčetných válek a s nimi zmizelo i tajemství guirilu. Až

před čtyřiceti lety vrhli náhle Šarlatoví rytíři na trh víno, jež kvalitou

66

předčilo všechna ostatní, a poté začali prodávat i samotné koření.

Byli to prý také oni, kdo objevil, že ve větším množství je guiril

drogou vzbuzující nádherné sny, a to prakticky bez nežádoucích

účinků. Takovýto přepych si však mohli dovolit jen ti nejbohatší.

Chudým zůstával vylepšený alkohol, který z trhu brzy vytlačil

veškeré ostatní nápoje, protože koření do něj stačilo přidat opravdu

jen nepatrné množství. A řád Šarlatových rytířů bohatl a uchovával

tajemství guirilu nedotčeno. Až dosud.

„Myslím, že máme motiv,“ vyslal Mark.

„Motiv?“

„Ano. To, co tady Zakon nebo ten, kdo stojí za ním, hledá. Pokud

je guiril skutečně bez vedlejších účinků, je to přesně ten druh zboží,

za který jsou boháči v celém vesmíru ochotni zaplatit nehorázné

sumy.“

„Takže Zakon, ať už je to kdokoliv, tady chce získat guiril.“

„Ale proč ta výprava? K čemu mu bude, když dá tu drogu do

rukou krále? Dokud obchod ovládal řád, musel mít přece mnohem

lepší možnosti? Hlavně teď, jestli se stane velmistrem.“

„Kdoví,“ pokrčil rameny android. „Třeba to byla cena za to, že

král nad llforovou smrtí přimhouřil oči. To ostatně brzy zjistíme.“

* * *

Mark zrovna popíjel další sklenici vína a po očku pozoroval

Zakona, marně se pokoušejícího vymanit se z objetí již značně

podnapilého krále, když mu kdosi jemně poklepal na rameno.

„Má paní by si s vámi velmi ráda promluvila, rytíři,“ zašeptala

mladinká služka skoro neslyšně.

„Tvá paní?“

Dívka se poplašeně rozhlédla kolem sebe, jako by je v hluku

hostiny někdo mohl slyšet, a pak šeptem dodala: „Královna.“

„Veď mě,“ požádal ji Mark a spojil se v myšlenkách s Rayem.

„Chce se mnou mluvit královna.“

„Jenom mluvit?“

„Nevím. Vlastně je to dost zvláštní,“ neurazil se Mark. „Jsem

zvědavý, co ode mě může chtít.“

67

„Buď opatrný.“

„A ty zatím dej pozor na Zakona.“

Mark následoval dívku klikatou chodbou. Vedla ho průchody,

kterých zjevně užívalo jen služebnictvo, až k malým, nenápadným

dvířkům, na které zaklepala. Dvířka se otevřela a Li-vila, pořád ještě

ve slavnostních šatech, mlčky pokynula Markovi, aby vstoupil. Na

bledé tváři měla stopy slz.

„Děkuji ti, můžeš jít,“ šeptla směrem ke služce.

Ta jen přikývla a zavřela za sebou dveře.

Mark se zvědavě rozhlédl po nevelké místnosti, plné

nejrůznějšího harampádí. V koutě stála nízká postel a svíce

postavená na převráceném vědru vydávala mdlé světlo. Zjevně to

bylo místo tajných dostaveníček.

„Přála sis mě vidět, má paní,“ začal opatrně.

Livila vzlykla a vykročila k němu. Opatrně ji vzal za ruce. Třásla

se a dlaně měla chladné.

„Ilfor…“ vyrazila ze sebe tiše.

Mark zaznamenal mentální impulz, plný bolesti a zoufalství.

Něžně k sobě královnu přitiskl. „Rozumíš mi?“ zeptal se.

Pohlédla na něj a v temných zorničkách se jí odrazil plamen

svíce. „Ano,“ šeptla.

„A dokážeš mi odpovědět?“

Zachytil zmatek a nejistotu. „Já… Ne. Nevím…“

„Nikdy jsi to nezkoušela?“

Zavrtěla hlavou. „To guiril…“

„Guiril?“

„Ty to nevíš?“ zeptala se překvapeně. Když neodpověděl,

pokračovala: „To guiril, když ho bereš hodně, probouzí v některých

lidech tyhle schopnosti. Ale jen v některých. Ilfor mi to řekl. Proto

prý je pro Šarlatové rytíře tak důležitý. Rozumějí pak drakům.“

„A král?“ zeptal se tentokrát nahlas.

„Pro toho guiril znamená jen barevné sny. Nemůže bez něj být.“

Zachvěla se a Mark ji ochranitelsky objal. „Já taky ne,“ vzlykla. „A

Zakon…“

„To on ti dodává guiril?“

Přikývla. „Když s ním… Nechtěla jsem. Ale bez guirilu už

68

nemůžu být,“ vyrážela ze sebe přerývaně.

„A on toho zneužívá,“ pochopil Mark a jemně pohladil královnu

po vlasech.

Schoulila se mu v náručí.

„Ilfor také dokázal takhle… mluvit?“ zeptal se po chvíli.

Zavrtěla hlavou: „Myslím, že jenom trochu rozuměl. On nepatřil

k vyvoleným.“

„A když jsem mluvil se svým přítelem, rozumělas nám?“ zeptal

se Mark s obavami a marně se pokoušel vzpomenout si, co všechno

si v královnině přítomnosti s Rayem sdělovali. Při pomyšlení na

některé androidovy komentáře se začal červenat.

Přikývla a trochu rozpačitě se usmála: „Něčemu jsem rozuměla.

Ale jen věcem, které se týkaly mě. Jinak jen vnímám, že spolu

mluvíte, nic víc.“

„Rayi?“ vyslal Mark.

„Ano?“

„Zdá se, že guiril mimo jiné podporuje u některých jedinců

schopnosti telepatie, takže si dávej pozor.“

Livila na Marka tázavě pohlédla.

„Jen jsem říkal svému příteli, jak guiril působí.“

„Cítila jsem, když Ilfor zemřel,“ řekla náhle a celá se roztřásla.

Mark ji znovu něžně pohladil po vlasech. Zvedla k němu

uslzenou tvář. Cítil její dech na rtech. Opatrně se k ní sklonil.

„Jestli nechceš…“ zašeptal.

Místo odpovědi se k němu přitiskla.

Svíral ji v náručí a hladil po bílé kůži. Vzdychla. Neměla s muži

nejlepší zkušenosti. Marquart si ji bral se setrvačností starého býka a

často hned vyčerpaně usnul. Zakon byl sice vynalézavý, ale také

krutý a myslel jen na sebe. Tenhle tajemný cizinec v ní však

rozdmýchal dosud nepoznané pocity.

„Už musím jít,“ zašeptala, ale místo aby se od něj odtáhla,

přitiskla se ještě víc.

Odhrnul jí zpocené vlasy z čela a sklonil se k jejím roztouženým

ústům. Strhla ho k sobě.

* * *

69

Když se konečně vrátil do sálu, blížilo se už ráno. Někteří hosté

pospávali na lavicích, další mechanicky přežvykovali zbytky jídla a

někteří se bezostyšně milovali se služkami v tmavých koutech

místnosti.

„Nechceš mi vyprávět, co se dělo?“ zajímal se Ray.

„Raději až v hostinci,“ odmítl Mark a pohledem střelil po

Zakonovi. Šarlatový rytíř líně upíjel z poháru a zdálo se, že sleduje

milostnou scénu odehrávající se na stole přímo před ním. Ve tváři

měl zasněný úsměv.

„Půjdeme?“ vynořil se odněkud pobledlý Fairko. Zranění se na

něm přece jen podepsalo a vyčerpání i přemíra alkoholu se mu

odrazily ve tváři.

I Mark už toužil po spánku a Ray zase nerad viděl svého přítele

příliš unaveného.

13

Volný čas trávili pozemšťané procházkami po Gible a okolí. Začátek

výpravy do Dračích hor byl naplánován až za sedm dní, takže měli

dost času. Mark informoval Raye o všem, co zjistil od Livily, větší

vzorek guirilu se jim však nepodařilo získat.

Fairko se s nimi na čas rozloučil a odjel na návštěvu k příbuzným

své matky na nepříliš vzdálené panství. Mark s Rayem ho kus cesty

doprovodili, a když se vraceli, zanechali v jedné vesnici hnědáka,

který je provázel na počátku cesty. Prodali také turnajovou zbroj,

kterou nemělo smysl brát s sebou na výpravu. Naopak se zásobili

různými drobnostmi, které jim mohly být v horách užitečné.

Když se třetího dne večer vrátili do hostince, čekal na ně posel.

Předal jim pergamen, stočený do ruličky, a s úklonou odběhl. Sotva

vešli do pokoje, Mark netrpělivě zprávu rozbalil.

„Je-li vám pravda a spravedlnost drahá, přijďte dnes po setmění

do krčmy U zapomenuté zlatky,“ stálo na pergamenu tmavým

inkoustem. Ruka, která pero vedla, svědčila o zběhlosti autora ve

věcech psaní. Podpis chyběl.

„Co si o tom myslíš?“ Mark podal pergamen Rayovi.

70

„Psal to vzdělaný člověk. Ten pergamen je starý a složení

inkoustu odpovídá místním postupům. Víc ti o tom neřeknu.“

„Nevíš, kde je ta Zapomenutá zlatka?“

Ray na chvíli přivřel oči, zdálo se, že se zamyslel. Ve skutečnosti

však prohledával pořízené záznamy. „V chudinské čtvrti, kousek za

Žulovou bránou,“ odpověděl pak.

„Takže venku z města.“ Mark se natáhl pro plášť, který předtím

odhodil na židli. „To abychom už vyrazili.“

„Tak si aspoň zesil ochranné pole.“

„Provedu,“ zasalutoval Mark předpisově, ale androidovy rady

uposlechl. Noční výlety do chudinských čtvrtí byly nebezpečné ve

všech městech Galaxie.

* * *

Gibla se probouzela k nočnímu životu. Většina lidí na ulicích si

stahovala kápě hluboko do tváře, jako by jim ani tma nebyla

dostatečným úkrytem, a ve zpocených dlaních svírala jílce zbraní.

Lehké děvy naopak odhalovaly pestrou škálu svých půvabů.

„Dneska už bránu zavíráme a do východu slunce vás nikdo

dovnitř nepustí,“ upozornil je strážný.

„Pak budeme muset strávit noc venku,“ pokrčil rameny Mark.

„Ale děkujeme ti za tvou péči,“ dodal a hodil muži zlatku.

„Kdybyste měli problémy, rytíři, stavte se tady,“ šeptl strážný s

úklonou. „Nějaká ta cesta se vždycky najde.“

„Zajímalo by mě, kolik ‚počestných občanů‘ tuhle cestu

využívá,“ konstatoval Ray znechuceně.

„Nestěžuj si,“ napomenul ho Mark. „Nám přece takovéhle

cestičky už taky nejednou pomohly.“

Za městskou hradbou byly uličky užší a temnější a osamělí

chodci se opatrně kradli podél zdí. Na dvojici ozbrojených mužů si

však nikdo netroufl, a tak bez problémů dorazili až k Zapomenuté

zlatce. Výraz krčma byl pro místnost, do které sestoupili po

rozvrzaných schodech, až příliš honosný. V potemnělé prostoře bez

oken čadilo několik pochodní, za výčepem, provizorně stlučeným z

prken, podřimoval uválený stařec a u jednoho rozvrzaného stolu se

71

tiše bavila společnost mužů v tmavých pláštích. Mark s Rayem se

opatrně usadili ke druhému, neobsazenému stolu. Lavice pod jejich

vahou nebezpečně zaskřípala a stařec za pultem se probral.

„Tady ne, tady ne, pánové,“ vrhl se k nim s drmolením, jako by

se obával, že je stařičký nábytek neudrží a rozpadne se. „Pojďte za

mnou, pánové, jste očekáváni.“

Ray na Marka tázavě pohlédl a ten s pokrčením ramen vstal a

následoval staříka. Dlaň však položil na rukojeť meče.

„Nemusíte se ničeho obávat, na mou čest, pánové,“ zbledl

hostinský, který si jeho pohybu všiml.

„Pak se nemusíš obávat ani ty,“ procedil Ray tiše.

Rozechvělý stařík je vedl k malým dvířkům za výčepním pultem.

Vstoupili do křivolaké, svažující se chodby, která končila dveřmi,

jejichž zchátralý vzhled dovedně maskoval bytelnou konstrukci.

„Pod tím zpráchnivělým dřevem je poctivá ocel,“ vyslal Ray.

Stařík vyťukal jakýsi složitý kód a dveře se nehlučně otevřely.

Místnost za nimi byla v příkrém rozporu s bídou krčmy. Stěny

zdobily vyšívané gobelíny, kroky tlumil vysoký koberec a oheň v

krbu sálal příjemným teplem. Až na několik křesel a stolek, na

kterém stála karafa s vínem, byla místnost prázdná.

„Jsem rád, že jste přijali mé pozvání,“ ozval se melodický hlas a

z křesla, otočeného ke krbu, vstala štíhlá postava. Úzkou tvář

neznámého hyzdila jizva, táhnoucí se od spánku přes nos až ke

koutku úst.

„Nemohli jsme odolat,“ konstatoval Mark suše.

Neznámý se lehce pousmál, ale šedé oči zůstaly vážné. „Nalijte

si,“ ukázal na karafu a sám šel příkladem.

Mark s Rayem uposlechli a android se napil jako první.

„Není v tom to koření,“ vyslal překvapeně. „Je v naprostém

pořádku.“

Mark se také napil a víno mu přišlo trpké a nepříliš chutné.

„Schází vám?“ zeptal se neznámý. „A to v naší zemi nejste

dlouho. Nebo snad guiril pronikl i do vašich krajů?“ dodal s

nádechem znepokojení v hlase.

