JARO S L A V MOSTE C K Ý

M A R K

STONE

K A L U Ž I N Y

M O D R É K R V E

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

© Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství, spol. s r. o., 2003

© Jaroslav Mostecký, 2003

ISBN 80-237-3789-9

ÚVOD

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století

pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však

postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi

vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s

pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a

žebrali o techniku, kterou nedokázali pochopit. V případě jedné

planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli.

Podařilo se zachránit pouze několik párů, které pak byly přemístěny

do přírodní rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď

Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou

humanoidními bytostmi, měla rozkaz pouze ji zaregistrovat, ale v

žádném případě nenavazovat kontakt, dokud se podrobně

neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud byla planeta na určité technické úrovni, navázalo s ní

Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném

případě byla záležitost svěřena Službě pro dohled nad primitivními

planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát v

průběhu sta let předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů

jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z

agenta činné služby a z androida, kteří se nenápadně vmísili mezi

domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

4

1

Skřeky zpívajících ryb nabraly na síle. Jako vždycky, když se na

temném severním obzoru matně modravě zaleskl vycházející kotouč

zdejšího měsíce. Šedivé vlny Gatagéwského oceánu se každý rok v

ten čas hnuly k severu a s odlivem se z pobřežních vod vynořily

ostré kontury skalisek. Ze škvír a dutin ve skalách, sotva před

hodinou ještě skrytých pod hladinou, vyšlehla stříbřitá záře a

obestřela útesy nadýchanou, mihotavou aurou.

V hukotu moře a rybím zpěvu zanikaly všechny ostatní zvuky.

Houkavý křik ptáků a pleskání slaného bahna, líně stékajícího po

svažité skalní plotně zpátky do moře. Mlaskavé rány, provázející

otevírání lastur, z jejichž útrob se rozlévala ona stříbřitá záře, i

sténavé povrzávání šupinatých kmenů obrovitých stromů. Jejich

kořeny nezarůstaly do země – už proto, že na skalnatém pobřeží to

ani nebylo možné. Obtáčely se kolem skalisek a zajišťovaly tak

stromu stabilitu. Z rozsoch jim visely pletence jak paže silných

vzdušných kořenů, za přílivu sahajících až do vody a čerpajících z ní

to, co stromům nemohla nabídnout planá písčitá půda.

Zápach rybiny a slaného bahna ležel nad skalnatou pláží jako

těžká, vodou nacucaná přikrývka.

Odliv Severního měsíce vrcholil jen deset či jedenáct dní v roce.

Pak se jeho kotouč schoval za obzor a rozdíl hladiny mezi přílivem a

odlivem už nebýval tak vysoký. Bahno se znovu začínalo usazovat,

aby příští rok zase s ustupujícím mořem sklouzlo do hlubin…

* * *

Mezi šlahouny vzdušných kořenů vysokých stromů, teď jen

mrtvě visících dolů, se cosi pohnulo. Vegetace se rozhrnula a z

temnoty, lehounce prosvětlené namodralým přízračným světlem

Severního měsíce, se vynořil muž.

Byl oděný jen do krátké tenké haleny z ještěrčí kůže. Na nohou

měl nohavice z látky utkané z mořské trávy, sahající od lýtek až k

tříslům, a zbytek těla zakrývala halena z téhož materiálu, v pase

5

stažená pletencem tenkých pružných větviček modrých keříků,

rostoucích všude kolem. Muž seskočil z kořene a po kluzké

kamenné plotně začal sestupovat na dno zátoky, ještě před hodinou

zatopené mořem. Po čtyřech se protáhl pod mohutným, na omak

slizkým kořenem a o dva kroky dál se musel vyhnout schránce

uhynulého nestvůrného hlavonožce, jehož krunýř, posetý ostrými

jedovatými trny, trčícími do stran, mohl být stále ještě smrtelným

nebezpečím. Muž se zastavil, až když mu špičky nohou omyla

zpěněná voda příboje.

Ohlédl se ke stromům a pak ukázal prstem k obzoru,

ohraničenému viiiami valícími se k severu: „To říkám vám, kteří jste

přispěchali na moje volání! Tam odsud přicházejí a jejich příchod

znamená smrt! Ať je Ta se zobákem pohltí!“ Rozkašlal se a chvíli

trvalo, než zase dokázal promluvit. „Kdysi mi můj otec vybral

jméno Vanai, Světlo, protože mé činy byly stejně jasné jako záře

Denní hvězdy. Kdo z vás nikdy neslyšel zpěvy o mých činech, ten,

při bozích, kteří neumějí umírat, jako by dosud nežil!“ Usrkl z

tykvovité nádoby, kterou měl zavěšenou vysoko u pasu, a

pokračoval: „Boj, který nás čeká, ale mým bojem už není. Starý

ještě nejsem, vždyť dvě z mých žen mají oblá břicha a čekají, až mí

synové budou chtít na svět… Každému z vás bych se postavil, ale na

Tu se zobákem už má síla nestačí. Přede dvěma roky jsem namočil

ostří sekery v jedu a v dlani jsem sevřel harpunu i oštěp… Krváceli

jsme oba, já i ona. Stokrát jsem ji ťal mečem a svou harpunu jsem

utopil v jejím těle! Její zobák mi uštípl ruku a pahýl, co mi zbyl,

pořád bolí, jako tu první noc po boji. Dnes už nemohu držet zbraň,

jak bych chtěl.“

Z indigové tmy pod stromy se ozvala mručivá slova uznání.

Vanai počkal, až muži, ukrytí pod stromy, umlknou, a pak

promluvil znovu:

„Už to víte, vypráví se o tom u poradních ohňů po celém vašem

kontinentu. Ta se zobákem nás vyhnala z našich domovů na

ostrovech a my tu teď stojíme na posledním kusu suché země, co

nám ještě zbyl! Stala se z nás snadná kořist a naším masem příšery z

moře zahánějí hlad.“ Ukázal rukou před sebe: „Tady je poslední

zátoka, na jejímž břehu mohu stát beze strachu. Zatím. Ze všech

6

ostatních zátok tohoto ostrova se Ta se zobákem není schopna na

suchou zem dostat. Jsou tam vysoké skály a ty ji do vnitrozemí

nepustí. Jen tudy by se jí to mohlo podařit, ale zde ještě strážci

zůstávají…“ Ohlédl se k zátoce, osvětlené lehounkou nadýchanou

stříbřitou září, vycházející z mušlí přichycených na útesech, a jeho

hlas ztvrdl. „Zoufat mohou ženy a oběti bohům skládají jen hlupáci.

Bohové přece vědí, že nás nechávají umírat! Musíme bojovat. Jestli

nás Ta se zobákem vyžene i odtud, můj lid bude muset ustoupit přes

úžinu na váš kontinent!“

Vanai zmlkl a čekal, až muži odpoví. Věděl dopředu, že se jim to

nebude líbit.

„Tví předci, Vanaii, vždy žili na ostrovech! Zůstaňte tu!“ zahučel

zpod stromů čísi hlas. „Pevnina není vaše země!“

„Ne, není…“ odpověděl unaveně. „Možná by to vyvolalo válku.

Ale nebylo by to k ničemu. Strážci, svítící lastury, jejichž světla se

Ta se zobákem tolik bojí, časem zmizí i od břehů vaší pevniny a Ta

se zobákem pak bude mít volnou cestu i k vám! Vyleze na břeh,

bude zabíjet ve vesnicích, a až se dostane přes pláň, ponoří se do

vašich jezer, aby tam nakladla vejce! Při bozích, kteří neumějí

umírat, pokud ji nezastavíme tady, nezastavíme ji už nikdy!“

Muž se znovu rozkašlal. Za denního světla by muži ukrytí mezi

stromy mohli vidět, jak mu pahýl ruky rudě naběhl a starý strup

popraskal. Kapičky krve se zaperlily mezi žlutými puchýřky. „Proto

jsme vyslali k vašim králům posly s přáním,“ pokračoval hned, „ať

přijdou jen ti nejstatečnější ze statečných a ti nejmoudřejší z

moudrých! Jen takoví muži, co dokážou držet sekeru v ruce a víc si

váží chytrosti než odvahy umřít! Náš lid…“

Zpoza stromů vystoupil muž, dobře o hlavu vyšší než Vanai. Měl

na sobě podobný oděv jako on, jen temně tiziánové vlasy měl

svázané do mohutného uzlu trčícího vzhůru: „Přišlo nás přes třicet a

stačilo jediné tvé zavolání, Vanaii z Ostrovů. I když jsou naše

národy v nepřátelství, považoval jsem za čest, že jsem byl jedním z

těch, jež jsi žádal o pomoc. Jednomu však nerozumím…“

Z temnoty pod stromy se ozval mručivý souhlas ostatních mužů.

„Čeho se bojíte? Tvůj národ je nejstatečnější a je vás nejvíc…“

„To už dávno není pravda,“ zachrčel Vanai. „Než budeš hovořit

7

dál, Ovarde z Roklin, pojď za mnou, a ostatní ať se přidají!“ Obrátil

se a vydal se podél čáry příboje kamsi do tmy. Ještě jednou se otočil

k ostatním: „Pospěšte si, muži! Čas od času přijde od moře vlna,

která znovu zalije zátoku a dosáhne až ke stromům. Koho tady

přistihne, tím mrští o skály a krabi budou mít až do rána co žrát!“

* * *

Ovard z Roklin lehce přeskočil kořen a za ním vystoupilo zpod

stromů dalších třicet bojovníků, mužů nejmoudřejších a

nejstatečnějších, jací žili mezi Gatagéwským oceánem a sopečným

pohořím daleko na západě.

Poslední se k zástupu připojil muž, o němž žádný z nich až dosud

neslyšel a který předešlý večer přišel do kamenné vesnice ostrovanů

bez pozvání a sám jim nabídl své služby. Vanaie z ostrovů na něm

nezaujalo ani tak podivně znějící jméno Mark, jako cizincovy

ocelově šedé oči – takové ještě nikdy v životě neviděl. Slyšel ale, že

světlé oči a hnědé vlasy mívají lidé na vzdáleném kontinentu, jehož

ploché pobřeží bývá za jasných dnů vidět na severovýchodním

obzoru.

Vanai z Ostrovů na nabídku pomoci kývl. Pokud se Mark

dokázal dostat přes tak rozlehlé moře, musel mít obrovské štěstí,

nebo znát něco, co na Tu se zobákem platí…

Teď na něj ale Vanai nemyslel. Kráčel vpředu a spěchal, protože

věděl, že moře dokáže být i za odlivu zákeřnější než žárlivá žena.

Z východu se přihnal poryv větru, poštval vlny proti pobřežním

skalám a pláž zalila vlna, kterou zadržel až val kořenů a

šupinovitých kmenů.

„ Ta se zobákem!“ ozval se polekaný výkřik.

„Nemůže sem!“ štěkl Vanai daleko vpředu. „Tuhle zátoku hlídají

strážci, lastury se stříbrným světlem! Dokud tu jsou, Ta se zobákem

se nepřiblíží! Schovejte zbraně a pospěšte za mnou!“

Mark, který šel na konci zástupu, se zastavil a zkoumavě přehlédl

temné vlny, valící se souběžně s pobřežím kamsi na sever.

Namodralé světlo Severního měsíce nedokázalo temnotu rozehnat a

z vln cizího tajuplného moře se mohlo vynořit cokoli. Všimli by si

8

toho až na poslední chvíli…

Odplivl si a ucítil, jak mu na zádech naskakuje husí kůže. Neměl

nejmenší tušení, co by Ta se zobákem mohla být za bytost. Nějaký

gigantický mořský pták, jemuž vyhynula přirozená potrava a lidi si

našel jako náhražku? Ale to by jej žádné fluoreskující škeble

nezadržely. Spíš to bude nějaká mořská obojživelná potvora,

schopná opustit vodní živel a lovit na pevnině…

Markovi se nepřehledná pláž, plná ostrých výčnělků, napůl

ztrouchnivělých zřícených stromů, ohlodaných vlnami a ozdobených

krajkovím soli, obrovských rozbitých vápnitých schránek měkkýšů a

klepetonožců, v nichž by se mohlo schovat i několik mužů, vůbec

nelíbila. Neměl strach. Kdyby pociťoval hrůzu ze tmy a z moře,

nikdy by neprošel psychologickými testy, bez nichž by se nemohl

stát agentem Služby pro dohled nad primitivními planetami. A

kapitán Mark Stone patřil k těm nejlepším. Kdyby ne, nedostával by

ty nejtěžší úkoly. Nikdy by se mu nepřihodilo, aby v nepohodlném

oděvu z ještěrčích kůží a spletené trávy stál na pláži cizího oceánu a

snažil se zjistit, jak se mohlo stát, že se populace na planetě

Gatagéwa během jediného období mezi pravidelnými kontrolami

snížila téměř o polovinu…

Teď, zdálo se, byl na stopě. Ta se zobákem přichází z moře a loví

lidi… Ať už to bylo cokoli, k úbytku obyvatelstva zjevně nedošlo

vinou infekce zavlečené z vesmíru ani jakýmkoli jiným zásahem

zvenčí. Ještě se musí ujistit, že opravdu jde jen o nějakého mořského

živočicha, a vrátí se k astronefu ukrytému v horách na kontinentu.

Zakročit proti hladovým obojživelníkům, nebo co by to mohlo být,

je proti stanovám Služby pro dohled nad primitivními planetami. Je-

li cílem evoluce na této planetě vyhlazení humanoidů a jejích

nahrazení nějakou jinou formou života, nedá se nic dělat. I když jde

o dost brutální způsob…

„Pospěšte si, bohové nejsou na naší straně!“ zaslechl volání

Vanaie z ostrovů. Hlas zněl jakoby odkudsi shora. Mark Stone se

rozběhl a v pár vteřinách dohnal muže před sebou. Pláž tu končila,

skalní masiv vybíhal daleko do moře a stezka pokračovala příkře

vzhůru.

V ten okamžik zaskučel vichr, v hluboké tmě zařvalo moře a

9

kdesi daleko na hladině se vzedmula vlna a rozehnala se proti břehu.

„Rychle!“ křikl Mark. Nebezpečí spíš vycítil, než uviděl, ale už

dávno věděl, že jeho instinkt bývá správný. Hukot moře nabral na

síle a najednou šlo o život. Mark předstihl muže před sebou a po

čtyřech se hnal stezkou nahoru. Skála klouzala a takhle to šlo

rychleji. Dostal se dál sotva o pár desítek kroků a hlavou skoro

narazil do kamenného stupně. Bezděčně ohmatal skálu před sebou,

nalezl chyt, zaklesl do něj prsty a vytáhl se.

Málem pozdě. Rozbouřený oceán udeřil do kamenné stěny pod

ním. Skalní masiv se zachvěl, jazyk pěny olízl Markovi záda a

vzápětí stekl po skále dolů.

Mark zaklel, s vypětím se vytáhl až docela nahoru a překulil se

přes hranu skalní plošiny. Protřel si oči a ohlédl se zpět.

„Hej!“ křikl, ale zdola pod ním se nikdo neozval. Pokusil se

vstát, nohy se mu však ještě chvěly z prudkého sprintu. Chvíli

trvalo, než se mohl vrávoravým krokem vydat dál po stezce, kterou

téměř neviděl. Po půlhodině konečně dohnal celou skupinu na

temeni útesu vysoko nad mořem.

„Vanaii! Jednoho muže spláchlo moře!“ vydechl a zchváceně

klesl na kolena.

„Už ho nevrátí,“ odpověděl vůdce ostrovanů. „Hned zítra mu

naše ženy ušijí rubáš a hodí mu jej do vln. Ale bohové vědí a já to

tuším, že už si ho na cestu k předkům neobleče. Ve vlnách číhá ona

a její hlad trvá věčně…“

„ Ta se zobákem,“ hlesl stísněně jeden z mužů, který dorazil až z

pouštních osad na jihu kontinentu.

Chvíli bylo ticho a mrazivý zvuk toho jména utkvěl v ovzduší.

„Za chvíli ji uvidíme,“ řekl tiše Vanai. „Hádal bych, při bozích,

že mezi vámi není nikdo, kdo by ji někdy spatřil na vlastní oči!“

Přistoupil k okraji plošiny a ukázal dolů na druhou stranu skaliska.

„Nebude to dlouho trvat a přijde sem! Můj bratr přinesl návnadu!“

Mark Stone pohlédl dolů. Modravé měsíční světlo se blyštělo na

ploškách slídy, před miliony let zakleté do skal, a přelévalo se nad

mořskou hladinou jako indigová mlha. Zátoka dole byla tichá a

klidná, moře už se stáhlo s odlivem od břehů… A dokonale ze všech

stran uzavřená skalními stěnami.

10

Vanaiův bratr shodil ze zad velký kožený měch a rychle

rozšněroval uzly po jeho obvodu. Na zem se vykulilo malé zvíře,

podobné kůzleti. Nohy nemělo svázané, ale nebránilo se. Jen

apaticky leželo, občas pozvedlo nehezkou, jakoby psí hlavu a krátce

zamečelo. Vanaiův bratr popadl bezvládné dobytče za nohy, roztočil

ho ve vzduchu a svrhl dolů na písčitou pláž. Tupé žuchnutí těla se

odrazilo od skal na protější straně.

„Ještě máme čas,“ zašeptal Vanai. Přidřepl, shrnul pod sebe svůj

plášť a posadil se. „Nepřichází před půlnocí.“

Ze záňadří vytáhl váček, který měl pověšený na krku, otevřel ho

a opatrně do něj hrábl dvěma prsty. Aroma připomínající vůni

skořice udeřilo Marka do nosu.

„Co je to?“ zeptal se, ale už tušil odpověď.

„Stříbrná mlha,“ odpověděl mu vládce ostrovanů s úsměvem.

„Čím v tvé zemi lidé zahánějí smutek, když tohle neznají?“

Mark Stone překvapeně sledoval, jak Vanai opatrně rozlamuje

stříbřitou poloprůhlednou čočku jakési křehké drobivé hmoty na

několik kousků a ty rozděluje mužům kolem sebe. Díval se, jak si

bojovníci jeden po druhém berou svůj díl, mnou jej mezi dlaněmi a

třením rozmělňují na drobounký prášek… Viděl, jak se ten stříbrný

prach rozptyluje ve vzduchu a vítr jej odnáší s sebou.

„Stříbrná mlha,“ opakoval Mark Stone nahlas jméno té

nejstrašnější drogy, jaká se v posledních letech objevila na planetách

Pozemské unie a o níž nikdo netušil, odkud pochází.

Teď už to věděl. Pochází odtud! Stříbřitě ligotající obláček se

dostal až k němu a jeho dech strhl prvních pár molekul…

Najednou se zalykal štěstím a nevěděl proč. Měl chuť se radovat,

křičet, skákat… Zmobilizoval poslední zbytečky jasného vědomí,

ale nedokázal už nic. Padl na kolena a zaryl prsty do skály. Sedřel si

nehty a bříška prstů, až vytryskla krev. Ne! To nesmím! Musím

přece…

Ještě na chviličku se mu vrátila síla.

„Rayi!“ vykřikl a vzápětí už necítil nic, jen radost a štěstí.

* * *

11

Android Ray, který zůstal na palubě astronefu ukrytého v horách,

zaregistroval jeho myšlenku a vzápětí ji ztratil. Na okamžik se

zarazil a soustředil se na spojení. Patřil k sérii několika málo

exemplářů vybavených psychickým zesilovačem, díky němuž byl

schopen telepaticky komunikovat se svým velitelem a v tomto

případě i přítelem.

„Marku! Co se děje?“

Ale Mark Stone neodpovídal. Jeho myšlenky jako by se nadobro

rozplizly. Přece kdyby umíral, stačil by se ještě ozvat, i když jen

podvědomě. Ray si byl jistý, že by Markovu poslední myšlenku

zachytil…

„Marku!“ zkusil to znovu.

Marně. Kapitán Mark Stone, agent SDPP, neodpovídal.

2

Ray se ocitl v situaci, která se mu ani trochu nelíbila. Věděl, co teď

musí podle řádu Služby pro dohled nad primitivními planetami

udělat. Ale čekat povinných sedmdesát dva hodin a v případě, že se

agent neozve, poslat hlášení generálu Khovovi a znovu čekat na

záchranné vyprošťovací družstvo, se mu ani trochu nechtělo. Měl tu

smůlu, že jeho mozek byl schopen pojmout kompletní databázi

všech misí SDPP. A už mockrát se stalo, že záchranný tým už jenom

přijel sesbírat pozůstatky agenta do plastikového pytle…

Bylo jich hodně. Poslední, kapitán Džugder Khov, synovec

generála a velitele SDPP, skončil na obětišti a poslední, co v životě

spatřil, bylo srdce, zaživa vytržené z vlastní hrudi…

Ray nebyl obyčejný android, jaké si může člověk, jen trochu při

penězích, objednat a koupit. Člověku, který byl zvyklý androidy

občas potkávat, by neuniklo, že Ray není člověk. Na druhé straně

obyvatele světů zahrnutých do kategorie primitivních planet nic

podobného ani napadnout nemohlo. Byl statný, trochu podobný

Markovi, jen o něco vyšší. Mohl jíst a pít a „spolknutá strava“ byla v

malém generátoru uvnitř těla přeměňována v energii. Maskovací

podprogramy zajišťovaly i růst vousů a vylučování „potu“, aby na

12

misích na cizích planetách nebyl domorodcům nápadný. Patřil k

malé výrobní sérii, u níž se předpokládala vybavenost psychickým

zesilovačem, který umožňoval telepatické spojení s majitelem.

Vzhledem k tomu, že mezi pozemšťany bylo jen málo jedinců s

podobnými mentálními schopnostmi, byla výroba brzy zastavena.

Kapitán Mark Stone byl člověk, který dovedl této Rayovy

schopnosti dokonale využít. Sám byl telepat a během mise na

planetě obydlené dvěma formami inteligentních rostlin si tuto

schopnost ještě zdokonalil. Možná i díky ní vzniklo mezi oběma

zvláštní pouto, o němž by se v případě dvou lidských bytostí dalo

mluvit jako o přátelství až za hrob. V krizových situacích se Ray

dokázal vymanit z labyrintu vzájemné nadřazenosti zákonů a

příkazů a prioritou se pro něj stávalo Markovo bezpečí.

„Marku! Je všechno v pořádku?“

Mark Stone mlčel. Samozřejmě že schopnost telepatického

spojení byla omezena vzdáleností, ale Mark by tak daleko být

neměl.

Jen na ostrově, odděleném od východního pobřeží kontinentu

úzkou úžinou. Navíc se před chvílí přece ozval…

Ray bleskově nahrál zprávu pro záchrannou expedici, která by

sem dorazila, kdyby se oni dva nevrátili, rychle se převlékl do

oděvu, jaký nosili místní domorodci, a vyšel z astronefu.

Byla noc a světlo Severního měsíce pableskovalo po sněhových

polích na horských svazích, mezi nimiž se ukrýval jejich astronef.

Ray zajistil letoun proti vniknutí cizí osoby, i když to bylo tak

vysoko v horách celkem zbytečné, a zapnul antigrav. Vznesl se

nízko nad suťové pole a zamířil přímo na východ…

Každou chvíli volal Marka, ale ten neodpovídal. Bylo to však

jiné, docela jiné, než kdyby byl Mark Stone již po smrti. Ray vnímal

podivnou, nesrozumitelnou změť nesmyslných a zmutovaných

myšlenek, u nichž ani nedokázal určit, zda opravdu pocházejí od

Marka, jak vskrytu své duše, zakleté do paměťových krystalů,

doufal.

* * *

13

Mark Stone otevřel oči a první, co uviděl, byly hvězdy. Od

chvíle, kdy se vyšplhal na temeno skály nad mořem, uběhla už

pořádná část noci. Souhvězdí se pootočila a Severní měsíc klesl o

něco víc k obzoru.

Mark se posadil a rozhlédl se. Vzpomněl si rychle. Stříbrná mlha!

Pokud byly informace ve svodce, kterou agenti SDPP dostávali při

každém návratu na Zemi a jež obsahovala všechny důležité novinky

a události, správné, pak mu teď odumřela dvanáctina všech buněk v

malém mozku. Ještě pět šest dávek a začne ztrácet orientaci, po

deseti se neudrží na nohou…

Loupl očima po Vanaiovi. Ten stál kousek od něj a nic

nenasvědčovalo, že by mu dávka stříbrné mlhy nějak uškodila. I

ostatní stáli kolem, v temném šeru bylo vidět jen jejich bílé,

doširoka vyceněné zuby. Na domorodce to zřejmě takový ničivý

účinek nemělo.

„Ochutnal jsi stříbrnou mlhu dnes poprvé?“ promluvil Vanai.

„Mám pravdu, Marku?“

Vanaiův bratr se zachechtal a potřásl teatrálně hlavou: „Můj syn

vypadal stejně, když se stříbrné mlhy poprvé nadechl… Jenomže mu

byly jen tři roky. Tři roky! Pššš!“ Většina mužů se rozchechtala.

„Neznám tu věc,“ odpověděl Mark opatrně. „Odkud ji

získáváte?“

„Neznáš?“ Vanai se zamračil. „Pak nejsi z tohoto světa!“ dodal

ponuře. Veselá nálada byla ta tam. „Před několika lety přišli cizí

muži a stejně jako ty se ptali, odkud máme stříbrnou mlhu! Dnes

přicházejí, berou si ji sami a jen se smáli, když jsem jim říkal, že

kvůli tomu můj lid umírá!“ Vanai se sehnul a vytrhl Markovi od

pasu jeho zbraň. Připomínala staré malajské šavle a byla vyrobena

přesně podle předlohy získané od domorodců. Jen byla z daleko

pevnějšího a lehčího materiálu. Vanai ji udiveně potěžkal v ruce.

„Opravdu nejsi odtud, ty, který si říkáš Mark…! Proč jsi přišel?“

„Rozeslal jsi poselství se žádostí o pomoc, nevzpomínáš si?“

odvětil Mark drze.

„Jsi z jiného světa!“

Mark se ošil: „I kdyby tomu tak bylo, nepatřím k těm, co sem

přicházejí a berou vám, co je vaše…“

14

„Marku! Ozvi se!“ Rayovo volání zadunělo v Markově lebce

jako řinčení na poplach.

„Klid. Už jsem při vědomí. Všechno v pořádku. Byla to jen malá

dávka stříbrné mlhy.“

„Máš na mysli drogu distribuovanou pod tímto názvem?“

„Zrovna tu. Narazili jsme na její zdroj! Šéfovi to bude fuk, ale

admirál Neuman, velitel Vesmírné policie, se zblázní radostí!“

„To je mrzuté,“ ozval se zase Ray. „Kdybych věděl, že zrovna

prožíváš extázi štěstí, nemusel jsem si vybít baterie!“

„Rayi! Snad za mnou neletíš!“

„Už se to nestane,“ odsekl android. „Sestupuju do lesa a počkám

na denní světlo. Až si dobiju energii, vrátím se k astronefu.“

* * *

„No tak?“ rozkřikl se Vanai na svého zajatce. „Usnul jsi?“

„Ne,“ zavrtěl Mark hlavou. „Ptej se, Vanaii, ale přísahám, že

jsem přišel jen proto, abych pomohl tobě a tvému národu…“

„ Ta se zobákem,“ skočil mu do řeči Vanaiův bratr a jeho hlas

zněl tiše. „Ona přichází!“

Všichni muži najednou přešli k okraji skalní plošiny. Dva z nich

vykřikli hrůzou a ustoupili zase zpět.

I Mark zvědavě vstal, ale hned zase padl na kolena. Hlava se mu

ještě točila. Na pár vteřin zavřel oči a pak po čtyřech dolezl za

ostatními k okraji skalní plošiny.

Ta se zobákem přicházela.

Ne, připlouvala. Jako netvor z příšerných snů…

Z černomodrých vln se k pobřeží blížilo klubko hadů,

rozdivočelých anakond, bičujících vodu kolem sebe. Modravé světlo

Severního měsíce však bylo k lidem příliš laskavé, protože

neukázalo všechno.

„Sakramentská práce!“ vydechl Mark ohromeně, když spatřil, jak

se první z těch „hadů“ tápavě dotkl písku pláže a neomylně se začal

sunout k tělu mrtvého dobytčete. Pochopil, co vidí. Sjel očima k

pomyslnému středu toho chaosu, vířící vody a tlustých, temně

černých hadích těl, a pak se podíval dál na moře.

15

„Chobotnice!“ zašeptal, když spatřil, jak se dobře padesát šedesát

metrů za pletencem chapadel vynořuje nad hladinu velká tykvovitá

hlava s obrovskýma vyboulenýma očima. V tu chvíli docela

zapomněl, že je kapitánem SDPP. Ucítil prvotní hrůzu člověka před

nebezpečím, před netvorem, na něhož nestačí a před nímž by

nedokázal uprchnout, kdyby se s ním střetl tváří v tvář.

„Takoví jako ty, Marku, z jiného světa, dopustili, aby se lid, který

si mne vyvolil za svého vůdce, stal její potravou,“ promluvil do

ticha Vanai, náčelník ostrovanů.

„Sami ji lákáte ke břehu,“ odsekl Mark a ukázal na mrtvé zvíře.

„Tvůj smích zkysne,“ zavrčel Vanai. „Budeš naším rukojmím, a

jestli lidé odtamtud, co přicházíš, zabijí strážce i v zátoce, pak první

sousto, které najde Ta se zobákem uvázané ke stromu, budeš ty…“

„A kdy mají přijít?“

„Začal odliv Severního měsíce. Možná už dnes…“

Mark nebyl v lehké situaci, ale tohle jej uklidnilo. Měl dost času,

nejméně do zítřka. Od moře bylo za odlivu ke stromům dobře sto

metrů. Tak daleko nedosáhne ani tahle potvora…

Najednou zjistil, že dosáhne. Chapadla nestvůrného hlavonožce

se roztáhla do vějíře, opřela se o dno a Ta se zobákem vystoupila z

vody. Zpěněný příboj se stáhl z pláže, jako by se voda oceánu

nechtěla smísit s krví obětovaného dobytčete. V ponuré modré záři

Severního měsíce se matně zaleskl zobák chobotnice, umístěný asi

půl metru pod očima…

„Ona může na pevninu?“ vydechl Mark a zvedl oči k Vanaiovi.

„Už jsem to řekl. Může, kam se jí zachce,“ odpověděl ostrovan.

„Její chapadla jsou silná a tuhá, ne jako u podobných menších

tvorů.“ Odkašlal si a ukázal dolů. „Může, kam chce! A hledá cestu!“

Moře se vrátilo na pláž, zabouřilo mezi roztaženými chapadly a

zase couvlo zpátky.

Netvor sevřel v chapadlech mršinu nešťastného dobytčete a

jediným trhnutím ji rozerval na kusy. Sunul se ale dál, až ke skalní

stěně uzavírající cestu do vnitrozemí. Další z mužů s těžkým

vzdychnutím ustoupil od okraje skály a zabořil hlavu do dlaní.

Nestvůrný hlavonožec se teď přímo pod nimi tlačil proti útesu a

chapadly ohmatával skálu do dvacetimetrové výšky…

16

„Proto vymíráte?“ vydechl Mark.

Vanai přikývl a hned se otočil, protože Gorys z Gejzírových

údolí zachrčel, jak bylo na Gatagéwě zvykem, když se muž chystal

říct něco důležitého.

„Volal jsi nás zbytečně, Vanaii z ostrovů!“ pronesl hlasem, který

přiškrtil strach. „Od malička jsem slýchal staré zkazky o Té se

zobákem. O tom, jak dlouho trvalo a kolik mužů zahynulo, než naši

předkové konečně roznesli strážce po všech zátokách a útesech, aby

svou září příšeru zaháněli od pobřeží. Těšil jsem se, že budu jedním

z těch, jejichž jména se budou zpívat spolu se jmény hrdinů, o nichž

jsem slýchal od potulných pěvců. Ale teď, když vidím, s kým máme

bojovat…“ Zavrtěl hlavou. „V tom boji se nedá zvítězit! Snad dřív,

když ještě všude bylo hodně strážců a stačilo počkat na odliv,

obložit útes oharky, vyčkat, až se strážci sami pustí, a pak je přenést

na pobřeží, kudy Ta se zobákem pronikala na břeh lovit… Ale dnes

je strážců málo, protože hloupí muži jako on…“ ukázal na Marka a

plivl mu na břicho, „… strážce kradou a nenechávají ani malé!“

„Proč? K čemu?“ vyhrkl Mark. V podvědomí cítil, že odpověď je

blízko, ale v hlavě ještě pořád cítil vliv stříbrné mlhy a podivné

prázdno. Teď by si netroufal ani na malou násobilku.

Vanai jej neuznal za hodna odpovědi. Otočil se a ukázal na

zátoku, po jejíž pláži před chvílí přišli. Až sem bylo vidět jemnou,

opalizující záři stříbřitých mušlí. „Všechny ostrovy už o strážce

kvůli lidem z tvého světa přišly. Na tomto ostrově jich také zbylo už

jen pár,“ řekl. „Jen proto ještě žijeme, že tento ostrov má jediný

přístup, a to je tahle zátoka. Až je odtud tví soukmenovci uloupí

taky, začneme zpívat písně mrtvých…“

„Mám právo dokončit řeč!“ vztekle vykřikl Gorys z Gejzírových

údolí.

„Nemáš,“ uťal ho Vanai, „protože hovoříš o věcech, na něž se tě

nikdo neptal! Nevolali jsme vás proto, abyste Tu se zobákem zabili,

protože v oceánu jich jsou stovky, a po té, jíž byste společnými

silami usekali chapadla, by přišly další, a možná ještě hroznější a

větší!“

Pár mužů nesouhlasně zamručelo a ostatní je okřikli.

„ Té se zobákem nemůže vzdorovat nikdo z nás. Zavolali jsme

17

vás, abyste nám pomohli a poradili, jak proti nim postupovat,“ řekl

Vanai a po několika vteřinách ukázal k východnímu obzoru.

„Přicházejí vždy po tři noci, kdy vrcholí odliv a moře táhne na sever

za měsícem. Tehdy zůstane na suchu nejvíc strážců. Dnešní noc je

právě jednou z nich…“ Obzor podivně plál, jako by se tam kdesi

rozkmotřili bohové a házeli po sobě ohnivými koulemi.

Mark byl jediný, kdo věděl, že to nemůže být nic jiného než

neznámý astronef, blížící se k ostrovu jen pár metrů nad mořskou

hladinou. Parta gaunerů si přicházela pro strážce… Došlo mu to dost

pozdě, ale přece. Stříbřitě svítící lastury – a stříbrná mlha!

„Ta stříbrná mlha…“ začal a vzrušeně sebou trhl. „Získáváte ji z

těch lastur? Tedy ze strážců? Usušíte je, že? A potom…“

„Ty mlč!“ okřikl jej Vanai, ale v jeho hlase bylo víc znát

zoufalství než zlost.

„Můžu vám pomoct!“ řekl Mark. Zavřel oči a zavolal Raye:

„Máme problém, Rayi! Byl bych moc rád, kdyby sis přece jen

skoro vybil baterie a dorazil sem!“

V rychlosti přítele seznámil se vším, co se tu dělo.

„Ne! Nejdřív se vrátím a pošlu zprávu,“ namítl k Markovu

překvapení Ray. „Pak se vypravím za tebou, ale s výsadkovým

člunem, abych se šetřil. Ta cesta by mi opravdu dost vyčerpala

články, a jestli tě tví hostitelé vážně míní předhodit té chobotnici,

bez energie bych ti nebyl nic platný!“

„Rayi! Ta obluda má zobák a je schopná se pohybovat po

souši!“

„Nic nového. Chobotnice se zobákem dodnes žijí na Zemi ve

větších hloubkách. Japonské rybářské pověsti jsou plné

hrůzostrašných příhod o obrovských hlavonožcích vylézajících na

břeh a číhajících na lidi sbírající na pláži dřevo. Když jeden

rybářský člun ztroskotal na opuštěném ostrůvku, každý večer prý

vylezla z moře chobotnice a vybrala si jednoho z trosečníků…

Teoreticky to možné je. Zejména za předpokladu, že by procento

kolagenu v chapadlech bylo vyšší než obvykle a blížilo se

absolutním hodnotám. Chapadla by tak získala takovou pevnost, že

by hlavonožec byl opravdu schopen…“

„Hlavně rychle, Rayi! Blíží se astronef a nejspíš to nebude žádná

18

přátelská návštěva. Jestli ti domorodí blázni něco zkusí, tak nás tady

všechny rozsekají na nudličky!“

* * *

„Svažte ho, ať nemůže varovat své druhy,“ řekl Vanai a ukázal

na Marka. „A pak se dívejte, moudří a stateční. Přilétá původce zla.

To proti nim potřebujeme vaši pomoc a radu. Dnes ale nemůžeme

dělat nic jiného než se dívat a přemýšlet. Bojovat budeme zítra!“

3

Astronef se už přiblížil k pobřeží natolik, že Mark mohl pod

přídatnými diskovitými pevnostními věžemi identifikovat účelově

upravený exemplář lodi třídy Viracocha. Tiše hvízdl. Tyto lodi byly

vysílány výhradně na vědecké expedice do končin vesmíru, kde

nefungovaly fyzikální zákony. Kosmických plavidel tohoto typu

existovalo jen pět, i když jich původně bylo postaveno osm. Tři lodi

i s posádkami se už nikdy nevrátily z pokusného přeletu

mezihvězdným sektorem, plným gravitačních a časových anomálií,

astrofyziky zvaným Oceán Diraca. Mark měl takový neodbytný

pocit, že jednu z těch „ztracených“ lodí právě vidí.

Teď už všichni rozeznávali, co se to nad mořskou hladinou

vznáší, a i těm nejmoudřejším a nejsilnějším došla řeč.

„Za chvíli!“ hlesl do ticha Vanai. „Vypustí návnadu!“

Obrovská temná hmota astronefu, ozářená jen světlem jeho

vlastních reflektorů odrážejícím se od mořské hladiny, se tři

kilometry před pobřežím zastavila a paprsky světlometů olízly

hladinu moře až k pobřežním skalám.

„Při bozích…!“ vydechli muži z vnitrozemských klanů.

Mark si i se svázanýma rukama klekl a podíval se na moře.

Všude podél pobřeží, kam až oko dohlédlo, se oceán vlnil jinak, než

mu velel vítr a přitažlivost Severního měsíce. Desítky, stovky

hlavonožců obklíčily ostrov a tlačily se k pobřežním skalám, příkře

se zvedajícím přímo z mořských hloubek. Mark si vybavil vratký

člun, kterým se dostal z pevniny na tento ostrov, stabilizovaný na

19

hladině čtyřmi velkými plováky ze zvířecích kůží vysmolených

pryskyřicí, a po zádech mu přeběhl mráz.

Něco se chystalo. Dvojitý automatický záblesk žlutého a

modrého světla zasignalizoval otevření nákladového prostoru. Svist

pneumatického katapultu na okamžik přehlušil i burácení oceánu a

hned nato se povětřím mihl beztvarý, temný kus hmoty.

Bóje! blesklo Markovi hlavou.

Signalizační bóje, užívaná při nouzových přistáních na oceánech,

se zabořila do vln asi kilometr od pobřeží a vzápětí, dřív než se

stačila vynořit nad hladinu, vybuchla jasným rudooranžovým

světlem.

Hlavonožci se líně odvrátili od pobřežních skal a jako živá hráz

se pohnuli směrem, kam se je snažilo odlákat světlo. V prvních

chvílích před sebou hrnuli i mořskou vodu, ale ta se nakonec jako

rozdivočelá, vzteklá vlna přes ně přelila a udeřila s prudkostí do

skalisek.

Na astronefu uhasla poslední světla a temný kolos se začal sunout

blíž k pobřeží. Strnul až těsně před ústím poslední zátoky, kde na

útesech ještě žily lastury, jimž domorodci říkali „strážci“. Astronef

klesl skoro až na úroveň dvou metrů nad hladinu a z otevřeného

průlezu se vysunul schůdkový žebřík. Trvalo jen chvíli, než se zaryl

do dna. Mark odhadl, že by v tom místě mohly být tak dva tři metry

hloubky. Z kloubových uzlů žebříku vyjely do stran teleskopické

nohy a ukotvily jej. Pak se z útrob astronefu vynořil první člověk.

Pochopil to ale jen Mark, ostatní o krok couvli, když spatřili

žabího muže. Vypadal neforemně, jeho neoprénová kombinéza byla

zřejmě vyztužena nějakými nárazuvzdornými polštáři, což bylo mezi

pobřežními útesy víc než účelné. Obezřetně se rozhlédl na všechny

strany a pomalu, krok za krokem, sestupoval k hladině. Za ním se

objevil druhý a po něm další.

Z astronefu vylézal už pátý potápěč, když ten první konečně

dorazil vodními masami, převalujícími se mezi ním a nejbližšími

útesy, k prvnímu trsu lastur, topících se ve stříbrném světle.

Vanai vztekle přidupl, ale neříkal nic. Všichni viděli odlesk

vzdálené rudooranžové boje, odrážející se na obnažené čepeli nože,

jejž svíral potápěč v rukách. Titanoocel zaskřípla o skálu, potápěč

20

obkroužil čepelí celý trs, zastrčil nůž do pouzdra a začal odlamovat

jednu lasturu po druhé. U opasku se mu pohupoval vak ze síťoviny,

do něhož umírající měkkýše strkal.

„Dobře se, bojovníci, dívejte,“ zašeptal Vanai. „Dobře se

dívejte!“

Druhý ze žabích mužů začal pracovat na vedlejším skalisku a

stejně jako ten první se nejprve pozorně rozhlédl kolem. Spěchali.

Bylo to znát z jejich přehnaně rychlých pohybů. Lastury cpali do

vaků poslepu, často jim některá upadla mimo a příští vlna, plazící se

po dně, ji spláchla s sebou.

Muži se stále ohlíželi, jestli se Ta se zobákem a její suita

nevracejí. Zřejmě ze zkušenosti věděli, že světlo boje upoutá

pozornost hlavonožců jen na nějakou dobu.

„Marku?“ zaťukal na Markovo vědomí Rayův hlas. „Poslal

jsem hlášení a zažádal jsem o posilu. Odpověděli mi, že se SDPP

nesmí vměšovat do vnitřních záležitostí…“

„Ksakru!“ Mark rozčileně zabořil prsty do provazu ze spletených

sítinových stébel, kterým jej spoutali. „S kým jsi mluvil, Rayi?“

„Přímo s Peggy, se sekretářkou tvého šéfa. Generál Khov ti prý

vzkazuje, že už předal zprávu na velitelství Vesmírné policie. Slíbili,

že udělají, co budou moct, aby tu kocábku narkomafiánů

zparalyzovali. Ale teď to nemůžou udělat, protože by příliš mnoho

domorodců vidělo válku bohů a to by nebylo moc dobré.“

„Jestli nikdo nezakročí, tak žádný domorodec nepřežije! Už se

vylodili potápěči a jde jim to pěkně od ruky! Až zmizí lastury z téhle

zátoky, už nic ty chobotnice nezastaví. Pak prý tu s těmi

chobotnicemi zažiju pořádné safari!“

Čekal odpověď, ale dočkal se až za chvíli: „Jsem na cestě,

Marku!“ V ozvěně Rayova hlasu jako by zazněl starostlivý tón.

Mark už to znal. Za roky, co spolu tvořili tým, už se těmto – u

androida nezvyklým – projevům emocí dávno nedivil.

„Kolik potřebuješ času, Rayi?“

„Tři a půl hodiny!“

„To bude pozdě! Lastury už nezachráníme!“

„Před rozedněním ti ale neublíží. Aktivita těch hlavonožců

zřejmě za dne klesá a stahují se do hloubek. Jinak by ses na ten

21

ostrov ani nedostal. Do té doby se domorodci neodváží sejít dolů ke

stromům. Najdi si zatím místo, kam se chobotnice nevyšplhají, kdyby

se přece jen dostaly na břeh. Taky by se tam mělo dát přistát s

výsadkovým člunem. Domorodce tam budeme muset nechat, palivo

mi sotva vystačí na cestu s tebou zpátky na pevninu. Tak nikomu z

nich neslibuj záchranu!“

„Jsem svázaný, Rayi!“

„Z toho se dostaneš, znám tě!“

Ray zrušil spojení a sklonil plochý nos výsadkového modulu

trochu níž. Temně modrý brouk, na noční obloze téměř neviditelný,

se přehnal nad ledovcovými splazy a ostře řezaným údolím největší

řeky na kontinentu se hnal k pobřeží…

* * *

„Dobře se, bojovníci, dívejte! Dobře se dívejte!“

Dva útesy, sahající nejdál do moře, už zhasly, jako by žabí muži

jen sfoukli svíčky. S plnými síťovými vaky se vraceli zpátky a

zavěšovali je do karabin na koncích lan, visících ze zejícího otvoru

přechodové komory. Náklad mizel nahoře a dolů se vracely prázdné

vaky.

Mark jen třeštil oči do tmy. Nic jiného dělat nemohl. Čekat na

Raye s tím, že android stejně přiletí, až už bude po všem, se mu

nechtělo, ale nic jiného mu nezbývalo. Hned jak se dostane k

vysílači, promluví si s generálem Khovem pěkně od plic!

Až po chviličce si uvědomil, že se napravo od něho něco děje. A

vzápětí pochopil, co to je, a bleskově se otočil.

Pozdě! Ovard z Roklin už pouštěl tětivu svého luku. Potápěč,

který byl nejvíc nalevo od ostatních, zmizel v moři, na chvíli se

vynořil z vody až po pás, křečovitě se vypnul a zády se skácel na

hladinu. V křeči si pod vodou strhl přilbu a gejzír bublin z

dýchacího přístroje vířil hladinu.

Žabí muži zřejmě usoudili na útok krakatic. Semkli se k sobě a v

rukou se jim objevily dlouhé nože. Pomalu, krok za krokem, začali

ustupovat k astronefu, nehnutě visícímu nad hladinou moře sotva

padesát metrů od nich.

22

„Kdyby ostrované hned první den napjali luky jako já, smetli by

zloděje do vln,“ pronesl Ovard z Roklin do hučení moře.

„Volal jsem statečné a moudré muže,“ zavrčel Vanai. „Z Roklin

přišel hlupák, jak vidím…!“

Potápěči se rychle stahovali od břehu a Mark si zatraceně dobře

dokázal představit jejich pocity z té temné vody kolem…

Pak jeden z nich škobrtl o tělo mrtvého druha. Mrtvý se přetočil

na záda, vzduch unikající z jeho kyslíkových bomb se dostal pod něj

a na okamžik jej vynesl k hladině. Z mrtvého těla trčel šíp.

Žabí muži okamžitě zvedli hlavy a pohlédli směrem k nim.

„Teď už musíme bojovat,“ hlesl Vanai. Dalších pět šípů hvízdlo

vzduchem a černá voda ztmavla lidskou krví ještě víc.

Kapitán narkomafiánského kosmoplánu se rozhodl neztrácet čas.

Nechal žabí muže ve vodě a astronef se začal zvedat.

„Schovejte se!“ vřískl Mark. Vyskočil na nohy a s rukama

svázanýma za zády se rozběhl po skalní plošině na opačnou stranu,

než kde se zvedal kosmoplán. Před okrajem plošiny padl na zem. Ve

tmě neviděl, ale doufal, že tam někde dole, za hranou skály, najde

římsu, na níž by se mohl ukrýt.

Po břiše se připlazil až těsně k okraji a jednu nohu opatrně spustil

přes okraj skály dolů. Nic. Ani skulinka. Skála byla hladká jako stůl.

Znovu se zvednout a přeběhnout tam, kudy se předtím s ostatními

vyšplhal nahoru, nemohl, protože právě tam se za chvíli musí

vynořit pirátský astronef.

V povětří zabzučely střely s kovovým hrotem a s dunivým

zvukem se odrážely od pláště kosmického plavidla. Mark zvedl

hlavu a uviděl pětici mužů s luky v rukou a šípy připravenými v

tětivách.

„Schovejte se!“

Neposlechli a zahynuli první. Paprsek z laserového děla jim čistě

oddělil hlavy od zbytků těl a teprve pak se začaly nad vrcholem

útesu vynořovat disky bojových věží astronefu. Druhý paprsek mířil

níž a těch pár mužů, kteří ještě zůstali stát a nekryli se, náhle ztratilo

rovnováhu. Sotva stačili ztlumit pád rukama. Padli tváří do vlastní

krve a sežehlých zbytků toho, co zbylo z jejich nohou.

Astronef se už vynořil nad skálu celý a přestal střílet.

23

Ve větru bylo slyšet zajíkavé díky bohům, ale Mark věděl, že to

ještě není konec a že biodetektory z astronefu prohmatávají tmu a

hledají ty, kteří ještě přežili.

„Nebylo to s tebou špatné, Rayi! Vzkázal bych ti, že můžeš dopít

všechnu mou whisky, kdybys to dokázal ocenit.“

„Přestaň s těmi emocemi! Co se děje?“

Mark Stone přerušil spojení a vyklonil se přes hranu skály dolů.

Skočit? Ne, ani náhodou! I kdyby nakrásně přežil dopad na písek

udusaný příbojem, netrvalo by dlouho a potkal by se s některou z

těch příšer se zobákem.

Laserový paprsek se dotkl nejzazšího cípu skalní plošiny a

vmžiku smetl dolů muže hledající tam záchranu. Vtom děsivý skřek

ze zátoky na okamžik přerušil masakr. Mark se ani nemusel podívat,

aby pochopil. Tu se zobákem přilákal pach krve k potápěčům…

Velitel pirátského astronefu se musel rozhodnout. Teď šlo o každou

vteřinu!

Astronef se pohnul dozadu, aby dostal útočící krakatice do úhlu

střelby.

V tom okamžiku obloha zjasněla. Obrysy mraků protnuly blesky

běsnící kdesi v horních vrstvách atmosféry. Alespoň to si Mark v

první chvíli myslel. Pirátský astronef náhle vyrazil vzhůru, nedbaje

kleteb potápěčů a jejich ustrašeného křiku. Muži si strhli masky a

snažili se dostat blíž ke břehu, z dosahu smrtících chapadel…

Rozhodli se pozdě.

Dole začínala hostina hlavonožců a nahoře…

Mark Stone uslyšel podivné, tlumené, vzdálené hřmění, jaké

bývá slyšet, když do atmosféry vstupuje kosmická loď vybavená

difuzním kryogenním motorem. Zvedl hlavu a olízl si spodní ret.

Oblohu rozčísl útočný paprsek a hned nato temné nebe rozpáraly

stříbřité kondenzační čáry za motory atmosférických torpéd. Daleko

za obzorem se cosi obrovského vynořilo z mraků.

Tam nahoře se něco dělo…

O pár vteřin později se obzor rozsvítil vzdálenými výbuchy

světla.

„Myslím, že už se nevrátí…“ Mark se ohlédl po tom hlase a

spatřil siluetu Vanaie na okraji útesu.

24

Jako by bohové chtěli dát vůdci ostrovanů za pravdu. Nad noční

klenbou Gatagéwy vyšlo nové slunce. Rudooranžová plamenná

koule na dlouhé vteřiny strnula v povětří. Zářila jako rozžhavený

lávový balvan, ale jas se měnil a pulzoval…

„Rozpadá se to!“ vydechl vůdce ostrovanů.

„Zakryj si oči, Vanaii!“ křikl Mark. Sám sotva stačil sklopit zrak.

Výbuch na vteřinu oslepil ty, kdo měli tu drzost se dívat, jak

válčí bohové. Vzápětí světlo pohaslo. Znovu se setmělo a jen

narudle zářící segmenty zničené kosmické lodi se rozlétly oblohou

do všech stran. Daleko na moři se zvedly vlny a hnaly se k pobřeží.

Vítr od moře přinesl vzďálené zaburácení.

„To je hlas bohů,“ hlesl Vanai. „Přejí si…“

„Přejí si, abyste to byli vy, kdo přežije,“ přerušil ho Mark.

Hlavou se mu mihla myšlenka, co asi se zdejší populací udělá

zbytkové záření z trosek kosmické lodi, ale hned ji zahnal.

Přímo nad nimi se z mračných hradů, zastiňujících hvězdy,

vynořil rotující rozžhavený blok pirátské lodi, se svištivým jekotem

jim přeletěl nad hlavami a daleko na západě zapadl do lesů. Vzplály

jako hranice březových polen…

* * *

Svítalo. Seděli na kůžích a už dlouho mlčky hleděli k obzoru, kde

dohasínalo světelné divadlo.

„Přece se vracejí,“ pronesl zničehonic Vanai. Žádný z těch pěti

mužů, kteří přežili, se nepohnul a jejich pohledy zůstaly netečně

upřené do prachu u jejich zkřížených nohou. Jen Mark zvedl hlavu a

vzápětí vzrušeně vyskočil. Kosočtvercový kosmický člun zůstal

viset asi pět set metrů nad nimi a pak začal pomalu klesat.

„To nejsou oni!“ řekl tiše.

Čekali ještě dost dlouho, než kosmický člun sestoupil až dolů,

zakolébal se v náhlém poryvu větru a konečně přistál.

„Při bozích, kteří neumějí umírat!“ vydechl jeden z domorodců.

Tohle si někdo odskáče, blesklo Markovi hlavou, když si

uvědomil, kolik základních zákonů o nevměšování dnes už bylo

porušeno, a šťastně se usmál.

25

Půlkulatá, podivnými ornamenty zdobená dvířka přímo pod přídí

neznámého plavidla (a to si Mark až do dnešního dne myslel, že zná

všechny typy astronefu a soukromých kosmických jachet) se tiše

otevřela a po svažité rampě sešel na skalní plošinu muž o hlavu

vyšší než Mark, ve žluté tunice, natřikrát řemenem přepásané a

ozdobené stejnými ornamenty, jaké byly na dvířkách letounu. Na

řemení kolem pasu mu téměř ve vodorovné poloze visela jakási

bodná nebo sečná zbraň v pouzdře z měděně se lesknoucí kovové

tkaniny. Neznámý Markovi ukázal prázdné dlaně, aby dal najevo, že

nemá žádnou zbraň, a přistoupil blíž.

Ve světle rodícího se dne náhle bylo vidět jeho tvář. Půvabně

tvarované oči a světlounce modravá kůže svědčily o tom, že není

pozemšťan.

„Nebeská..á válečná..á loď Jeho Výsosti Brusutcha..a V. vám

zachránila..a život, kapitáne Stone,“ řekl kostrbatou galaktičtinou a

lehce, skoro dětsky, se usmál, když si všiml překvapení na Markově

tváři. „Můj pán a..a vládce očekává..á, že pro něj učiníte totéž!“

4

„Vůbec se mi to nelíbí,“ vybuchl Mark Stone a popadesáté se

zastavil u monitoru. Zářil na něm ten neznámý kosočtvercový člun a

měl pořád otevřený vchod na znamení pozvání dovnitř.

Zdejší slunce už dávno vystoupilo nad východní obzor a

krakatice se s prvním svítáním stáhly do hloubek.

Zbylí domorodci v čele s Vanaiem teď mlčky sestupovali ze

skalní plošiny a co chvíli si třeli čela, jako by pořád ještě nemohli

uvěřit tomu, co viděli. Stačil jim slib, že piráti, kteří měli spadeno na

stříbřitě zářící lastury, se už nikdy nevrátí, a za to dali slib svůj, že

nikdy a nikde nebudou vyprávět o tom, co se stalo.

„Co se ti na tom nelíbí?“ zeptal se s trochou ironie Ray. „Rapidní

úbytek humanoidů na tomto světě jsi vyřešil a rovnováha životních

forem se pomalu vrátí k normálu. Podél pobřeží největšího

kontinentu přece ještě zůstaly kolonie lastur, kterým místní říkají

‚strážci‘, netknuté. Sem už se ty potvory nedostanou. Chemická

26

substance ve výměšcích stříbřitých lastur, která je při větší

koncentraci zabíjí, jim prostě nedovolí proniknout až k plážím.

Časem jich mořské bouře pár odtrhnou a několik se jich uchytí na

útesech mezi ostrovy, odkud pochází Vanaiův kmen. Zdejší vody se

znovu stanou pro Ty se zobákem smrtelnou pastí a jednoho dne, za

slunečního světla, kdy ti netvoři pravděpodobně spí v hloubkách, se

vory ostrovanů zase vrátí k břehům svého původního domova…“

Spokojeně se usadil do pilotního křesla. „Všechno dobře dopadlo,

Marku. Mise, jak má být!“ Pohlédl svému druhovi do tváře a pokývl

hlavou: „Pravda, nesplnil jsi svou obvyklou normu – alespoň jednu

krásnou domorodou dívku přesvědčit o svých mužných kvalitách…“

„O to přece vůbec nejde, Rayi!“ zavrčel Mark Stone. Ukázal na

monitor a potom do průhledu v čelním skle výsadkového modulu.

Cizí kosmický člun tam pořád stál, tak jako před dvěma hodinami.

„Jestli se ptáš, kam zařadit ten cizí helijet, pak ti nemůžu

odpovědět,“ zopakoval android to, co už jednou řekl. „Znovu jsem

projel svou kompletní databázi, a dokonce jsem se napojil na

databázi našeho astronefu. Nic. Napadlo mě, jestli ty ornamenty

třeba nejsou nějakým písmem, ale byla to planá stopa.“

„Rozčiluje mne, že se na cizí planetě setkám s inteligentní bytostí

kdovíodkud, o jejímž světě Pozemská unie podle všeho vůbec nic

neví, ta bytost mi zachrání život a osloví MĚ MÝM JMÉNEM!“

„Ještě jsi mi neřekl, o čem všem jste si povídali!“

Mark pokývl. „Nalej mi skotskou, Rayi.“

Polkl vydatný doušek a šel si natáhnout kombinézu uniformy

kapitána Služby pro dohled nad primitivními planetami. Poválel

zlatavě hnědožlutou tekutinu své oblíbené značky Glengoyne po

jazyku, jako kdyby vychutnával vzácné víno, a ne whisky z podhůří

Beinn Dorainu, a nakonec pokrčil rameny. „Řekl mi, že za záchranu

můžu vděčit Jeho Výsosti Brusutchovi V. a že on očekává totéž ode

mě…“

„Brusutch V?“ I když byl Ray jen android, bylo na něm znát, že

to jméno zaregistroval poprvé.

„Přesně tak. Pak za mnou ten chlapík přišel znovu, že mu

přístroje hlásí, že se od západu blíží letoun a že se jen chce ujistit, že

to letíš právě ty. A potom mě pozval na oběd… Na pohoštění, mám-

27

li být úplně přesný. I tebe, Rayi! Prý v jejich společnosti nejsou

androidi zrovna oblíbení, ale v tvém případě bude učiněna výjimka.

Dokonce se mě ten chlapík v tunice zeptal, který druh stravy je pro

tvoje zařízení, kterým přeměňuješ jídlo v energii, nejlépe

zpracovatelný.“ Mark se usmál, když spatřil, že ta slova Raye

zaujala. „Třeba mají strach, aby tě nepálila žáha.“

„Na to, že o nich není v databázi ani bajt, toho na nás vědí nějak

podezřele mnoho…“

„A to nejlepší nakonec, Rayi. Prý o našem setkání ví jak generál

Khov, šéf SDPP, tak i admirál Neuman, velitel Vesmírné policie!“

Mark dopil a protáhl se. Konečně se zase cítil příjemně. Hygienická

kabinka ve výsadkovém modulu sice neskýtala stejné pohodlí a

osvěžení jako vířivky na palubě astronefu, ale pořád to bylo lepší

než týden stará špína a vrstva zaschlého potu, bez nichž by mezi

obyvateli planety Gatagéwa budil zbytečné podezření.

Ray vzal láhev whisky s charakteristickou zlatou korunkou na

vinětě a uložil ji na místo. „Pokud jsem to dobře pochopil, měl jsi

počkat na mě, upravit se a navštívit svého zachránce?“ zeptal se a

Mark přikývl. „Pak jsi už hotový,“ pokračoval Ray. „Měli bychom

jít.“

Mark se zasmál: „Ty jsi zvědavý, Rayi.“

„Pokud je zvědavostí touha po vysvětlení, pak jsem zvědavý,“

rezervovaně souhlasil Ray. „Jedna stará moudrost praví, že

zvědavost, eufemisticky řečeno touha po poznání, je vlastností všech

myslících lidí. A já tedy, Marku…“

„Jak se ti mám omluvit, abys už byl zticha?“ přerušil ho Mark.