„Ne, nepronikl,“ zavrtěl hlavou Mark. „Myslel jsem ale, že není

návykový.“

72

Neznámý se pobaveně uchechtl. „Fyzicky ne. Alespoň pokud

vím. Ale když ho pijete, jiné pití vám už tak nechutná. Něco vám v

něm schází. A když zažijete guirilové sny, nechcete už snít jinak. A

vaše mysl se otevírá temnotě.“

„Temnotě?“

„Ano. Stáváte se tak citlivějšími k jazyku draků. Proto začali

Šarlatoví guiril původně užívat.“

„Tady máme další potvrzení, že ta látka způsobuje zvýšenou

vnímavost k telepatii,“ vyslal Ray.

„Pokud váš lid takto nazývá řeč mysli,“ pronikla k nim cizí

myšlenka.

Oba překvapeně pohlédli na neznámého. „Ano, nazýváme tak řeč

mysli,“ odpověděl opatrně Mark. „Vy jí tedy říkáte jazyk draků?“

Neznámý přikývl: „Většina lidí mu však, i když užívá guiril,

zůstane navždy uzavřena. Někteří mu dokážou pouze naslouchat.

Jen nemnozí jím i vládnou.“

„Takže ta droga podporuje přirozenou schopnost telepatie. Pokud

ji někdo nemá, nic se neděje, ale pokud má někdo nadání, posílí ho,“

poznamenal Ray. „Proto jsi nezpozoroval nic podezřelého. Ty už

totiž telepat jsi, a to hodně silný, takže se vlastně nic nezměnilo.“

„I mnoho vyvolených si zpočátku ničeho nevšimne,“ vstoupil

opět do rozhovoru neznámý. „Když začnou odhalovat své

schopnosti, jsou zmatení a vyděšení. Tak jako Livila.“

„I proto je guiril tak nebezpečný,“ dodal nahlas. „Pokud vám to

nevadí, dal bych přednost tomuto způsobu mluvy. Používat řeč

draků je pro mne značně vyčerpávající.“

„I pro nás to není bez námahy,“ souhlasil Mark. „Takže pokud to

správně chápu, vy nám dokážete rozumět, když spolu

komunikujeme?“

Neznámý přikývl: „Ano, mám to nadání. Nedokážu však číst

skryté myšlenky, jestli se ptáte na to. Pokud vím, tu schopnost mají

jen draci.“

„To oni tedy rozšiřují guiril mezi lidi?“ zajímal se Ray.

„V žádném případě! Dali Šarlatovým guiril proto, aby jim

usnadnili komunikaci. Ale někteří z rytířů toho zneužili a rozhodli se

využít guiril pro zlepšení vína a piva a vydělat tak na tom. Teprve až

73

Zakon přišel s myšlenkou prodávat guiril mocným, učinit je na něm

závislými a ovládnout je tak. Začal s Marquartem a povedlo se mu

to.“

„Odkud vlastně přišel?“ zeptal se Mark a s napětím očekával

odpověď.

Neznámý pokrčil rameny: „To nikdo neví. Jednoho dne se

objevil hladový a vyčerpaný u bran kláštera, a když se zotavil,

požádal o přijetí do řádu. Zkoušku složil a pak už rychle

postupoval.“

„A teď se zřejmě stane velmistrem,“ poznamenal Ray.

Mark, který jen stěží ovládal touhu podělit se s androidem o své

myšlenky, tiše zaklel. Nebyl zvyklý, že by někdo dokázal sledovat

tuhle sféru jejich vzájemné komunikace. „Ještě stále nevíme, s kým

máme tu čest a proč jste nás požádal o schůzku,“ promluvil nakonec

nahlas.

Neznámý se pobaveně ušklíbl: „Říkejte mi Kairo. A pozval jsem

vás proto, že se domnívám, že byste mi mohli pomoci.“

„Proč my? Jsme přece cizinci v této zemi.“

„Právě proto. A také proto, že vaše jednání bylo zatím vždy

upřímné. A také proto, že ovládáte řeč draků.“

„Smíme se dozvědět, jak se k vám tato informace dostala?“ chtěl

vědět Ray.

„Byl jsem mezi diváky na turnaji. Nerozuměl jsem sice všemu, o

čem jste rozprávěli, ani nevím, proč jste zvolili dobrovolnou

porážku, ale tolik jsem vyrozuměl, že jste čestní muži a k Zakonovi

nechováte přátelské vztahy. Navíc mi vás doporučila Livila. I když

okolnosti vašeho setkání zřejmě rozumnému uvažování příliš

nesvědčily, v jejím případě stejně důvěřuji spíš jejímu instinktu.“

„Vy se znáte s královnou?“ zeptal se Mark a v duchu přemítal, co

vše mínil Kairo slovy „okolnosti vašeho setkání“.

„Dalo by se říct, že máme společné cíle. A společné nepřátele.“

„A Zakon ovládá řeč draků?“ zděsil se náhle Mark.

„On sám nikoliv, i když se to snažil Šarlatovým namluvit a

mnoho z nich mu uvěřilo. Jednou ze součástí vstupní zkoušky je

totiž odejít do hor, promluvit s draky a přinést guiril. Obávám se

však, že Zakon použil pro získání guirilu jiných prostředků. Nějak se

74

mu ho podařilo ukrást, aniž by si ho draci všimli.“

„Zdá se, že toho o Šarlatových rytířích víte hodně,“ poznamenal

Ray.

„Byl jsem jedním z mistrů. A ještě než přišel Zakon, varoval

jsem před nebezpečím, které v sobě guiril skrývá. Nevěřili mi.

Ziskuchtivost jim zaslepila oči. A když jim Zakon ukázal, jak

pomocí guirilu získat ještě větší moc, přestali mne poslouchat. Navíc

brzy po něm vstoupili do řádu další muži, zřejmě známí z jeho

temné minulosti, a přesvědčili nerozhodné. Vyzval jsem Zakona na

soud bohů. A on mne porazil.“ Kairo se lehce dotkl jizvy, která mu

hyzdila tvář. „Mysleli si, že jsem mrtvý, a nechali mne ležet na

kolbišti, mrchožroutům napospas. A mrchožrouti mne vzali mezi

sebe. Přežil jsem.“

„Mrchožrouti?“ nepochopil Ray.

„Zloději, žebráci a psanci. Děti noci,“ vysvětlil Kairo s křivým

úsměvem.

„Co pro tebe můžeme udělat my?“ vrátil se Mark ke své původní

otázce.

„Musíte varovat draky a zabránit tomu, aby Zakon unesl dračí

vejce.“

„A proč to neuděláš sám?“

„Nemohu se přidat k výpravě, Zakon by mne poznal. Ale i já

samozřejmě půjdu do Dračích hor a pokusím se draky varovat. Je

ovšem možné, že je potkáte první, a je také možné, že mého

varování neuposlechnou.“

„Proč by tě neměli poslechnout?“ podivil se Ray.

Kairo si povzdechl. „Teď vám povím něco, co je velikým

tajemstvím mistrů a co vysloveno nahlas je tím největším rouháním:

draci nejsou moudří. Ovládají tajemství řeči mysli a dokážou číst v

hlavách lidí, jsou však prostí jako malé děti. Nechápou zlo,

ziskuchtivost, zášť a jiné lidské neřesti. Jsou neuvěřitelně zvědaví a

hraví, lehkomyslní a neopatrní. Žijí dlouho a nemají přirozené

nepřátele. Proto kdysi vznikl řád Šarlatových rytířů. Ne aby se

drakům klaněl, ale aby tyto krásné, mocné a přitom tak zranitelné

bytosti chránil. Měli jsme být strážci,“ dodal zasmušile. „A teď se

stáváme zrádci.“

75

„Kdo vlastně jsi?“ podivil se Mark.

Kairo zavrtěl hlavou: „To už je zapomenuto. Teď jsem psanec a

pán psanců.“

„Myslím, že vím, kdo je,“ zapojil se do rozhovoru Ray. „Je jen

jeden mistr, který bojoval se Zakonem a který je považován za

mrtvého.“

Kairo mlčel.

„Ví tvůj bratr, že žiješ?“ zeptal se android.

„Ne. A kdyby to věděl, postaral by se o nápravu Zakonova

opomenutí.“

„Jeho bratr?“ podivil se Mark.

„Ano. Ptal ses mě tenkrát po turnaji, co se stalo Marquartovu

bratru. Pokusil jsem se získat nějaké informace a dozvěděl jsem se,

že byl zabit Zakonem v souboji.“

„On je králův bratr?“ neovládl se Mark.

„Byl jsem,“ odpověděl Kairo. „Pomůžete mi?“ zeptal se pak.

„Uděláme vše, co bude v našich silách,“ slíbil Mark. „Už proto,

že se obáváme, že Zakon přišel z naší země, a že tudíž neseme

odpovědnost za vše špatné, co zde napáchá.“

Kairo se usmál: „Zdá se, že jsem se ve vás nezmýlil. Musím

přiznat, že když jsem se o vás dozvěděl, zpočátku jsem se obával,

abyste nebyli stejní jako Zakon. Domníval jsem se, že byste mohli

být dalšími z jeho přisluhovačů nebo snad jeho soky, stejně chtivými

moci, jako je on. Ti, co se s vámi setkali, však hovořili o opaku a já

se rozhodl vám věřit.“

„Postaráme se, abyste toho nemusel litovat,“ slíbil mu Mark.

„Pokud to bude třeba, spojím se s vámi. A teď, znáte cestu, jak se

dostat zpět do Gibly?“ vrátil se Kairo k praktičtějším otázkám.

Mark přikývl. „Ano, jistý strážce nám nabídl svou nezištnou

pomoc.“

Kairo se zasmál. „Doufám, že ho za to patřičně odměníte.

Takovou dobrotu srdce nelze nechat bez povšimnutí. A nyní už;

běžte. Bohové nechť bdí nad vaší cestou.“

76

14

Když se Mark s Rayem vrátili do krčmy, byla už prázdná a jen

stařec je vyprovodil znuděným pohledem. Cesta k městské bráně

proběhla bez problémů a strážný je ochotně vpustil postranní

brankou. Odměnili ho za to dalším zlaťákem a vydali se k hostinci.

Opatrně se proplétali ztemnělými uličkami, když vtom z jednoho

průchodu zaslechli zdušený vzlyk. Mark zastavil.

„Do toho, co se tam děje, nám nic není,“ upozornil ho Ray.

„Já vím, Zákon o nevměšování… Vypni si nahrávání,“ odsekl

Mark, tasil meč a opatrně vešel do průchodu. Na hromadě odpadků

se nad útlou bílou postavou v příznačném rytmu vzpínalo mužské

tělo. Neznámý blaženě zachrochtal a dívka tiše, plačtivě vykřikla.

Mark čepelí meče poklepal muži na rameno.

„Myslím, že ta dáma s vaším počínáním nesouhlasí.“

Muž sebou trhl a otočil se. „Co je ti do toho,“ zavrčel.

„Vstaň!“ procedil kapitán skrz zuby a hlas mu nebezpečně

zdrsněl.

„Nebo co?“ posmíval se muž, ale přece jen vstal a začal si

natahovat kalhoty. Dívka se marně pokoušela zahalit do zbytků

roztrhaných šatů.

„Tohle,“ řekl Mark a jeho pěst přistála na mužově čelisti.

Násilník se zapotácel, oči se mu obrátily v sloup a pak se pomalu

svezl k zemi.

Ray se mezitím opatrně sklonil k dívce a pokusil se ji zabalit do

pláště.

„Dík, vstanu sama,“ odtáhla se od něj, ale navzdory svým slovům

se nedokázala postavit. Vzlykla a vztekle udeřila drobnou pěstičkou

androida do ruky. „Nechci pomoct,“ protestovala, když ji jemně

zvedl do náruče.

„Víš, kdo to je?“ vyslal telepaticky k Markovi.

Mark zavrtěl hlavou.

„Naše malá zlodějka. A právě omdlela,“ dodal po chvíli.

„Tak rychle do hostince!“

Vyrazili lehkým poklusem a během několika minut doběhli k

77

hostinci. Mark trochu neurvale vzbudil jednu děvečku a vysvětlil jí,

co se stalo. Když se vzpamatovala, ochotně souhlasila, že se o malou

zlodějku postará. Zatímco Ray stále bezvládnou dívku ošetřil a píchl

jí posilující injekci, ohřála vodu. S androidovou pomocí pak děvče

umyli, oblékli do poněkud volnější košile a uložili na postel.

* * *

Když se ráno Mark probudil, vcházel právě Ray do dveří. „Už se

probrala a spořádala snídani za tři,“ řekl s úsměvem.

„Až se najím, zajdu ji navštívit,“ přikývl Mark.

„Buď opatrný. Nepřiznala by to, ale hodně ji to vzalo.“

„A ty se divíš?“

Android pokrčil rameny. „Nebylo to poprvé.“

„Cože? Vždyť je jí sotva dvanáct!“

„Tohle je drsný svět. A ona žije na ulici.“

Mark zaklepal a pak tiše otevřel dveře. „Ahoj,“ pozdravil.

Dívka seděla se zkříženýma nohama na posteli a se znechuceným

výrazem si prohlížela hřeben. „Nazdar,“ řekla.

„Vlastně ani nevím, jak se jmenuješ,“ pokusil se Mark o navázání

rozhovoru.

„Zila,“ odpověděla stručně.

„Podívej, jestli chceš, abych odešel…“

Pohlédla na něj skoro vyděšeně: „Ne, to ne…“

Přitáhl si jedinou židli v místnosti a posadil se. „Jak ti je?“

Pokrčila útlými rameny a popotáhla si košili, když příliš široký

výstřih odhalil pihovatou pleť. „Vlastně docela dobře,“ řekla

nakonec. „Jsem najedená, umytá, sama v posteli… To štěstí většinou

nemám.“

„Žiješ od narození v Gible?“

„Co si pamatuju. Máma prej přišla z nějaký vesnice, když mi

byly tři. Táta umřel a ona se pak živila jako děvka. To já ale dělat

nebudu.“

Povídali si ještě skoro hodinu, o Zilině dětství, o Gible a o

rytířských turnajích, o snech a o realitě. Mark se pokusil nenápadně

vyptat na Kaira, ale buď o něm malá zlodějka nic nevěděla, nebo

78

přece jen svým zachráncům nedůvěřovala natolik, aby prozradila

tajemství Dětí noci. Kapitán ji něchtel zbytečně zneklidňovat, a tak

raději změnil téma a projevil zájem o místní pamětihodnosti.