* * *

„Automatickou ochranu,“ konstatoval Mark, sotva vystoupili z

výsadkového člunu. „Nevím, nevím, jestli by mi tohle šéf schválil.“

Zavrtěl hlavou a vzpomněl si na generála Khova, dvoumetrového

obra, který velel SDPP. Android zapojil systém ochrany člunu a oba

pomalým krokem vykročili k cizímu plavidlu. Slunce ještě pořád

viselo nízko nad obzorem a jeho paprsky se odrážely od hladiny

moře jako oblázky, co třikrát čtyřikrát poskočí, než s konečnou

28

platností zapadnou do vody… Mark musel přivírat oči, než se

konečně dostali do stínu, sotva deset kroků před vchodem.

„Půjdu první,“ navrhl Ray. „Počkej, a jestli se neozvu do třiceti

vteřin, utíkej zpátky!“

Ještě se ani nestačil pohnout, když se v černém otvoru cosi hnulo

a z útrob helijetu vystoupil muž, s nímž se Mark už setkal. „Jsem

velmi potěšen, že jste překonal oprávněné pochybnosti, kapitáne

Stone, a rozhodl se přijmout mé pozvání. I vy, androide Rayi,“

obrátil se cizinec na Markova druha. O krok ustoupil a gestem, jež

nemohlo znamenat nic jiného, je pozval dovnitř.

Sotva vstoupili, ztemnělým vnitřkem člunu se rozlila měkká

nazelenalá záře. Cizí člun byl zhruba stejně velký jako Markův

astronef ukrytý v horách na západě. Nicméně hned jak ušli pár

desítek kroků dlouhou hlavní chodbou do spirálovitě stoupající

kabiny zdviže, Mark si uvědomil, že nejméně dvě třetiny celkového

objemu lodi tvoří motorová jednotka…

Mark si odkašlal: „I když jsem si zvenčí váš helijet prohlédl

pozorně, nikde jsem neviděl cokoli, co by mohlo mít něco

společného s bojovým vybavením…“

„Tohle je jen neozbrojený člun. Astronef pirátů zničily hlavice

torpéd vystřelených z křižníku kroužícího na parkovací dráze nad

planetou. Už tam na vás čekají, kapitáne Stone!“

Cizinec si nejspíš všiml jejich váhání a chápavě se usmál: „Pro

případ, že byste mi nevěřili, mám tu čest sdělit vám heslo přímo od

vašeho velitele. Zní…“

„Nechme to být, tak jako tak nemůžeme nic dělat. Kdyby s námi

měli nějaké křivé úmysly, už bychom viděli záři z výbuchů i nad

západními horami, kde máme svůj astronef zase my. Zatím neudělali

nic, co bychom jim mohli vyčítat.“

„Zatím,“ připustil Mark nevraživě.

„Tudy,“ ukázal jim jejich hostitel a zdvořile počkal, až se k němu

připojí. „Škoda, že u toho nebyl váš android, když se vynořili z vln ti

nestvůrní hlavonožci,“ začal zase. „To by byly skvělé záběry!“

„Vy víte, že Ray všechno nahrává?“ zeptal se Mark naoko klidně.

„Samozřejmě.“ Muž v tunice se zastavil před dvířky

vyzdobenými stejnými ornamentálními znaky jako vchodové dveře.

29

„Všechno nahrává a záběry zvláštních a nebezpečných forem flóry a

fauny vaše Služba..a poskytuje jak exobiologům, tak, což už je pro

mě méně pochopitelné, i tvůrcům dobrodružných hororových filmů.

Alespoň tak nám to bylo řečeno… Kompletní záznamy pak SDPP

předává..á do svého a..archivu, je to pravda..a?“ Nečekal na souhlas

a pokračoval trochu zadrhávající galaktičtinou. „A..a pak ještě Jeho

Výsosti Brusutchovi V.“

„Cože?“ vydechl Mark, a dřív než se stačil zeptat na další, jeho

hostitel přiložil dlaň na čidlo vedle dveří a vchodová přepážka se

zasunula do stěny. Otevřel se jim pohled do velínu lodi. Mark

zapomněl, co chtěl říct, a udělal krok dovnitř.

Nic tu nebylo takové jako ve velínu kosmoplánů všech možných

civilizací. Namísto řídicího pultu stála na měděné se lesknoucích

vzpěrách elipsovitá krystalová drúza, plnící zřejmě funkci

ovládacího panelu. Cizinec se protáhl kolem Marka a položil dlaň na

osmihranný výčnělek.

„Uzavřel jsem vchod,“ oznámil. „A..a teď, jestli vás mohu

požádat, zda byste se mohli posadit do ochranných boxů?“

Ray odtrhl pohled od karmínových a nachových krystalů.

Rozhlédl se po místnosti a hned telepaticky upozornil Marka. Mark

se ohlédl naznačeným směrem a překvapeně vytřeštil oči. Nad

nízkým širokým průzorem byly na stěně umístěny holografické

podobizny dvou mužů. První z nich byl vlastně ještě chlapec; podle

šperků, jimiž byl ověšen, šlo nejspíš o panovníka Brusutcha V.

Z druhého hologramu se usmíval Mark. Žádný jeho dvojník!

Kapitán Stone na stejném záběru, který zdobil síň v budově Služby

pro dohled nad primitivními planetami.

„A sakra,“ vydechl Mark.

„Je zvykem, že v každé kosmické lodi je umístěn portrét našeho

panovníka..a a..a jeho následníka..a,“ pronesl tiše cizinec a usmál se,

když viděl, jak Mark strnul. „Náš pán a vládce je však dosud příliš

mladý, a..aby měl syna..a, a..a tak vydal příkaz, a..aby na..a postu

následníka..a byla..a prozatím umístěna..a vaše tvář, kapitáne

Stone.“

„Proč?“ skočil mu Mark do řeči.

„Nevím, a nepřísluší mi to posuzovat. Na palubě křižníku

30

Brusutchova..a pěst na..a vás již netrpělivě čeká..á vyslanec našeho

pána..a a..a vládce, lord Abdalcharg. Odpoví vám na všechno, co si

budete přát, a..a domnívám se, že si nenechá..á ujít příležitost

osobně vám při slavnostní hostině dolévat víno.“ Usmál se: „Vám

vlastně, pane Stone, whisky a..a ne víno, že a..ano?“

Helijet ve službách Brusutcha V. se zvedl nad pobřežní skaliska

Gatagéwského oceánu, lehce se zakolébal ve větru a zmizel v

mracích. Temně modrý oceán se zelenými korálky ostrovů zůstal

kdesi hluboko pod nimi, obloha potemněla a vylouply se z ní první

hvězdy. Byli ve vesmíru.

„Tahle akce vzala velmi rychlý a dobrý konec,“ bleskla Markovi

v hlavě Rayova myšlenka. „To nevypadá dobře!“

„Co se ti nelíbí? Jsem v pozici následníka trůnu!“ odpověděl

Mark s nádechem ironie, ale bylo znát, že i on cítí pochyby.

„Zapněte si monitory, prosím,“ ozvala se zpěvavá zadrhávaná

galaktičtina jejich hostitele. „Za pár vteřin se Brusutchova..a pěst

vynoří za..a planetou.“

Uhodnout, která ploška musí být lehce přetřena prstem, nebylo

těžké. Na monitoru, dobře dva metry dlouhém, sloužícím pro obě

jejich pasažérská křesla, se v horní části objevila výseč Gatagéwy s

oslňující žlutozelenou koronou. A opravdu to netrvalo dlouho a z

temné polokoule, odvrácené od Slunce, se nad kontinent vynořil

černočerný stín cizího křižníku. Vůbec se nepodobal výsadkovému

člunu, na jehož palubě byli. Namísto geometricky vykrojeného

kosočtverce jím výhled na hvězdy zaclonil velký disk s chaosem

nosníků ve tvaru parabol, tečujících těleso korábu a trčících do

vesmíru na všechny strany. Byl obrovský. Možná desetkrát větší než

Markův astronef.

Shluk řídicích krystalů potemněl a vzápětí vyslal do místnosti

sérii krátkých záblesků.

„Vypadá impozantně,“ poznamenal Mark. „A zdraví nás.“

„Ne… Připravuje se k útoku. Jako by to a..ani nebyla..a

Brusutchova..a pěst, “ hlesl pilot.

„K útoku?“ vydechl udiveně Mark. „Proti komu?“

„Naváděcí paprsky označkovaly nás,“ odpověděl pilot. Jeho ruce

se ponořily mezi krystaly, ale podle pozice hvězd na monitoru se ani

31

nehnuli. Jako by pilot vyčkával na další krok mateřské lodi.

Mark vzrušeně poposedl. Ne, neměl strach, byl v podobné situaci

už nejméně padesátkrát, ale předtím měl vždycky osud ve svých

rukou. Teď byl jen obyčejným pasažérem, jehož život závisel na

pilotáži mimozemšťana kdovíodkud a na schopnostech jeho helijetu.

Panely, clonící ve výhledu do všech stran, se s tichým

zabzučením odsunuly a Mark měl pojednou pocit, jako by docela

sám visel v kosmickém prostoru a přímo proti němu se hnal válečný

kosmický koráb.

„Rayi! Hádám, že ani tuhle plechovku nemáš v databázi!“

„Hádáš správně.“

„To vypadá na kamarády těch narkomafiánů! Zmocnili se

Brusutchovy pěsti a…“

Na trupu přibližujícího se válečného plavidla se cosi dvakrát

zatřpytilo a od trupu se odpoutala dvě útočná torpéda.

Ruka jejich pilota náhle zmrtvěla ve vzduchu. „Připravte se,

kapitáne Stone!“ zachrčel. „Přetížení dosáhne kritické úrovně!“ Jeho

prsty se vzápětí mihly vzduchem a helijet sebou trhl. Uhnul do

strany, v tomtéž vektoru opsal osmičku a vzápětí vyrazil přímo proti

útočícímu křižníku.

Ten třpyt před startem torpéd byl studený zážeh kryogenního

difuzního motoru. Je to stejná technologie, jaká byla využita při

stavbě tohoto člunu, zaťukalo to v Markově hlavě.

Mark neodpověděl. „Kam letí ten blázen?“ jen stačil vydechnout,

ale pilot zřejmě dobře věděl, co dělá. Jejich člun se řítil přímo proti

cizímu křižníku. V čelním průzoru byla torpéda vidět zatím jen jako

drobounké, oslnivě modré a rychle se pohybující hvězdičky.

„Pokud vás zajímá..á, proč zaútočili, pak musím odpovědět, že

nevím,“ ozval se pilot, „a..a už se to asi nedozvíme,“ dodal ponuře.

Dřív než Mark stačil zaklít, ze svítícího bodu byl náhle terčík a

vteřinu nato získala torpéda tvar.

„Nedozvíme…? Snad to nechceš vzdát?“

„Vzdát? To slovo nebylo zařazeno mezi slovíčka..a galaktičtiny,

která..á jsem se měl naučit, kapitáne Stone!“

Jejich letoun se řítil přímo proti torpédům, která mírně poopravila

kurz a rychlost. Pár sekund před nárazem helijet prudce zpomalil a

32

setrvačnost s nimi v ochranných boxech zadriblovala jako s míčem.

Mark ucítil na jazyku chuť vlastní krve, jež mu začala téct z nosu, a

zlomek vteřiny nato jejich helijet prudce změnil směr a s největším

možným zrychlením zamířil zpátky k planetě Gatagéwa.

Torpéda už znovu zareagovat nestačila a v bodu, kde mělo dojít k

jejich setkání s cílem, se střetla spolu. Záblesk je na okamžik oslepil

a natavil průhlednou hmotu průzorů.

„Umíš to skvěle,“ ozval se po chvíli Mark. „Takhle bych to

nedokázal ani já.“

„Opravdu?“ Mladík ve žluté tunice uvolnil svůj ochranný box a

na tváři se mu mihl šťastný úsměv. „Můj pán a vládce na mne bude

za ta..a vaše slova..a hrdý, a..až si přehraje dnešní záznam od vašeho

a..androida..a, kapitáne Stone!“

Mark vztekle mlaskl. „Musíme na kontinent, kde jsi nás

vyzvedl,“ řekl místo odpovědi. „Ostatní pevnina a všechny ostrovy

jsou už v moci hlavonožců!“

„Nebudeme přistávat, kapitáne Stone,“ odpověděl pilot. „Obletím

planetu a..a za..a tu dobu si snad dají naváděcí a útočné systémy na

křižníku do pořádku.“

„Chceš říct, že to byla jen chyba obranného systému?“

„Někdy se to stane.“

„Ksakru! Mně spíš připadá, že nás chtěl velitel toho korábu

sundat z orbity!“

„K tomu by neměl důvod,“ namítl pilot. Navedl helijet k

vulkanickému pohoří na západě a spojením dvou větších

karmínových krystalů zaktivoval atmosférický štít. „A..a navíc, jsem

tu s vámi přece já..á!“

„Velitelé občas obětují své podřízené!“

„To ne, kapitáne Stone! Lord vyslanec má..á jediného syna..a,

který jednou zdědí jeho postavení a majetek…“ Helijet prosvištěl

mezi dvěma vulkány a na okamžik zmizel v jedovatě žlutém mračnu

kouře. „Ten syn jsem já..á,“ pokračoval pilot, když se vynořili z

mračen. „Mé jméno je A..Abdalaj a..a jsem si jist, že by mne můj

otec neobětoval a..ani…“ Zarazil se a zrakem se dotkl Raye.

„Právě jsem vypnul nahrávání,“ poznamenal do nastalého ticha

android.

33

„Neobětoval by mne a..ani pro našeho pána..a a..a vládce, chtěl

jsem říct,“ šeptem dokončil mladík rouhačskou větu a odmlčel se.

Helijet se hnal nad oceány stále k západu a z těch, kdo byli na

palubě, pouze Abdalaj, syn lorda vyslance Abdalcharga, si byl na sto

procent jistý, že až se znovu vynoří z atmosféry, bude už přivítání

docela jiné.

5

Helijet opustil atmosféru ještě na noční straně planety, v radarovém

stínu Severního měsíce.

„Nevědí o nás, ale slyším je,“ promluvil vzápětí Abdalaj.

„Přístroje zaznamenaly jejich volání zkreslené odrazem od planety.“

„Dal bych si pozor!“ varoval ho Mark.

„Velí tam přece můj otec!“

„Možná už ne!“

I Ray přerušil své mlčení: „Nestalo se už párkrát, že se posádka

válečného křižníku vzbouřila, Abdalaji! V takovém případě se jeví

jako nejlogičtější zbavit se všech svědků.“

Pilot zavrtěl hlavou. „A..analyzátor hlas mého otce poznal!“

„To ještě nic neznamená! Křižník, na němž tvůj otec velí, na nás

poslal dvě torpéda!“

„Zase se jim dokážu vyhnout, kapitáne Stone!“

„Zatím zůstaň na odvrácené polokouli. Jestli mají problém, tak ať

si ho nejdřív vyřeší sami mezi sebou.“

* * *

Trvalo to skoro celý den, než se rozhodli ukázat. Motory helijetu

zahřměly a třpytivé ledovcové pláně Severního měsíce se pod nimi

rozeběhly tak rychle, že by si ani nestačili všímat všech ledovcových

puklin a ledem chlazených špiček skal trčících z mělkých jezírek

rozlitých po povrchu ledovce.

Brusutchova pěst se vynořila nad nízkým skalním hřebenem.

„Zůstaň v dosahu jejich vysílače, Abdalaji. A buď ve střehu!“

Mark se vymanil ze zajetí ochranného boxu a teď spolu s Rayem

34

nahlíželi pilotovi pod ruce. „Kdyby ti cokoli připadalo nezvyklé, jdi

na výšku tři sta metrů a zarejduj mezi ty skály! V nejhorším se

vrátíme na planetu a tam počkáme, až pro nás přiletí naši.“

„Volají nás,“ odtušil pilot vzápětí. „Znovu. Omlouvají se za tu…

nepříjemnost.“

„Kupředu,“ kývl souhlasně Mark. „Ale opatrně.“

Výsadkový člun se vyhoupl na vyšší orbitu kolem Severního

měsíce, helijetem se rozlehlo temné hučení difuzních motorů a člun

vzlétl vstříc své mateřské lodi.

„Mám takový nepříjemný pocit, jako by si nás tam někdo

prohlížel skrz zaměřovací zařízení,“ zavrčel Mark.

„To by přístroje zaregistrovaly,“ odtušil Abdalaj.

Výsadkový člun opsal půloblouk, aby se dostal k zádi, kde se

zřejmě nacházel přechodový hangár pro výsadkové čluny, a vzápětí

celá zádová maska křižníku zaplála jasnou modří. Skryté zdroje

světla vzápětí uhasly a válečná kosmická loď pro změnu tonula v

žluté záři. Po obvodu, kde ještě zůstala modrá světla svítit, se

vyklopily luminiscenční panely a zážehy modrého a žlutého světla

se rozehrály do nádherné zelené aury.

„Světelné salvy na..a vaši počest,“ pronesl Abdalaj vesele.

Před člunem se jako tlama nějaké gigantické příšery rozevřela

široká, metr silná vrata přechodového hangáru a spolkla je.

„Teď vás čeká..á dezinfekční komora..a a..a lord Abdalcharg vás

přijme hned poté. Pravděpodobně se už nesetkáme, protože já..á

dosud nejsem hoden sedět u stejného stolu s tak vysoce postavenými

muži, jako jste vy a..a můj otec. Chci vám jen říct, kapitáne Stone,

že ještě nikdy jsem se necítil tak poctěn jako za..a tu dobu, co jsem

strávil s vámi!“

* * *

Abdalaj vešel do kapkovité kabinky zdviže, nalepené na tenké

kolejnici, a Mark s Rayem zůstali sami. Mark se rozhlédl po

neskutečně velké prostoře a v duchu hvízdl. Hangár měl tvar

ležícího osmibokého hranolu. Všechny strany kromě té, která podle

místní gravitace měla být podlahou, připomínaly gigantickou včelí

35

plástev, v níž namísto larev vykukují z jednotlivých buněk přídě

bojových kosmických stíhaček a bitevníků, určených k boji v

atmosféře planet. V zadní části, kam právě jeden z techniků pomocí

jakéhosi antigravitačního transportního zařízení odtahoval

Abdalajův helijet, zely černé otvory, v nichž se podle všeho

ukrývaly právě takové letouny, jaký je dopravil na palubu

Brusutchovy pěsti.

„Nikde nikdo,“ nadhodil Mark. Ještě pořád stáli na rampě, na niž

vystoupili po přistání.

„Čekal jsi uvítání s hymnou?“ odtušil Ray ironicky.

„Minimálně vysvětlení, proč po nás stříleli.“

Sem tam se někdo mihl mezi nosníky až docela vzadu, ale jinak

budil hangár křižníku zdání, že přítomnost dvou cizinců nikdo

nezaregistroval.

„Jsem tu, abych vás přivítala,“ náhle uslyšeli nad sebou hlas.

Dívka s mandlovýma očima a ve žluté tunice po kolena, nadvakrát

přepásané v pase a pod ňadry, se právě vynořila z nízkého průlezu

na přistávací rampě o patro výš. A zdálo se, že ovládá galaktičtinu o

poznání lépe než Abdalaj.

„Taky nemá vlasy,“ sykl Mark. „Škoda. Při té barvě pokožky by

mohly mít barvu do…“ Zmlkl.

Dívka seběhla po úzkých profilovaných schůdcích na jejich

úroveň a lehce se uklonila.

„Oči má modré,“ telepaticky vyslal Mark Rayovi svůj postřeh.

„Ale chybí jí obočí. Abdalaj je měl,“ odpověděl android.

„Zřejmě nejde o absenci ochlupení, ale spíš o nějaký zvyk.“

„Mám rozkaz vás uvést k lordu vyslanci Abdalchargovi. Čeká

vás v soukromí vám přidělené kajuty, kapitáne Stone.“ Chladně

přehlédla Raye a pokývla hlavou: „I toho androida.“

* * *

„Lord vyslanec mi přikázal, abych se vám omluvila za případné

příliš zvědavé pohledy našich bojovníků. Brusutchova pěst je

válečná loď, která už nejednou zavítala do svrchovaného sektoru

Pozemské unie, ale muže s takovou barvou obličeje, jako máte vy,

36

většina naší posádky dosud nespatřila.“ Usmála se. „Zřejmě je tomu

obdobně i na vašich kosmických křižnících, nemýlím se?“

Mark potřásl hlavou. „Ani já, ačkoliv mě příkazy mých

nadřízených už zavedly do všech možných končin Pozemské unie,

jsem se dosud nesetkal s rasou podobnou vaší. Pohoršovat se kvůli

zvědavosti vaší posádky by mě ani nenapadlo. Spíš bych čekal cosi

jako omluvu ve věci útoku vaší lodi na helijet, v němž jsem se v tu

chvíli zrovna dost nudil.“

Pokývla. „Lord vyslanec měl za to, že by v této záležitosti měl

přednést omluvu on. Pro vaše prozatímní uklidnění vám mohu

sdělit, že viník byl již popraven.“

„Popraven?“ vydechl Mark. „Střelba byla tedy úmyslná?“

„Ne,“ zavrtěla dívka hlavou. „Kdyby šlo o úmysl, poprava by

ještě neskončila.“ Otevřela dveře výtahové kabiny a ustoupila, aby

mohli vejít dovnitř. Vešla za nimi a přiložila dlaň na trojici srostlých

krystalů na stropě. Zdviž se hnula. „Ten útok nebyl cílený na vás,

kapitáne Stone,“ vrátila se k rozhovoru. „Došlo k chybě, ale v době

války náš pán a vládce chyby neodpouští!“

Odmlčela se. Zdviž stoupala šílenou rychlostí po spirálovité

dráze a přetížení jim bralo dech. Zastavili už po pár vteřinách, ale

chvíli trvalo, než se jim žaludek vrátil na své místo.

„Jaká válka?“ zeptal se Mark.

Dívka se zarazila. „To má být zvláštní žert? V posledním roce

byli zavražděni dva naši panovníci. Co jiného je to než válka? Proto

jste přece přijali pozvání na Iladamani od našeho pána a vládce?“

„Žádný žert, modroočko!“ ucedil Mark. „O žádné válce nic

nevím a slovo Iladamani jsem právě uslyšel prvně v životě!“

„Iladamani je svět, odkud pocházím, pane. Tam náš panovník

čeká na vaši návštěvu a pomoc!“

O zlomek sekundy později ucítili, že křižník Brusutchova pěst

uhnul z parkovací dráhy na orbitě Gatagéwy a zamířil kdovíkam.

„Letíme?“ vykřikl Mark. „Na planetě zůstal náš astronef!“

„Zcela jistě jej v nejbližších dnech nebudete potřebovat,

kapitáne…“

„Tohle vypadá na únos!“ nenechal ji Mark domluvit.

„Řekli nám, že jste nejstatečnější muž ve vesmíru, kapitáne. Je to

37

pravda?“ usmála se a ukázala k další zdviži. „Tudy!“

Mark se ovládl. „Víte o mně opravdu všechno,“ utrousil a

vykročil za ní.

* * *

Mark nasupeně přešel kolem čehosi, co se podobalo nástěnnému

oltáři a čemu vévodily busty Brusutcha V. a jeho vlastní. Zastavil se,

až když se před ním náhle otevřely dveře z temně modrého, černě

žíhaného kovu.

Muž, který se v nich objevil, se od těch, s nimiž se tady zatím

setkali, výrazně lišil. Na první pohled patřil ke stejné rase, ale neměl

vytrhané obočí a dlouhé rovné šedivé vlasy, jakoby hustě pokropené

černou tuší, mu spadaly až na ramena. I jeho tunika nebyla ozdobená

ornamenty, ale byla čistě žlutá.

„Jsem lord vyslanec Abdalcharg,“ představil se, jakmile spatřil

Marka, a na jeho zakaboněný pohled odpověděl strojeným

úsměvem. „Je mi ctí, kapitáne Stone! Vás i vašeho androida vítám

na palubě Brusutchovy pěsti. Snad ta podivná příhoda před několika

hodinami, kdy se samovolně aktivovala dvě torpéda a…“

„Ta torpéda měla podle všech indicií naprogramovaný cíl letu,“

přerušil ho Ray. „Neútočila na náhodný objekt ve své blízkosti.“

Lord vyslanec nespokojeně pohodil hlavou a šedivá hříva se

rozlétla do všech stran. „Snad bych vás hned na počátku měl

upozornit, že v naší kultuře není zvykem, aby android mluvil, aniž k

tomu byl vyzván. Nechci…“

„Zato já chci věřit, že jsem teď špatně rozuměl,“ zasyčel Mark

ledově.

„Rozuměl jste dobře, kapitáne,“ opáčil Abdalcharg. „Na

Iladamani představují androidi synonymum zla. Proto vás oba

prosím, až Brusutchova pěst přistane, nechlubte se zbytečně tím, že

jeden z vás nemá přirozený původ… Oni vlastně ani nejsou totéž co

váš Ray, ale galaktičtina příhodnější pojmenování nemá. Je to stará

historie a pro můj lid velmi citlivá.“

„Jaký je důvod?“ zeptal se Ray.

„Je to důležité?“

38

„Vy jste o tom začal mluvit jako první, pane!“ vmísil se Mark.

Lord vyslanec pokývl. „Náš pán a vládce při našem loučení

projevil přání, abych vám vyhověl ve všem, co bude třeba, a stejně

tak zodpověděl vaše otázky, na něž budu znát odpověď. Takže

prosím…“ Abdalcharg pokrčil rameny. „Kdysi přišli na náš svět a

dodnes představují zlo… Slovo ‚štítit se‘ nejvýstižněji vyjadřuje

postoj našich lidí k androidům a k umělému životu vůbec. Taková je

skutečnost a tu nezměníme za jeden den.“

„Z vašich slov vyvozuji, že ještě na vaší planetě jsou?“ zeptal se

Ray.

„Ano,“ pokývl souhlasně Abdalcharg. „A ti bezbranní, kteří se s

nimi setkají, umírají strašlivou smrtí, věřte mi…“

Ray chtěl něco říct, ale Mark jej předběhl. „Kvůli nim žádáte naši

pomoc?“

„Ne, to ne,“ usmál se Abdalcharg. „Šajtani, o nichž jsem teď

mluvil, jsou podružný problém, s jakým by si náš pán a vládce vás

nikdy nedovolil obtěžovat.“ Odkašlal si. „Ale to není téma, při

jakém se navazuje přátelství. Mám tu čest…“ Bezděčně ukázal na

stojan umístěný pod dekorativním keřem v rohu místnosti. Sňal z něj

trojité řemení, bohatě zdobené ornamenty, jakým si Iladamani

stahovali svoje tuniky, a obrátil se k Markovi. „Mám tu čest vám

předat znak příslušnosti k vojskům Iladamanů…“ Přistoupil k

překvapenému Markovi, který přemýšlel, co na to povědět, a šesti

sponami řemení sepnul. „Jménem Brusutcha V. vás jmenuji

svobodným mužem Iladamani a předávám vám vaši zbraň…“ Znovu

se otočil, stáhl ze stojanu plandavé, měděné se lesknoucí pouzdro z

kovové tkaniny, stejné, jaké měl sám, a připevnil je druky k řemení.

Přešel ke stolku, otevřel otlučené pouzdro z jakéhosi tvrdého dřeva a

vytáhl nádhernou bodnou zbraň s třiceticentimetrovým vlnovitým

ostřím a rukojetí z měděně se lesknoucího kovu, zdobenou

filigránem. „Není nová, kapitáne Stone. Čím je zbraň starší a čím

slavnější jména nosili muži, kteří ji vlastnili, tím je hodnotnější.

Tento kus rudé oceli sloužil před vámi Jeho Výsosti Brusutchoví

IV., otci našeho pána a vládce!“

„Nádherná zbraň,“ hlesl Mark a myslel to vážně.

„Jen vy ji můžete zastrčit do pouzdra na prostředním ze tří

39

opasků, Marku Stone,“ dodal lord vyslanec s patosem.

„Nádherná zbraň, velká čest, ale nemohu ji přijmout, lorde

vyslanče!“ zarazil jeho proslov Mark. „Ačkoliv si vážím těch poct,

jichž jsem si nemohl nevšimnout, zřejmě jste špatně informováni.

Ale po pořádku… Víte toho o mně dost, a proto zcela jistě víte i to,

že nejsem soukromá osoba a nejsem ani oprávněn vstupovat do

služeb kohokoli, pokud mi takový čin neuloží můj nadřízený. To ale

není všechno. I když pominu fakt, že dosud pořád nevím, oč vlastně

jde, musím připustit, že ani já, ani Ray, jehož paměť je neskonale

obsáhlejší než lidská, nedokážeme nikam zařadit jméno Brusutch V,

stejně jako vaše kosmické plavidlo. Vzhledem k tomu

předpokládám, že váš svět se nachází mimo sektor Pozemské unie a

já jako kapitán SDPP, tedy zaměstnanec této Unie, nemůžu…“

„Dříve než zde bude cokoli řečeno, jsem pověřen vám oznámit,

že Jeho Výsost rozhodla o tom, že vám mám tento dar předat i v

případě, že byste nám odmítl pomoc… Pravdu pak máte v tom, že o

nás nic nevíte,“ pokývl hlavou Abdalcharg. „Ale to se změní.

Planeta, na níž před miliony let z ničeho povstali naši předkové, má

jméno Iladamani a obíhá kolem hvězdy, jíž u vás říkáte Algol.“

Lord s mandlovýma očima obkrouženýma stařeckými vráskami

sebou náhle trhl, vlasy se mu rozlétly kolem hlavy a rychle přešel ke

stěně nad terminálem počítače. „Než budeme pokračovat, mohu vám

nabídnout vaši oblíbenou whisky?“ zeptal se s úsměvem a ukázal na

sotva viditelný obdélník ve stěně. Dotkl se jej, uzávěr se odsunul do

strany a v objímce upínacího zařízení se objevila velká láhev, plná

hnědavě zlatavé tekutiny.

Mark zvědavě vstal a přešel blíž. „Glengoyne, from the Southern

Highlands,“ přečetl nahlas a zasmál se. „Napodobujete skutečně

skvěle. Jestli i ta chuť…“

„Tohle JE pravá skotská! Naše rasa nemá ve zvyku cokoli

napodobovat, kapitáne Stone!“ Hlas starého lorda poněkud ochladl.

Vzápětí se obrátil k panelu počítače, jeho ruce přejely po

uspořádané, i když na první pohled chaotické změti pětistěnných

krystalů a na obrazovce terminálu se ze tmy vyloupla zjizvená tvář

generála Khova.

„I on je pravý, kapitáne,“ neodpustil si Abdalcharg.

40

„To bych řekl, že jsem pravý, na to, Stone, můžete vzít jed!“

Khovovy zešikmené oči, svědčící o dávných mongolských předcích,

se zúžily ještě víc. „Nelíbí se vám ta situace, nemám pravdu?“

„Máte. Jako vždycky,“ zavrčel Mark a v duchu se zapřísáhl, že už

se nebude ničemu divit. „Moc náhod na můj vkus. Předpokládám,

generále, že už víte, co se stalo na Gatagéwě. Ray odvysílal zprávu a

žádost o případnou pomoc, ale už nevíte, že…“

„Vím všechno, kapitáne,“ skočil mu do řeči jeho nadřízený.

„Křižník Brusutchova pěst iladamanské kosmické flotily byl na

cestě k Zemi. Vyslanec Abdalcharg měl za úkol jménem svého

panovníka požádat prezidenta Pozemské unie o pomoc kapitána

Marka Stonea.“

„V jaké věci, hrome?“ vybuchl Mark. „Jsem tu na palubě lodi ze

světa, o němž ani Ray nemá ponětí, a…“

„Iladamani je druhá planeta systému Algol,“ odpověděl generál

Khov téměř okamžitě. „Společenství pod správou Brusutcha V.

zahrnuje pět obydlených planet ve třech hvězdných systémech. Před

jistou dobou s nimi Pozemská unie navázala kontakt. Tehdejší

panovník, děd toho současného, se nechal podrobně informovat o

politických a mocenských vztazích v Galaxii a poté podmínil

vzájemné kontakty tím, že s existencí Iladamanského impéria

nebude seznámena naše veřejnost. Jednak neměli zájem, aby se k

jejich teritoriu stáhli piráti, kterých na periferiích Pozemské unie

operuje dost a dost, jednak nechtěli, aby se o nich dozvěděli

Denebané… Ostatně naši analytici usoudili, že dynastie vládnoucí

na Iladamani zřejmě tak jako tak pochází odněkud z prostoru

Denebského císařství… Možná ji před třemi sty lety založil jeden z

rebelů, kteří se zachránili po velkém povstání…“

Mark střelil pohledem po lordu Abdalchargovi a zachytil jeho

opatrný úsměv. „Při vší úctě, generále Khove, já ale teď nemám ani

trochu náladu na dějepis! Je tu moc neznámých! Vědí o mně

všechno, mají v lodi vedle hologramu jejich vládce taky můj!

Dokonce prý dostávají nesestříhaný záznam všech mých misí na

planetách!“

„Tak tohle vám vadí?“ Generál Khov se nuceně zasmál. „Ty

nesestříhané záznamy byla jedna z podmínek naší spolupráce. Chtěli

41

znát naše postupy při mapování nových primitivních civilizací, s

nimiž se setkáváme.“

Na obrazovce se vedle generála Khova objevil zadýchaný

admirál Neuman, velitel Vesmírné policie. „Už jsem tady!“

Generál Khov přikývl, ale výraz jeho tváře se změnil. Sáhl mimo

záběr a z neviditelné krabičky si vzal jeden ze svých pověstných

doutníků, které začínal kouřit ve chvílích největšího rozčilení. „Aby

bylo jasno, Stone,“ řekl ještě. „Dnes vám nikdo, ani já, ani sám

prezident, nemůže poručit, abyste tu misi vzal. Brusutch V. nás

požádal o pomoc při vyšetření vražd svých příbuzných a my v zájmu

dobrých vztahů souhlasili. Bohužel jeho podmínkou je, že vraždy

jeho otce a děda musíte vyšetřovat právě vy!“

„Ale proč?“ vyhrkl Mark pobouřeně. „Proč já? Jsem snad

detektiv?“

„Jste muž, jehož Jeho Výsost obdivuje a vzhlíží k němu jako k

hrdinovi,“ ozval se po dlouhé době lord vyslanec. „I když už dnes

musí řešit náročné státnické záležitosti, s nimiž mu často ani Rada

moudrých příliš nepomůže, je to přece jen ještě chlapec. Věří, že ty

vraždy můžete vyšetřit jedině vy… Viděl vás mnohokrát v akci.“

Mark se po dlouhé době zase usmál. „Ty záznamy?“

„Ano,“ přikývl Abdalcharg. „Tráví s nimi celé večery a

netrpělivě očekává kurýrní letoun, který má za úkol spojení s

Pozemskou unií.“ Zakašlal. „Popravdě řečeno, nevím, co udělá, až

zjistí, že z vaší poslední mise není natočených ani pět minut.“

„Jsem vázaný Službou, naší SDPP,“ namítl ještě jednou Mark.

„Nemůžu vás na takovou akci vyslat, to snad chápete,“ promluvil

z obrazovky generál Khov, „ale prezident by ocenil…“

„Už nemluvte dál,“ skočil mu Mark do řeči. „Říkám si, že bych si

po návratu domů mohl konečně vybrat dovolenou, současně i s

mimořádně uděleným měsícem navíc za bezchybné provedení

úkolu.“

„Stone!“ zahučel varovně generál Khov, ale admirál Neuman po

jeho boku se rozesmál. „Jste si nějak jistý, že to dopadne dobře!“

„Nemám na mysli tuhle akci, admirále Neumane,“ oplatil mu

úsměv Mark. „Těch úspěšných, za něž jsem měl ten měsíc dopředu

přislíbený, už bylo dost. Má přítelkyně Elsa Swansonová pořád

42

čeká, až budu mít trochu volno, abychom si mohli zaletět na

tyrkysové pláže na Vadimově světě. Je to planeta…“

„Vím, co je to za planetu, a taky bych si dal říct,“ zahučel admirál

Neuman. „Pláže, mixdrinky ze zdejšího ovoce… Prý chutná jako…“

„… ještě líp,“ ušklíbl se Mark.

Generál Khov zuřivě potáhl z doutníku. „Zkoušíte mě vydírat, ale

žádnou dovolenou nedostanete, jasné?“ vybuchl. „Naopak, svou

dovolenou si vyberete právě na tuhle akci! V zájmu utajení!“

„Pak s díky odmítám,“ štěkl Mark a obrátil se na vyslance

iladamanského krále. „Lorde Abdalchargu, dopravte mě, prosím, k

mému astronefu. Slyšel jsem od vašeho syna Abdalaje, že se chystá

recepce. Bude se, bohužel, muset obejít beze mě! A bez Raye.“

Generál Khov se náhle otočil, ustoupil do pozadí a přísná

protáhlá tvář admirála Neumana, velitele Vesmírné policie, zabrala

skoro celou obrazovku. „Obávám se, kapitáne, že generál Khov

nechce říct vše. Dobré styky s říší Iladamani jsou ze strategického

hlediska, už vzhledem k neustálému napětí na hranici s Denebským

císařstvím, prioritní. Muž jako vy vždycky musí odmítnout vydírání,

ale v tomto případě se podvolte, prosím! Přišel jsem k vysílači

trochu pozdě, určitě jste si všiml. Závěr z té porady, která se tolik

protáhla, je ten, že pokud odmítnete, končíte ve službách SDPP.“

Admirál se odmlčel a ohlédl se po generálu Khovovi. „V takovém

případě by musel odejít i generál Khov,“ dodal ještě. „Abych se

přiznal, je to poprvé, co jsem rád, že jste všechny mé nabídky,

abyste se stal mým podřízeným, vždycky odmítal.“

Mark Stone vztekle plácl do krystalů počítačové klávesnice a

obrazovka zhasla. „Slyšíš to, Rayi?“ zahučel a pohlédl ven z kajuty

průzorem do černého prostoru mezi hvězdami.

* * *

Neuplynula ani minuta a Abdalcharg přerušil mlčení.

„Můj pán a vládce mne požádal, abych vás seznámil s některými

fakty ohledně obou vražd. To pro případ, kdybyste chtěl odmítnout.

Jak už jsem řekl, Jeho Výsost je dosud chlapec. Podle našich zvyků

už ale nadešel čas, aby poprvé přistoupil k ženě jako muž… O čem

43

jsem se však dosud nezmínil, je skutečnost, že k oběma vraždám

došlo v serailu, v panovníkově harému. Je to komplex budov a

zahrad, kde žijí dívky a panny, zasvěcené jen jemu. Kromě nich,

eunuchů a samozřejmě našeho pána a vládce sem nemá nikdo

přístup. Nikdo ani nemůže – kromě panovníka – tento komplex

opustit. Za současné situace, kdy se v prostorách serailu zdržuje

vrah, se tam Brusutch V. nemůže odvážit ani se setninou eunuchů.

Koneckonců nejsou to praví muži a jen bozi vědí, jak by se

zachovali, kdyby se ocitli tváří v tvář skutečnému nebezpečí. Vrah

nikdy nebyl dopaden, ale ve dvorských kruzích koluje všeobecný

názor, že hledat pachatele mezi nimi je nesmysl.“ Abdalcharg se

usmál a položil ruku Markovi na rameno. „Na druhé straně jistě

chápete netrpělivost Jeho Výsosti.“

Mark se uvolnil z jeho sevření a posadil se do křesla. Pár vteřin

těkal očima kolem a pak se vrátil pohledem k Abdalchargovi. „Přece

si nemyslíte, že se nechám vykleštit jen proto, abych mohl

vyšetřovat zločin v harému! Nejsem detektiv, a už vůbec ne blázen!“

Zarputilý výraz iladamanského diplomata se rozpustil v úsměvu,

až se mu na levé skráni zabělala jizva. „Je jasné, že takovou oběť po

vás nemůžeme žádat. Muž je mužem jenom jednou. Přes své mládí

si to uvědomuje i Jeho Výsost.“

Mark odfrkl. Služby u SDPP by se vzdával velmi nerad a v

tomhle by mu nejspíš nepomohly ani konexe jeho snoubenky Elsy

Swansonové. „Tak jak si to představujete? Chystáte se snad serail na

dobu vyšetřování vyklidit?“

„To jistě ne. Není kam.“ Lord vyslanec zavrtěl hlavou. Přešel ke

dveřím a zprudka je otevřel, jako by se chtěl přesvědčit, jestli za

nimi někdo neposlouchá. Pak se vrátil do místnosti s nanejvýš

tajuplným výrazem. „Vzhledem k místu činu je okruh podezřelých

velmi omezený. Přesto sílí podezření, že za záhadnými vraždami

jsou agenti Denebského císařství… Můj pán a vládce, Brusutch V,

věří už jen ve vás a vaše schopnosti.“ Abdalcharg si odkašlal. „Jsem

zplnomocněn vám sdělit, že pro potřebu vyšetřování rozhodla Jeho

Výsost o cti, jaké se nedostalo ještě nikdy nikomu.“

„A to?“ zeptal se Mark potichu, jako by nechtěl zaplašit

myšlenku, která mu v té chvíli vytanula na mysli.

44

„Budete mít volný vstup do areálu serailu a ven, kapitáne Stone.

Můj pán a vládce o vás ví mnoho a jsem zplnomocněn vám sdělit, že

vám po dobu vyšetřování udělil, pokud jde o harém a ženy v něm,

doložku nejvyšších výhod.“

Mark na něj udiveně pohlédl. „Pochopil jsem to správně?“

„Ano,“ uklonil se diplomat. „Jeho Výsost Brusutch V. rozhodl o

vašem privilegiu vstoupit mezi harémové ženy nejen jako

vyšetřovatel zločinu, ale i jako muž. Pozemsky řečeno jako

uživatel.“

„To vyšetřování bude trvat hodně dlouho, nemám pravdu?“

uslyšel Mark Rayovu telepatickou poznámku a v duchu se usmál.

„Může to být zajímavé,“ pokývl a napřáhl k Abdalchargovi ruku.

„Co by jeden pro dobré vztahy mezi civilizacemi neudělal?“

6

„Škoda, že tu nemůžeš být, Rayi!“

Android ale neměl čas odpovědět. Zastavil se a bleskově couvl.

Nevšimli si ho, určitě ne! Už by po něm šli!

Opíral se zády o plastovou příčku mezi chodbou a ubikacemi

posádky a pokoušel se odrušit hluk ventilace doléhající sem z

vnitřku lodi. Těch pár slov, která před chvílí zaslechl, totiž nepatřilo

do slovní zásoby iladamanského jazyka. Opatrně vyhlédl za ohyb

chodby…

„Vnímáš mě, Rayi?“

„To teď není důležité!“ odsekl Ray svému parťákovi, který si

právě na recepci cpal břicho pikantními masovými buchtičkami, aniž

by tušil, že to jsou marinované žaludky pouštních ještěrek.

„Marku! Na téhle lodi je ještě někdo, o kom nás Abdalcharg

neinformoval!“

Mark se právě na Abdalcharga, sedícího po jeho levici, usmál a

vzal si z tácu další buchtičku. „Koho máš na mysli, Rayi?“ zeptal se.

Podle rozvrhu, který si určili, když se dohodli, že Ray namísto

recepce tajně prohlédne loď, by teď android měl být někde na

nejspodnějších palubách.

45

„Tak oč jde, Rayi? Nenech se chytit, Abdalcharg stále věří tomu,

že z lodní databáze stahuješ informace o jazyku a zvycích jeho

národa.“

Navenek se Mark nepřestával usmívat na své okolí. Nejvíc na

dívku, která s tácem obcházela kolem stolu a už nejméně podesáté

přišla až k němu. Buď chce, abych se přejedl, nebo neví, jak navázat

rozhovor, mihlo se mu hlavou.

„Máme problém…“ Rayovy myšlenky se na pár dlouhých vteřin

vytratily. Mark poposedl a rozhlédl se. Uvědomil si, že jestli ti

kolem něj viděli alespoň některé Rayovy záznamy z jejich misí, pak

musí vědět, že je se svým androidem telepaticky spojen.

„Přestalo vám chutnat?“ promluvil lord vyslanec Abdalcharg a

lehce se dotkl jeho ramene. „Něco se stalo vašemu Rayovi?“

„Snad ne, jen se neozývá… Po dobití baterií má za úkol během

této noci stáhnout z vaší databáze všechno, co bude přístupné. Jazyk,

dějiny, zvyky, všechno o vaší kultuře… Na astronefu mám

psychický induktor, díky němuž je možné velmi rychle vstřebat

potřebné množství informací. Vzhledem k tomu, že Ray nedostal

oprávnění ke vstupu do serailu, budu s ním během akce v neustálém

telepatickém kontaktu. Už proto, že při výslechu harémových žen

nebudu rozumět ani slovu…“

„Tsss!“ Abdalcharg po něm šlehl pohledem. „Tiše, pane,“ hned

šeptem dodal. „Vaše privilegium je natolik neobvyklá a tabu

porušující záležitost, že je součástí státního tajemství. Z těch, kteří

mohou opustit zdi serailu, o této věci vědí jen Jeho Výsost, jeho

matka Dorjana, já, vy a váš android.“ Odkašlal si, jak bylo jeho

zvykem. „A nemusíte mít obavy. Psychický induktor tu máme také a

hned zítra jste měl absolvovat první lekce. Na naší planetě existují

dva živé jazyky. Hovorová řeč, jíž rozumí všichni obyvatelé

Iladamani, a jazyk užívaný na panovníkově dvoře a v armádě…“

„Proč?“

„Hovorová iladamanština je primitivnější jazyk a její slovní

zásoba je chudá…“ Lord vyslanec se rozesmál.

„Marku!“

„Ozval se!“ Mark poposedl a přestal Abdalcharga vnímat.

„Právě jsem v blízkosti motorového terminálu. Viděl jsem tu

46

Denebana! Mluvil s někým z posádky!“

„Víš to určitě?“

„Hloupá otázka, kapitáne,“ neodpustil si Ray uražený služební

tón. „Vím, jak vypadají Denebané! Už několikrát jsme se s nimi

setkali, ne? Vysocí, přehnaně vyklenutý hrudník, bílá kůže… Pokud

se nemýlím, tak tahle kocábka patří Iladamanům a ti mají kůži

světlounce modrou. Jako… jako…“

„Jako nebe po ránu,“ napověděl mu Mark a ohlédl se za dívkou,

jíž si všiml už před chvílí. Její tunika byla vzorně sepnuta přesně na

těch místech jako u ostatních iladamanských vojáků na lodi, a přece

na ní vypadala, jako by to byl královský šat.

„Nemá vlasy a obočí, to vás zajímá?“ Abdalcharg si špatně

vyložil Markův pohled. „Je to hierarchická záležitost. V našem světě

platí, že čím vyšší postavení, tím více vlasů může dotyčná osoba

mít. Totéž se týká obočí a ochlupení.“

„Všeho?“ zeptal se Mark a střihl po dívce pohledem ještě jednou.

„Úplně všeho,“ usmál se Abdalcharg.

„A ona?“ hlesl Mark a nespustil z dívky zvědavý pohled.

„Onzakaorg je na lodi nováček, vojín. Stojí na tom nejnižším

stupínku služebního žebříčku, kapitáne Stone… Mohu jí dát rozkaz,

abyste se mohl přesvědčit.“

„Marku! Potřebuju pomoc!“

„Krucinál!“ Mark sebou trhl a vyskočil od stolu. „Vemte s sebou

deset mužů, Abdalchargu!“ křikl a rozběhl se ke dveřím. „A ať si

vezmou zbraně! Rychle na patro, kde jsou terminály motorů!“

* * *

Hlasy se zatím nepřibližovaly, ale to nic neznamenalo. Ray se

přitiskl zády ke stěně a tiše se začal sunout pryč.

Když před hodinou přerušil příjem informací o civilizaci

Iladamani, aby se mohl porozhlédnout po lodi, ještě neměl osvojenu

kompletní slovní zásobu hovorového iladamanského jazyka. Přesto

byl ochoten potvrdit, že těch pár slov, co před chvílí zaslechl, k nim

nepatřilo. Ti dva muži u motorového terminálu se bavili nějakým

dialektem denebštiny… Docela jistě!

47

Co se vlastně přihodilo… Jestli jsou vraždy iladamanských

panovníků dílem agentů Denebského císařství, pak se možná pokusí

Brusutchovu pěst zlikvidovat, pokud jsou jen trochu přesvědčeni, že

pátrání v serailu by mohlo jejich plány překazit. Za stávající situace,

kdy mezi Pozemskou unií a Denebským císařstvím vládlo ozbrojené

přiměn jen proto, že síly byly víceméně vyrovnané, existence

suverénní říše Iladamani, spolupracující se Zemí, mohla znamenat

rozhodující závaží na mističce vah. Iladamani v chaosu a bez

panovníka by naproti tomu byla snadnou kořistí.

„Marku! Jdu do akce!“ vyslal Ray zprávu a pak se začal vracet.

Neměl u sebe žádnou zbraň, jen laserový dezintegrátor v prstu levé

ruky. Jeho ničivá síla by ale mohla poškodit zařízení ukrytá ve

stěnách lodi. Technický popis kosmického křižníku nebyl mezi

přístupnými informacemi, a tak netušil, kudy vedou životně důležité

rozvody, vzduchová ventilace, kabely či cirkulační vodovodní síť.

„Rozkaz zněl: zvýšit výkon!“

Denebština! Teď už si byl Ray jistý. Poposunul se ještě blíž…

„Jsme na tom nejvyšším výkonu, pane!“ odpověděl Iladaman.

„Další zrychlení by mohlo znamenat nebezpečí pro integritu lodi!“

Deneban rozčileně pohodil hlavou. „Musíme to zkusit!

Krátkodobě lze neutralizovat pojistné tyče ve vyvíječích výkonu!

Proveďte, poručíku!“

„Je to riziko, pane! Pokud nevydrží plášť difuzní komory a

kryogenní látka se dostane do prostor lodi, všichni zmrzneme!“

„Bez diskuse!“ vřískl Deneban. „Možná jsi jeden z těch, jimž by

se hodilo, kdyby…“ Zarazil se, málem řekl něco, co ani sám nechtěl.

„Vysunout pojistné tyče! Pokud mě teď neuposlechnete, poručíku,

dám vás vysadit ve skafandru na první planetoidě, kterou potkáme, a

vaši rodinu dám přesídlit k Solným jezerům! Bude to?!“

Ray se odlepil od stěny a vystoupil do středu chodby, aby měl v

případě protiútoku kam uskočit. „Odstupte dál! Oba!“

Vrhli se každý na jednu stranu a v pádu sáhli po zbraních. Světlo

zářivek vnitřního osvětlení se zalesklo na vlnitých čepelích tasených

dýk. Ray žádnou zbraň neměl, ale předpokládal, že Deneban bude

nebezpečnější, už proto, že agenti přistižení při sabotáži nemohou

čekat žádnou milost… Skočil přímo proti němu a o zlomek sekundy

48

později jej svým tělem přirazil ke stěně chodby.

* * *

„Kde jsou terminály motorů?“ křikl Mark a v běhu se ohlédl po

Abdalchargovi.

Diplomat teprve vstával ze židle a udiveně na něj hleděl.

„No tak! Lorde vyslanče! Ray tam právě zadržel špiona!“

„To je nesmysl.“ Abdalcharg nerozhodně přešlápl, ale nakonec

mlčky pokynul mužům sedícím kolem stolu a všem třem dívkám v

krátkých vojenských tunikách, které při recepci obsluhovaly.

„Běžte! Veďte ho! Jste jeho oči a jeho štít!“

* * *

Ray zaznamenal vzteklý výkřik Denebana, ale ten mu vzápětí

splynul s ostatními zvuky lodi. Něco se stalo! Bleskově vyhodnotil

situaci a uvědomil si, že nárazem došlo k ochromení některých

činností jeho mozku. Jeden paralyzovaný uzel elektroneuronů

znemožnil fungování dvou sousedních. Ale tím to neskončilo!

Elektroneuronový zkrat se šířil strukturou jeho paměťových a

logických obvodů a propojení do všech koutů jeho mozku. Ve

zlomku vteřiny mu bylo jasné, že to nebude dlouho trvat a řetězová

reakce, rychle ochromující jeho mozek, jej za chvíli vyřadí z

činnosti. Stačilo by na okamžik se vypnout a při příštím uvedení do

života už bude všechno v pořádku. Docela obyčejný řešet! Mohl by

nové sepnutí neuronických spojů i sám naprogramovat, ale současně

si uvědomoval, že těch několika sekund jeho nečinnosti mohou

spiklenci využít.

„Mám problém, Marku! Jsou dva a já brzo zkolabuju. Možná se

budu muset vyřadit z činnosti, aby nebyly ohroženy paměťové

krystaly!“

„Vydrž, Rayi! Jsme na cestě!“

* * *

Mark rozkopl dveře zdviže a podvědomě zaštítil dívky, když si

všiml Denebana a jeho komplice, jak stojí nad ležícím Rayem.

49

„Odstupte od něho!“ křikl denebsky a ani si nepovšiml úžasu na

tvářích ostatních. Cítil se beze zbraně jako nahý, ale v rukou jedné z

dívek si všiml čehosi, co mohlo být laserovou pistolí nebo něčím

velmi podobným. Aniž by spustil zrak z těch dvou, hmátl po tom a

vytrhl jí pistoli z ruky. Pak ji otočil hlavní proti těm dvěma.

„Ztratil vědomí docela sám, kapitáne Stone,“ řekl Deneban s

podivně chladným úsměvem a pohledem se dotkl zbraně v jeho

rukou. „Dokonce na nás zaútočil, aniž bychom mu zavdali jakoukoli

příčinu. Snad na něj působí druhotné záření z kryogenní reakce v

motorech? Na našich lodích, pokud vím, nikdy žádný pozemský

android nebyl.“

„Na vašich lodích?“ zavrčel Mark. „Kdo, u čerta, jste?“

Nerozhodně loupl očima po dívkách, ale zdálo se, že je objevení

Denebana na palubě Brusutchovy pěsti příliš nezaskočilo. Poklekl k

nehybnému androidovi, rozepjal mu overal na hrudi a vytrhl kryt

schránky na místě srdce. Věděl, co dělat, a taky to hned provedl.

„Kdo jste, ptal jsem se!“ štěkl znovu, když mu nepatrné zachvění

Rayovy kůže napovědělo, že se vrací k životu.

„To je kapitán Elchor, náš pán na palubě Brusutchovy pěsti,“

hlesla vojačka vzadu. Už dávno sklonila hlaveň své zbraně k zemi.

„Vždyť je to…“ Zdviž se vrátila a za Markovými zády se začaly

otevírat dveře. Mark se letmo, pro jistotu, ohlédl…

„Je to velitel této lodi, ta dívka nelhala, kapitáne Stone,“ ozval se

od zdviže hlas Abdalcharga. „Přesto je chování vašeho androida

omluvitelné. Nemohl tušit, že…“

„Že co?“ Mark pomalu přešel k dívce, které před chvílí sebral

zbraň. „Že téhle lodi velí Deneban? To jste si mysleli, že ho

nepoznám? Nebo vlastně spíš ano, proto se přece schovával, že?“

Střelil očima po dívce a konečně jí zbraň vrátil. „Pán na lodi?

Tenhle? I když pominu to, že jste jako velitel Brusutchovy pěsti

vystupoval vy, Abdalchargu, i pak je to velmi zvláštní!“ Tón jeho

hlasu přešel do ironie. „Denebané chtějí zabít krále, prosím

pomozte…“ Zakroutil hlavou. „Nebylo to poprvé, co jsem se potkal

s touhle rasou, a znám jejich povahu, jejich krutost a zákeřnost! Mají

to v krvi…“

„Prosím, mlčte, kapitáne,“ zahřměl Abdalcharg. „Dřív než

50

řeknete něco, co bych jako poddaný svého pána a vládce nemohl

akceptovat! Generál Khov vám již řekl, že naši vládnoucí dynastii

založil jeden z rebelů, kteří museli před třemi sty lety po velkém

povstání uprchnout z planet, kde platí válečné zákony denebského

císaře! Až se tváří v tvář setkáte s naším pánem a vládcem, bude

před vámi stát dospívající mladík, jehož předkové už na první

pohled z naší planety nepocházejí.“

Mark Stone zaváhal, ale chvíle nebyla vhodná pro otázku, kterou

chtěl položit. Nakonec jen přelétl pohledem po kapitánovi

kosmického křižníku. „On je tedy… hmm… jedním z vás?“

Abdalcharg přikývl. „Elchor pochází z vedlejší větve vládnoucí

dynastie a s Brusutchem V. má společného předka…“

„Hmm…“

„… A to prvního pána a vládce. Je velitelem lodi a jeho místo je

na řídicím můstku a v sekci motorů. Proto se nemohl zúčastnit

recepce na vaši počest, což by mu jinak jistě bylo ctí.“

Elchor se mírně uklonil na znamení souhlasu.

„V tom případě se omlouvám.“ Mark vrátil úklonu a pohledem

vyzval Raye, aby udělal totéž.

„Slyšel jsem, jak se domlouvají, že nechají přetížit motory,“

pronesl android do ticha.

Kůže Abdalcharga na okamžik ztratila namodralý nádech.

„Ne tak docela,“ drnčivě promluvil kapitán iladamanského

křižníku. „Nemusím se však zodpovídat androidovi.“

„Ale mně ano!“ zahřměl Abdalcharg.

Kapitán Elchor úsečně kývl. „Beru vaši výtku na vědomí, lorde

vyslanče,“ zadrnčel studeně jako podle protokolu. „Nicméně po

skončení mise vás vyzvu na souboj. Pochybujete o mé loajalitě a tím

jste mne urazil… Nicméně k věci. Těsně před startem z Iladamani

jsme, jak sám víte, obdrželi zprávu, že Fatemaldoru, velitel

panovníkovy osobní gardy, byl nalezen mrtev v palácové čtvrti.

Zavražděn…“

Abdalcharg chvíli mlčel a pak kývl.

„Každý muž oddaný panovníkovi si musí uvědomit, že ochrana

našeho pána a vládce je nyní po té ztrátě svěřena muži bez

potřebných zkušeností, ať už jmenovali kohokoli. Měl jsem to být já

51

a popravdě řečeno věřím, že jen já dokážu panovníka ochránit.

Dostal jsem však příkaz dopravit kapitána Stonea na Iladamani a

snažím se jej provést co nejrychleji, abych byl co nejdříve zpátky a

mohl střežit život Brusutcha V. Brusutchova pěst právě opustila

planetární systém a může zvýšit rychlost. Nic jí nestojí v cestě a

předpokládaná zátěž motorů byla v minulosti už vyzkoušena.“

Lord vyslanec se uklonil. „Přijměte mou omluvu, kapitáne

Elchore. Moje reakce byla unáhlená. Pokud trváte na souboji, pak se

od vás nechám zabít, abych dosvědčil, že se vám stala křivda.“

„Rozhodněte sám, lorde vyslanče,“ nenechal ho domluvit kapitán

Elchor. „Po dobu své přítomnosti na palubě mého křižníku jste mým

představeným. Určete tedy vy, zda zvýšit tah motorů a počítat se

zvýšeným rizikem.“

Abdalcharg zavrtěl hlavou. „Ne. Ani v tomto případě nemáme

právo vystavovat kapitána Stonea nebezpečí.“ Odkašlal si. „A jak už

jsem řekl, pokud se týká…“

„Zapomněl jsem, co se stalo,“ strojeně se usmál kapitán Elchor s

denebanskou krví v žilách a jeho zrak se střetl s Markovým.