Nakonec se dohodli, že Mark Zile sežene nějaké šaty a ona že mu

pak ukáže místa „na který by počestnej člověk v životě nenarazil“.

Pak se Mark s Rayem vydali na nákupy. Oba dali Zile za pravdu,

když je poprosila, aby jí sehnali raději chlapecké oblečení. Koupili jí

tedy plátěné kalhoty, košili, koženou vestu a pár bot. Když se vrátili

do hostince, dívka na sebe oblečení co nejrychleji natáhla.

„Jo, tohle by šlo,“ okomentovala jejich výběr. V prostém

oblečení vypadala znovu jako chlapec, stejně jako když ji potkali

poprvé. Děvečka, která jí poskytla svůj pokoj, nad tou proměnou jen

spráskla rukama.

„Vypadáš úplně jako kluk,“ lamentovala. „Vždyť je to u tak

hezounký dívky škoda.“

„Škoda je strávit život jako laciný zboží pro nadržený chlapy,“

odsekla Zila. „Takhle budu mít aspoň pokoj.“

* * *

Čas rychle plynul a termín chystané výpravy se blížil. Když se

jednoho večera usadili ve výčepu k bohaté večeři, načal Ray

nepříjemné téma.

„Víš, Zilo, pozítří odjíždíme.“ ‚

„Jo?“ Zjevně se rozhodla mužům situaci neulehčit.

„A ty s námi jet nemůžeš,“ podpořil androida Mark.

„Proč ne?“

Překvapeně na sebe pohlédli. Pak si Mark povzdechl: „Víš,

vydáváme se na rytířskou výpravu, plnou nepohodlí a nebezpečí.

Dívky na takové výpravy nejezdí.“

„Hele, vypadám jako kluk, chovat se jako kluk taky svedu,

ostatně když jste mě poprvý potkali, taky jste mi to na chvíli zblajzli,

takže nevidím důvod, proč bych s váma nemohla jet.“

„Bude to nebezpečné,“ zopakoval Ray trpělivě.

„Zatímco já tady žiju v naprostým bezpečí. S váma mě možná

sežerou draci, ale aspoň mě nikdo neznásilní.“

79

„Není tam žádné pohodlí. V horách bude zima, spát budeme na

tvrdé zemi a polní kuchyně taky není žádný med,“ zkusil to ještě

Mark, i když už tušil, že Zila se dávno rozhodla a jeho argumenty ji

rozhodně nepřesvědčí.

„Hele, já jsem na nepohodlí zvyklá. Žiju na ulici, zapomněls? A

než jste mi tenkrát koupili ty koláče, žila jsem tejden z vody a

odpadků, protože se kšefty zrovna nehejbaly.“

„Asi ji budeme muset vzít s sebou,“ poznamenal Ray pobaveně.

„Víš, mě ani tak netrápí, ze ji vezmeme na tuhle výpravu, ale co s

ní uděláme pak. Bojím se, aby se nerozhodla spojit svůj život s

námi.“

„Najdeme jí nějakou milou rodinu na venkově.“

Mark se ušklíbl: „A ona u ní ochotně zůstane. Tomu tak uvěřím.“

„Takže ji s sebou nevezmem?“

„A ona se nám povleče v patách. Díky, ale radši ji budu mít na

očích.“

„A jak to vysvětlíme ostatním?“ zeptal se Ray.

„Sháníme přece sluhu, ne?“ ušklíbl se Mark. „Dobře,“ řekl pak

nahlas. „Budeš tedy mým sluhou. Ale odteď jsi chlapec a jmenuješ

se Zil.“

„Ano, pane,“ usmála se. „Můžete se spolehnout.“

15

Vycházející slunce pozlatilo pyšné praporce a zářivou zbroj rytířů.

Fairko přitáhl Sirdovi otěže a vesele Marka s Rayem pozdravil.

„Vidím, že jste si konečně našli sluhu,“ poznamenal s pohledem

upřeným na Zilu. „Doufám, že je šikovný. Ten můj nešika vyniká

snad jen v kuchařském řemesle, takže pokud bych vás mohl někdy

pozvat ke svému stolu…“

„Rádi přijímáme,“ odpověděl Mark. „Zil se sice dovede postarat

o koně a poradí si i v mnoha jiných věcech, ale vaření mu zrovna

nejde.“

Mladá zlodějka probodla kapitána vzteklým pohledem, ale

mlčela.

80

„Podívejme se, naši stateční rytíři,“ ozval se lehce posměšný hlas.

Zakon jednou rukou držel otěže svého koně, štíhlé černé klisny,

které dal přednost před těžším hřebcem, a druhou ledabyle položil na

jílec meče. „Zdá se, že jste se přece jen rozhodli přidat se k naší

malé výpravě.“

„Vyjádřili jsme snad někdy něco jiného než touhu zúčastnit se

tohoto skvělého dobrodružství?“ podivil se Mark na oko.

„Velmistře!“ ozval se radostný výkřik.

Zakon se obrátil a Mark poznal mladíčka, kterého porazil v

turnaji.

„Jaká čest pro mne, že mohu vyjet pod vaší korouhví,“ rozplýval

se rytíř, jehož vyleštěná zbroj mohla sloužit jako zrcadlo.

„Vidíte to nadšení?“ ušklíbl se Zakon koutkem úst. „Z toho si

vemte příklad. Teď musím přivítat další hrdinné rytíře,“ dodal pak a

pobídl koně k právě přijíždějící skupince.

„Takže dosáhl svého,“ zamumlal Ray. „Jmenovali ho

velmistrem.“

„A tys o tom snad pochyboval?“

* * *

Celá výprava se toho rána sešla pod vlajícími praporci a

korouhvemi na pláni před hradbami města. Rytířů bylo i s Markem a

Rayem devatenáct, z toho pět patřilo k Zakonovým Šarlatovým

rytířům, a se vším služebnictvem a doprovodem čítala celá skupina

šedesát dva mužů a padesát čtyři koní. Kolem se shromáždil dav

zvědavých diváků, bardi skládali první oslavné písně a někteří

podnikavci prodávali občerstvení.

„Co může mít v těch bednách?“ zajímal se Mark při pohledu na

Zakonovy sluhy, kteří vedli dva plně naložené soumary.

„Nevím,“ zavrčel Ray popuzeně. „Jsou zevnitř pobitý nějakým

kovem, takže vidím jen tolik co ty.“

„Že by věděl, kdo jsi?“

Android pokrčil rameny. „Může to být náhoda.“

„Na náhody nevěřím. Musíme být opatrní.“

„Že to říkáš zrovna ty.“

81

„A co těch jeho pět poskoků?“ kývl Mark hlavou směrem ke

zbývajícím Šarlatovým rytířům.

„Co je s nimi?“

„Pokud Kairo mluvil pravdu, vstoupilo po Zakonově přijetí do

řádu několik jeho přátel. A jestli velmistr není z Akkany…“ nechal

kapitán myšlenku nedokončenou.

„Tak kdoví, odkud pocházejí jeho lidé,“ doplnil ho Ray. „Budu je

sledovat. A ty si dávej pozor, pořád je tady riziko, že tě poznal a

pokusí se tě zabít.“

„Budu se opatrovat jako oko v hlavě.“

Zakon se zatím odpoutal od hloučku rytířů, a vědom si svého

impozantního zjevu, projel s vlajícím šarlatovým pláštěm mezi

diváky až k městské bráně vstříc králi, který se dostavil, aby výpravě

požehnal.

„Moji stateční rytíři!“ burácel Marquart. „Vydáváte se na

nelehkou cestu. Projdete místy, kam noha člověka ještě nevkročila.

Stanete tváří v tvář nesčetným nebezpečím. Mnozí z vás zemřou a

již nikdy se nevrátí do rodné Dasturie. Já však doufám, že ozdobíte

svá jména ctí a slávou, že ať živí či mrtví budete věrni ideálům

rytířstva a splníte svůj veliký úkol.“

„Proč všichni politici vždycky tak blábolí,“ postěžoval si Ray.

„Dávej pozor,“ okřikl ho Mark. „Nemůžeš vědět, kdo nám

rozumí.“

Ray se odmlčel, a tak si kapitán mohl v klidu vyslechnout další

mnohoslovný projev, tentokrát z úst Zakonových. Nedozvěděl se nic

nového, což ostatně ani neočekával. Diplomaticky se pak připojil k

davu, provolávajícímu slávu králi i velmistrovi, a s úlevou přivítal

zvuk rohu, který oznamoval odjezd. Zila, oblečená v mužských

šatech, doplněných teplým pláštěm, a vyzbrojená těžkou dýkou, se

vyhoupla do sedla soumara, kterého si pořídili spíš proto, aby

nemusela jít pěšky, než že by měli tolik zavazadel.

* * *

Cesta po prašné, ale široké královské silnici ubíhala rychle a

vzhledem k nevelkému počtu rytířů se zásobování ve vesnicích

82

nezměnilo v bezohledné drancování, ačkoliv občas k němu nemělo

daleko. Zakon se překvapivě držel zpátky a choval se jako pravý

Šarlatový rytíř, o ženy se nezajímal a za jídlo, které si bral, platil

poctivou cenu. Jeho příkladem se řídili i ostatní. Mark, který už

pohled na matky, ukrývající své dcery, a na zasmušilé tváře mužů

znal z jiných planet, se také snažil vesničanům ulehčit jejich úděl.

„Náš nový velmistr je najednou vzor vší ctnosti a spravedlnosti,“

zamumlal Ray znechuceně, když sledoval, jak Zakon s

blahosklonným výrazem podává starostovi vesnice, v níž

přenocovali, váček s penězi.

„Jenom za dne,“ šeptl Fairko a obezřetně se rozhlédl kolem.

Když se ujistil, že ho nikdo nepovolaný neslyší, pokračoval: „To

neplatí za jídlo, ale za mlčení. Včera večer jsem ho zahlédl, jak se

krade ven z hostince.“

„Třeba se šel jenom projít,“ namítl Mark.

„To ano. A společnost mu dělala ta černovlasá cuchta, co

roznášela pivo,“ přisadila si Zila. „Určitě si vyprávěli o hvězdičkách

a z toho má ta holka obličej samou modřinu. Tyhle typy já znám…“

„Zile!“ umlčel dívku Ray. „Dávej si pozor na pusu!“

„Sem toho tolik neřek…“ zamumlala provinile, protože si

uvědomila, jak blízko byla prozrazení. I když byl Fairko Markův a

Rayův přítel, všechno vědět nemusel.

„Víc než Zakonovy sexuální praktiky mě znepokojují ty bedny,“

zavrčel Ray. „Od té doby, co jsme vyjeli, je ještě ani jednou

neotevřel.“

„Třeba v nich má něco na chytání draků,“ pokrčil Fairko rameny.

Jejich rozhovor přerušil příchod dalších rytířů, kteří vesměs

Zakona obdivovali. Brzy se vyhoupli do sedel a znovu vyrazili na

cestu.

Toho večera se utábořili na louce nad nevelkou vesnicí. Místní

obyvatelé jim sice nabídli k přenocování jedno omšelé stavení,

Zakon ale návrh, vyslovený spíš ze strachu než z pohostinnosti, k

velké úlevě vesničanů odmítl.

„Počasí nám přeje, a tak nevidím důvod, proč se mačkat v tom

chlívku, kterému tady říkají dům,“ poznamenal. „Připravte oheň a

porazte to tele, co jsme koupili cestou. Snad bude místní pivo lepší

83

než architektura, takže vy dva skočte dolů a přivalte sem pár

soudků.“

Muži přivítali velmistrova slova s jásotem a oba vybraní rytíři

ochotně vyrazili sehnat pěnivý mok. Brzy už hořela velká hranice a

zmiňované dobytče se otáčelo na rožni. Pivo sice nepatřilo mezi

nejkvalitnější, ale guiril udělal svoje, a tak netrvalo dlouho a většina

rytířů i jejich služebnictva podnapile vyřvávala lechtivé písně.

Hlídky zatím nikdo nedržel, nacházeli se v civilizované oblasti,

lupičské bandy si na tak početnou skupinu ozbrojenců netroufly,

velké šelmy se tady ještě nevyskytovaly, a tak si muži připadali v

bezpečí.

Byla skoro půlnoc a většina rytířů se už dávno uložila ke spánku,

když se z pokrývek zvedla štíhlá silueta a tiše se začala proplétat

táborem. Zila opatrně proklouzla kolem pochrupujících Šarlatových,

minula skupinku poklidně přežvykujících koní a zamířila k místu,

kam Zakonovi sluhové složili bedny. Už ji nebavilo, jak ji Mark s

Rayem stále podceňují, a tak se rozhodla dokázat jim, že se vyzná

alespoň ve zlodějském řemesle a že dovede být užitečná. Konečně se

dostala na dosah beden. Obezřetně se rozhlédla kolem sebe a pak

natáhla ruku k víku. V tu chvíli jí čísi prsty obemkly zápěstí a pevná

dlaň se jí přitiskla na ústa. Zazmítala se v zoufalé snaze vymanit se z

ocelového sevření.

„To nebyl dobrý nápad,“ zazněl jí u ucha Rayův hlas a android ji

pomalu pustil a otočil ji tváří k sobě.

„A proč ne?“ prskla vztekle, rozzlobená, že se nechala chytit.

„Myslíš, že něco tak cenného si Zakon nehlídá?“

„Jak vidíš, tak ne,“ odsekla. „Nebo tady snad stojí nějaké stráže?“

zeptala se posměšně, ale v jejím hlase byla nejistota.

„Nač stráže?“ usmál se Ray naivitě dítěte netechnického světa.