„Ne, nezapomněl,“ zamumlal si Mark pro sebe, když si přečetl,

co v těch očích bylo.

Napětí však polevilo. Mark se ještě díval, jak kapitán lodi

odchází, a pak se konečně otočil na iladamanského diplomata:

„Abdalchargu, chtěl bych se zeptat…“

„Třeba uhodnu vaši otázku, kapitáne Stone,“ pokývl vyslanec.

„Ano, když loď s denebskými uprchlíky a rebely před třemi sty lety

přistála na naší planetě, jen na třech místech stála hrazená města.

Většina příslušníků mého národa se živila pastevectvím a

primitivním zemědělstvím. Prapředek Brusutcha V. celý náš svět

změnil.“ Po výrazně modrých tenkých rtech mu přeběhl zamyšlený

úsměv. „Kdyby už tehdy existovala Pozemská unie, byla by naše

planeta typickým místem pro zásah vaší Služby pro dohled nad

primitivními planetami.“

„Utlačují vás?“ sykl Mark.

„Ne,“ zavrtěl diplomat hlavou, „to ne. I kdyby chtěli, jejich příliš

málo, než aby se něčeho takového mohli odvážit.“

Mark se zamračil: „Ale jsou dost mocní, aby vám vnucovali svoji

52

kulturu. Uhodl jsem?“

„Drtivé většině to nevadí,“ odpověděl diplomat opatrně.

„Ale kdyby došlo k tomu, že by vládnoucí dynastie vymřela,

mohl by se vývoj zvrátit, nemám pravdu?“ ťal Mark. „Vidíte, ještě

tam nejsme, a už musíme uvažovat o motivu, který vypadá

nadějně!“

Abdalcharg přešlápl. „Z vašeho úhlu pohledu možná… Snad. Ale

je to nesmysl, kapitáne Stone. Některé zvyky nám zůstaly a nikdo

nám v nich nebrání. Třeba… třeba vnější znaky společenského

žebříčku.“

„Myslíte to, že tahle dívenka nemá ani vlasy, ani obočí?“ skočil

mu Mark do řeči.

„Ano, vojínka Onzakaorg je živým příkladem přežití jednoho

našeho zvyku,“ souhlasil Abdalcharg. „A jak už jsem řekl, je to jen

nováček, takže jí kromě vlasů a obočí chybí i…“

„Nemá ještě žádnou pecku,“ vysvětlil Mark Rayovi.

„Můžete si ten zvyk prostudovat, kapitáne Marku Stone,“ dodal

Abdalcharg a popostrčil dívku, o níž mluvil, před Marka. Její

kratičká tunika se při těch rychlých krůčcích vyzývavě zavlnila.

„Rád se poučím,“ přikývl Mark. „Čemu jinému se také na

dlouhých cestách věnovat než studiu?“

7

Když o deset dnů později přistával výsadkový člun iladamanského

kosmického křižníku na červených pláních severně od Mathribu,

sídelního města pána a vládce Brusutcha V., Mark už znal všechno,

co potřeboval. Vedle výuky hovorového jazyka na psychickém

induktoru a lekcí o intimních zvyklostech Iladamanů, které mu po tři

noci za sebou dávala půvabná vojínka Onzakaorg, s ním denně trávil

několik hodin i lord vyslanec Abdalcharg.

„A tohle je co?“ zeptal se Mark v předvečer přistání a naklonil se

nad široký osmihranný talíř, na němž leželo cosi, co nejvíc

připomínalo čerstvě vykuchaného netopýra.

„Asi se vám to příliš nezamlouvá,“ usmál se Abdalcharg. „Je to

53

marinovaný létající živočich. V noci létá nad vodou a vydává slabou

záři. Tak láká k hladině rybí plůdek a tím se živí.“

Mark vzal váhavě do ruky vidličku. „Bez urážky, lorde vyslanče,

ale vypadá to poněkud… hmm… strašidelně,“ našel konečně to

nejvhodnější diplomatické slovo a nuceně se usmál.

„Souhlasím,“ pousmál se Abdalcharg. „Vždy, když dojde na

tuhle delikatesu, taky přemítám, zda mi moje postavení stojí za

to…“

„Teď to ale ještě můžu odmítnout?“

Diplomat pokývl hlavou. „Teď ano, ale v přítomnosti pána a

vládce ne. Rovnalo by se to urážce. I proto to tu dnes máme na

stole.“ Přešel za Marka a vlastní vidličkou ukázal na jakýsi sytě

žlutý vnitřní orgán rybožravého netopýra. „Na tohle si musíte dát

pozor, propíchnutí, byť neúmyslné, se rovná společenskému faux

pas. I kdyby se vám to podařilo nějak zamaskovat, vzápětí vás

usvědčí nakyslý zápach… A teď nejdůležitější rada: nemusíte jej

sníst celého, stačí nabodnout na vidličku játra.“ Vyslancova vidlička

se zapíchla do rudofialové kupičky roztřesené tkáně. „Jsou

marinovaná v oleji z horských růží, takže chutnají poněkud nasládle.

Stačí sníst jen je a talíř odsunout. V takovém případě k žádné urážce

nedojde. Sám uvidíte, že nebudete sám, kdo se této dvorské

povinnosti takto vyhne.“

„Měl bych to ochutnat hned, ať to pak nevyprsknu někomu do

tváře,“ ucedil Mark a ohlédl se po Rayovi sedícím v křesle u

počítače.

„Jen do toho,“ ozval se android, „už jsem to analyzoval a nic

závadného v tom není, ani kdyby ses rozhodl sežvýkat to i s křídly.“

„Aspoň mi trochu fandi! Vypadá to ještě hůř než strava ve vězení

na denebské základně, pamatuješ?“

„Jestli si pamatuju? Infantilní otázka! A pokud jde o to fandění…

Palce jsem ti držel poslední tři noci, když ti ta dívenka od

iladamanské kosmické pěchoty ukazovala svoje výložky. Jen do

toho, Marku, a nezdržuj! Ve výukovém programu, který nám

Abdalcharg poskytl, nebyla zanesena mapa hlavního města Mathrib.

Pokouším se ji vyhledat v databázi, třeba se to bude hodit.“

Mark vzal z Abdalchargovy ruky vidličku, strčil si sousto do úst

54

a opatrně skousl. Pak ještě jednou a ulehčeně se usmál. „Dá se to

vydržet,“ prohlásil s plnými ústy. „Teď byste mě ale už konečně

mohl informovat o podrobnostech případu. S reáliemi vašeho světa

jsem se jakžtakž seznámil, takže bych snad byl schopen pochopit…“

„Nemohu, pane,“ přerušil jej lord vyslanec a rozhodil rukama.

„Co jsem věděl, to jsem vám řekl. Ani já nejsem zasvěcen do

nejtajnějších příběhů vládcova harému.“

„Musím si přece udělat nějakou představu! Nemůžu zítra

předstoupit před Brusutcha V. a říct: ‚Oč jde, Výsosti?‘“ Mark se

natáhl pro karafu s iladamanským zeleným vínem, napil se a

pokračoval: „Vy mi od začátku nabízíte hypotézu, že otec a děd

současného vládce byli zavražděni na popud denebského císaře. Ta

myšlenka se opravdu jeví jako nejpravděpodobnější, zároveň však

zapomínáte, že není jisté, zda o existenci vaší říše na planetách

Denebského císařství vůbec někdo ví!“

„To je pravda,“ přikývl Abdalcharg.

„Moje verze je jiná,“ pokračoval Mark. „Vzhledem k tomu, že

vašemu světu a vašemu národu vládne panovník z jiné rasy…“

„Tohle je ovšem nesmysl,“ usekl vyslanec Markova slova možná

břitčeji, než sám chtěl. „Rozbroje mezi původními Iladamany a

uprchlíky z Denebu nikdy nebyly, ani v prvních letech ne. Denebští

rebelové naše předky mnohému naučili a oni přijali jejich jazyk jako

svou druhou řeč a z vděčnosti je povýšili na své vládce. Je to

jako…“

„Je to jako pohádka a ty se nestávají,“ skočil mu Mark do řeči.

„Do jaké míry to bylo dobrovolné, Abdalchargu? Už jsem se s

Denebany setkal a vím, jak dokážou přesvědčovat původní

obyvatelstvo. Vždycky si vyberou pár jedinců z řad domorodců za

prostředníky. Bez urážky, lorde vyslanče. Ale já jiný motiv než

snahu o svrhnutí vládnoucí dynastie nevidím. Ovšem… ovšem

stejně jako vaši soukmenovci může za vraždami stát nějaká jiná

mocenská skupina z řad potomků původních denebských

uprchlíků… Mimochodem, kolik jich dnes na vaší planetě žije?“

„Sotva padesát…“

„Tak málo?“

Abdalcharg pokrčil rameny. „Sám vidíte, že nás silou ovládat

55

nemohou. Nikdy jich nebylo moc. Reprodukce mezi jedinci obou ras

není možná, a tak časem tak jako tak vymřou. A co se týče vaší

hypotézy, žádná opozice vůči Brusutchům, vzešlá z jejich řad, není a

nikdy nebyla. Všichni vědí, že můj lid by nikoho jiného z té rasy za

vládce nepřijal.“

„To je sporné,“ namítl Mark.

„To je jisté, kapitáne Stone. Existuje o tom smlouva. V ní, hned v

prvním článku, se praví, že pokud vyhyne dynastie, jíž se dnes říká

Brusutchova, k moci bude uveden jiný rod, a to z řad původního

obyvatelstva. Pravda, dnes je na místě následníka uváděno vaše

jméno, ale tento… rozmar pána a vládce není právně podložen,

takže pokud byste o něčem takovém uvažoval…“

„Dejte s tím pokoj!“ Mark vztekle vyskočil. Ještě se chystal něco

dodat, když si všiml elipsovitého obrazu nad vchodem. Připadal mu

jako chaotická mazanice z období postmodernismu. Nebo… Zarazil

se. Takové kresbičky maloval jako dvouleté dítě a jeho matka je

všechny dodnes schovávala. Proboha, pokud se dostali k tomu…

„To je vaše umění?“ zeptal se opatrně.

„Naše vlajka,“ odtušil vyslanec. „Představuje…“

„To mi stačí, děkuji, Abdalchargu! Proč mám dojem, že mi něco

tajíte? Řekl jste, že opozici nemáte, ani mezi Brusutchovými

příbuznými… Pokoušíte se obrátit mou pozornost k Denebanům, ale

současně tvrdíte, že o vás císařství údajně neví…?“

„To právě není tak jisté, kapitáne Stone. Dlouho tomu tak

skutečně bylo, až do doby, kdy jsme navázali první kontakty s

Pozemskou unií. Izolujeme se, ale tehdy v počátcích došlo k

některým obchodním transakcím s pozemšťany, byť ne s oficiálními

místy. Před sedmi lety se během jisté obchodní výměny dostal na

naši planetu se zakoupeným zbožím i agent, jehož jsme zpočátku

nedokázali odhalit. Pocházel… chci říct pocházela… z Denebu.“

„Jak to můžete vědět?“

Abdalcharg se křečovitě zašklebil, až rysy jeho tváře ztmavly do

temně modré. „Je tak těžké poznat, který jedinec patří k denebskému

genovému fondu a který ne?“

„Moment!“ Mark Stone ztišil hlas: „Použil jste předtím termín

‚zboží‘, rozuměl jsem dobře? Vy obchodujete s lidmi?“

56

„Filozofie otrokářské společnosti je vaší kultuře cizí, to vím,“

odpověděl lord vyslanec klidně. „Naší také, alespoň většinou. V

tomto případě jde spíš o nesvobodu. Abyste rozuměl, kapitáne,

komnatami serailu se neprocházejí jen dívky z mého národa s hebce

modravou kůží, byť jsou to nejpůvabnější ženy z celé Galaxie…

Říká se, že o blaho našeho pána a vládce se starají i ženy z

primitivních světů, jejichž vášeň je prý taková, že před nimi bledne

všechno ostatní, konečně vám to asi nemusím vysvětlovat. Možná

vás překvapí, že v pokojích obložených tapiseriemi z nejjemnějších

tkanin ochutnávají ovoce z panovníkova stolu i pozemšťanky,

samozřejmě dobrovolně a na základě smlouvy… Své ložnice tam

mají i ženy, jejichž rty skrývají jedové zuby, jaké mají na našich

světech jen plazi; tři ze čtyř pohlavních humanoidních forem

Llondengů se skrývají v závěsech palácových chodeb a samy netuší,

která z nich má nejblíž k ženám, jak je chápeme my… A jen bohové

znají panovníkovy myšlenky, když otevírá pancéřové dveře ke

komnatám hadích žen…“

„Ta Denebanka, co k vám proklouzla, byla určena pro harém?“

„Celá zásilka. Těch žen bylo několik, každá z jiné rasy. V této

záležitosti se za Brusutcha III., děda současného pána a vládce,

spolupracovalo se skupinou, kterou byste u vás označili za piráty.

Vládce projevil přání přivítat ve zdech serailu i dívku stejné rasy,

jako byl on sám. Chyběla tam – kromě jeho manželky, matky

budoucího panovníka, ovšem – a po zlikvidování té agentky chybí

dodnes. Chápete, že dívky, mezi jejichž předky byl náš první pán a

vládce, nemůžeme určit za konkubíny, jejichž posláním je rodit děti.

Jak už jsem řekl, je jich málo a panovník má právo jen na jednu,

jako ostatní potomci Denebanů…“

„U které z nich byli minulí vládci nalezeni?“ skočil mu Mark do

řeči.

„To nevím,“ vzdychl Abdalcharg. „A domnívám se, že kdyby to

bylo tak jednoduché, Brusutch V. by vás nevolal.“

Mark krátce pokývl. „Vrátím se ještě k té agentce… Když se k

vám pokusila proniknout, znamená to, že oni o vás musí vědět!“

Vyslanec pokrčil rameny. „Uvažoval jsem stejně, ale bylo mi

řečeno, že tomu tak není. Prý to byla náhoda. Brusutch III. ji osobně

57

vyslýchal, aby si byl jistý, že se všechno dozví.“

„Co se dozvěděl?“

„Nevím nic víc, kapitáne. Jen to, co už jsem řekl.“

„Hmm.“ Marka Stonea začínala celá záležitost zajímat víc, než

by si byl před pár dny připustil. „Uvažujte se mnou, Abdalchargu.

Pokud o vás Denebané opravdu vědí, poslali už jistě jinou, méně

nápadnou! Přibyla do harému od té doby dívka patřící k nějaké rase

nepodobné Denebanům, ale přežívající v jejich područí?“

Vyslanec pokrčil rameny. „Nevím, opravdu nevím, kapitáne. O

těchto věcech se u dvora moc nemluví. Vlastně vůbec.“

„Takže mám s otázkami počkat až k Jeho Výsosti?“

„K Jeho Výsosti a jeho matce. Náš pán a vládce má nad sebou

kromě bohů jen jednu autoritu a tou je Dorjana, manželka jeho otce.

A pokud jde o vaše otázky…“ Škodolibě se zasmál: „Pro první dny

se spíš připravte na autogramiádu. Jeho Výsost Brusutch V. vás

nekriticky obdivuje, jak už jsem se zmínil. Bude trvat nejméně

týden, než se osvobodíte z recepcí a dostanete se k práci.“

* * *

Pásové vozidlo se přehouplo přes terénní vlnu a zastavilo.

„Vystoupíme,“ vyzval Abdalcharg Marka a Raye a sám šel

příkladem.

Mark se vysoukal ven a zatvářil se znechuceně, když spatřil

zvířený prach. Pás narudlých dun se táhl na obě strany od skalního

schodu, který překonalo jejich vozidlo před chvílí. Pak si ale všiml

hrubě dlážděné stezky, zřejmě udržované, která mírně stoupala k

plochému vrcholku skály, zvedající se z dun sotva dva kilometry

daleko.

„Pojďte za mnou, prosím,“ požádal je Abdalcharg, a když určil

jednoho z mužů jako velitele jednotky na dobu, co budou pryč,

vykročil po stezce.

* * *

Stezku na větrem umeteném skalnatém podkladu označovaly

hromádky kamenů naskládaných na sebe. Překonali dvě stě metrů

58

širokou plošinu a přímo pod nimi se otevřelo údolí, na obou koncích

se zužující do nepříliš širokého kaňonu. Viděli ohrady, ohraničené

zdmi z volně naskládaných kamenů, které měly zadržet písek hnaný

větrem těsně nad zemí.

Abdalcharg ukázal dolů. „Sem míří poutníci z celé Iladamani.

Když sem dorazí, kůži jim pokrývá rudý prach z pouští, oči mají

zanícené a žízní jim opuchne jazyk, protože v době vzpomínky na

mrtvé jich tu bývá tolik, že pramen v údolí, ani ten na druhé straně

skály nestačí.“

„Proč jsme tady?“ zeptal se Mark.

„To je nekropole,“ odpověděl místo Abdalcharga Ray. „Jsou zde

pohřbena těla iladamanských vládců…“

„Tak,“ pokývl souhlasně vyslanec. „Teď sejdeme dolů.“

Trvalo další půlhodinu, než sestoupili na dno údolí. Stezka se

zatočila kolem vydlážděného jezírka, z něhož vytékal tenký

pramínek vody, mezi kamenné ohrady. O pár metrů výš spatřili ve

skalní stěně temný čtyřhranný otvor.

Abdalcharg začal mlčky stoupat stezkou vzhůru. Před otvorem se

zastavil a ukázal do tmy.

„Toto je nekropole našich vládců a jednou za tři roky se do údolí

scházejí poutníci z celé planety poděkovat zemřelým za to, co pro

náš svět učinili. Tam uvnitř odpočívají i těla obou zavražděných. Asi

byste je měl vidět.“ Sáhl do tuniky a vytáhl svítilnu.

„Uvnitř se udržuje stálá teplota a je zajištěno proudění vzduchu.

Všechny mrtvoly jsou dokonale vysušené a mumifikované,“ dodal

ještě.

Podzemní chodba nebyla dlouhá, měřila sotva třicet metrů a byla

zakončena bránou z temného kovu, ozdobenou ornamenty a

obskurními výjevy radovánek ze světa mrtvých.

Abdalcharg si obřadně sňal z krku plíšek z nauriové slitiny a

zasunul jej do téměř neznatelné škvíry. Křídla brány se vysunula do

stran…

„Tudy,“ vybídl své společníky. Světlo svítilny prostoupilo tmu a

ozářilo nízké katafalky. Na plochých deskách z rudého, černě

žíhaného kamene ležela těla oděná do jemných mušelínových

rubášů. Nebyl tu cítit pach hniloby a vzduch byl chladný a určitě

59

svěžejší než venku v poušti. Zato vychrtlé tváře a smrtí zdůrazněné

vystouplé hrudníky mrtvých nevyvolávaly ani trochu příjemné

představy.

„Rayi? Je tu něco, co by tu být nemělo?“

Mark podvědomě zpomalil a rozhlédl se kolem sebe. Neviděl nic

než tmu, ještě zdůrazněnou světlem svítilny Abdalcharga,

kráčejícího pár metrů před nimi.

„Všechno v pořádku. On a my dva jsme tu jediní živí.“

„Jen aby to tak zůstalo,“ zavrčel Mark a pak už všechno přehlušil

vyslancův hlas.

„Tady je to, kapitáne Stone! Posmrtné lože Jeho Výsosti

Brusutcha IV., a na márách za ním odpočívá tělo Brusutcha III.!“

Podzemním sálem se rozlehly šoupavé kroky a Mark Stone se

zastavil vedle Abdalcharga. Natáhl ruku, aby se dotkl okraje rubáše,

skoro umělecky nařaseného, a zase ji stáhl zpět.

„Jsme zde proto, abyste si mohli bez problémů prohlédnout

zranění, následkem kterého zemřeli.“

Mark mlčky přikývl. Abdalcharg se naklonil nad katafalk s

mrtvolou otce současného pána a vládce a opatrně rozhrnul

lehounkou látku na hrudi. Na spodním okraji žeber se černala

hluboká rána, z níž ještě teď trčely kousky polámaných žeber.

„Náš pán a vládce poručil, že tělo jeho otce nesmí být před

uložením do krypty nijak upravováno, abyste si je mohl dobře

prohlédnout. Tělo jeho děda však upraveno bylo, celý hrudník byl

sestaven do původního stavu, ale obě zranění byla prakticky

totožná.“

„Vypadá to, jako by ho někdo plnou silou udeřil kladivem přímo

do hrudníku,“ řekl Mark po chvíli a narovnal se.

„Přesně tak, kapitáne Stone,“ přikývl lord vyslanec. „Úder byl

namířen do míst, kde by pro jedince jejich rasy byla i rána vedená s

daleko menší intenzitou smrtelná… Tak co o tom soudíte?“

Mark se otočil. „Žádná klasická zbraň, jejíž použití by přivodilo

takové zranění, pokud vím, ve vašem světě neexistuje.

Mimochodem...“ Zmlkl a otočil se na Raye. „Můžeš udělat rozbor

krve, jestli v ní nejsou zbytky jedu?“

„Jedu?“ vyhrkl vyslanec překvapeně. „Přece vidíte, jak byl

60

zabit!“

„To může být pokus zakrýt stopy. Představte si, že by se ten

nápad s jedem potvrdil. Okruh možných pachatelů by se hned zúžil a

tomu se třeba vrah chtěl vyhnout… Muž tak vysokého postavení,

jako byl váš panovník, určitě nepil víno s kdekým. Kdyby se

potvrdilo, že byl otráven, a teprve potom mu byla rozdrcena hruď,

padlo by podezření na jeho nejbližší. Nemám pravdu?“ Mark pokrčil

rameny. „Možná rodinné neshody? Vztahy mezi jednotlivci se

vyvíjejí u všech ras velmi podobně… Z lásky často vykvete

nenávist.“

„Třeba se Brusutch IV. chystal zapudit svou ženu a stejně tak i

syna,“ ozval se android. „Z databáze vašich dějin vysvítá, že by to

nebyl ani první, ani poslední případ…“

„Ale ne!“ vydechl Abdalcharg a bezděčně ustoupil Rayovi, který

se chystal odebrat vzorek. Zavrtěl hlavou. „To je vyloučeno, nic

takového se nechystalo. Jednak byli zavražděni dva vládci půl roku

po sobě, a i kdybyste měli pravdu… Musel bych o tom jako první

rádce Jeho Výsosti vědět.“

„Vy jste první rádce?“ překvapeně hvízdl Mark.

„Teď jsem dočasně lordem vyslancem, ale už zítra budu zase

nosit červený kaftan, jak mému postavení náleží… Ne, ona neměla

nejmenší důvod a riskovala by všechno.“

„Pak by v případě jedu zbývala už jen jedna možnost,“

pokračoval Mark naprosto vážným hlasem.

„Jaká?“

„Udělal to ten chlapec!“ Všiml si nechápavého výrazu na

vyslancově tváři a potřásl hlavou: „Brusutch V. přece! Aby měl

možnost vidět mě na vlastní oči!“ Mark se nezdržel úsměvu, ale u

Abdalcharga jeho pokus o vtip nezabral.

„Za podobné žerty je smrt, kapitáne Stone,“ pronesl lord vyslanec

mrazivě a tázavě se podíval na Raye. Ten mezitím dokončil rozbor

černomodré krve zachycené na úlomcích kostí.

„Žádný jed,“ odpověděl android na jeho nevyslovenou otázku.

„Alespoň v krvi ne, ale existují jedy, zejména rostlinné, které se

mohou soustřeďovat v určitých orgánech a v krvi po nich po smrti

nezůstane žádná stopa.“

61

„Něco se děje!“ křikl Mark a vzhlédl. „Jak jsme hluboko?“

Skála pod jejich nohama se zachvěla.

Lord vyslanec namířil svítilnu na trámoví pod stropem hrobky,

plnící funkci spíš ozdoby než výztuže, a podvědomě ustoupil ke

stěně. V kuželu světla bylo vidět mračna prachu snášející se dolů.

„Nad námi je padesát sáhů skály, ale…“

„Registruji sérii slabých záchvěvů půdy,“ ozval se Ray.

Skalní masy se otřásly znovu.

„Musíme pryč!“

Černě žíhaná kamenná deska pod tělem Brusutcha III. se svezla

na stranu a mumifikované tělo se jim skutálelo k nohám.

Mark se otočil a vyrazil k východu z hrobky.

„Zemětřesení tu nikdy nebylo!“ vyhrkl Abdalcharg. Jak se snažil

vyhnout Markovi, který zpomalil a ohlédl se, v plné rychlosti narazil

do kovové brány. Chvíli se pokoušel roztřesenýma rukama

nahmátnout plíšek z nauriové slitiny a vsunout jej do otvoru, ale pak

se zarazil. „Já tu bránu přece nezavřel!“

Mark jej popadl za paži a strhl stranou. V okamžiku, kdy se

křídla brány odtrhla od sebe, zaduněl na druhé straně výbuch a

plamenný jazyk vyšlehl dovnitř. Mušelínové rubáše mrtvých vládců

v mžiku vzplály a vysušená těla se zkroutila žárem jako papyrové

svitky. Mark kopnutím podrazil Abdalchargovi nohy a padl na něj,

aby uhasil jeho tuniku. Vzduch prosycený kouřem se nedal dýchat.

Po několika nekonečných vteřinách Mark ucítil na rameni

Rayovu ruku. Vstal a ve světle dohořívajících plamenů pozoroval

pohřební komoru.

„To… to je…“ Lord vyslanec nemohl popadnout dech. Seděl na

zemi, tvář a ruce, které mu tunika nezakrývala, měl ošklivě

popálené. „To je svatokrádež! Asi jste měl pravdu, kapitáne Stone!

Někdo se bouří! A chtějí zničit i mrtvé!“ Do jeho drmolení se mísilo

bolestné sténání.

„Musí na operační stůl, jinak to nepřežije,“ sdělil Ray Markovi

telepaticky. „A ještě něco. Zkusil jsem vypočítat pevnost těch

zlámaných kostí. Úder byl veden takovou silou, jakou by žena

jakékoli humanoidní rasy nebyla schopná vyvinout!“

Mark kývl, ale bylo znát, že myslí na něco docela jiného. „Tohle

62

nevypadá na vzpouru proti panovníkovi. Kdyby někdo chtěl

svrhnout vládnoucí dynastii, tímhle gestem by na sebe jen zbytečně

upozornil. Brusutch V. si teď bude dávat větší pozor. A taky bude

vědět, že nepřítel není jen uvnitř…“

Ray vyhlédl ven skrz napůl vyraženou bránu, na jejíž vnější

straně se ozdobné reliéfy žárem slily do kovových slz, a podél stěny

se připlížil až k ústí tunelu.

Venku nikoho nespatřil. Údolí vypadalo stejně opuštěně, jako

když se sem plahočili pískem. Zaregistroval ale, že se změnil směr

cirkulace prašných mračen nad údolím. Mohlo to znamenat jediné.

Bleskově ustoupil a vzápětí mu tepelný výboj z protější strany údolí

ožehl tvář.

„Číhají venku,“ zavrčel Mark a poklekl k Abdalchargovi, který

ležel na jeho a Rayově bundě.

„Oni… Ten útok nedává smysl, kapitáne… kapitáne Stone,“

vyrazil ze sebe lord vyslanec.

„Ale ano,“ smutně se ušklíbl Mark. „Chtějí se zbavit všech, s

jejichž věrností dynastie Brusutchů stojí a padá… Říkal jste, že

existuje smlouva o nástupnictví… Kdo má tedy nárok?“ otázal se.

„Asi někdo z vaší rasy. To bude ten vrah, Abdalchargu! Už nechce

čekat, až Brusutchové vyhynou! Rozumíte? Kdo je tím nástupcem?“

„Já… já, kapitáne Stone!“ vydechl Abdalcharg. Lord vyslanec už

neměl sílu. Pokusil se zvednout na loktech, ale vykřikl bolestí,

vytřeštil oči a upadl do bezvědomí.

„Měl ses ho spíš zeptat, kdo by se stal vládcem, kdyby zemřel i

on,“ ozval se Ray.

„Abdalaj!“ uvědomil si Mark.

„Jenomže i po něm přece stříleli, když jsme spolu letěli z

Gatagéwy!“

„Hra o trůn,“ zamumlal Mark a zamrazilo ho. „Kdoví, jestli ten

chlapec ještě žije!“

„Abdalaj?“

„Ten taky. Ale teď jsem měl na mysli toho kluka, co si hraje na

krále.“

Tepelný výboj zvenčí vnikl do tunelu, olízl kamennou stěnu a

vzduch uvnitř se zatetelil žárem…

63

8

„Zdá se, že se stáhli,“ zabručel Mark. Opatrně vyhlédl z ústí tunelu a

přelétl zrakem skalní hřeben zvedající se nad protější stranou údolí.

Syčení tepelných výbojů už hodnou chvíli nebylo slyšet, i když si

sám několikrát troufl do nekrytého prostoru před vchodem do

hrobky iladamanských vládců.

„Může to být past,“ namítl Ray, který se snažil ošetřit

Abdalcharga. „Přece musí vědět, že odtud není jiný východ…

Čekají, až vyjdeme ven a dostaneme se na nekrytou stezku přes

údolí.“

Mark si myslel totéž. Zaklel a vztekle kopl do kamene. „Zajímalo

by mě, kdy ty pitomce v transportéru napadne, že by se po nás mohli

jít podívat…“

„Nemůžeme už čekat, Marku. Musíme odtud. Abdalcharg je v

šoku a každou chvíli může zkolabovat. Nemůžu mu dát ani

uklidňující injekci, jeho tělo by žádnou z látek působících na lidi

nepřijalo. Máme málo času.“

„Zapni antigrav a doprav ho do Mathribu!“

„Tolik energie nemám, je to skoro dvě stě kilometrů. Taky je tu

riziko, pokud číhají někde v záloze. S ním v náručí bych nemohl

manévrovat. Poletím pro pomoc, ale sám. U transportéru zůstalo

několik vojáků. Přivedu je.“

„Dej pozor, Rayi, mohli dostat i je! Jsou dobře vybavení. Ty

první otřesy, když se začal sypat prach ze stropu, určitě nebylo

žádné zemětřesení! Někomu zatraceně hodně záleží na tom, aby se

už Abdalcharg do hlavního města nevrátil.“

Ray mlčky kývl. Vyšel před tunel a tam se vznesl přímo vzhůru.