„Pokud by ses pokusila jednu z těch beden otevřít, pravděpodobně

bys způsobila takový poplach, že by to vzbudilo celé tábořiště.“

Nedodal už, že jeho dokonalé smysly identifikovaly bezpečnostní

systém, který by nejen spustil poplach, ale zároveň malou zlodějku

zabil. Zakon si své tajemství pojistil opravdu dobře.

„Myslíš jako, že je tam nějaká past?“ pobledla.

Android přikývl. „A teď už pojď spát. Ještě se někdo probudí a

84

uvidí nás tady.“

Zila jen přikývla a pokorně Raye následovala k místu, kde

zanechala své pokrývky.

Cesta dál pokračovala bez problémů a android se o nočním

incidentu nezmínil ani slovem. I on se snažil přijít na způsob, jak

prozkoumat obsah beden, nenašel ale řešení. Ne že by nedokázal

obejít bezpečnostní zařízení, ale obával se, že by se mu pak

nemuselo podařit uvést zámky do původního stavu, a tak se zatím

musel spokojit jen s dohady.

Čtvrtého dne se výprava dostala do prakticky neobývané krajiny,

a aby si muži zajistili obživu, museli lovit, čímž se jejich postup

značně zpomalil. Za nocí se také vždy po dvojicích střídali na hlídce.

16

Šestého dne ráno les poněkud prořídl a oni poprvé spatřili hory.

Vysoké narudlé štíty se zvedaly až k oblakům a mezi nimi jako

věční strážci kroužili ve stoupavých proudech draví ptáci. Mark se

pokusil zachytit stopu draků, ale narazil jen na mlčení. Do té doby

rozesmátí a sebevědomí rytíři ztichli a v jejich tvářích se poprvé od

počátku výpravy objevily pochybnosti. Většina z nich nikdy v životě

do hor nevkročila a zkazky o tajemných a děsivých tvorech, žijících

ve stínu skalních velikánů, znalo každé dítě. Jen pětice Šarlatových,

kteří se po celou cestu drželi od ostatních poněkud stranou,

nevypadala zneklidněně.

„Tudy,“ zavelel Zakon a ukázal na klikatou soutěsku, vinoucí se

mezi zubatými hřbety hor.

„Někde v těchhle horách přišel Brigers o svého androida, tak si

dávej pozor,“ varoval Mark Raye. Pád kamenné laviny skutečně

nebyl v tomto terénu nepravděpodobný. Aby snížili šanci

případných útočníků, drželi se oba uprostřed postupující skupiny. Až

do večera se nic podezřelého neudálo, ale když se utábořili v jednom

z nevelkých údolíček, nechal Zakon složit bedny za velký balvan,

který se zřejmě kdysi zřítil z prudkého srázu.

„Proč se s tím tahá až tam,“ sledoval ho Mark s podezřením.

85

„Řekl bych, že chce něco vyndat tak, abychom si toho nevšimli,“

napadlo Raye.

„Začínám tušit, co v těch bednách má.“

„Tak to víš víc než já,“ zamračil se android.

„Opravdu? Že by můj nedokonalý lidský mozek jednou překonal

ten tvůj zázrak techniky?“ ušklíbl se Mark. „Kdybys chtěl v horách

vyvolat malou lavinu, co potřebuješ?“ dodal.

Ray přikývl. „Jenže jestli jsou tam výbušniny, což mě

samozřejmě taky napadlo, tak jich tam při váze těch beden má dost

na to, aby srovnal se zemí celé město.“

Mark zklamaně zavrtěl hlavou: „A já už doufal, že jsem na to

přišel. No, v každém případě ho dnes v noci musíme dobře hlídat.

Zřejmě se o něco pokusí.“

„A Zilu taky,“ ušklíbl se android. „Aby se nás náhodou nesnažila

zachránit.“

Kapitán tázavě pozvedl obočí: „Je tady snad něco, co nevím?“

„Naše malá zlodějka se už jednou pokusila dostat k těm bednám.

Naštěstí jsem ji včas zastavil.“

Mark zaklel. „Proč jsi mi o tom neřekl dřív?“

„Včas jsem zakročil,“ pokrčil rameny Ray. „Takže nebyl důvod

tě tím zatěžovat.“

„Začínáš být nějak samostatný. Asi bych ti měl po návratu nechat

zkontrolovat programy,“ rýpl si Mark.

„Snad se zase nehádáte?“ vyrušil je Zilin hlas.

„Zase?“ obrátili se k ní oba překvapeně.

„My diskutujeme,“ dodal Ray poněkud dotčeně.

„Jo, a já si cizí věci jenom vypůjčuju,“ ušklíbla se dívka

pobaveně.

„Co kdybys radši připravila jídlo?“ navrhl Mark zlomyslně.

„Nemůžem přece pořád zneužívat Fairkova kuchaře.“

Zila se nejdřív zaškaredila, pak se jí ale na tváři objevil pobavený

úsměv. „Ale jistě, samozřejmě,“ odpověděla s hranou pokorou. „Rád

vám něco připravím, pane. Co takhle připečené hovězí? Nebo radši

zpopelněné vepřové?“

Mark obrátil oči v sloup a Ray se rozesmál. „Myslím, že přece

jen ještě zneužijeme dobrodiní našeho přítele, co říkáš, Marku?“

86

Kapitán ho probodl pohoršeným pohledem. „Tobě se to směje, ty

to doopravdy nejíš,“ opáčil.

Nakonec tedy povečeřeli spolu s Fairkem, a když byly rozděleny

hlídky a muži se uložili ke spánku, našel si Ray místo, odkud měl

dobrý výhled na většinu tábora. Co se děje u Zakonových beden,

sice vidět nemohl, aniž by při tom byl nápadný, a toho večera na ně

s Markem jako naschvál nevyšla hlídka, zato měl na očích

samotného velmistra a jeho věrné, takže nemohl přehlédnout, kdyby

snad něco prováděli. Zároveň také po očku sledoval Zilu, která se

zahrabala do pokrývek nedaleko ohniště.

* * *

Když se druhého dne Mark probudil, přivítal ho Rayův

zneklidněný výraz.

„Co se děje?“ zajímal se.

„Zakon v noci něco vytáhl z beden a pak se se dvěma z těch

svých poskoků vytratil skoro na tři hodiny,“ referoval android.

„Takže nás čeká nějaká pěkná lavina.“

„Nevím,“ povzdychl si Ray. „Pokud se nás chce opravdu zbavit,

zajímalo by mě, jak zařídí, aby se nic nestalo ostatním.“

Na jeho otázku vzápětí odpověděl sám velmistr. Svolal si

všechny rytíře a oznámil jim: „Cesty v horách jsou zrádné. Proto

vždy vyšleme dvojici rytířů jako předvoj, aby prozkoumali terén, a

ostatní budou postupovat zhruba hodinu za nimi. V poledne se

vybraná hlídka vrátí, zatímco budeme odpočívat, a vpřed se vydá

další dvojice. Jako první se na průzkum vydají sir Mark a sir Ray.“

„A je to tady,“ vyslal android.

„Přistoupíme na to?“

„A co myslíš ty?“

„Vymlouvat se by asi vypadalo podezřele,“ povzdychl si Mark.

„Můžu jet s váma?“ zajímala se Zila.

„Ne,“ odsekl Mark nekompromisně. „To by nám tak scházelo.“

„Hele, já vím, že Zakon na vás něco chystá,“ nenechala se odbýt

dívka. „Večer dělal něco s těma bednama a pak se nejmíň na tři

hodiny někam ztratil, zatímco ti jeho nohsledi čmuchali kolem a

87

hlídali, aby za ním náhodou někdo nevyrazil.“

„Zdá se, že naše malá zlodějka v noci taky hlídkovala,“

konstatoval Mark.

„Vidíš, a já měl pocit, že celou dobu spí. No, řekl bych, že nás

vpředu čeká nějaká pěkná lavina.“

„Tím spíš tam nemůžeme poslat nikoho jiného. Natož vzít s

sebou Zilu.“

„Tak co, můžu jet?“ zajímala se dívka.

„Někdo musí dávat pozor na Zakona,“ pokusil se Ray o

diplomacii.

„Na tohle ti neskočím!“ vyprskla Žila.

Mark ji vzal za ramena a obrátil ji k sobě: „Podívej, Ray to myslí

vážně. Samozřejmě nechceme, aby ses s námi dostala do nějakého

nebezpečí, to ale neznamená, že spolu s ostatními ti nic nehrozí. My

Zakonovi nevěříme a je docela možné, že se o něco pokusí, když

tady nebudeme. Proto potřebujeme, abys tady zůstala a dávala

pozor. Rozumíš?“

„No tak jo,“ povzdechla si.

„Pánové, je načase vyrazit!“ ozval se Zakonův posměšný hlas.

„Chtěl jsem si ještě promluvit s Fairkem,“ zaklel Mark v duchu.

„Nezbývá než doufat, že si poradí sám,“ odpověděl android, který

se už vyšvihl do sedla. Pohledem se rozloučil se Zilou a pak se oba

muži vydali kupředu.

* * *

Stezka se klikatila mezi narudlými hřbety skal, chvílemi se skoro

ztrácela, jindy se táhla vpřed, rovná a pohodlná jako královská

silnice, a pak se zas proplétala suťovými poli, kde museli sesednout

a vést koně za uzdu. Postupovali pomalu a bedlivě zkoumali každý

svah a skalní převis, připraveni na nejhorší. Útok však přišel z jiné

strany. Ray si zrovna prohlížel zvláštní skalní útvar, který

připomínal hlavu obřího ještěra, když se půda pod nohama jeho

koně s děsivým zahřměním rozevřela. Zvíře poplašeně zaržálo a

marně se snažilo uniknout z rozšiřujícího se chřtánu kráteru.

Balvany, vymrštěné výbuchem do vzduchu, zabubnovaly o Markovo

88

silové pole a málem ho srazily ze sedla. Valach se vyděšeně vzepjal

a Mark se ho pokusil uklidnit.

Ray zapnul antigrav, ale přístroj, koncipovaný na hmotnost

androida a agenta, už nedokázal unést váhu koně. Hnědák marně

bojoval, propadal se stále hlouběji. Pokud Ray nechtěl, aby ho stihl

stejný osud, musel zvíře obětovat. Odpoutal se od koňského hřbetu a

přistál na okraji kráteru. „To nebylo samo od sebe,“ ozval se po

chvíli.

„Zaznamenals něco?“ zajímal se kapitán. „Jsi v pořádku?“ zeptal

se nahlas.

„Řekl bych, že ano.“

„I když tímhle tempem mi brzy dojde energie. Někdo zřejmě

využil toho, že jsou tady rozsáhlé jeskynní prostory, a nastražil pár

nášlapných min tak, abychom se propadli.“

„A pak nás tudy poslal. Takže v těch bednách opravdu měl

výbušniny. Jestli se ale vyzná v pozemských technologiích, musel

vědět, že máš antigrav.“

Ray pomalu přikývl: „Takže tahle past má jen odpoutat naši

pozornost a skutečný útok teprve přijde. Koneckonců, na tohle

spotřeboval sotva kilo trhaviny. Co navrhuješ?“

„V takové chvíli by bylo normální vrátit se do tábora,“ zamyslel

se Mark. „To od nás zřejmě nepřítel očekává. Což znamená, že

zůstaneme tady.“

„A počkáme si, kdo se přijde podívat, jak jeho dílo zkázy

dopadlo.“

* * *

Slunce už se klonilo k polednímu a výprava se zastavila k

odpočinku, Mark s Rayem se však stále nevraceli. Nervózní Zila

přešlapovala na okraji tábora, který rozbili v údolí se strmými

stěnami, a vyhlížela své ochránce.

„Neboj se, chlapče, ti dva se o sebe jistě dovedou postarat,“ ozval

se jí za zády Fairkův hlas. „Pojď mi raději pomoct s přípravou

oběda, ať se stihnou najíst, až přijedou.“

Dívka se neochotně otočila a vydala se k ohništi, na kterém už

89

Fairkův sluha cosi míchal v kotlíku. Náhle se zarazila.

„Kde je Zakon?“ zeptala se přiškrceným hlasem.

Fairko pokrčil rameny: „Odjel už před nějakou chvílí. Vzal s

sebou jednu z těch beden a ostatní Šarlatové. Možná jel nastražit

nějaké pasti na draky.“

Žila zaklela a vyrazila k soumarovi. Spěšně mu dotáhla podpěnku

a vydrápala se do sedla.

„Počkej!“ křikl na ni Fairko, ale to už dívka, divoce pobízejíc

koně patami, vyrazila z údolí, v němž tábořili. Zoufale přitom

proklínala skutečnost, že na koni příliš jezdit neumí. Věděla, že času

má málo a že na to, aby své přátele varovala, jede pozdě. Vzdávat se

však nebylo jejím zvykem.

Mladý rytíř se za ní chvíli díval, pak zavrtěl hlavou a vydal se k

ohni. „Zvláštní kluk,“ zamumlal si pro sebe. Chvíli zádumčivě

pozoroval svého sluhu, jak opéká maso, a z té vůně se mu sbíhaly

sliny. Nakonec ale přece jen osedlal Sirda. „Ještě se mu něco stane,

bláznovi jednomu,“ povzdechl si, vyhoupl se do sedla a vyrazil za

Zilou.

* * *

Stezka z údolí vybíhala v sevření skal a pak se rozšiřovala v

pohodlnou cestu, porostlou řídkou trávou a lemovanou

pokroucenými keříky kosodřeviny. Ústilo do ní množství údolíček a

klikatých odboček. Fairko jen s obtížemi sledoval otisky kopyt

soumara, a musel proto postupovat pomaleji, než by si přál.

V duchu se proklínal, že mladého sluhu vůbec nechal odjet. Pak

přitáhl Sirdovi otěže. Nebyl lovec, ale léta putování divočinou ho

naučila stopařskému řemeslu, a tak si na rozdíl od Zily všiml pětice

stop, oddělujících se z cesty a směřujících do úzké rokle. Chvíli

váhal, zda má následovat mladou zlodějku, kterou stále ještě

považoval za chlapce, nebo neznámé muže, zřejmě Šarlatové rytíře.

Nakonec dospěl k závěru, že se do soutěsky alespoň podívá.

Zanechal Sirda u skalky, obrostlé několika trsy trávy, a vyrazil po

stopách. Stezka byla stále užší a užší, skály se mu téměř zavíraly nad

hlavou. Proužek modravé oblohy se brzy úplně vytratil a Fairko se

90

ocitl ve svažující se skalní chodbě. Vzduch zde byl chladný a vlhký

a šero stále houstlo. Sledovat stopy bylo na kamenitém podloží čím

dál obtížnější, ale nebylo pochyb o tom, že jinudy než rovně

Šarlatoví jít nemohli. Po chvíli se Fairko zastavil. Neměl s sebou

žádné světlo, a tak pokud chtěl pokračovat ve sledování, musel se

vrátit na povrch a obstarat si pochodeň. Obrátil se zpět k východu.

Vtom zaslechl strašlivé zahřmění a země se mu vzepjala pod

nohama.

17

Mark s Rayem uvázali valacha v nedalekém údolíčku, porostlém

svěží trávou, sami se skryli za hromadu kamenů a čekali. Slunce se

klonilo k poledni, když zaslechli klapot kopyt. Zpoza zatáčky se

vynořila vraná klisna a na ní jezdec v šarlatovém plášti. V ruce svíral

termopistoli a obezřetně se rozhlížel kolem. Když dojel ke kráteru,

sesedl a začal zkoumat stopy.

„Odhoď tu zbraň, Zakone,“ vyzval ho Ray.

Šarlatový sebou trhl, pak se ale otočil a na tváři mu pohrával

pobavený úsměv. „Nebo co?“ zeptal se. „Řekl bych, že jsme v

poněkud patové situaci. Vy nemůžete ublížit mně, rozhodně ne těmi

směšnými replikami středověkých zbraní, a já nemůžu ublížit vám,

pokud se téhle plechovce nevyčerpá generátor. Což ale může být

brzy,“ dodal a pozvedl termopistoli.

„Můžeš ho zasáhnout?“ otázal se Mark poněkud znepokojeně.

„Jeho ne. Na to, abych překonal jeho ochranný opasek, už asi

nemám energii. Ale můžu ho zbavit té hračky, co s ní tak mává,“

odpověděl Ray.

„Tak to udělej.“

„S radostí.“ Android pomalu pozvedl ruku. Z jeho ukazováčku

vyšlehl tenký paprsek a zasáhl zbraň, kterou Zakon svíral.

Termopistole explodovala. Síla výbuchu odhodila velmistra stranou

a i přes silové pole ochranného opasku vypadal značně otřeseně.

Přesto okamžitě vyskočil a tasil meč.

„Začínám chápat, proč máte takové úspěchy,“ poznamenal s

91

úšklebkem. „Vy se taky dodržováním předpisů zrovna nezatěžujete.

Víte, že androidi SDPP nesmějí být vyzbrojeni moderními

zbraněmi?“

„Jenže tohle je můj soukromý android,“ vysvětlil mu Mark.

Zakon se rozesmál: „Nechtěl byste se ke mně přidat?“

„A stát se dealerem drog? Ne, děkuju pěkně.“

„Proč ta silná slova? Prostě si chci jen vybojovat své místo na

slunci.“

„Tak proč už jsi to neudělal dávno? Jsi na téhle planetě přece už

pár let.“

Zakon udiveně potřásl hlavou: „Takže vy to pořád ještě nevíte.

No jistě, jak byste to mohli zjistit. Od toho mrtvýho kluka těžko.

Myslíte si, že jsem to nezkusil? Ale ano, jenže guiril v určité

vzdálenosti od Akkany ztrácí své vlastnosti. Nepřišel jsem na to, čím

to je, ale je to tak. Na to doplatil můj společník. Byl tak narvaný

guirilem, že když jsme odlétali, zemřel po vnoření do subprostoru na

šok. Já měl štěstí, že jsem tenkrát ještě bral guiril jen v malých

dávkách. Bylo mi zle, ale dokázal jsem se dovléct do mediboxu a ten

mě z toho dostal.“

„Takže takhle jsi zabil Brigerse,“ řekl Mark a prsty na rukojeti

meče mu zbělely.

„A proč bych to dělal? Dohodl jsem se s ním. Spolu jsme se

zbavili jeho androida při té fingované lavině. Brigers měl odletět

zpátky, podat normální zprávu a pak se po čase vrátit a pomoct mi.

Jenže ten pitomec mi neřekl, že už je na guirilu závislý. Když

odlétal, dal jsem mu dávku s sebou, aby ještě ověřil, jestli opravdu

ztratí své vlastnosti, no a on to všechno spolykal. Když mi to řekl,

varoval jsem ho, ale bylo už pozdě. Jeho tělo se s tím šokem

nedokázalo vyrovnat.“

„A proč bych ti měl věřit?“

Zakon pokrčil rameny: „Věř si, čemu chceš, ale mně jeho smrt k

ničemu nebyla. Naopak, poslali mi sem další čmuchaly. Vás.

Mimochodem, to nebylo moc chytrý, představovat se svým pravým

jménem.“

„Já se na rozdíl od tebe nemusím skrývat, Zakone,“ odsekl Mark.

„Jaképak je tvoje pravé jméno, co?“

92

„Koneckonců, proč bych vám ho neřekl? Stejně se z téhle planety

živí nedostanete,“ uchechtl se velmistr. „Říká ti něco jméno

Lewes?“

„Soudce Lewes? Správce planety Gerva III?“

„Ach ano. Krásná, malá planetka. Jenže naneštěstí dost chudá,

rozhodně pro potřeby mého drahého otce. A pro moje potřeby.

Takže tatík se jaksi rozhodl trochu si přivydělat. Ale chytil ho ten

mizera Neuman a zavřel pro obchod s nelegálními technologiemi. A

mně nezbylo než popadnout astronef a zbylý prachy a hodně rychle

se zdekovat, pokud jsem nechtěl taky jít za katr. A narazil jsem tady

na ten malý zázrak.“ Velmistr přejel své okolí všeobjímajícím

gestem.

„Takže co chceš dělat teď?“ zeptal se Mark.

„Já?“ zvedl Zakon v předstíraném údivu obočí. „Rozhodnutí je

přece na vás. Přibližně za čtvrt hodiny vybuchnou nálože nad

tábořištěm celý ty rytířský sebranky a oni umřou při docela normální

lavině. Politováníhodné, ale nutné. Tolik umírajících, z nichž mnozí,

a to jsem si ověřil, berou guiril ve vysokých dávkách, vyvolá silný

mentální impulz, který přiláká draky. No a já si mezitím půjčím

jedno jejich vejce a odletím s ním. Když se mi nepodařilo odvézt

mléko, odvezu si dojnou krávu.“

„Může mluvit pravdu?“ vyslal Mark vyděšený dotaz.

„Už jsme viděli, co dokáže s náložemi,“ odpověděl mu Ray. „A

množství trhaviny by takovému plánu odpovídalo.“

„Pak musíš honem letět varovat naše přátele!“

„A ty?“

„Já se ho pokusím zadržet.“

„Buď opatrný!“ rozloučil se Ray, zapnul antigrav a rozletěl se

směrem k táboru.

„Nestihne to,“ ušklíbl se Zakon.

„Ty mizero,“ zavrčel Mark a vykročil k němu.

Šarlatový však couvl a vyhoupl se do sedla své klisny. „Snad

jindy!“ křikl a pobídl zvíře do cvalu. „Teď spěchám!“

Mark zaklel a rozběhl se do údolíčka, kde nechal koně.

* * *

93

Ray nastavil antigrav na plný výkon. Aby ušetřil čas, vznesl se

nad hřebeny hor a bez ohledu na to, kdo ho spatří, se hnal k táboru.

Prioritou teď byla záchrana životů. Přese všechno úsilí si však stále

jasněji uvědomoval děsivou skutečnost: nestihne to. Mohutné

zahřmění mu dalo za pravdu. Jen několik stovek metrů před ním se k

obloze vyvalil oblak prachu a skály se otřásly. Aniž by zpomalil,

zapojil detektory a vletěl nad údolí. Nebo spíš nad to, co z něj

zůstalo. Pod ním se rozprostřela krajina zkázy.

Zakon nenechal nic náhodě. Obložil trhavinou stěny údolí, a tak

se teď mohutné bloky kamene zhroutily dolů a nezanechaly pod

sebou nic živého. Ještě několik minut kroužil Ray nad hromadami

suti a zoufale namáhal své biodetektory. Zdálo se, že ze šedesáti

dvou mužů zůstali jen on, Mark a Zakon. Naposledy obkroužil

postiženou oblast a vtom zachytil záblesk života. Okamžitě se vrhl

dolů. Několik desítek metrů od údolí leželo tělo koně, napůl

zavalené balvany. A pod ním… Ray neváhal a použil dezintegrátor.

Pak odhodil nehybného soumara, jako by nic nevážil, a opatrně se

sklonil k dívčímu tělu. Zila, ležící na břiše, se rozkašlala a pokusila

se nadzvednout na loktech.

„Jen lež,“ oslovil ji android. „Můžeš mít něco zlomeného.“

„Rayi…“ zamumlala. „Nic mi není,“ dodala pak a otočila se na

záda.

„Musíš odpočívat,“ sklonil se k ní a pohladil ji po vlasech.

Nenápadně přitom rozbil kapsli s uspávacím plynem. Sotva dívka

zavřela oči, provedl zevrubnou prohlídku. Skutečně byla, až na pár

oděrek a modřin, nezraněná. Popadl ji do náruče a vyrazil za

Markem. Strach o přítele mu zahltil elektrické obvody a hnal ho

vpřed. Spěchal. Nezáleželo na názoru Komise pro nevměšování.

Kromě Markova života nezáleželo na ničem.

* * *

Fairka probral pleskavý zvuk kapek. Otevřel oči. Alespoň si

myslel, že je otevřel, protože kolem se nic nezměnilo. Temnota se

mu tlačila pod víčka a nepronikal jí ani jediný paprsek. Pokusil se

pohnout a bolest jím projela jako tisíce rozžhavených jehel. Natáhl

94

ruku v naději, že alespoň svlaží rty. Ale to, co dopadalo do

kalužinky na skalnatém povrchu, byla krev. Jeho krev. Opatrně se

začal ohmatávat a zjišťovat rozsah škod. Měl roztržené obočí, tržnou

ránu na pravém boku a zřejmě zlomeno několik žeber. A nohy mu

tížil velký balvan. Zkusil se zpod něj vyprostit a vzápětí málem

omdlel bolestí. Před očima mu zavířily barevné kruhy.

„Co se stalo?“ zeptal se temnoty a jeho hlas se rozletěl podzemní

prostorou a vrátil se v kaskádě ozvěn. Zachvěl se. Nebyl zbabělec a

za svůj mladý život již mnohokrát stál tváří v tvář smrti, ale to

neznámo kolem a vlastní bezmocnost ho děsila. Znovu napřel

všechny své síly, aby se uvolnil. Už se nesnažil potlačovat bolestné

steny. Stejně tam nebyl nikdo, kdo by mohl slyšet. Sdíral si kůži z

nohou, skoro slyšel skřípání zlámaných kostí, a přesto se pomalu,

centimetr po centimetru, vytahoval zpod balvanu, který ho věznil.

Několikrát omdlel. Hlava mu třeštila horečkou a bolest se stala

jedinou realitou. Čas splynul ve věčnost a věčnost se roztříštila do

tisíce malých okamžiků. A pak najednou… Chtěl vykřiknout radostí,

ale z hrdla se mu vydralo jen přidušené zaúpění. Byl volný!

* * *

Mark odvázal šimla od nízkého stromku, v běhu se vyhoupl do

sedla a poněkud nešetrně koně pobídl. Šarlatový však zatím zmizel

ve skalách. Za jiných okolností by valach možná Zakonovu klisnu

dokázal dohnat, ale Mark musel neustále sesedat a hledat stopy a

šance, že velmistra dostihne, se stále snižovala. Když za sebou

zaslechl hluk, ohlédl se a tasil meč. Jeho obavy však byly zbytečné,

za zatáčkou se vynořil android a v náručí svíral Zilu.

„Co ostatní?“ vyslal Mark s chmurnou obavou.

„Je mi líto,“ odpověděl Ray. „Přišel jsem pozdě.“

„Všichni?“

„Nezůstal tam nikdo živý.“

Mark pevně sevřel čelisti a v duchu si slíbil, že Zakona dostane.

„A ona?“ pohlédl na Zilu.

„Jen jsem ji uspal, abych ji příliš nevyděsil, když jsem letěl za

tebou.“

95

„Jak jsi na tom ty?“ zeptal se Mark.

„Moc energie už nemám. Nemůžu si dovolit žádné větší výdaje,

jinak ze mě zůstane jen nehybná hromada šrotu.“

„Tak se šetři! Posaď se na mého koně,“ přikázal Mark a znovu

vykročil vpřed. Ray tentokrát svého přítele uposlechl a vyhoupl se

na šimla. Bezvládnou Zilu stále svíral v náručí.

Postupovali pomalu, až příliš pomalu, alespoň pro Markovy

rozjitřené nervy, když vtom před sebou zaslechli výkřiky a cinkot

mečů. Kapitán se okamžitě rozběhl a Ray pobídl šimla. Na

nerovném terénu byl člověk rychlejší než značně zatížený kůň, a tak

to byl Mark, kdo jako první spatřil siluetu muže, opírajícího se o

skálu u vstupu do obrovské jeskyně. U jeho nohou ležely dvě

postavy v šarlatových pláštích. Kapitán tasil meč a vyrazil k

neznámému. Když muž pozvedl hlavu, Mark ho poznal.

„Kairo!“ vykřikl.

„Nedokázal jsem to,“ zachytili pozemšťané matnou myšlenku.

„Byl bych ho porazil. Ale pak přišli další Šarlatoví. Snad jsem se

mýlil a bohové opravdu stojí při něm. Mají dračí vejce a utíkají s

ním. Se Zakonem jsou čtyři. Tam,“ ukázal rukou, a jak se přestal

opírat o skálu, zhroutil se k zemi.