V té chvíli ze skalního hřebene naproti a z temene skály, v jejímž

nitru se ukrývali, současně vytryskly dva dobře viditelné vějíře

tepelné energie. Android na okamžik ztratil orientaci. Propadl se sice

o nějakých dvacet metrů, ale vzápětí měl už vše pod kontrolou.

Střemhlavou vývrtkou unikl z křížové palby a spustil se až na dno

údolí. Manévr, který by každému letounu urval křídla, vybral těsně

nad vlnami červeného prachu a zakličkoval pryč z dosahu

iladamanských zbraní.

64

Mark vztekle sevřel rty a pohlédl na zraněného. Lord vyslanec

byl v hlubokém bezvědomí a jen křečovité záškuby svalů ve tváři

svědčily o tom, že ještě nevydechl naposledy.

* * *

„Jak to vypadá Rayi?“

Chvíli musel počkat, než se mu android ozval.

„Pokračuju! Měl bych je zneškodnit, ale sám to nedokážu. Při

střelbě mi poškodili zbraň. Zbyl z ní jen škvarek plastu, a kdybych

použil dezintegrátor, jen bych si vybil baterie. Už tak jsem sotva na

padesáti procentech. Něco budu muset vymyslet. Mohli by nás

zaskočit, až se budu vracet s vojáky!“

Ray se už dostal dostatečně daleko a zpomalil. Údolí se tady

zužovalo do sotva deset kroků širokého kaňonu. Za příští zákrutou

se vznesl vzhůru, zastavil u úpatí nejkrajnější duny a lehce přistál.

Natáhl prsty před sebe, zabořil je do rozžhaveného písku a opatrně

popolezl výš. Po čtyřech, zabořený do písku až po lokty, se vyšplhal

k vrcholku duny…

* * *

Ray vyhlédl na druhou stranu a zaktivoval zoom. Obraz se

přiblížil a Rayovi blesklo hlavou, že kdyby byl člověk, asi by zaklel.

Tuniky útočníků měly až příliš povědomý žlutý odstín.

„Marku! Mají stejné uniformy jako vojáci! Kdyby se objevili

před vchodem, nenech se ošálit! Možná je sebrali těm našim z

transportéru. Pravděpodobně je už nenajdu živé a budu muset

hledat pomoc jinde. Jak je na tom Abdalcharg?“

Ale kapitán Mark Stone neodpovídal.

„Marku…?“

Pořád nic. Ray sklouzl po písku níž, až k úpatí duny, vznesl se

půl metru do výšky a zamířil zpět…

„Sakra, kde jsi, Rayi? Stalo se něco? Pokouším se s tebou spojit

už nejmíň pět minut! Už jsem myslel, že tě dostali!“

Ray neuvažoval dlouho. „Byls pořád na stejném místě, Marku?“

„Ne. Klečel jsem u Abdalcharga. Až teď jsem se vrátil ke vchodu

65

do tunelu.“

„V tom to bude! Hrobka má izolaci proti okolním vlivům, která

nejspíš funguje i proti telepatickým vlnám. Dokud budeš uvnitř,

nespojíme se… Dej pozor, Marku, útočníci už zřejmě vyřídili náš

doprovod, mají na sobě jejich tuniky. Ještě se k transportéru

podívám, ale…“

Náhle si Ray všiml, že se na temeni skály přímo nad vchodem do

hrobky něco děje. Přiblížil si obraz na maximum. Dva z útočníků

drželi v rukou jakousi nádobu a ostatní, jeden za druhým, k ní

přistupovali, nechali se udeřit do nosu a skloněni nad nádobou

čekali, až jim z nosu přestane kapat krev.

„Marku! Chystá se nějaký rituál! Sbírají svou krev. Možná to má

být nějaká oběť, než znova zaútočí.“

Náhle bylo po všem. Útočník s miskou přešel k okraji skály a

vylil krev dolů, přímo před vchod do královské hrobky. Ostatní se

otočili a začali sestupovat po stezce na druhé straně skály. Ray

pohlédl na protější skalní hřeben, ale i tam spatřil jen záda

vzdalujících se útočníků.

„Zdá se, že je po všem, Marku! Odcházejí.“

„Pokud ano, tak nás považují za mrtvé.“

„Nebo si jsou příliš jistí, že jejich cíle nijak neohrožujeme.

Nezapomeň, že tentokrát je to jiné než při jiných misích! Nemáme

modrou kůži a nemůžeme se ztratit mezi domorodci. Nemáme svůj

astronef a nemáme možnost se z planety dostat… Jedině s pomocí a

z vůle toho, kdo nás sem pozval!“

Ray se vznesl asi o pět metrů výš a pak ještě výš.

„Marku?“ ozval se po chvilce. „Nešli pryč! Jen se stáhli k

prameni, co je na druhé straně hory. Tam odtud mají stezku k

hrobce jako na podnose. Radši ustup hloub do podzemí. Nejspíš zas

ztratíme spojení, počítej s tím! Jestli nenajdu vojáky, budu hledat

dál!“

„Co chceš hledat? Jsme v poušti, Rayi!“

„I poušť bývá obydlená!“

* * *

66

Ray klesl na zem a zkontroloval zásobník energie. Čtyřicet

procent, nic moc. A chlazení životně důležitých orgánů v téhle výhni

se ve spotřebě energie projeví taky dost výrazně.

Vypnul antigrav a postavil se. Od nepřátel jej dělil souvislý

hřeben dun, táhnoucích se hluboko do pouště. Ray se vydal podél

něj. Sice žádnou hlídku nezpozoroval, ale to neznamenalo, že se

mezi skalisky, trčícími z návějí červeného prachu, někdo neskrývá.

Příslušníci rasy, jejíž koráby křižují Galaxii, přece neuvěří tomu, že

Marka udrží v tunelu jejich rituál se zachycenou krví!

Chráněn skalní stěnou uběhl asi tři kilometry, než se zastavil a

odbočil v pravém úhlu, tak aby měl nekropoli vládců po levé ruce.

Vyškrábal se na dunu, zkontroloval svou pozici a zase se skutálel

dolů. Znovu se rozběhl a běžel tak dlouho, dokud se podle svých

propočtů nedostal tak daleko, aby se mohl přiblížit k transportéru z

opačné strany. Stíny už se začaly prodlužovat, když narazil na

vysoký plot z děrovaných plastových panelů, lemujících silnici od

kosmodromu a bránících dunám v dalším postupu. Odtrhl plastovou

desku z rámu, protáhl se na silnici a rozběhl se k jihu, k místu, kde

opustili transportér.

Na prvního mrtvého narazil za chvíli. Muž ležel na břiše a při

dlouhém a bolestivém umírání zaryl křečovitě zkřivené prsty do

písku uválcovaného pásy transportéru. Výboj z termické pistole mu

přiškvařil tuniku ke kůži na zádech a tam, kde se temně modrá krev

vpila do žluté látky, se teď zelenaly nepříjemně páchnoucí skvrny.

Ray poznal muže, jehož Abdalcharg pověřil velením, než se vrátí.

V rychlosti jej prohledal, ale nenašel žádnou zbraň, jen dýku s

vlnitým ostřím. Ani moc nepřemýšlel, stáhl mrtvému jeho řemení i s

dýkou a navlékl si je sám. Pak se vrátil zpátky k místu, kudy pronikl

přes plastovou ohradu na silnici, a prolezl zpět mezi duny. Na silnici

by byl příliš snadným terčem a transportér byl ještě o nějakých pár

set metrů dál…

* * *

Kotouč Algolu se západního obzoru ještě ani nedotkl, když se

ozval křik prvního nočního ptáka a temný stín protějšího skalního

67

hřebenu se rychle přelil přes údolí a dosáhl až k ústí tunelu

vedoucího ke královské hrobce. Mark aspoň doufal, že to byl jen

pták. Houkavý, jakoby dýchavičný skřek mohl zrovna tak ohlašovat

začátek nočního lovu, na nějž se vydala smečka pouštních šelem.

Oslnivě oranžový přísvit Algolu ustupoval stínům skal, až se

docela rozplynul. V tom okamžiku se pohnul písek před vchodem do

hrobky. Mark podvědomě uskočil a zaklel. Had, nebo škorpion?

Sáhl po zbrani, namířil a zatajil dech. I tvor v písku strnul, jako by

vycítil, že mu hrozí nebezpečí.

Mark přikročil blíž a vystřelil, ale žádný smrtící paprsek ze

zbraně nevyšel. Mrkl na indikátor energie a v duchu zaklel. Jeho

laser byl k ničemu. Rychle se vrhl k Abdalchargovi, vzal mu jeho

termickou pistoli a vrátil se. Teď bude muset šetřit ještě víc. Náplň

hořlavé směsi není nevyčerpatelná… Opatrně přešel na druhou

stranu chodby a kolem stěny se došoural až k východu.

„Rayi?“

„Našel jsem jednoho mrtvého, Marku. Jinak byl transportér

prázdný! Vypadá to, že po nás jdou vojáci z našeho doprovodu.

Kromě toho jednoho ovšem. Hledám oázu, někde tu musí být lidi,

stezka od silnice k hrobce je pravidelně udržovaná…“

„Na to se tě teď neptám. Máš nastudovanou i místní faunu?“

„Co tě chce kousnout?“

„Je to zavrtané v písku, alespoň zatím. Mohl by to být had nebo

něco podobného.“

Ray okamžitě pochopil, oč vojákům šlo při tom vylévání krve

před vchod do tunelu. Žádný rituál! Její pach měl přilákat tyhle

potvory!

„Zbav se toho! Nejspíš to budou masožraví červi! Mrchožrouti,

ale klidně zaútočí i na živou kořist, pokud je jich dost. Jejich sliny

obsahují jed, který po kousnutí spouští rozkladný proces. Drž se

zpátky, Marku! Abdalcharg možná má určitý stupeň imunity, ale ty

ne! Střílej z dálky a nehraj si na hrdinu!“ Rayovy myšlenky se na

chvíli vytratily. Pak se android ozval znovu. „Vracím se!“

„Já to zvládnu, Rayi! Je jenom jeden!“ Mark přepnul režim své

nové zbraně na termický výboj a zmáčkl spoušť. Temně rudý zášleh

přetavil písek do sklovité krusty.

68

„Je po něm, Rayi!“ Mark spokojeně spustil ruku se zbraní, ale ta

vzápětí sama vystřelila vzhůru. Zpod okraje zpečeného písku se

vynořila půlkulatá hlava masožravého červa. Nepřestál Markův útok

bez zranění, ale přežil. Písek jej ochránil před největším žárem a tvor

instinktivně vytušil, odkud mu hrozí nebezpečí. Nehledal úkryt,

chtěl útočit.

Termická vlna spekla další hromádku červeného prachu do

sklovitého koláče, červ se bleskově prosmýkl pod ten první a v

okamžiku, kdy výboj uhasí, vymrštil se jak útočící mamba vpřed.

Mark ještě stačil vyskočit do vzduchu. Červ se převalil a zespodu po

něm sekl zuby. Ty na zlomek vteřiny uvízly v tlusté podrážce bot, a

jak Mark dopadl na zem, vylomily se z lůžek v trubkovité tlamě.

Hlava na okamžik zůstala pod Markovýma botama, ale tělo se hned

stáhlo na téměř poloviční délku a červ se vmžiku zavrtal do písku…

„Objeví se další,“ rozlehl se vstupním tunelem královské hrobky

Abdalchargův hlas. „Když se…“ – muž sykl bolestí – „když se

trochu pohnu, praskají mi puchýře a ti mrchožrouti cítí mou krev.“

„Už vím, jak na ně.“ Mark se nuceně zasmál.

Abdalcharg zavrtěl hlavou. „Ne, kapitáne, ach…!“ Nápor bolesti

musel být silnější než ten předešlý. Zraněný se zkroutil, nadzvedl se

a padl na bok. Ze sežehnuté kůže na pažích vytrysklo pár kapek

temně modré krve, které se slily v jedinou stružku a skáply do písku.

„Přilezou další.“

Abdalcharg se vleže opřel zády o stěnu chodby, zapřel se nohama

a zvedl se do sedu. „Když se něco takového… takového stane v

poušti, mají ostatní právo nechat zraněného svému osudu,“ zasípal.

Mark vyhlédl ven, a když nespatřil žádnou pohybující se kupičku

písku, zase se vrátil. „Jak to, že se nedostali na mrtvoly vašich

vládců?“

„Hrobka není přirozená jeskyně. Byla za prvního vládce,

zakladatele dynastie Brusutchů, vybudována jako kryt pro případ

útoku kosmické flotily denebského císaře. Už při stavbě se s červy

počítalo. Krypta je odizolovaná proti všemu možnému a jak vstup,

tak výstup ventilace mají dvojité pachové uzávěry…“ Abdalcharg

stočil zrak k vyvráceným veřejím kovové brány. „Teď už budou

porušeny…“

69

„Klid, Abdalchargu. Žádní červi nejsou vidět a já nejsem z těch,

kteří by vás tu nechali!“

„Věřím vám, kapitáne Stone, ale nakonec vám nic jiného

nezbude. Oni přijdou. Já to cítím! Můj rod vzešel z rodu pouštních

knížat. To říká i druhá část mého jména ‚charg‘. Každý, kdo je

užívá, pochází odtud. Pro nebezpečí z pouště máme vyvinutý šestý

smysl… Teď!“ vykřikl náhle. „Hleďte!“ V ústí tunelu se pohnul

písek.

„Zpátky!“ zavelel Mark sám sobě. Sklonil se k Abdalchargovi,

popadl ho za nohy a táhl dozadu do krypty.

Návěje rudého prachu u vchodu do tunelu začaly vřít.

Mark se se svým břemenem skoro rozběhl.

„Půjdou za námi!“

„Tam není písek,“ štěkl Mark. „Jestli budou chtít za námi, budou

muset vylézt ven!“

Konečně mu pod botami přestala skřípat zrnka písku. Mark se

pro jistotu ohlédl a pak ve světle dohasínajících plamenů zamířil k

nejbližšímu katafalku. Jediným pohybem smetl na zem ohořelou

mumii starého vládce a na její místo položil Abdalcharga.

* * *

V mělkých údolíčkách mezi nachově červenými dunami se tetelil

rozžhavený vzduch a v paprscích zapadajícího Algolu se leskl jako

hladina jezírek.

Ray vystoupil ještě o dalších sto metrů výš – a pak ještě o

padesát. Teď už měl daleko lepší představu o krajině. Jižní obzor

ztrácel červenavou barvu a šedozelené skvrny mohly znamenat jen

okraj pásu vegetace kolem řeky. Tam, ještě o nějakých dvě stě

kilometrů dál, ležel Mathrib, sídelní město Brusutcha V.

Pohledem přejel temeno skály, v jejímž nitru se skrývala krypta

králů. Nahoře žádný písek nebyl, tam chamzin, pouštní vítr, obnažil

temeno skály a o to lépe bylo vidět kruhy vypálené do kamene

výbušnou náloží. Vojáci neponechali nic náhodě. Na východ od

hrobky až ke hranici viditelnosti se táhlo jen nedozírné moře

nízkých pouštních dun. Ray se pomalu otočil k západu.

70

Sotva pět kilometrů odtud se v podvečerním vánku chvěly

koruny nevysokých vějířnatých cykasovitých stromů. Oáza.

Indikátor energie v tu chvíli na sebe upozornil s nebývalou

naléhavostí. Ray sestoupil na zem a vydal se tím směrem pěšky.

* * *

Termický výboj z Markovy zbraně ožehl mezeru mezi veřejemi

brány a půlkulaté hlavy mrchožravých červů zmizely v temně rudém

plameni.

Mark mrkl na ukazatel hořlavé směsi. „Vystřelím ještě tak

desetkrát,“ dodal směrem k Abdalchargovi.

Lord vyslanec se se zasténáním překulil na bok a natáhl k

Markovi ruku: „Podejte mi zbraň a běžte pryč. Až dozadu! Můžete

tam vyšplhat k otvoru ventilace.“

„Hrome! Proč jste to neřekl dřív?“

Abdalcharg zavrtěl hlavou. „Vy jste mne nepochopil. Tudy se

nedá uprchnout. Jen vylézt po kovovém žebříku nahoru a tam

počkat, až se nasytí… Pár jich zničím a pak obrátím zbraň proti

sobě. Vy se snažte dostat do Mathribu, do hostince Pouštní růže.

Pošeptejte dívce, která tam obsluhuje hosty, že jsem vás poslal já.

Přivede vám někoho, kdo podá zprávu Jeho Výsosti! Tu zbraň,

kapitáne Stone!“

Ve veřejích se zakomíhala půlkulatá hlava. Mark zvedl pistoli,

ale zase ji nechal klesnout. Až jich bude víc…

Zvedl se z dřepu a místo dozadu zamířil přímo k torzu kovové

brány. V prachu mezi veřejemi se červi svíjeli jako klubko

vydrážděných zmijí. Dál na umetenou kamennou podlahu se jim

zřejmě nechtělo. Mark natáhl ruku a ze vzdálenosti sotva tří metrů

stiskl spoušť. Pak opatrně přistoupil blíž a další výstřel spálil tunel

až k jeho ústí.

„Běžte už,“ uslyšel za sebou vyslancův hlas. „Dokážou se

dorozumívat na velké vzdálenosti. Za chvíli tu budou další.“

„Tolik se vám chce umírat?“ zavrčel Mark. „Chcete se vzdát?

Vás nezajímá, kdo vás chtěl zabít?“

„Už to přece vím,“ zasténal Abdalcharg. „Vy jste se té teorie

71

držel od začátku, ale já vám ji vymlouval. Tvrdil jsem, že žádná

iladamanská opozice neexistuje. Není to pravda. Jsou takoví. Žijí v

horách a doufají, že jednou přijde den, kdy vyženou všechny

potomky Denebanů zpátky do vesmíru. Nemají ale žádný politický

vliv a už vůbec by nemohli proniknout do serailu a zabít tam

panovníka…“ Povzdychl. „Na takovéhle akce ale mají sil dost.“

Mark potřásl hlavou. „Mýlili jsme se oba, Abdalchargu. Řekl jste

mi, že v případě vymření vládnoucí dynastie se máte stát

panovníkem vy.“

Lord vyslanec přikývl. „Jako představitel nejvýznamnějšího rodu

z pouštních klanů.“

„A v případě vaší smrti?“

„Můj syn Abdalaj.“

„A pokud ani on nedostane možnost usednout na trůn?“

Abdalcharg se nadzvedl na loktech: „Jak to myslíte, kapitáne?“

„Není to ani čtyři dny, co se někdo pokusil sestřelit jeho helijet i

se mnou na palubě…“

„To byla náhoda! Ostatně viník byl okamžitě popraven!“

Mark se zašklebil: „Možná aby nestihl říct něco, co neměl?“

„Naznačujete, že na palubě Brusutchovy pěsti byl zrádce?“

„Nerozčilujte se…“ Mark zahlédl ve vchodu do tunelu pohyb a

vystřelil. Pak se otočil zpátky k Abdalchargovi: „Ray se se mnou

před chvílí telepaticky spojil. Našel transportér a nedaleko něj

mrtvého muže, kterého jste předtím pověřil velením.“ Lord vyslanec

zesinal.

„A ti ostatní?“

„Ti ostatní jsou na skále nad námi a občas na nás pálí ze svých

termických zbraní… Tak kdo by se stal panovníkem, kdyby už nežil

ani váš syn?“

„Z mého rodu…? Nikdo. Abdalaj ještě nemá ženu. Ale… Ale to

není možné, kapitáne Stone!“

„Tak kdo?“

„Další v pořadí by byl vůdce rybářských klanů od jižních jezer.“

Mark se ušklíbl. „Možná máme vraha!“

Lord vyslanec zavrtěl hlavou. „Ne! Ten muž nosil jméno

Fatemaldoru!“

72

Mark na něj udiveně pohlédl: „Velitel palácové stráže? Ten,

kterého zavraždili v palácové čtvrti?“

Abdalcharg pokývl. „Nikdo další neexistuje. Fatemaldoru měl jen

dcery a ženám nepřísluší usednout na trůn… Ach, bohové! Je to

horší, než jsme čekali!“

„Opravdu nikdo další není?“

„Už ne. Muži, kteří vládli horským klanům a jejichž právo na

trůn bylo ještě větší než mé, zemřeli všichni při epidemii před

čtvrtrokem. Z horských klanů přežili jen ti, kteří se nezdržovali

doma…“

„Třeba ve vesmíru…?“ pokývl hlavou Mark. „Nebyl jeden z nich

tím, kdo poslal na Abdalajův helijet ta dvě torpéda?“

Abdalcharg pokývl. „A co tím chcete říci?“

„Třeba vás podezírají, že jste to byl vy, kdo zavinil vymření

jejich klanů. To je jejich pomsta, Abdalchargu. Skoro bych se vsadil,

že ta epidemie nebyla tak úplně přirozená! A jen vy musíte vědět,

jestli s tím má váš rod co do činění…“

Abdalcharg zavrtěl hlavou. „A proč tedy musel zemřít

Fatemaldoru, kapitáne Stone?“ Náhle se zarazil a hlavou ukázal

směrem k povalené bráně: „Červi! Bohové moji, a čím dál víc!

Musíme se bránit, kapitáne! Nenapadlo mne přemýšlet o tom tak

jako vy! Ale teď vidím mnohem víc spojitostí! Musíme se bránit! A

pak vyrazit proti nepříteli… Ale tím nemyslím ty červy, Marku

Stone! Po jejich tělech musíme jít dál!“

Plamen z Markovy zbraně olízl hladové bestie a Mark se otočil

zpět: „Nedomluvili jsme to! Pokud nepřežijete ani vy, ani Abdalaj,

kdo získá nástupnictví?“

„Nikdo. Smlouva výslovně jmenuje jen tyto tři rody ze tří klanů.

Nastal by chaos.“

Z ústí tunelu k nim dolehl nějaký nový zvuk. „Co je to?“ vykřikl

Mark. Tohle nebyli červi! Když uviděl, co se děje, vyrazil tomu

vstříc. Měl poslední dva výstřely…

73

9

„Hej!“ zastavil Raye výkřik. „Vůbec se mi nelíbíš, pane! Zastav se,

anebo jdi dál a umři jako blázen! V každém případě však odlož svou

zbraň!“

Ray si vybral tu lepší možnost a zvedl hlavu. Nepříliš vysoký, ale

strmý a táhlý skalní hřbet chránil oázu před postupujícím pískem

pouště. A hlídka na něm před nevítanými návštěvníky.

„Nejsem ozbrojený,“ odpověděl Ray nejčistší iladamanštinou a

ukázal na řemení, které vzal mrtvému vojákovi. „Kromě této dýky!“

„Hadí dýku si nech,“ křikl muž na hlídce. Zřejmě narážel na

vlnité ostří iladamanské zbraně. „Nic jiného nemáš?“

„Ne. Proto jsem tady. Byli jsme přepadeni kousek odtud a

potřebujeme pomoc!“

Muž na skále vystoupil ze svého úkrytu a ukázal se. „Nejsi

odtud!“

Ray přikývl. „Ani z této planety.“

„Jdi k prvnímu stromu před sebou a v jeho stínu počkej, co ti

vzkáže Pán oázy.“

„Není moc času,“ křikl Ray zpátky. „Nechci se vrátit a jenom

pohřbívat mrtvé!“

„Spěch je bratr smrti! A nejhorší pohřeb bývá vlastní!“ houkl

strážný zpátky. „Udělej, co jsem řekl, pane!“

Ray zamířil mezi pahýly uschlých cykasovitých stromů k místu,

které mu strážný určil. Zřejmě tu před časem vyschl jeden z

pramenů a oáza musela postoupit část svého území červené poušti,

ale těsně pod úpatím skaliska ještě pár stromů přežívalo.

Nečekal dlouho. Na okraji temně zelené oázy, necelých dvě stě

metrů odtud, se objevil muž v modrém šatu, připomínajícím spíš

burnus než tuniku. „Odkud jsi přišel?“ křičel už zdálky. „Nejsi náš a

k příbuzným našeho pána a vládce nepatříš! Znal bych tě!“

„Není jen Iladamani,“ namítl Ray, „jsou i jiné světy!“

„A nejsou jen hlupáci, co to nevědí!“ Pán oázy došel až k Rayovi

a pozorně si jej prohlédl od hlavy k patě. Oči a obličej skrýval za

průhledným, snad plastikovým štítkem, našitým ke kapuci burnusu a

chránícím oči před pouštním prachem. „Kdo vás přepadl?“

74

„Vojáci. Navštívili jsme hrobku vašich vládců. Vojáci nahoře na

skále odpálili nálože a ostatní dosud drží pod palbou uvnitř.“

„Kolik vás bylo?“

„Tři. Jeden je těžce raněný. Proto jsem sem přišel. Jestli nebude

ošetřen, zemře ještě dnes.“

„O jednoho šajtana víc nebo míň…“

Ray kývl. Nemělo smysl lhát. „Nepatřím k těm, kterým říkáte

šajtani. Jsem android, umělý člověk, ale z jiného světa. Nicméně

poznal jsi mne a náš rozhovor teď může být kratší.“

Pán oázy odhodil kapuci dozadu a zasmál se. V záhybech látky se

objevila hlaveň termické pistole a zamířila Rayovi na břicho. „Bude

krátký, slibuji. Lidé z pouštních klanů nejsou jen hlupáci.“ Jeho hlas

zhrubl. „V pustinách u Solných jezer vás zbylo ještě dost a já u sebe

nosím indikátor DNA bioplazmy pořád, nejen když se ocitnu v těch

prokletých krajích… Každého si kontroluji. Zvlášť když má takovou

barvu kůže…!“

„Mluvíš dlouho,“ skočil mu do řeči Ray. „Nedaleko odtud umírá

vysoce postavený muž tvého národa. Jeho jménem tě žádám o

pomoc!“

„Kdo?“

„Abdalcharg. Je to…“

„Vím, kdo je Abdalcharg!“ Pán oázy poodstoupil a zkoumavě si

Raye změřil. „Odkud máš hadí dýku?“

„Jeden voják odmítl zradit a už nežije. Zastřelili ho zezadu. Vzal

jsem jeho dýku, abych ji mohl předat vašemu pánovi a vládci!“

„Slyšeli jsme výbuchy,“ připustil Pán oázy. „Ale to mohlo

znamenat cokoli… Abdalcharg je jeden z nás a v Mathribu chrání

zájmy pouštních klanů. Stálo by za to pro něj zemřít, ale… Kolik je

těch vojáků?“

Ray zaregistroval vzdálený zvuk motoru a vzhlédl k obzoru. Pán

oázy si zatím ničeho nevšiml, jeho smysly nebyly tak citlivé. „Pokud

ses rozhodl pomoci, Pane oázy, pak je nejvyšší čas vyrazit.“ Ray

ukázal k severu. Ještě nebylo slyšet nic, v šustění písku, hnaného

chamzinem, zanikaly i zvuky z oázy a jen občas se daly rozeznat

údery kovářského kladiva nebo zvuky mechanického mlýnu na sůl.

„Helijet?“ pochopil muž v burnusu okamžitě.

75

„Ne,“ odtušil Ray. „To není výsadkový člun, ale bojový letoun.

Směřuje někam sem…“

„Pak není třeba spěchat. Pomoc je již na cestě!“

„Lidé z pouštních klanů nejsou hlupáci, ale žár slunce jim

zatemňuje úsudek,“ neodpustil si Ray. „Abdalcharg ani Mark Stone,

ten druhý, který jej brání, nemohli posilu přivolat. Kdo tedy ten

letoun přivolal?“

Pán oázy tiše zaklel. „K jakému klanu patřili?“

„Ti vojáci? Jejich jména končila slůvkem org.“

„Klany z hor,“ zamumlal muž. „Už jsem zaslechl, že nám vyčítají

nemoc, která vyhubila jejich vesnice…“ Cosi křikl k hlídce na skále

a pak se obrátil k Rayovi. „Věřím ti, androide, a bozi vědí, že sám

sebe nepoznávám.“

Jeho slova zanikla v pronikavém zatroubení. Ray vzhlédl. Muž

na skále se dvakrát zhluboka nadechl a zatroubil znovu.

„Za chvíli vyrazíme,“ řekl Pán oázy. „Zůstaň tady! Musím

připravit své muže na to, že na naší straně bude bojovat tvor jako

ty.“

Otočil se a hvízdl. Mezi cykasy se na okraji oázy objevilo

vidlorohé zvíře, tvarem těla připomínající buvola. Zastavilo se mezi

pahýly suchých stromů a zavětřilo. Pán oázy hvízdl znovu a pouštní

buvol se těžkopádným během rozběhl přímo k nim. Zpod

obrovských cykasových listů mezitím vyjeli další bojovníci na svých

zvířatech.

Ray se v duchu ušklíbl. Tohle nebyla síla, jež by byla s to

postavit se vojákům a navíc ještě bitevníku, který se rychle blížil.

„Máte alespoň odpovídající zbraně?“ zeptal se. „Rohy těch zvířat

asi stěží prorazí plášť bojového letounu!“

„Tvá víra v naši pomoc je tenčí než solná slupka na vodě!“

Poslední slova Pána oázy zanikla v hřmění motorů. Mezi tlustými

cykasovými kmeny vyrazily široké čumáky šestikolých bojových

vozidel. Vpředu a po stranách byla kryta lehkým plastovým

pancířem, nad řídicí kabinou trčely do vzduchu krátké hlavně a na

korbě za řidičem se tísnili válečníci v temně modrých burnusech.

Křik mužů se mísil s nespokojeným frkáním zvířat a hukotem

motorů…

76

„Muži Chargu!“ vykřikl Pán oázy. „Na nás záleží, zda

Abdalcharg, největší z mužů pouštních klanů, ještě zítra uvidí světlo

dne! Pomůže nám přitom i tento posel z vesmíru!“

* * *

Mark mohl vystřelit už jen dvakrát, což bylo určitě méně než

mohli ti dva ve žlutých tunikách, kteří se tak náhle objevili ve

vchodu do tunelu. „Jsou tady!“ křikl přes rameno na Abdalcharga a

uskočil za vyvrácené křídlo kovové brány. Oči mu sklouzly po

spečených tělech červů pod nohama a zlomyslně se zašklebil,

některá se ještě cukala ve smrtelných křečích. Sehnul se a vzal jedno

do dlaně. Vysunul hlaveň pistole do chodby, ale hned zase ucukl.