Mark k němu přiskočil, ale široce rozevřené zorničky ho zbavily

veškerých nadějí. „Je mrtvý,“ řekl a vstal.

Ray mezitím sesedl a opatrně položil ještě stále spící Zilu na zem.

„Musíme za Zakonem,“ vyslovil to, co oba věděli. „Ti dva už to

mají za sebou,“ dodal při pohledu na nehybná těla rytířů.

Vtom se vzduch zachvěl vzdáleným hřměním a nebe proťala

ohnivá střela směřující do hlubin vesmíru.

Mark divoce zaklel.

Zila cosi zamumlala a otevřela oči. „Co se děje?“ zeptala se pak.

„Zůstaň tady,“ obrátil se k ní Mark spěšně. „Jestli se do příštího

dne nevrátíme, pokus se nějak dostat k lidem. Koně ti necháváme.

Tohle by ti mělo pomoct začít normální život,“ vrazil jí do ruky

váček plný cinkajících mincí.

„Ale já nechci!“ vykřikla a vydrápala se na nohy. Oči jí v bledé

tváři divoce hořely. „Chci s vámi zůstat! Nemůžete mě přece pořád

odkládat, kdykoli se vám nehodím!“

96

Ray k ní pomalu přistoupil a něžně ji objal. „Někdy nemůžeme

mít to, co chceme,“ šeptl jí a pohladil ji po vlasech.

„Jdeme,“ pokynul pak Markovi a oba společně vyrazili do skal.

Zila je němě sledovala pohledem a potom se zoufale, usedavě

rozplakala.

* * *

Sotva se pozemšťané dostali z dívčina dohledu, Mark se

soustředil a pomocí telepatické komunikace s lodí přivolal modul.

„Využil vysokého obsahu železa ve zdejších horách, aby skryl –

stejně jako my – svůj astronef,“ konstatoval rozzlobeně. Rozhlédl se

po skalách, mezi kterými právě procházeli. Nad svahem pokrytým

sutí se černal jakýsi otvor.

„Musíme ho dostihnout dřív, než opustí planetární systém,“

upozornil Ray. Vtom popadl Marka za rameno a prudce ho strhl k

zemi.

„Co to…“

V místě, kde před chvílí měl kapitán hlavu, odštípl výboj z

termopistole kus skály.

„Dostals ho?“ ozvalo se čistou galakštinou.

„Vypadá to, že jo. Ale buď opatrný, šéf říkal, že má pěkně tuhej

kořínek.“

„Jsi v pořádku?“ vyslal Ray zneklidněně.

„Až na ten naražený loket v naprostém. To vypadá na ty zbylé

rytíře, o kterých mluvil Kairo.“

„Tihle jsou asi takoví rytíři jako jejich zaměstnavatel. Měli by být

tři, ale zatím víme jen o dvou, tak si dávej pozor.“

Proč je tady Zakon nechal? Že by kvůli nám?

„Tady jsou!“ přerušil tok Markových myšlenek třetí hlas. „A

vypadá to, že ještě žijou.“

„Tak to naprav,“ poradil mu ten, který prve mluvil.

Ray se prudce vymrštil a výboj z termopistole mu prolétl kolem

hlavy. Vtom se ozvalo tiché zasvištění a zpoza jedné ze skal se

vynořil modul. Šarlatový na okamžik zaváhal a to se mu stalo

osudným. Tenký paprsek laseru ukončil jeho život. Ray se obrátil k

97

dalším nepřátelům, ale tentokrát ho výstřel zasáhl naplno a odhodil

ho stranou.

„Rayi!“ vyslal Mark zoufale. Na nic dalšího však neměl čas,

protože nepřátelé teď mířili na něj. Skulil se za mohutný skalní

výčnělek a další výstřel ho zasypal sprškou kamínků. Ocitl se v

bezvýchodné situaci. Jeho ochranné pole by sice ještě jeden, možná

dva zásahy vydrželo, ale než by se dostal dost blízko, aby mohl

použít meč, byl by už mrtvý. A Ray na jeho volání neodpovídal.

18

Fairko brzy zjistil, že má obě nohy nejméně na jednom místě

zlomené a že se na ně nepostaví. Nehodlal se však vzdát. Cestu zpět

na povrch mu uzavřel zával, a tak se začal plazit dál, do podzemí.

Život se mu proměnil v noční můru, plnou temnoty a bolesti, ale on

stále postupoval a na zemi, která se změnila z hrbolaté skály v

udusaný jíl, za sebou zanechával stezku z vlastní krve. Když už

nemohl dál, na chvíli ulehl na chladnou zem. Chtělo se mu zavřít oči

a usnout. Věděl však, že spánek by znamenal smrt. Popadl meč a

zabodl ho před sebe do země, tak daleko, jak jen dokázal. Přitáhl se

k němu. A znovu. Po čase, který mohl být několika minutami i dny,

si uvědomil, že chodba stoupá. V dálce zaslechl hlas, mluvící

neznámou řečí. A zahlédl světlo.

* * *

Mark se rozhodl vsadit vše na jedinou kartu. Strach o Raye mu

svíral hrdlo. Opatrně potěžkal dýku. V druhé ruce držel meč. Věděl,

že když vyběhne z úkrytu, bude se čas počítat na setiny vteřin. Musí

jediným hodem zabít jednoho z nepřátel a k druhému se dostat dřív,

než se generátor v jeho ochranném opasku úplně vybije. Šance, že se

mu to povede, byla minimální. Čekat ale nemohl. Už brzy si jeho

nepřátelé uvědomí, že když vylezou na svah, tyčící se po jeho pravé

ruce, budou ho mít jako na dlani. Nadechl se a…

Ozval se divoký výkřik a rachot kamenů. Po svahu se v malé

98

lavině řítil člověk. Mark nezaváhal. Vyskočil zpoza výčnělku,

jediným pohledem zhodnotil situaci a vrhl dýku. Neměl čas

zkontrolovat, jestli zasáhl. Musel doufat, že ano. Rozběhl se k

druhému z nepřátel. Ten stále ještě šokovaně zíral na muže, který se

vykutálel z ústí chodby, kterou Šarlatoví unikli z údolí poté, co

rozmístili nálože. Když za sebou zaslechl kroky a začal se otáčet,

bylo už pozdě. Mark mu jediným úderem rozpoltil lebku.

Fairko žil. V jeho rozbitém, rozdrásaném těle mnoho života

nezůstalo, ale jeho vědomí se stále ještě drželo života. Mark se k

němu sklonil a uchopil ho do náruče. Věděl, že právě porušuje

všechny možné i nemožné předpisy, ale bylo mu to jedno. Odnesl

zraněného do modulu a s obrovskými obtížemi tam dovlekl i tělo

androida. Pak usedl za řízení, a jak nejrychleji dokázal, vyrazil k

Merkuru.

Jakmile se dostal na palubu, odnesl Fairka do mediboxu, připojil

Raye ke zdroji a zahájil přípravy ke startu. V několika minutách se

štíhlá šipka kosmické lodi vzepjala proti obloze a odpoutala se od

planety.

„Jak je ti?“ zachytil Mark Rayovu myšlenku.

„Mně dobře. A co ty? Jsem rád, že jsi zase zpátky.“

„Brzo budu zase schopný plného výkonu. Jak ses z toho dostal?“

„Později,“ zavrtěl hlavou Mark. „Nejdřív musíme dostat

Zakona,“ dodal nahlas.

Jakmile mohl, převzal android řízení a zrychlení přibilo Marka

do sedadla a málem mu rozdrtilo hrudník.

„Máš ho?“ zeptal se Raye telepaticky, protože k mluvení mu

scházel dech.

„Detektory nic nehlásí. Počkej… Támhle je, za druhou

planetou!“ Ray nastavil kurz a loď vyrazila.

„Leť k němu co nejrychleji,“ ozval se Mark netrpělivě.

„Co chceš dělat?“ zajímal se android. „Když ho sestřelíme,

nezachráníme to dračí vejce.“

„Pokusím se ho přinutit, aby se vzdal,“ zavrčel kapitán. „Zkus mi

najít jeho frekvenci.“

„Nemusím. Vysílá sám. Řekl bych, že na nás čekal.“

„Potom, co na nás poslal ty své zabijáky? Ne, to spíš čekal, až se

99

mu ozvou oni, aby je mohl vyzvednout.“

Na obrazovce se objevila zaprášená Zakonova tvář. Po spánku

mu stékal krvavý pramínek a na bledé pokožce se perlil pot.

„Naposled vám dávám šanci,“ vyrazil ze sebe. „Přidejte se ke mně.

Jinak vás vymažu z oblohy.“

„Jménem Služby pro dohled nad primitivními planetami vás

vyzývám, abyste se vzdal a vrátil dračí vejce zpět na planetu,“

odpověděl Mark formálně. Když mu Ray naznačil, že přestal

nahrávat, dodal: „Jinak ti ten tvůj špinavěj zadek rozstřílím na kaši.“

„A čím asi?“ posmíval se Zakon. „Ty vaše směšný kocábky

nejsou přece ozbrojený.“

„Tohle je moje soukromá loď,“ odsekl Mark mrazivě.

Zakon poněkud znejistěl. „Soukromé výletní jachty taky zrovna

výzbrojí neoplývají,“ zkusil to.

„Pošli mu tam čtyři torpéda,“ přikázal Mark Rayovi místo

odpovědi.

Androidovy prsty se rozběhly po klávesnici palubního počítače.

„Salva odpálena,“ oznámil během okamžiku.

Zakon prudce přerušil spojení a jeho loď divoce vyrazila vpřed.

„Pokouší se utéct do subprostoru,“ komentoval to Ray. „Ale

nestihne to.“

* * *

Zakon klel. Nic nevycházelo tak, jak si to naplánoval. Ten mizera

měl ozbrojeného androida, pak se objevil ten hlupák Kairo, zabil dva

jeho muže, zdržel ho a dokonce zranil, protože generátor jeho

ochranného opasku se vyčerpal při explozi termopistole, ke které

taky nemělo dojít. Jeho lidé zřejmě selhali a nedokázali Marka s

Rayem zabít a nakonec tohle. Nebýt Kaira… Myslel si, že ten

mizera je už mrtvý, že se ho zbavil jednou provždy, ale ten blázen

měl tuhý kořínek. Když ho uviděl před tou jeskyní, dost ho to vzalo.

Na okamžik měl pocit, že jeho nepřítel vstal z mrtvých, aby se

pomstil. Ale ne, byl z masa a krve a Zakon ho definitivně vyřídil.

Jenže to zřejmě nestačilo. V poslední době nikdo neumíral, jak by

měl! Třeba ten hloupý Stone a jeho android… Ale on se nenechá

100

vydírat! Prostě jim uteče. Koneckonců to, co chtěl, má, usmál se při

pomyšlení na dračí vejce, pečlivě uložené v přepravním kontejneru,

připevněném magnetickými pásy v nákladovém prostoru. Že na

planetě zanechá své komplice, snad mrtvé, ale možná jen zraněné,

ho nezajímalo. Vtom se kontrolky palubního počítače varovně

rozblikaly. Zakon s nenávistí pohlédl na čtyři torpéda a ušklíbl se.

Tohle ještě jeho štít snese a pak už zmizí v subprostoru. Náhle

divoce zaklel. Synchronizace střel byla neuvěřitelná. Společný náraz

čtyř torpéd zahltil generátor a loď zpomalila. Rozblikala se

kontrolka spojení. Vztekle zmáčkl tlačítko.

„Neprodleně přistaňte na povrchu planety, nebo budete zničen,“

vyzval ho Mark úředním tónem.

Velmistr se zachvěl. Provizorním obvazem na hrudníku mu

prosakovala krev, potřeboval by pár hodin v mediboxu. Bylo zřejmé,

že na únik už pomýšlet nemůže. Ledaže by… Ušklíbl se.

„Takže vy chcete to dračí vejce?“ zeptal se s výrazem šílence.

„Tak si ho chyťte!“

„Co hodlá udělat?“ zděsil se Mark.

„Bojím se, že chce to vejce vyhodit z lodi,“ odpověděl Ray.

„Dokážeme ho vyzvednout?“

„To ano, ale nemám tušení, jestli to bude dost rychle, aby se

nepoškodilo.“

„Tak honem k němu!“ zavelel Mark.

„Manévrovat tak blízko nepřátelské lodi je nebezpečné!“ varoval

ho Ray, ale to už se Merkur řítil k Zakonovu astronefu.

* * *

Velmistr třesoucíma se rukama uvolnil magnetické pásy a vrátil

se do kabiny. Pak uzavřel přechodové dveře a otevřel nákladový

prostor. Se skoro bolestným pocitem sledoval kontejner, klouzající

do prázdnoty vesmíru. Když se vrata nákladového prostoru opět

zavřela, zadal kurz a astronef vyrazil vpřed.

Zážeh trysek jen o vlas minul bok Merkuru a loď se otřásla.

„Je v kontejneru,“ vydechl Mark s úlevou. Ray mezitím za

použití manipulačního ramene kontejner s vejcem uchopil a vtáhl ho

101

do nákladového prostoru. Pak se obrátil k obrazovce radaru, na které

vzdalující se světlý bod prozrazoval unikajícího velmistra.

„Uteče nám?“ zeptal se Mark.

„Uvidíme,“ odpověděl Ray a odpálil šestici torpéd. Nejnovější

model střel přímo z Cosmos Jetu vyrazil a ukrajoval vzdálenost od

Zakonovy lodi.

* * *

Velmistr nevěřícně vytřeštil oči.

„To nemůžou stihnout,“ zavrčel a ostrá bolest v prsou mu

připomněla jeho zranění.

„Deset sekund do vstupu do subprostoru,“ hlásil počítač

nezúčastněným hlasem. „Devět, osm, sedm, šest, pět…“

Obrovské zrychlení přibilo Zakona do křesla. Bolestí přivřel oči a

na rty mu vystoupila krvavá pěna.