Docházela mu hořlavá směs, takže plamen by už neměl sílu

sežehnout všechno až k ústí tunelu. Tím pohybem nicméně

vyprovokoval Iladamana k dalšímu výstřelu. Počkal, až se vlna

smrtícího žáru přežene, rozmáchl se a mrštil tělem červa ke stěně

tunelu.

Na kratičký okamžik strhl letící červ vojákovu pozornost. Výstřel

z termické pistole se rozplizl na kamenné stěně tunelu a jeho oslnivá

záře vojáka na dvě tři vteřiny dezorientovala, což Markovi stačilo,

aby se dostal o deset metrů blíž.

Voják v panice ještě stačil vystřelit, ale vějíř žáru šel kamsi

nahoru. Mark padl na kolena, prudce švihl hlavou dolů, ale i tak

ucítil žár a zápach svých pálících se vlasů. Zvedl hlavu a ještě na

kolenou zmáčkl spoušť.

Voják před ním se zkroutil v plamenech.

Mark vyskočil a vrhl se po tom druhém. Ten řval bolestí, i jeho

zasáhl výboj z Markovy pistole, i když ne z tak bezprostřední

blízkosti. Muž zatínal nehty do písku a válel se v prachu vedle

jakéhosi zařízení, skládajícího se z pěti válcových nádržek, zřejmě s

nějakou tekutinou. Mark okamžitě pochopil, oč jde. Útočníci ztratili

trpělivost a rozhodli se, že výbuchem zavalí tunel, jediný přístup do

hrobky.

Mark se sehnul k raněnému, vzal mu pistoli a obě těla vystrčil

ven z tunelu. Pak opatrně vykoukl taky. Přímo pod ústím tunelu

77

číhali další dva vojáci se zbraněmi připravenými k výstřelu. Patová

situace.

„Hej!“ křikl Mark. „Co chcete?“

Muži ve žlutých tunikách sklonili hlavně k zemi, ale

neodpověděli. Napravo od ústí tunelu se začal sypat písek. Aby tam

viděl, musel by Mark vystoupit z tunelu a tím by se dostal na mušku

útočníků.

„Odlož zbraň, Marku Stone! A můžeme mluvit!“ uslyšel hlas,

který dobře znal. Znal ho téměř ve všech podobách, v jakých dívčí

hlas může znít. Pamatoval si odtažitý tón, když Onzakaorg poprvé

vstoupila do jeho kajuty na palubě Brusutchovy pěsti, tichounký

vzlyk, doprovázející její první zdráhavé polibky, šepot a vzdechy,

steny a milostný výkřik… Jen ten dnešní tón jejího hlasu mu byl

cizí. Nenáviděla. Čišela z něj nenávist. Syčela jako kobra,

přibodnutá do žhavých oharků.

„Můžeme mluvit i takhle!“ křikl zpátky. Poodstoupil až ke stěně,

aby viděl co nejdál doprava. Zřejmě se tam skála svažovala a dalo se

po ní sejít dolů. „Jestli chceš můj život…“

„Tvůj ne!“ Slyšel, jak se jí hlas zachvěl. „Ale nastal čas, kdy za

své činy musí zaplatit Abdalcharg.“

„Stříleli jste i po mně!“

„Moji muži ti nemohli odpustit, cos udělal. V jejich očích jsi

stejně vinen jako on!“

Mark se zarazil. „Tvoji muži? Máš přece nejnižší hodnost! Jsi

nováček…“

„To řekl Abdalcharg…“ Seběhla dolů a zůstala stát pár metrů

před ním, jen o kousek níž. „Onzakaorg je jméno, před nímž v

horách tály ledovce a kamenné laviny hřměly v údolích na jeho

počest. Můj otec byl vůdcem horských klanů, a kdyby vyhynul rod

Brusutchů, stal by se pánem a vládcem on. Ale někdo – a

Abdalcharg ví, kdo – zavlekl do horských pevností nemoc. Kůže

našich lidí zfialověla a po celém těle jim naskákaly krvavé puchýře.

Koho nedohnala nesnesitelná bolest a svědění k tomu, aby sám

skočil do propasti, ten dlouho v bolestech umíral. Přežila jsem jen

díky tomu, že jsem zrovna byla v Mathribu u sestry mé matky.

Neměla jsem na vybranou. Málokdo na Iladamani má takový původ,

78

abych mu mohla podat ruku a zároveň nezneuctít čest svého rodu.

Podle našich zvyků mi nezbývalo nic jiného než vstoupit do vojska

nebo do harému našeho pána a vládce…“

Mark se ohlédl do tmy za sebou. „Proč jsi mi to neřekla, když

jsem si tě poprvé odváděl?“

„Abdalcharg mi dal rozkaz. A za odmítnutí rozkazu je smrt,

kapitáne Marku Stone!“ řekla tiše.

„A co za tohle?“ vykřikl. „Za tvoji vzpouru tě snad pochválí?“

„Má služba skončila po přistání,“ odpověděla. „Našla jsem vzkaz

od svých mužů, že jedou do hlavního města s tebou a s

Abdalchargem a že se mám radovat, protože ještě dnes vás stihne

pomsta za to, co se mi stalo… Poprosila jsem kapitána Elchora o

glider. Je rychlejší než transportér, ale stejně jsem dorazila pozdě.

Jeden z vašeho doprovodu nepatřil k horským klanům, a tak padl

jako první…“

„Proč mi to říkáš až teď?“ zeptal se Mark. „Kdybych tušil, že

Abdalcharg úmyslně zvolil právě tebe…“

Váhavě se ohlédla a gestem ruky naznačila vojákům, kteří v ní

zřejmě ctili nástupkyni klanového vůdce, aby zůstali na místě. Pak

vystoupila těch pár kroků nahoru k Markovi. „Ten první den jsem si

přísahala, že tě zavraždím. Jenomže ty jsi nic netušil a…“ Šeptala,

možná se bála, aby vojáci nerozuměli tomu, co říká. „Choval ses

hezky. Tu třetí noc jsem na tvé dveře už zaťukala ráda.“

„Ale stříleli jste po mně,“ namítl. „Ještě před chvílí! Chtěli jste

odpálit nálož a nechat zavalit tunel…“

„Dorazila jsem až teď, před chvílí, Marku Stone. Zastavila jsem

akci a poslala zprávu na Brusutchovu pěst. Napadlo mě, že bude

lepší, když bude Abdalcharg souzen samotným pánem a vládcem.

Rychlá smrt by pro něj byla vysvobozením!“

Na jejích azurových rtech se na okamžik mihl lehký úsměv.

„Můžeme to být přece i my, kdo tebe a tvého androida doprovodí k

branám Mathribu.“ Přistoupila ještě blíž a natáhla k němu ruku…

Propletl prsty s jejími a vytáhl ji k sobě.

„Ještě žije?“ zeptala se a nahlédla přes jeho rameno do tunelu.

„Abdalcharg ano, tvoji muži ne.“

„Marku! Letí posila. Bitevník! Ještě chvíli vydržte! Za chvíli jsme

79

tam!“ Rayův telepatický výkřik Marka nevytrhl ze zajetí

černočerných očí tak úplně.

„Jaká posila?“ opáčil a vzápětí pochopil.

Jeden z mužů stojící na svahu pod nimi zvedl ruku a ukázal

kamsi nahoru nad temeno skály. Vzápětí už všichni zaslechli zvuk

připomínající sykot plynu. Cosi zaclonilo oblohu. Jen na okamžik,

ale to stačilo, aby si Mark uvědomil, co se děje.

„Torpédo!“ vykřikl. „Torpédo, Rayi! Útočí! Kdo to je, hrome?“

Ještě je neviděl, ale ten zvuk se nedal zaměnit s ničím jiným!

Popadl dívčinu ruku a prudce ji přitáhl k sobě. Koutkem oka zahlédl,

jak se jim vřeteno torpéda přehnalo nad hlavou.

Nemíří na tunel, uvědomil si a s úžasem vzhlédl. Smrtící vřeteno

kovu a výbušnin zmizelo za skalním zubem a vzápětí se jim země

zachvěla pod nohama.

Mark smýkl s dívkou do tunelu a skočil dovnitř za ní.

„Zacpi si uši!“ zařval. Sám udělal totéž a padl na podlahu mezi

spálená těla masožravých červů.

Tlaková vlna zvedla prach a najednou nebylo vidět ani na krok.

Venku zahřměla tryska difuzního kryogenního motoru a v červenavé

mlze před vchodem se objevil nezřetelný, temný stín bitevního

letounu. Ozvěna burácela ve stěnách tunelu…

„Přistává,“ sykl Mark, ale neslyšel ani sám sebe. „Onzako!“ křikl

do červené prašné mlhy kolem sebe. „Onzako, jdi dál do hrobky a

schovej se!“

10

Vzteklé řičení pouštních buvolů přehlušilo i řev šestikolých

terénních vozů. Ray se zvedl, chytil se lana nataženého úhlopříčně

přes korbu a natáhl se ke krátké hlavni. Ťukl na ni prstem a zase

stáhl ruku zpět. „Keramika?“ zeptal se udiveně.

„Jo, každý kov by se roztavil už při první fosforové mině,“

pokývl muž vedle něho. „Pán oázy říkal, že jsi přišel z vesmíru.

Proto vypadáš tak divně…?“

„U nás mají všichni barvu kůže jako já,“ odvětil Ray.

80

„Pán oázy taky říkal, že nejsi člověk,“ zahučel muž sedící na

druhé straně. Od ostatních se v ničem nelišil, měl stejně modrý

burnus, plastovou krytku očí a zpod kapuce se mu draly stejně husté

bílé vlasy s černým žíháním, jako měl Abdalcharg.

„Jsem umělý člověk,“ pokývl Ray. „A ty?“

„Já jsem Gofarancharg, druhý po Pánu oázy. I když tvrdil, že k

šajtanům nepatříš, jen tě vidím, hučí mi v hlavě a svírá se mi

žaludek, jako by mi dali napít jedu. Hned jak to skončí, tak tě

zabiju,“ zavrčel. „Nebudeš první šajtan, kterému to udělám!“

„Hlavně se soustřeď, Gofarane, ať se ti hrůzou nerozklepou

kolena,“ odsekl Ray. „Řidič by si mohl myslet, že má poruchu

motoru.“

V očích ostatních se objevily pobavené ohníčky a muž, který

chtěl vyvolat hádku, se nahlas rozesmál.

Vozidlo se přehouplo přes hřeben posledního pásu dun, sklouzlo

dolů po ujíždějícím písku a znovu vyrazilo vpřed. Plnou rychlostí

najelo do plastových zábran lemujících silnici, plastový panel se

prohnul, vyletěl ze závěsů a šestikolka pronikla na cestu. Ray na

okamžik zahlédl opuštěný transportér a kousek od něho vznášedlo,

ale víc už v té rychlosti neviděl. Šestikolka prorazila zátaras i na

druhé straně a znovu se začala šplhat na duny.

Plán Pána oázy byl jednoduchý. Stezka k nekropoli, po níž Raye

a Marka vedl Abdalcharg, byla pro šestikolky neprůjezdná. Právě v

tom místě se rozdělili. Vozidla objížděla horu s hrobkou přibližně po

stejné trase, kudy předtím Ray prchal, a po stezce se vydala jen

skupina jezdců na zvířatech.

Země se znovu zachvěla, už podruhé. Nad nekropoli

iladamanských vládců se zvedl sloup prachu a ohně.

To bylo torpédo, uvědomil si Ray.

Řidičova pozornost na okamžik polevila. Šestikolka se stočila asi

o dvacet stupňů doprava, právě pod vrcholkem další duny, písek pod

levou stranou sjel dolů a všechna tři kola se na okamžik ocitla ve

vzduchu.

Ray si první uvědomil nebezpečí. „Vyskočte!“ zařval. „Na

druhou stranu!“

Vozidlo se začalo naklánět, několik vteřin zůstalo viset, ale pak

81

se převrátilo. Kdosi vykřikl.

Ray se po dopadu zabořil nohama do písku a v první chvíli nebyl

s to se z něho vyprostit. Vedle něj dopadl Gofarancharg a dlaní

chránil ústí své termické pistole. Pár metrů od nich se nad vrcholek

vyšplhala další šestikolka. Přední dvě kola zůstala na okamžik trčet

do vzduchu, než se zhoupla dopředu a válečné vozidlo pouštního

klanu zmizelo za písečným hřebenem.

„Hněte sebou!“ křikl Ray. „Jeden pod tím zůstal! Musíme ho

vytáhnout!“ Kolem nich se přehnala ještě jedna šestikolka a o kus

dál se začínala na dunu šplhat další.

Ray sjel dolů k převrácenému vozidlu. Raněný ležel kousek od

něj, hlavou ze svahu dolů. Jedno kolo převráceného vozidla se mu

opíralo o hruď a tlačilo jej do písku. Kdyby ležel na tvrdém

podkladu, už by měl hrudník rozdrcený…

Ray přiskočil k převrácenému vozidlu. Koutkem oka stačil

zaregistrovat bitevník, který se právě vyhoupl nad obzor. Šestikolka,

která se hrabala pískem na hřeben dun nedaleko nich, zůstala stát.

Desetipalcová keramická hlaveň se obrátila proti letounu.

„To přece nemyslíte vážně!“ vyhrkl Ray. Náhle je všechny

oslepila oslňující záře. Protáhlý ovoid rozžhavené hmoty letěl vstříc

bitevníku. Během letu z něho odskakovaly hořící kousky, jako by

značkovaly cestu k místu, odkud bylo vystřeleno. „Vždyť ho

přilákají na sebe!“ křičel Ray. „Rozstřílí ta vaše vozítka během

jediného útoku, ani se nebude muset vracet!“

„Přesně tak,“ vzdychl Gofaran. „Ale musíme ho odlákat od

hrobky! Přece se v ní skrývá Abdalcharg! Kdyby jediné torpédo

vybuchlo v tunelu, už nikdy ho neuvidíme!“

Ray se ohlédl po raněném. „Teď ale musíme nejdřív ten vůz

převrátit, abychom raněného dostali ven.“ Podíval se na Gofarana.

„Vlezu si pod něj z druhé strany a pokusím se tu káru nadzvednout.

Vy toho chlapa zatím vytáhnete ven. Už mám ale málo energie,“

pokračoval. „Neudržím ji dlouho.“

Zahlédl ještě, jak plamenný projektil zapadl kamsi mezi duny a

bojový letoun vylétl trochu výš…

Pak vklouzl mezi nápravy šestikolky, co nejblíž k zavalenému

muži, a zapnul antigrav. Indikátor energie okamžitě klesl ze čtyřiceti

82

procent na dvacet. Ray zvýšil výkon a křikl na Gofarana. Muži v

burnusech přiskočili k vozidlu a popadli zraněného za ruce.

Nešťastník vyklouzl ze zajetí a v tu chvíli Ray ucítil, že se blíží

konec. Zmobilizoval síly, aby se dostal zpod vraku, pár metrů letěl

nízko nad zemí a pak se zabořil hlavou do duny.

„Kryjte se!“ zaječel kdosi na šestikolce, z níž před minutou

vystřelili proti letounu.

Vzápětí nebe zahřmělo. Od skály se přihnal bitevník a zůstal

viset pár metrů nad šestikolkou uvízlou v písku.

„Nestřílejte!“ křikl Gofaran. Užuž se zvedal a mával rukama nad

hlavou.

Bitevník dosedl na vrcholek duny, z jeho břicha se vysunuly

stabilizační opěrky a zajely do písku. Celý horní průhledný kryt se

odsunul dozadu a v kokpitu se objevila zamračená Abdalajova tvář.

„Proč muži z pouštních klanů bojují na té špatné straně?“ zavrčel

vztekle a rozhlédl se jako šelma, která si vybírá svou oběť.

„A proč Abdalajův hlas sílí, když mluví s muži, kteří už za svůj

život vybojovali víc zápasů, než on umí spočítat?“ ucedil

Gofarancharg. „Myslím, že máme stejný cíl, Abdalaji. V hrobce

vládců se ukrývá tvůj otec a pozemšťan Mark Stone. Chceme

rozehnat ty, kteří se je opovážili napadnout. Domnívali jsme se, že

letoun je na jejich straně. Mají na sobě žluté tuniky, jaké nosí vojáci

na kosmických křižnících. I tvůj letoun má znaky kosmické flotily!“

„Lituji svých slov a rád bych je vzal zpět, Gofaranchargu,“

vyhrkl spěšně Abdalaj. Rychle si uvědomil, že ani jméno jeho otce,

ani to, že on sám jednou bude stát v čele pouštních klanů, mu nedává

oprávnění mluvit se starými válečníky tímto tónem. „Viděl jsem

vojáky před vchodem do hrobky. Zničil jsem je, ale bojím se, že

někteří už stačili proniknout do podzemí. Letoun tam přistát

nedokáže.“ Zprudka vydechl. „Vaši bratři bojují na temeni skály,

kde se před plameny z termických zbraní nikdo neukryje. Museli

porazit svá zvířata, aby se mohli krýt. Z jejich buvolů je teď

barikáda spáleného masa. Pomohl jsem jim, ale víc už nemůžu.

Zasáhl bych i naše…“

„Šestikolky se tam nedostanou,“ namítl Gofaran.

„Ta vozidla se nedostanou nikam! Leda k úpatí skály. Proto jsem

83

přiletěl sem, Gofarane! Ty a všichni tvoji muži vylezte na můj

letoun a já vás vysadím za obranou nepřítele!“

„To je velké riziko, může zemřít mnoho mužů,“ namítl oslovený.

„Ať rozhodne Pán oázy!“

„Už padl, statečněji než jiní,“ řekl Abdalaj. „Nemýlím-li se, měl

bys jeho odznaky převzít ty, Gofaranchargu!“

„Pak ano,“ přikývl nový Pán oázy. Mávl na šestikolku, která byla

snad úplně poslední, a gestem jí přikázal zastavit. „Je nás tu šest a

tamhle se blíží další, Abdalaji! I s řidičem nás bude třináct…“

Obrátil se ke svým mužům, i k těm, kteří právě seskakovali z korby

druhé Šestikolky, a ukázal na letoun. „Vylezte si na něj, bojovníci!“

Ještě jednou se zárazů. „Je tu ještě ten umělý člověk, co prý patří k

pozemšťanovi,“ utrousil a ustoupil Abdalajovi z výhledu.

„Ray?“ vydechl mladík. „Co je mu? On se dokáže telepaticky

spojit s tím druhým! Co je mu?“

„Je bez energie.“

„Podejte mi ho do kabiny, můžu ho tady napojit na zdroj!“

* * *

Mark se ještě ohlédl po dívce prchající do podzemí a přitiskl se

ke stěně. Letoun se zastavil ve vzduchu a pak zaútočil. Oba vojáci

ve žlutých tunikách se usmažili v plamenech a bitevník se zase

vznesl. Mark nevěřícně vyhlédl z tunelu. Letoun se polovičním

stoupavým výkrutem obrátil a vylétl kamsi nad horu. Pár vteřin nato

se nad údolím přehnala nová vlna žáru. Nahoře na skále se něco

dělo. Vzduch se zatetelil horkem a Mark zalapal po dechu.

Rozkašlal se, zkroutil se bolestí a padl na zem. Sípal, chrčel a snažil

se překonat těch pár chvil, než zase bude moci bezbolestně dýchat.

Pak uslyšel ten křik. Nevěděl, odkud přichází, ale zvedl se na

kolena a zmateně se rozhlédl.

„Jak se těšíš na smrt, Abdalchargu?“ uslyšel z hloubi hory dívčí

hlas. A on ji poslal přímo za ním! S námahou se postavil a zase klesl

na kolena.

„Onza… aa…“ Nedokázal ze sebe vypravit ani slovo.

Abdalcharg cosi chrčivě odpověděl.

84

„Nejsem tu kvůli pomstě, starče,“ vřískla v odpověď. „I když by

sis zasloužil umírat dlouho!“

„Ničeho jsem se vůči tobě nedopustil, Onzako!“ Mark se po

čtyřech doplazil ke stěně tunelu, opřel se o ni a pomalu se zvedl na

kolena. Musel sebrat síly, než se odvážil opřít o chodidlo…

„Poprvé sis umírání zasloužil, když jeden z tvých mužů na tvůj

příkaz zavlekl do našich horských pevností mor. Z tvého rozhodnutí

zemřela má matka a můj otec!“

„To není pravda! Nic jsem o tom nevěděl. Aárghhh…!“ Mark se

rukou opřel o stěnu. Cítil, že teď už to půjde. Ohlédl se k východu,

ale pilota zřejmě dosud nenapadlo vypálit torpédo přímo do tunelu.

Nebo… Ten pilot přece střílel po vojácích v tunikách! Nepřiletěl

tedy na pomoc jí, ale jim!

Okamžik uvažoval, jak by mohl zjistit, co se tady v poušti děje,

ale pak to pustil z hlavy. V takovém případě by byla v nebezpečí

Onzaka… „Aáárgh…“

Mučí ho, to je jisté! Nebylo to tak těžké, stačilo jen dotknout se

nešetrně spálenin na pažích.

„Ten první nakažený, který k nám přišel, se jmenoval

Masrancharg a patřil k vašim klanům, i podle tetování na zádech.

Hlavu pouštního buvola si na tělo nikdo jiný než muž z pouště

vytetovat nedá!“

„Ááár… Zabij mne, jestli věříš v mou vinu, a pak se do konce

života užírej výčitkami, protože musíš vědět, že jsem nevinný! Nech

mne umřít, Onzako, a nemuč zraněného!“

Mark se belhavě rozběhl za nimi.

„Podruhé sis umírání vysloužil tím, že jsi dal zavraždit velitele

palácové stráže Fatemaldoru.“

„Ani to není pravda!“

„A potřetí jsi propadl hrdlem za to, že jsi ze mne udělal

konkubínu pozemšťana Marka Stonea!“

„To bylo přání pána a vládce!“

„Jak to?“ zeptal se místo ní Mark. Konečně se dobelhal až k

vyvrácené bráně kobky. Onzakaorg se krátce ohlédla, ale zase se

pohledem vrátila zpět. V ruce držela termickou pistoli a Mark věděl,

že teď by nedokázal ani jeden jistý krok, natož ji odzbrojit dřív, než

85

stačí vystřelit.

„Dostal jsem rozkaz, abych vám vycházel všemožně vstříc,

kapitáne. A od prvních okamžiků jsem viděl, že na té dívce můžete

oči nechat.“

„To je pravda,“ pokývl hlavou Mark.

„A ještě jeden důvod tu byl…“ Abdalcharg se rozkašlal a chvíli

trvalo, než umlkl. „Musel jsem myslet na trůn!“

„Tak přece,“ vydechla dívka z horských klanů. Pomalu, jako by

sama nechtěla, zvedla ruku s pistolí…

„Nedělej to, Onzako,“ řekl tiše Mark. „Mluvila jsi o tom, že jej

musí soudit váš pán a vládce!“

„Buď rozumná, Onzako!“ Abdalchargův hlas se zlomil, bylo

slyšet jen šepot rozléhající se temnou prostorou krypty. „Všichni,

kdo měli podle smlouvy větší právo na trůn než já, byli mrtví. A já

nikdy… já nikdy…“ Rozkašlal se. „Já, a to na boží oči přísahám,

jsem nikdy nechtěl vládnout světům Iladamani. Po vymření

Brusutchů to právo náleželo tvému otci nebo jeho synu, ale oba byli

po smrti. Věděl jsem, že náš klan obviňujete ze zavlečení moru, ale

odkud bychom ten mor zavlekli? Nikde jinde se přece nevyskytl! Už

proto jsem se rozhodl, že právo tvého klanu nikdy nedovolím

pominout! Chtěl jsem, abys právě ty byla královnou!“

„Lžeš! Nikdy by ses možnosti získat trůn nevzdal!“ vřískla dívka.

„To ani netvrdím, krásná Onzako,“ zachrčel Abdalcharg a stočil

pohled k Markovi, jako by se chtěl ujistit, že rozzuřené dívce zabrání

zabít jej dřív, než dopoví, co chtěl. „Pro sebe trůn nechci, ale pro

svého syna…“

„Tak proč…“ Zalapala po dechu a zbledla. „Přece si nemyslíš,

Abdalchargu, že přijmu nabídku tvého syna!“

„Zbývá ti něco jiného?“ zasmál se křečovitě zkřivenými rty. „Ať

přijmeš vedle sebe kohokoli, nikdy nemůže vládnout, ale můj syn

ano. Budete svoji a podpoří vás tvé horské klany či to, co z nich po

moru zbylo, a na mé přání i lidé z pouští…“

Ještě se nedala: „Můj rod je vznešenější než tvůj!“

„Pošpinění tvé cti Markem Stonem tento rozdíl vyrovnalo, krásná

Onzako…“

„Já… Mohu ještě…“

86

Zarazil ji gestem ruky: „Ani do harému pána a vládce už nemáš

přístup po tom, co se stalo!“

Nechala ruku s pistolí klesnout, ale teď ji zase zvedla. Ohlédla se

po Markovi, ale ten se ani nepohnul. Opíral se o stěnu a upřeně

hleděl lordu vyslanci do očí. „Nemám rád, když se mnou někdo

zkouší manipulovat, Abdalchargu!“ vrčel jako pes. „Zbavil jste se

všech. Jen toho kluka na trůnu ještě ne. Nebo už ano?“

„Při našich bozích! Řekl jsem přece, že nikdo neví, kdo otce a

děda našeho pána a vládce zavraždil!“ Abdalcharg se snažil

pozvednout na loktech. „Nikdo neví, kdo to byl, ale dá se

předpokládat, že tam, kde zahynuli ti dva, vydechne naposledy i ten

třetí. Pokud ovšem vypátráte vraha, pak by celý můj plán ztroskotal.

V takovém případě se náš pán a vládce dožije požehnaného věku a

po něm převezme otěže vlády zase jeho syn.“

„A ona?“ kývl Mark směrem k dívce.

„Onzakaorg se vrátí k flotile. A cestou zpátky na Gatagéwu vám

bude opět dělat společnost.“

Pistole se dívce zachvěla v ruce. Chytila pažbu i druhou rukou,

aby se zbraň tolik netřásla. Chtěla střílet, ale najednou jí připadalo,

že už to ani nemá smysl…

Ve vchodu do tunelu se mihla jakási postava, která hned splynula

s temnotou.

11

V letounu zaskřípal i ten poslední nýt a motor nepatrně zvýšil tah.

Bitevník iladamanské kosmické flotily se odlepil od země a zvedl se

nad vlnobití červených dun.

Abdalaj vyhlédl doprava, pokynul Gofaranovi, zaklesnutému

mezi trupem a závěsem torpéd, a lehce sevřel v dlani řídicí krystal.

Letoun se hnul vpřed a táhlým obloukem zamířil k nekropoli.

„Energie doplněna na dvacet procent,“ ozvala se za ním Rayova

galaktičtina.

Osádky šestikolých transportérů, ženoucích se pouští pod nimi,

změnily kurz podle nich a zamířily přímo k hoře.

87

„Třicet procent…“

„Můžeš se spojit s kapitánem Stonem, Rayi?“ zeptal se Abdalaj.

„Ne. Hrobka je odizolovaná i proti telepatické komunikaci.“

„Chci vysadit naše bojovníky vojákům v zádech.“

Už se přiblížili natolik, že mohli rozeznat bojovou linii na

vrcholové plošině, vyznačenou sežehnutými těly pouštních buvolů.

Pár mužů, kteří se za nimi kryli, se překulilo na záda a zamávalo na

ně.

Na druhé straně, kde už nebyla skalní plošina tak rovná a

přehledná, ale zbrázděná rýhami a rozpraskanými balvany, se

míhaly žluté tuniky vojáků.

„Osmdesát procent,“ hlásil Ray. Letoun se náhle nepatrně

naklonil dopředu, jako by se Abdalaj chystal k útočnému manévru.

„Spadnou dolů,“ řekl mu Ray. „Teď nemůžeš útočit, Abdalaji!“

„Boží oči, na vojáky jsem úplně zapomněl, Rayi!“ zachrčel

Abdalaj. „Podívej se vlevo!“

Ray se otočil naznačeným směrem. „Kdo je to?“ zašeptal.

Od východu přes rudou poušť neuspořádaně táhly skupiny mužů

se zbraněmi v rukou. Archaická pásová vozidla překonávala duny na

první pohled lehčeji než šestikolky pouštních klanů a v široké řadě

se hnala k soutěsce.

„Válka?“ zeptal se Ray.

Abdalaj mlčky kývl. „Jejich… jejich spousta…“

„Odhaduju tak dva tisíce,“ ozval se Ray.

„V Mathribu nikdo nemá ani tušení, že je jich tolik!“ Abdalaj

upřeně zíral k východu a jeho letoun přitom opsal protáhlou elipsu

nad nekropoli… Na čáře obzoru se objevilo ještě cosi.

Ray zaktivoval zoom a přiblížil si obraz. „Saně,“ řekl. „Desítky

saní, a táhnou je buvoli. Myslím, že na saních vidím hlavně děl.“

„Jsou spojeny do série po dvou, že?“ zeptal se Abdalaj. „To jsou

chrliče ohně, podobné těm našim, ale mají větší dostřel… Boží oči!

Vždyť oni táhnou na Mathrib!“

I muži, kteří viseli na Abdalajově letounu jako hladové mouchy,

si už cizího vojska všimli a Gofaran proti němu vystřelil ze své

termické pistole. Byli ale příliš daleko a plamen se rozplizl oblohou

jako nepovedený ohňostroj.