„Čtyři, tři, dva…“

Strašlivý náraz trhl lodí a poplašná zařízení se rozběsnila. Na

boku astronefu se rozběhl černý had klikaté trhliny. Vzduch v

duhovém oblaku vytryskl do vesmíru. To však už Zakon neviděl.

Sekundu před nárazem torpéd ztratil vědomí. Astronef se změnil ve

žhavé klubko plynů.

* * *

„A je o dalšího darebáka míň,“ vydechl si Ray. „Co teď?“

„Teď musíme vrátit potomka jeho rodičům,“ usmál se Mark.

„Jenom doufám, že bude v pořádku. A taky bychom měli informovat

generála Khova, aby si o nás nedělal starosti,“ dodal s nádechem

ironie. A v mediboxu leží Fairko. Toho taky musíme vrátit na

Akkanu.

„Kdo že tam leží?“ zděsil se Ray. „Ty ses úplně zbláznil!“

„Zachránil mi život,“ odpověděl Mark a vylíčil androiďovi, co

všechno se stalo poté, co ho nedostatek energie vyřadil. „Je v

bezvědomí, a když ho udržíme pod sedativy, než se uzdraví, a

vyložíme ho, nebude nic vědět.“

„Takže abych zase cenzuroval nahrávky,“ povzdechl si android.

102

„Koneckonců, už jsem si zvykl.“

Přejel prsty po klávesnici počítače a zapnul videorádio. Na

obrazovce se objevila tvář operátora, uhrovitého mladíčka s

rozespalým výrazem.

„Víte, kolik je hodin?“ zamumlal.

„V New Yorku něco po půlnoci,“ odpověděl Mark s úšklebkem.

„Dejte mi generála Khova.“

„Teď? Bude zuřit!“

„To už je moje starost.“

Mladík pokrčil rameny a zmáčkl několik tlačítek. „Jak chcete,“

oznámil s povzdechem, který svědčil o tom, že v oblíbené hře

operátorů, kdy tentokrát kapitán Stone generála vzbudí se svým

hlášením, si on vsadil na jiný čas.

Na obrazovce se objevila tvář pohledné ženy, kterou jen drobné

vějířky vrásek kolem očí usvědčovaly z vyššího věku.

„Zdravím vás, kapitáne,“ usmála se. „Ne, nebudíte nás,“ přerušila

Markovy omluvy. „Právě jsme slavili jedno takové menší výročí,“

dodala se spikleneckým mrknutím. „Hned vám manžela zavolám.“

Khovovi se na holé lebce leskly kapičky potu a pod očima měl

kruhy. „Co chcete?“ vyštěkl.

„Omlouvám se, pane, ale záležitost je poněkud naléhavá,“

odpověděl Mark. Ve stručnosti pak vylíčil veškeré události na

Akkaně, vynechal jen Fairkův zásah a to, že mladého rytíře vzal na

Merkur. Nakonec dodal: „Pokud vrátíme dračí vejce osobně, je

velmi pravděpodobné, že draci jako telepati snadno odhalí naši

pravou totožnost a vývoj na planetě by mohl být narušen. Na druhou

stranu jakýkoli jiný pokus o navrácení vejce by mohl být příčinou

jeho poškození, pokud je samozřejmě dosud v pořádku.“

„A co tedy navrhujete?“ zavrčel generál, který ani v nejmenším

nepochyboval o tom, že Mark už se rozhodl a od něho potřebuje jen

oficiální souhlas k akci.

„Vrátíme vejce osobně, pane. Je naší povinností ho ochránit,

vzhledem k tomu, že naše civilizace byla příčinou jeho ohrožení.

Zároveň bych také doporučil, aby se někdo z Vesmírné policie

podíval po všem, co ví o Lewesovi. Mohl by mít na Zemi nějaké

kumpány.“

103

„Schvaluje se. A ať mi Ray pošle své záznamy, než se do toho

pustíte,“ uzavřel Khov a vypnul videorádio.

Na obrazovce se objevila tvář mladého operátora. „Jsem

připraven zaznamenat nahrávku,“ oznámil úředně.

Ray se posadil k videorádiu, odvysílal své záznamy a poté

ukončil spojení.

„Tentokrát necháme Merkur na orbitě a poletíme modulem,“

oznámil Mark, který už mířil do nákladového prostoru. „Půjdeš k

řízení, nebo mám přistát já?“ zeptal se nevinně.

„Opovaž se!“ zděsil se android, který v některých věcech přece

jen postrádal smysl pro humor. „Hezky se posaď, zapni si

magnetické pásy a relaxuj, za chvíli jsme tam,“ dodal a upevnil

kontejner s dračím vejcem v modulu. Pak vzal stále ještě

bezvládného, ale jinak už zdravého Fairka do náruče, posadil ho do

křesla a připoutal magnetickými pásy. „S tímhle nákladem musíme

letět opatrně,“ prohlásil.

19

Zapadající slunce zbarvilo hory do krvavá. Mark se zastavil před

jeskyní, uložil na zem Fairka, kterého vynesl z modulu zabaleného

ve svém plášti, a rozhlédl se. Žila tam nebyla, ani jeho kůň, ani

Kairovo tělo. Ray opatrně položil na zem přepravní kontejner.

Mladý rytíř se zavrtěl a zívl. Sedativa už přestávala působit.

„Snad se jí něco nestalo,“ zamumlal kapitán, kterého Zilina

nepřítomnost zneklidnila. Vtom jako by mu do hlavy vtrhla

přílivová vlna. Zapotácel se a padl na kolena.

„Silný mentální impulz, mé neurony jsou zahlceny, nedokážu

vzdorovat…“ zachytil ještě Rayovo vysílání a pak ztratil vědomí.

* * *

„Už je ti líp?“ ptal se Ray a vsunul Markovi do úst posilující

tabletku.

„Co se stalo?“ nadzvedl se kapitán na loktech a rozhlédl se kolem

104

sebe. Překvapením se mu zatajil dech. Obrovskou podzemní

prostoru křižovaly stezky světla, pronikajícího štěrbinami ve skále.

V písčitém dně byl vyhrabán důlek, ve kterém leželo pět dračích

vajec. Opodál seděla Zila a povídala si s Kairem, zatímco šiml

přežvykoval trávu, které mu někdo natrhal celou hromadu. Nedaleko

stál rozevřený kontejner, o který se opíral Fairko. A na konci

jeskyně se líně protahovala obrovská šupinatá bytost s dlouhou

ladnou šíjí a očima v barvě rubínů. Dračice.

Marka zaplavil příval vděčnosti. Zmateně potřásl hlavou. „Oni

nekomunikují ve slovech,“ vysvětlil mu Ray. „Když jsme přišli,

přečetli si v naší mysli vše, co potřebovali vědět, a pochopili, že

nejsme jejich nepřátelé. Teď je jim líto, že byli tak hrubí, ale báli se

o svého potomka.“

„Oni?“

„Ano. Tahle krasavice,“ usmál se android na dračici. „Je matka

toho drobečka. Otec odešel na lov. A pak, našeho výslechu se

prostřednictvím telepatie účastnili vlastně všichni draci.“

„A co Kairo?“ zajímal se překvapený Mark.

„Byl jsem už skoro mrtvý, ale jak jistě víš, guiril má i léčivou

moc. Dali mi ho velkou dávku a vrátili tak mému tělu život. A pak

přivedli mou mysl. Nu a Zila mě potom ošetřovala,“ odpověděl

Kairo, který zaslechl kapitánovu otázku. Mladá zlodějka se k němu

přitiskla a pohladila ho po paži.

„Vidím, že jste si se Zilou padli do oka,“ poznamenal Mark.

„Vlastně jsem Zilu znal už dřív,“ řekl Kairo. „Patří k mým Dětem

noci. Ona sice nikdy neviděla mou tvář, ale já ji sledoval, tak jako

každého z mých věrných. Musím říct, že patřila k těm

nejnadanějším.“

Dívka se pyšně usmála.

„Jenom jedno mi vrtá hlavou,“ ozval se Fairko.

Mark na něj vyčkávavě pohlédl.

„Kdo zachránil mě? Pokud vím, draci to nebyli.“

„Ošetřili jsme tě, ale tvá zranění nebyla vážná,“ odpověděl

kapitán.

„Nebyla vážná? Ale jak to…“

„Na některé věci je lepší se neptat,“ přerušil Fairka Kairo. „Ber to

105

tak, že bozi si ještě nepřáli, abys odešel do říše Milosrdné.“

Mladík chvíli mlčel a nakonec přikývl. „Zdá se, že svět je plný

překvapení. Zil je holka, Zakon zrádce, Marquartův bratr žije, i když

měl být už dvakrát mrtvý, já taky a kdoví, co všechno se ještě stane.

Ale co budeme dělat teď?“

„Dobrá otázka,“ souhlasil Mark. „Především musíme zajet do

kláštera Šarlatových. Zakon by tam mohl mít ještě nějaké komplice.

Taky bychom se měli dohodnout, co z toho, co jsme zažili, řekneme

králi.“

„Proč?“ nepochopil Fairko.

„Protože Marquart Zakona podporoval. Pravděpodobně mu

dovolil, aby zavraždil Ilfora, pokud se na tom sám rovnou nepodílel.

Touží po guirilu. Takže pokud chceme ochránit draky před dalšími

podobnými pokusy, musíme být dostatečně přesvědčiví.“

„Další překvapení,“ povzdechl si Fairko pro sebe.

„Jsou věci, o kterých je lépe pomlčet,“ poznamenal Kairo a Mark

na něj vděčně pohlédl.

Dozvěděl jsem se hodně od draků, konstatoval bývalý Šarlatový

rytíř. Nic konkrétního, ale dost na to, abych alespoň tušil, kdo jste, a

abych pochopil, že si nepřejete, aby se to někdo dozvěděl.

Děkujeme, že uchováš naše tajemství, odpověděl mu Ray. Je to

pro dobro celé této země.

* * *

Nakonec se pětice lidí rozloučila s draky a pod Kairovým

vedením se vydali ke klášteru Šarlatových rytířů. Cesta jim trvala

skoro čtyři dny, protože museli lovit, aby se uživili, a měli jen

jediného koně, Markova šimla. Bylo však léto a v této oblasti hor

nacházeli hojnost zvěře, vody i dřeva na otop. Čtvrtého dne k večeru

stanuli nad širokým údolím, v jehož středu se tyčil klášter, obklopen

políčky a pastvinami. Vysoké zdi z bílého kamene, postavené podle

legend před dávnými lety samotnými bohy, vypadaly v paprscích

zapadajícího slunce jako zbrocené krví. Jediná štíhlá věž zářila

šarlatem, vzpínajíc se z náruče země k temnějící obloze. Poutníci se

zastavili a v němém úžasu zírali na tu nádheru před sebou.

106

„Tak proto se jim říká Šarlatoví,“ vydechl Mark.

Kairo přikývl: „Legendy praví, že když bozi vystavěli tento

chrám, obloha se poranila o špičku věže a zkropila ho krví a tam,

kde šarlatové kapky dopadly na zem, povstali první rytíři, strážci

vůle bohů a ochránci draků.“

„Nádhera,“ šeptla Zila. „Slyšela jsem o tomhle místě spoustu

vyprávění, ale ty kecy se skutečnosti rozhodně nevyrovnaly.“

Fairko jenom mlčky souhlasil. On už sice sídlo Šarlatových viděl,

přesto ho ten pohled znovu uchvátil.

„Jak se dostaneme dovnitř?“ obrátil nakonec myšlenky svých

druhům zpět k realitě.

„Vím o tajné chodbě,“ řekl Kairo. „Vede přímo do síně mistrů a

já pak všechny svolám. Přijdou, nebudou tušit, co se děje, a

neodejdou z té místnosti, dokud se nedohodneme.“

„To zní jako dobrý nápad,“ souhlasil Mark. „Mluvit budeš ty a

my se postaráme, aby nikdo nedělal problémy.“

„Kolik myslíš, že tam bude Zakonových věrných?“ zajímalo

Raye.

Kairo zamyšleně svraštil čelo: „Pokud vím, tak poté, co se stal

velmistrem, nebyl ještě zvolen nový mistr na jeho místo a ze

zbylých jedenácti patřili k jeho nejvěrnějším tři. Dalších pět s ním v

podstatě souhlasilo, ale když je teď mrtvý, nemělo by být těžké je

přesvědčit. Ti ostatní stáli vždy spíš proti Zakonovi, ačkoli to

neznamená, že nás podpoří.“

„Takže můžeme vyrazit?“ nemohla se dočkat Zila.

„Počkáme, až se setmí,“ navrhl Kairo. „Navíc si musíme dát

velký pozor a nepoužívat řeč draků, protože většina mistrů ji alespoň

zčásti ovládá,“ dodal telepaticky.

„No to bude zážitek,“ povzdechl si Mark.

„Aspoň budu mít na chvíli pokoj od těch tvých poznámek,“

špičkoval Ray.

* * *

Tajnou chodbu, vlastně zpočátku pouhou rozsedlinu ve skále

zarostlou křovisky, našli bez problémů. První se protáhl dovnitř

107

Kairo. Fairko se zarazil před vstupem a i v nastávající temnotě bylo

vidět, jak je bledý.

„Nedokážu to,“ sykl rozechvěle. „Nedokážu znovu vlézt do

podzemí.“

„Nemusíš jít s námi,“ uklidňoval ho Mark.

Mladý rytíř ale zavrtěl hlavou. Několikrát se zhluboka nadechl a

pak, jako by skákal do hluboké vody, vkročil do tmy za Kairem.

Následovala ho Zila s Markem a skupinu uzavíral Ray. Krátký čas

šli potmě, potom ale Kairo vytáhl z výklenku ve skále pochodeň a

zapálil ji. Chodba se postupně rozšiřovala a hrubě otesanou skálu

vystřídaly stěny z mohutných kamenných kvádrů. Po chvíli přišli k

točitým schodům. Jak stoupali vzhůru, zdálo se, že schodiště nikdy

neskončí, stupeň za stupněm vinoucí se do temnoty, až konečně

znovu vyústilo do chodby. A náhle se před skupinou objevily

masivní dubové dveře. Kairo se dotkl jakéhosi výstupku na stěně a

dveře otevřel. Musel odhrnout zaprášený gobelín a pak vstoupili do

kruhové místnosti, do níž klenutými okny dopadalo světlo měsíce.

Uprostřed, zaplavený stříbřitou září, stál masivní kruhový stůl a

kolem něj třináct židlí. Kairo zapálil svíce v tepaných svícnech.

Mark a Ray se postavili každý po jedné straně dvoukřídlých dveří,

kromě tajné chodby jediného vstupu do místnosti. Žila a Fairko

zůstali u tajného vchodu, který za sebou zavřeli a znovu překryli

gobelínem.

„Připraveni?“ zeptal se Kairo.

Mark s Rayem přikývli.

Kairo uchopil provaz visící ze stropu místnosti a zatáhl. Ozval se

čistý kovový zvuk zvonu, jediný úder pronikající stěnami a mrazící

až do morku kostí.

„A teď musíme čekat,“ řekl tiše.

* * *

Mistr Ervon se právě ukládal ke spánku, když zaslechl zvon.

Vztekle zaklel. „Který blázen,“ procedil skrz zuby, když se znovu

oblékal. Představa čtyř set padesáti schodů, neboť přesně tolik jich

do místnosti na vrcholu věže vedlo, ho ani v nejmenším netěšila. Na

108

jeho staré kosti to už bylo trochu moc. Volání zvonu ale

uposlechnout musel. Zřejmě se vrátil ten mizera Zakon, kéž ho bozi

potrestají, pomyslel si. Nového velmistra neměl zrovna v lásce, i

když se proti jeho volbě nepostavil. Neměl chuť skončit na stará

kolena jako ten blázen Oril. Idealista. Myslel si, že se svými řečmi o

morálce a povinnosti může postavit vidině zisku. Možná že doufal,

že ho jeho bratr podpoří, ale Marquart ho nikdy neměl příliš v lásce.

Kdyby Oril neodešel do kláštera, možná by ho i nechal zabít,

alespoň Livila se toho, pokud věděl, obávala. Ervon potřásl hlavou a

snažil se popadnout dech. Přijde poslední, jako vždy, a ti mladí se

mu pak za zády budou posmívat. Jenže létům neporučíš. Unaveně se

opřel o veřeje dvoukřídlých dveří a vkročil do místnosti.

„Vítej, Ervone,“ pozdravil ho muž stojící naproti dveřím.

Starý mistr strnul. „Ale to je přece… Ty jsi…“ zakoktal.

„Mrtvý? Ano, máš pravdu, svým způsobem. Mistr Oril je

skutečně mrtvý. Teď jsem Kairo.“

„Tak už nám konečně povíš, proč jsi se vrátil a svolal nás?“

promluvil další z mistrů rezavým hlasem. „Jestli doufáš, že se s

tebou postavíme proti Zakonovi, tak rovnou říkám ne, ať už tě od

smrti zachránily jakékoliv čáry. A nepřesvědčí nás o tom ani ti tví

pochopové,“ kývl bradou směrem k Rayovi s Markem.

Kairo přejel pohledem mistry sedící kolem stolu. Byli tam

všichni. Přišli jeden po druhém, neozbrojeni, jak bylo zvykem, a byli

natolik překvapeni, že zpočátku ani nekladli odpor. Teď jim však

trpělivost začala docházet. „Zakon je mrtvý,“ řekl tedy.

Místností přelétl šum udivených výdechů.

„Mrtvý?“ vyhrkl jeden z velmistrových stoupenců.

„Ano. Mohl bych mluvit o vůli bohů, o pomstě draků nebo o

osudu, ale nechci urážet vaši moudrost. Povím vám, co se stalo, a vy

sami rozhodněte, zda v tom byly či nebyly nadpřirozené síly.“ Kairo

se na okamžik odmlčel a pak pokračoval: „Jak jistě všichni víte,

Zakon k nám přišel z daleké země za Dračími horami. Když nabídl

králi Marquartovi, že pro něj získá dračí vejce, neřekl mu, jak toho

chce dosáhnout. Přivedl do hor mnoho statečných rytířů a i s jejich

panoši a sluhy je zanechal v jednom údolí. Pomocí temných praktik

narušil skály a vyvolal tak lavinu, pod níž většina mužů zahynula.

109

Chtěl tak přilákat draky, neboť mnoho z těch, kteří zemřeli, bralo

guiril. A povedlo se mu to. Zatímco draci odletěli k údolí, pronikl do

jejich jeskyně a ukradl jim vejce. Nechtěl ho ale přinést králi, chtěl s

ním uprchnout do své země. Tam však již byl znám svými nečistými

skutky, a tak tito dva stateční rytíři, sir Mark Stone a sir Ray, byli

vysláni, aby ho potrestali. Dostihli ho v horách a v souboji ho i s

jeho komplici zabili. Vejce pak vrátili drakům a získali tak jejich

požehnání.“

Kairo dokončil své vyprávění a v místnosti se rozhostilo ticho.

„Lžeš!“ zasyčel jeden ze Zakonových kompliců, a dřív než mohl

kdokoli zareagovat, vytrhl zpod tuniky termopistoli a vystřelil po

Markovi. Výboj však sklouzl po ochranném poli a ve stejný

okamžik se útočník zřítil mrtvý k zemi, zasažen Rayovým laserem.

Zbylí dva velmistrovi stoupenci také vytáhli zbraně, do té doby

skryté v šatech, a vyrazili ke dveřím, aby se prostříleli ven. Jedna z

pistolí, zasažená nenápadně androidem, explodovala a hned po ní i

druhá. Síla výbuchu srazila všechny k zemi.

„Jste všichni v pořádku?“ pronikla do vědomí přítomných

Kairova myšlenka.

Ozvalo se několikahlasé ano.

„Kromě těch tří…“ dodal Ray. „Omlouvám se, nevěděl jsem, že

budou mít tyto… mocné magické hole,“ uzavřel po zaváhání.

Otřesení a značně potlučení mistři se zatím zvedali z podlahy.

Mark probodl androida rozzlobeným pohledem a znovu si uvědomil,

jak moc si zvykl s Rayem komunikovat telepaticky.

„Měl jsi pravdu, Orile,“ chopil se slova Ervon, nejstarší z

přítomných. „Zakon se zjevně spolčil s temnými silami, a nebýt tebe

a těchto statečných rytířů, přivedl by naši zemi do zkázy. Odpustí

nám draci, že jsme zradili jejich důvěru?“

„Už nám odpustili,“ odpověděl Kairo.

„A ty? Náš řád potřebuje nového velmistra.“ Ervonova slova

doplnilo souhlasné mručení ostatních mistrů.

Kairo ale zavrtěl hlavou: „Ne, Ervone. Jak jsem již řekl, Oril je

mrtev a tak to také zůstane. Je to tak lepší, už kvůli mému bratrovi.

Já teď odejdu a vy si mezi sebou zvolte nového velmistra. Řád se

musí vrátit k tomu, pro co byl vytvořen.“

110

* * *

Když slunce pozlatilo svými paprsky věž kláštera, Mark s

Rayem, Zilou, Kairem a Fairkem nasedli na koně, které jim

Šarlatoví věnovali a vyrazili směrem ke Gible. Cestou vyzvedli

valacha, který se poklidně popásal u stromu, kde ho večer před tím

zanechali. Spolu s ostatními mistry se ještě v noci dohodli, že o

skutečných událostech raději pomlčí. Oficiální verze příběhu pak

byla, že výpravu zavalila kamenná lavina, v níž zahynul i Zakon, a

že draci zachránili přeživší, Fairka, Marka a Raye. Bozi tak dali

jasně najevo, že si nepřejí, aby někdo bral dračí mláďata jejich

rodičům. Šarlatoví rytíři vyslovili lítost nad svým selháním a Ervon,

nově zvolený velmistr, ostře odsoudil veškeré Zakonovy činy.

Marquart prohlásil, že byl podvodným velmistrem obelhán, a přijal

jako omluvu Šarlatových rytířů další dávku guirilu. Kairo a Zila se o

své účasti na výpravě raději vůbec nezmiňovali.

„Jsou věci, o kterých je lepší mlčet,“ řekl Kairo, když se s

Markem a Rayem loučili.

„Jako o tvém původu?“ usmál se android.

Bude pro mě jednoduší, když si můj bratr bude dál myslet, že

jsem mrtvý. Marquart mě nikdy neměl příliš v lásce. Domnívá se, že

jsem mu ukradl Livilino srdce.

„A není tomu tak?“ zeptal se Mark.

„Srdce nelze ukrást. Jen dát,“ odpověděl Kairo a pohlédl na Zilu.

Dívka přistoupila k androidovi. Chvíli rozpačitě přešlapovala a

nakonec vyhrkla: „Ještě pořád mám ty peníze, co jste mi dali.“

„Jsou přece tvoje,“ odpověděl jí s úsměvem Ray.

* * *

Sotva se Mark s Rayem dostatečně vzdálili od veškerého

lidského osídlení, počkali do setmění a přivolali si modul.

Když Mark, umytý, převlečený a se skleničkou v ruce, vstoupil

do kabiny, programoval právě Ray ponoření do subprostoru.

„Nechceš zavolat generálovi?“ zeptal se.

„Kolik je teď v New Yorku?“

„Čtyři ráno.“

111

Mark se uchechtl: „No, myslím, že tentokrát můžeme nechat

generála vyspat. Koneckonců, všechno je vyřešeno a není kam

spěchat, ne?“

„Běž si pro jistotu lehnout do mediboxu,“ upozornil přítele Ray.

„Přece jen jsi pil alkohol s guirilem a nerad bych, aby se ti něco

stalo. Podle Zakona došlo ke všem problémům při ponoření do

subprostoru.“

„Připadá mi to sice zbytečné, ale jak chceš,“ odpověděl Mark a

šel se natáhnout. „Aspoň si trochu odpočinu. Navíc musím přiznat,

že mi ten guiril opravdu trochu schází. Ta whisky už není, co

bývala. No, vzbuď mě, až to budeš považovat za bezpečné.“

„Že bych ho nechal spát napořád?“ zamumlal Ray tiše.

„Říkals něco?“

„Vlastně nic.“

20

Generál Khov si zapálil tlustý doutník a pohodlně se uvelebil v

křesle. Malá očka mu svítila pobouřením. „Tak si to shrneme,“

zavrčel. „Obviníte Brigerse z toho, že se nechal uplatit a ještě navíc

bral drogy, přitom ty drogy ztrácejí své vlastnosti po určité

vzdálenosti od planety, takže nemáte žádné důkazy, vozíte si nějaká

dračí vajíčka v astronefu, necháváte za sebou hromadu mrtvol a

porušujete snad všechny Zákony o nevměšování, které existují!“

„A to ještě neví o Fairkovi,“ vyslal pobaveně Ray, který čekal ve

vedlejší místnosti a jehož dokonalému sluchu nemohlo generálovo

hromování uniknout ani přes zavřené dveře.

„A doufám, že se o něm ani nikdy nedozví,“ vyděsil se Mark. „Já

Brigerse neobvinil, generále,“ bránil se nahlas. „To tvrdil Zakon,

tedy Lewes, jak ostatně snadno zjistíte z Rayových záznamů. A co

se týče porušování Zákona o nevměšování, pouze jsem eliminoval

vnější technologie, které na planetu zavlekl Zakon.“

„No, jenom doufejme, že to Komise bude vnímat stejně. Víte, jak

nepříjemní dovedou být.“

„Můžu něco navrhnout?“

112

„Ano?“

„Vzhledem k vlastnostem guirilu bych doporučoval nejen zakázat

vstup na planetu, ale i prohlásit získané informace za tajné a kolem

Akkany umístit satelity zabijáky.“

„A vy byste se tak vyhnul kritice Komise pro nevměšování,

protože veškeré záznamy by dostal admirál Neuman, který pro vás

má slabost,“ poznamenal Khov pobaveně. „Nicméně váš návrh

zvážím. Vesmírná policie totiž díky vašim informacím odhalila

zbytky Lewesovy bandy a zatkla několik mužů. Ale teď už běžte,

máte přece ještě týden dovolené.“

Mark křepče vyšel z generálovy kanceláře. Pohledem přelétl

Raye, který se nenuceně opíral o zeď, a usmál se na Pegy, která ho

pozorovala skrz tlustá skla brýlí.

„Tak co, půjdeme na tu večeři?“ navrhl jí.

113

IVANA KUGLEROVA

ŠARLATOVÉ PLÁŠTĚ

Mark Stone 62

Řada A, svazek 3

(1. vydání)

Vychází každé dva měsíce v edici Delfín. Toto číslo vyšlo 23.9.2002.

Obálku s použitím kresby Petra Bauera navrhl Jan Přibík.

Sazbu zhotovilo grafické studio Tanga,

Václavské náměstí 36, Praha 1.

Odpovědná redaktorka Anna Staňková

Vydal jako svou čtyřtisící šestistou padesátou první publikaci

Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství, spol. s r. o.,

U Libeňského pivovaru 10, Praha 8, roku 2002.

Vytiskl EKON, družstvo, Srázná 17, Jihlava.

Vydání první.

Doporučená cena 65,72 + 3,28 DPH = 69 Kč

Cena pro předplatitele 65 Kč

M A R K

STONE

Ivana Kuglerová

ŠARLATOVÉ PLÁŠTĚ

Mark Stone s androidem Rayem jsou pověřeni, aby

vypátrali příčinu úmrtí svého kolegy ze SDPP poručíka

Brigerse, který zahynul za nevyjasněných okolností

při návratu z mise na jednu z neprozkoumaných

planet. Generál Khow má podezření, že byl

zavražděn, a o to je úkol obou agentů, vydávajích

se v Brigersových stopách, nebezpečnější…

Doporučená cena 69 Kč

Doporučená cena pro předplatitele 65 Kč

ISBN 80-237-3737-6

Document Outline

Úvod

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20