88

„Jsou jiní!“ vykřikl Ray. „Nemají modrou kůži a…“ Denebská

invaze! napadlo ho a hned ten nápad zavrhl. Hlavou mu blesklo

pravděpodobnější vysvětlení. „Táhnou od Solných jezer, že?“

„Máš pravdu, Rayi,“ přikývl Abdalaj. „Jsou to šajtani! Neměli

jsme tušení, že jich zbývá ještě tolik!“

Ray se ohlédl dolů. Situace na zemi začínala být nepřehledná. Na

skalní plošině proti sobě stáli muži dvou klanů a od oázy se k úpatí

skály hnaly šestikolky s bojovníky na korbách. Žádná z bojujících

stran netušila, co se k ní valí z východní pouště.

„Jestli se dostanou přes údolí a vybudují si předmostí, už je nikdo

nezadrží,“ řekl Ray. „Musíme tam poslat šestikolky!“

„Už jsou tady!“ vykřikl Abdalaj a ukázal přímo před sebe.

Čelní oddíl šajtanů, jejichž fyziognomie se trochu podobala

Denebanům, už pronikl do údolí. Před chvílí zřejmě sestupovali

některým ze skalních komínů ve stěně a nebyli vidět. Teď se

rozbíhali do stran a v rojnici postupovali přímo k ústí tunelu.

Abdalaj vyrazil zajišťovací západku krytu kokpitu a kývl na

Gofarana. „Vidíš to sám! Sestoupím a vy musíte seskočit! Na

přistávání není čas! Zadržte šestikolky a podél západního okraje

údolí postavte šajtanům ohnivou hráz!“ Temné hřmění difuzního

kryogenního motoru letounu přehlušovalo jeho hlas, ale nový Pán

oázy porozuměl.

„A co ty?“

„Budu útočit! Už jsou před hrobkou!“

Gofarancharg kývl a ostatním gestem naznačil, že musí opustit

svoje místa. Pak se znovu obrátil k Abdalajovi. „Co tam chtějí?“

„V hrobce? Možná vědí, že je tam můj otec!“ křikl v odpověď

mladík. „Nemůžu jim ho nechat napospas!“

„Někdo musí zorganizovat obranu!“

Gofaran kývl, otočil se a někomu vzadu naznačil, že za chvíli

vyskočí. Abdalaj zajistil kryt kokpitu a opatrně klesl níž, aby zmizel

šajtanům z očí. Vmžiku dostihl šestikolky, dvakrát proletěl přímo

před nimi a zůstal viset pár metrů nad vrcholkem duny. Řidiči

transportérů pochopili, že se něco děje, a zastavili.

Ze zadního přepravního boxu letounu vyskočili dva muži. Sotva

se dotkli nohama písku, padli na bok a skutáleli se z duny dolů.

89

Letoun sebou trhl a na zlomek vteřiny se překlopil na stranu.

Abdalaj popadl drúzu ovládacích krystalů do obou rukou a bitevník

prudce vyrazil šikmo vzhůru.

„V tom údolí nemůžu přistát,“ štěkl Abdalaj. „Rozeženu je a ty s

Gofaranem a ostatními vniknete do hrobky a opevníte se tam, dokud

my venku neodrazíme útok. Kdybych nalétl nad údolí, dostanou mě.

Musím vniknout do soutěsky daleko odtud a k hrobce přiletět pod

úrovní pouště, aby mě nemohli zaměřit…“ Letoun se dlouhým,

táhlým obloukem otočil a klesal níž.

„Sto procent,“ hlásil Ray. „Všechno v pořádku!“

Plameny z palubních termických zbraní sežehly nepřátelský

transportér a letoun zamířil na sever. Po dvou kilometrech se

bitevník zastavil, otočil se na místě, ponořil se mezi zubaté okraje

soutěsky a začal se vracet.

Kaňon se zúžil na nějakých třicet metrů a prohnul se do esa tak,

že by si v něm i had zlomil páteř.

„Sleduj výšku a střílej, Rayi! Víc nestačím!“ Na druže krystalů

před Rayem slabounce zaligotal narudlý krystal ovládající střelbu.

„Zkus si to, dokud…“

Kamenná jehla, zničehonic vyrůstající ze dna údolí přímo

uprostřed, vzala Abdalajovi dech. Na poslední chvíli otočil letoun na

bok, protáhl jej mezi skalní stěnou a kamennou špicí a vztekle

zaklel, když palubní počítač nahlásil posunutí těžiště. Některý z

mužů na trupu musel vypadnout. A nejspíš nebyl jen jeden…

„Tam jsou!“ Vynořili se ze zákrutu kaňonu tak náhle, že skupina

šajtanů, právě přebíhající dno údolí, nestačila ani zareagovat.

„Střílej, Rayi!“

Vzápětí vyplivly hlavně tolik ohně, že po šajtanech nezůstala ani

stopa.

„Někteří se už dostali k tunelu,“ konstatoval Ray.

Abdalaj přikývl. „Já vím. To bude vaše starost! Já musím nahoru,

tenhle letoun má potenciál je zastavit. Nemají žádné zbraně, kterými

by mě dokázali zasáhnout za letu. Rychle vyskočte!“

Letoun se posadil těsně nade dno údolí, nedaleko kamenných

ohrad, které v době pouti ke hrobce panovníků sloužily poutníkům

na ochranu před chamzinem, ženoucím před sebou prach a písek…

90

Ray v rychlosti otevřel kryt a s pistolí v ruce se zvedl ze sedačky

střelce. Přehlédl okolí a zaznamenal pohyb až kdesi před ústím

tunelu ve svahu nad nimi… Počkal, až Gofaranovi muži seskáčou na

zem, a kryl jejich útěk, dokud se nedostali mezi skály pod svahem.

Pak se vyhoupl ven i on. Doskočil na nohy a rozběhl se do svahu,

kde se ve výši asi sto metrů černal otvor tunelu.

„Leť, Abdalaji!“ uslyšel náhle Gofaranovo zaječení. V běhu se

otočil, jedna noha se mu zabořila hlouběji, až ztratil rovnováhu. Padl

na bok a bleskově se posadil. Letoun byl nějakých pět metrů nad

zemí, ale zdálo se, že už je pozdě. Abdalaj nemohl prokličkovat

údolím dál do bezpečí a tam vystoupat vzhůru. Šajtanské chrliče

ohně stály podél kaňonu, kam až oko dohlédlo. Upekly by ho v ohni,

kdyby chtěl proletět kolem nich. Rozhodl se proto nabrat výšku

tady…

Ve vzduchu vzplála plamenná koule, rozprskla se o písek a

cákance prskající hořlaviny se rozstříkly kolem. Na pravém křídle

letounu vyskočily plamínky, ale kovový povrch potřísnilo jen pár

kapiček a ty vzápětí uhasly. Gofaran stál uprostřed údolí mezi

hořícími nízkými plazivými stonky sukulentů a pálil proti chrličům

ohně na okraji skalní stěny proti tunelu.

Další skupina šajtanů mezitím sestoupila stejným skalním

komínem, kudy se na dno kaňonu dostali už ti první. Neměli

termické pistole. Kovové projektily z jejich zbraní, podobné malým

kovovým hvězdicím, zabubnovaly na plášť letounu a s bzučením se

od něj odrážely. Gofaranovi muži se pokusili obejít nepřítele po

svahu, ale střelba je zahnala zpět.

„Abdalaji!“ zaúpěl Gofarancharg.

Ray si všiml tekutiny vytékající z letounu a zběsile na Abdalaje

zamával. Bylo zbytečné křičet, uvnitř kokpitu by stejně nerozuměl

ani slovo.

Smršť kovových střel zabzučela povětřím jak roj rozzuřených

vos. Ray zaslechl Gofaranův výkřik a ohlédl se. Bojovník padl na

kolena, předklonil se a opřel se o ruku. Druhou se chytil za břicho.

Bolest mu zkroutila prsty a v křeči stiskl spoušť termické pistole.

Plamenný květ mu vykvetl přímo do tváře, burnus vzplanul a hořící

tkanina se na Gofarana přilepila jako rubáš.

91

Abdalaj zaklel, přístroje ho už varovaly, že má problém. Letoun

se zakolébal v povětří, ale stoupat výš už nedokázal. Pochopil, že ho

musí opustit, dřív než se oheň dostane k tekutině vytékající z nádrží.

Pokusil se ještě otočit bitevník proti těm, kteří před chvílí zabili

Gofarana, stiskl v dlaních krystaly ovládající torpéda a s úšklebkem

dal povel k odpálení.

Dál už nečekal. Vyklopil kryt kokpitu, vysoukal se ven a

vyskočil. Kdesi nad sebou zaslechl známý zvuk letící plamenné

koule, podvědomě se nahrbil, padl na zem a odkutálel se co nejdál.

Fosforová mina vlétla přímo do otevřené kabiny letounu. Hořící

tekutina vyšplíchla ven a potřísnila ležícímu Abdalajovi nohy až ke

kolenům. Hlasitě zařval, ale zmobilizoval svoje síly a po rukou se

začal plazit pryč. Ray se pro něho vrátil, přikryl ho svým tělem a

odtáhl ze spršky hořících kapiček. Už tak bylo pozdě. Abdalaj padl

tváří do písku a zůstal ležet. Ray ho zvedl, položil si jeho ruku

kolem ramene a táhl ho dál.

„Nemůžu!“

„Musíš!“ Ray pohlédl k ústí tunelu. Právě někdo vbíhal dovnitř,

ale žádný z Gofaranových mužů to přece nahoru nemohl stihnout…

Ray už se neohlížel a táhl Abdalaje za sebou. Teprve po chvíli si

uvědomil, že mladík se už ani nepokouší dělat kroky a nechává se

nést. Pohlédl na něj.

Syn Abdalcharga umíral. Z kovové hvězdice bylo vidět jen

špičku hrotu, zbytek uvízl hluboko v těle.

„Chci…“ zašeptal a koutky rtů se mu zkřivily do křečovitého

úsměvu. „Chci ještě vidět otce!“

Ray se rozhlédl. Gofaranovi muži už dobíhali po stezce poutníků

k ústí tunelu… „Kryjte mě!“ křikl na ně a sklonil se k Abdalajovi.

„Uvidíš ho,“ zašeptal. „Slibuju.“

* * *

Onzakaorg se otřásla. Nepatrně odklonila hlavu k vyvrácené

bráně, kudy proudil do hrobky vzduch, a popotáhla nosem. „Cítím to

taky,“ zašeptal tiše Abdalcharg.

Mark zmateně těkal očima z jednoho na druhého. Najednou to

92

vypadalo, jako by si rozuměli.

„Co se děje?“ zeptal se a zhluboka se nadechl.

V průvanu už nebyl cítit jen kouř, pach mrtvých a spečených

červů, ale i zvláštní čpavý zápach čehosi, co nedokázal identifikovat.

„Jsou tady,“ hlesla dívka a obrátila hlaveň své termické pistole

proti tunelu. V tom okamžiku se ve světle svítilny objevila postava.

Ve zlomku sekundy, než neznámého pohltil plamen z termopistole,

si ho Mark nestačil prohlédnout. Jen si uvědomil, že byl jinačí…

„Budou tam další!“ vřískla Onzaka. Skočila dopředu, přitiskla se

bokem ke křídlu brány a opatrně vykoukla do tunelu.

„Kolik?“ hekl Abdalcharg.

„Ještě tři, a možná další budou venku! Museli se sem probít přes

moje lidi,“ škytla dívka.

„Ptal jsem se, co se děje!“ zvýšil Mark hlas.

„Jestli… jestli nás dostanou,“ blábolil Abdalcharg, „pak

pochopíte, Marku Stone, proč na Iladamani nemáme rádi androidy!“

Bzučení letící hvězdice oznámilo útok. Další zazvonila o bránu a

rozpadla se na prach a třetí, letící nízko nad zemí, se zasekla do

sežehnuté mumie dávno mrtvého vládce Iladamani.

Mark přelezl po kolenou k tělu, vydloubl z něho hvězdici a

přiblížil si ji k očím. Kov byl nekvalitní, nejspíš nedostatečně

vytavené železo. To by taky vysvětlovalo, proč se po nárazu do

pevné překážky ježaté projektily rozpadaly na kousíčky. O bránu

zazvonily další tři hned po sobě. Odhodil střelu a kývl na dívku: „Co

tu chtějí? A zrovna teď?“

„Jednou za čas vyrazí od Solných jezer. Máme smůlu, přišla ta

doba,“ vzlykla. „Potáhnou zemí, dokud se jim nepostaví armáda a

nezažene je zpátky.“ Její odhodlání zabít Abdalcharga vyprchalo,

teď z ní byl jen uzlíček chvějící se hrůzou z těch tam venku.

„Tak jim slíbíme…“ Nárazy kovových hvězdic ustaly. Opatrně

vykoukl a uviděl je. Byli tři a najednou jako by o ně ztratili zájem.

Skláněli se nad jedním z Onzačiných vojáků, které předtím zastřelil,

a… „Co s ním dělají?“ zeptal se zadrhlým hlasem, i když viděl

velice dobře.

Onzaka neodpovídala. Nadechla se, ale hlas jí selhal a

nedokázala říct vůbec nic.

93

„Krmí se,“ odpověděl Abdalcharg místo ní. „Doplňují si

energii… Šajtan je starý typ bojového androida, díky němuž

Denebané dobyli většinu svého teritoria, dřív než jste se vy poprvé

vypravili ke hvězdám. Když náš první panovník – a současně

nejhledanější rebel v Denebském císařství – poprvé vstoupil na půdu

Iladamani, byla jeho kosmickým křižníkem sestřelena válečná briga,

která ho pronásledovala. Posádku tvořili tihle androidi.“

„Lidožraví…“

„Ne,“ zavrtěl Abdalcharg hlavou. „Živí se jakoukoli bioplazmou,

ale na naší planetě přežívají jen v pouštích. Zde je pro ně jediným

využitelným zdrojem potravy lidské maso a krev pouštních buvolů.

Pijí ji před každým útokem a právě jejich krev tak pronikavě čpí…“

Mark vystoupil z úkrytu, udělal dva kroky k nim a zmáčkl

spoušť.

Ani se nestačili otočit. Ustoupil zpět a rychle uskočil za

provizorní kryt vyvrácené kovové brány. „Jak často se to děje, ten

jejich exodus za potravou?“

„Jednou za padesát let. Nejsou schopni reprodukce, ale v případě

poškození mohou své vnitřní orgány a končetiny nahrazovat

lidskými. Kvůli těmto štěpům jsou jejich útoky čím dál častější…“

Mark vyhlédl ven do tunelu. Nad mrtvými androidy se už

skláněli další dva a třetí se zrovna objevil ve vchodu do tunelu.

„Chcete říct, že…“

„Ano, to chci říct, kapitáne Marku Stone. Nevidím tam, někoho z

nich jste tam spálil, nemýlím se?“ Abdalcharg hned pokračoval.

„Odstraní spáleniny, pak uloví někoho z nás, stáhnou jej z kůže a

použijí ji na opravu svého druha.“

„Můžeme se jen bránit a doufat, že venku odchylnou někoho

jiného,“ hlesla Onzakaorg.

„A taky jich moc nezranit,“ přidal se Abdalcharg. „Čím víc jich

poškodíme, tím víc nás budou potřebovat!“

Mark se vztekle ušklíbl. „Chcete čekat, Abdalchargu, koho si

vyberou? Nebo losovat?“

„Počítá s tím, že sám má spáleniny, a proto právě jeho potřebovat

nebudou!“ zasyčela nenávistně Onzakaorg.

Kovové hvězdice znovu zazpívaly svou bzučivou píseň.

94

Mark napočítal do tří, pak se rychle vyklonil a vystřelil na

šajtana, z jehož zbraně vyletěla hvězdice, která se roztříštila sotva

píď od jeho hlavy. Zasažený se zhroutil k zemi, ale v tu chvíli se v

ústí tunelu objevili další.

„Jejich nějak moc,“ zamumlal směrem k Onzace. Vzápětí spatřil,

jak se v plameni kácí k zemi další z lidožravých androidů.

„Oni střílí po sobě,“ sykl překvapeně.

Onzaka se vyklonila vedle něho a radostně vykřikla: „Naši!“

„Marku, nestřílej!“ ozval se Ray, což znamenalo, že ten, kdo se

právě objevil v ústí tunelu, musí být on. „Mám s sebou Abdalaje,

chtěl by ještě před smrtí vidět svého otce.“

* * *

„Naši bojovníci už dorazili k okraji údolí. Zdá se, že se k nim

přidali i vojáci, když viděli, kdo se přihnal od Solných jezer.“

Abdalcharg kývnutím poděkoval muži svého klanu. „Vrať se

zpátky ke vchodu do hrobky a hlídej dál, Sadiku!“ Zase se sklonil ke

svému synovi, který už přestával poznávat lidi kolem sebe.

„Jsme na tom zle,“ řekl Mark a pohlédl na dívku. Seděla u skalní

stěny a zírala do trámoví u stropu, utopeného v řídkém světle

svítilny. „Nemůžeme ven, hned bychom byli na ráně.“

„Těch šajtanů bude ke dvěma tisícům,“ přidal se Ray, „a

pouštních bojovníků nejsou ani tři stovky…“

Mark odkopl červí škvarek, došel až k ústí tunelu a vyhlédl ven.

Přemýšlel. Cítil, že mu pořád něco uniká, ale nedokázal pochopit

co… Náhle se otočil a rozběhl se zpátky. Neurvale se vtlačil vedle

Abdalcharga opírajícího se o stěnu a pohlédl na Abdalaje, který ležel

vedle něj, hlavu položenou v klíně svého otce. „Chci s ním mluvit!“

řekl.

V očích Abdalcharga blýsklo nevolí. „Umírá, kapitáne Stone!

Prosí bohy, aby jej přijali mezi sebe, a vypráví mi, co ještě

nestihl…“

„Tohle říct taky ještě nestihl,“ odsekl Mark a stiskl Abdalajovo

rameno, aby na sebe upoutal jeho pozornost. „Jak to, že jsi sem

přiletěl, chlapče?“

95

„Abych… abych zachránil otce přece!“

„Aha.“ Mark šlehl pohledem po Abdalchargovi. „A odkud jsi

věděl, že mu hrozí nebezpečí?“

„Řekl mi to Elchor, kapitán Brusutchovy pěsti, a dovolil mi vzít

si bitevník. Jen jsem… mu musel slíbit, že o tomto jeho dobrém

skutku nebudu nikde mluvit a vezmu vinu na sebe, kdyby se to

prozradilo. On přece nesmí poslat jednoho svého vojáka na

druhého!“

Abdalcharg na několik vteřin ztratil řeč. „To přece…“

„Tak,“ přikývl Mark. „Nejdřív určil za členy osádky našeho

transportéru vojáky, kteří pocházeli z horských klanů, a potom za

námi poslal Onzaku. Ta měla vyřídit vás, Abdalchargu, a ji potom

Abdalaj…“

„Ale proč?“

„Nic vás nenapadá?“ utrousil Mark.

I Onzakaorg přestala zírat do stropu. „Chce se nás zbavit?“

Mark přikývl. „Podle všeho ano. Nejspíš taky usoudil, že pro něj

bude výhodné, když to bude vypadat jako meziklanová válka.“

„Znovu se ptám, proč by to dělal?“ namítl Abdalcharg.

„Uvažujte se mnou! Dva vládci jsou pár měsíců po sobě

zavražděni. Po nějaké době zahyne většina lidí hlásících se k

horským klanům. S nimi i potenciální dědic trůnu…“

„Zůstala jsem já,“ vyhrkla Onzakaorg.

„Na tebe by taky došlo,“ přerušil ji Mark. „Někdo zavraždil

Fatemaldoru. Po našem příletu na Iladamani poštval Elchor Onzaku

a vojáky z jejího klanu proti Abdalchargovi. Ve chvíli, kdy se dá

předpokládat, že Abdalcharg je už po smrti, přilétá Abdalaj, aby se

pomstil, a pro případ, že by Onzaka nebo Abdalaj přežili…“

„… přicházejí z východu šajtani,“ vydechl Abdalaj v otcově

náručí.

Mark nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Tady si nejsem jist, co je

mohlo přimět k tak nelogickému jednání. Muselo jim přece být

jasné, že ten útok pro ně bude znamenat výrazné zdecimování

početních stavů…“

„I pro nás!“ ozvala se Onzakaorg.

„Ano.“ Mark přikývl, ale z tónu jeho hlasu bylo znát, že tak

96

docela nesouhlasí. „Jenomže pro Iladamany ztráta tří set, ani třeba

deseti tisíc bojovníků, nebo třeba celého klanu neznamená konec

jejich kultury. Předpokládám ale, že šajtanů zas tolik není, a kdyby

došlo k jejich drtivé porážce, zbude jich už jen pár. Budou se

ukrývat někde ve skalách kolem Solných jezer a už nikdy nebudou

hrozbou. Stanou se lovnou zvěří pro pouštní klany a nakonec zmizí z

povrchu planety úplně.“

„Co tím chcete naznačit?“ zeptal se lord vyslanec.

„Někdo je poštval, Abdalchargu. Něco jim slíbil, nevím co…“

„Podle vás Elchor?“

„Nikdo jiný mě nenapadá!“

„Ale i kdyby za tím vším byl Elchor, nikdy by se přece nemohl

stát panovníkem!“ namítl lord vyslanec.

„A kdo tedy?“ opáčil Mark ostře. „Kdo bude vládnout na

Iladamani, jestli dojde k vraždě posledního z Brusutchů a my tady

zahyneme? Žádný následník trůnu už nebude! Nastane chaos! Vaše

smlouva bude k ničemu a k moci se může dostat třeba i velitel těžce

vyzbrojeného kosmického křižníku. Stačí jen obrátit zbraně na

Mathrib!“

„Elchor neměl možnost vraždit v harému!“

„To teprve zjistíme, až se dostaneme k vašemu pánovi a vládci!“

zamračil se Mark. „Venku se už setmělo a podle všeho se na

zdejších pláních zítra strhne obrovská bitva. Musíme ještě v noci…“

„Abdalaj zemřel,“ hlesla dívka a poklekla.

„Boží oči!“ ozval se od ústí tunelu překvapený výkřik muže na

hlídce. „Hej! Bitva už začala!“

* * *

Krčili se v ústí tunelu a vyhlíželi ven. V příšeří už nebylo

keramické hlavně chrličů ohně vidět, ale ohnivé koule fosforových

min přetínaly oblohu nad kaňonem, narážely do skalních stěn, hořící

směs se rozstřikovala po skalách a stékala po nich do údolí. Tam

dole už zuřil boj muže proti muži. Bzučení železných hvězdic

zanikalo ve smrtelném chropotu umírajících, plameny z termických

zbraní halily šajtany do smrtelného objetí a odlesky ohňů

97

poskakovaly po vlnitých ostřích hadích dýk…

„Naši bojovníci drží linii,“ promluvil Abdalcharg. „Vědí, co je v

sázce! Ale ví to i Elchor! Šajtani jsou nebezpečím pro všechny.“

„Možná jim něco slíbil,“ pokrčil Mark rameny.

Z chodby za nimi se ozvaly spěšné, klopýtavé kroky a Onzakaorg

se vynořila ze tmy. „Hotovo, stačí to jen odpálit!“

Mark přikývl. „Abdalchargu, jste připraven?“

„Sto či dvě stě kroků ujdu, ale pak už budu potřebovat pomoc!“

„Jdeme!“ zavelel Mark a osmičlenná skupina, jeden za druhým,

opustila hrobku iladamanských vládců.

Jako poslední vyklouzla do tmy, ozářené narudlým a bílým

přísvitem vodopádů hořící tekutiny stékající ze skal, Onzakaorg.

Před chvílí vyhrabala zpod spálených těl výbušniny, pomocí nichž

chtěli bojovníci horských klanů zavalit chodbu a uvěznit

Abdalcharga uvnitř. V ústí tunelu se obrátila a výstřelem z termické

pistole zasáhla bimetalový spouštěč. Z tunelu vyšlehly plameny a

dunivý rachot a mračno prachu doprovodily sesutí skalního stropu.

„Od této chvíle jsme mrtví. Jestli nám na to skočí, mohli bychom

se dostat do hlavního města bez nesnází,“ vysvětlil Mark ostatním.

„Teď nás hlavně nesmí nikdo poznat a pak už můžeme jen doufat, že

nás Brusutch V. vyslechne a postaví se na naši stranu!“

Abdalcharg jen potřásl hlavou. „Náš pán a vládce vyslechne

Marka Stonea, i kdyby osočil jeho vlastní matku. Jestli se dostaneme

až do Mathribu, Elchor bude muset sníst houbu pravdy a pak bude

vyslechnut. S takovou drogou v krvi není možné lhát!“

* * *

Koule žhavé hmoty se rozstříkla po zemi sotva padesát kroků

před nimi a písek vzplanul jako v prastarých ságách o bitvě boha

války a bohyně vulkánů. Uhnuli před ohněm ještě víc do svahu, ale

dostali se tak na oči všem, kteří na dně údolí křížili zbraně.

„Rychle!“ křikl Mark. Ustoupil ze stezky a počkal, až kolem něj

všichni přeběhnou dál. „Veď nás, Rayi!“

Vyhýbali se dohořívajícím kalužinám fosforové hmoty,

několikrát tasili své hadí dýky a mlčky, se rty semknutými vztekem

98

nad svou bezmocí, míjeli mrtvé…

Ozval se smrtelný výkřik a chropot jako v těch nejhrůznějších

snech.

„Stůjte,“ sykl Ray. Ztuhli a čekali. Pár kroků před nimi šajtan

proťal hrdlo pouštnímu bojovníkovi a teď možná srkal jeho krev.

Baterie chrličů ohně vychrlila své střely v ten nejméně vhodný

okamžik. V údolí najednou bylo světlo jako ve dne. Sotva deset

kroků před Rayem se nad mrtvolou vztyčil android, dobře o hlavu

vyšší než on, a se zájmem se na něho podíval. „Ty nejsi Iladamani!“

„Senzory máš v pořádku,“ odtušil Ray.

Další fosforové miny přeletěly údolí a rozprskly se kdesi na

druhé straně mezi artilerií šajtanů. Znovu se zešeřilo a nepřítel se

rozplynul ve tmě.

„Jdeme!“ křikl Ray. Temnotu před ním prořízl paprsek z jeho

dezintegrátoru. Zadunění těla a šustění sypajícího se písku jim

prozradilo, že cesta je volná.

„Teď nahoru,“ uslyšel Mark Raye, jak vpředu upozorňuje na

změnu směru. Vystupovali svahem navátého písku, červený prach se

pod nimi bořil, a když se opřeli o písek rukou, cítili mezi prsty

krovky a drsné panožky tvorů prchajících z ohnivého pekla.

Čím výš stoupali, tím víc ubývalo písku. Museli se proplétat mezi

skalními jehlami, vydrolené kameny jim zůstávaly v ruce a jejich

ostré hrany jim rozehrály dlaně. Konečně se vyškrabali až nahoru,

přímo mezi křovinaté sukulentní rostliny.

„Držte se při zemi!“

Po levé straně minuli šestikolky a řadu keramických hlavní,

jejichž siluety se rýsovaly na pozadí požárů dole v údolí. O padesát

kroků dál, za terénním skokem, se vozidla kryla před střelbou

nepřátel. Ray ještě chvíli kličkoval mezi keři, až se dostal na místo,

kam nebylo z pozic pouštních klanů vidět. Posadil se na zem, aby

počkal na ostatní. „Musíme do Mathribu, a pěšky tam nedojdeme.

Ukradneme jedno z těch vozidel. Bude to na vás, Abdalchargu.

Musíte zjistit, který z transportérů má nejvíc energie či pohonné

látky… Víte jak?“

Lord vyslanec přikývl a s bolestivým zasyknutím se zvedl.

Nevybírali si dlouho. Motor naskočil a jeho zvuk zanikl ve

99

vzdáleném křiku lidí a syčení letících fosforových min. Ray pokývl

na znamení, že už pochopil systém řízení, zaujal místo za ovládacím

krystalem a šestikolka vyrazila z řady ostatních. Po pár desítkách

metrů Ray prudce stočil řízení doleva a podle kompasu zamířil

přímo tam, kde se na obzoru ukrývaly věže Mathribu.

* * *

Na severu zesvětlela obloha a vzdálené hřmění bitevníků

připomínalo přicházející bouřku.

Onzakaorg smutně pohlédla na nepojízdnou šestikolku. „To jsou

helijety z Brusutchovy pěsti.“

Mark pokývl.

„Elchor nejspíš usoudil, že šajtani splnili svůj úkol a ty a

Abdalcharg jste po smrti. Už nemá konkurenty a teď je třeba ze sebe

udělat hrdinu a zachránit Mathrib…“

„Myslíš, že je zmasakruje?“

Znovu přikývl. „A taky se bude chtít přesvědčit, že za závalem

jsou opravdu naše těla. Najde ale jen Abdalajovo. Pak po nás půjde.“

„Já mám strach, Marku.“

„Neboj se. Tohle je země pouštních klanů a Abdalcharg je jejich

prvním mužem. Už brzy se vrátí s buvoly i lidmi, které potřebujeme.

Potáhneme do Mathribu s karavanou. Bude to trvat možná dvacet

dní, než obejdeme všechny obchodní zastávky, ale karavana, která

by mířila přímo do hlavního města, by byla nápadná…“ Přitiskl ji k

sobě a políbil do vlasů. „Neboj se, ty s námi nepůjdeš. Zůstaneš v

první oáze. Až bude po všem, vydáš se do Mathribu taky.“

„Za tebou…“

Zavrtěl hlavou. „To už budu pryč.“

Cítil na rtech její slzy a už nepromluvil ani slovo. Zatímco ji tiskl

k sobě, jeho zraky byly upřeny k severnímu obzoru, kde bitevní

helijety z Brusutchovy pěsti decimovaly armádu masožravých

androidů.

100

12

Holohlavá dívka se zatočila na patě, mrknutím zkontrolovala, jestli

je všechno v pořádku, a zamířila ke dveřím.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Mark.

„Pane?“

„Ptám se na tvé jméno. Chtěl bych ti poděkovat, jenomže vlastně

nevím komu.“

„Poděkovat, pane?“ vykulila veliké temné oči. Nádherný oblouk

obočí zdůrazňovala černá linka, dodávající jejímu pohledu nádech

vyzývavosti. „To Abdalcharg nařídil, že vám máme ve všem

vyhovět. Že prý brzy předstoupíte před našeho pána a vládce… Teď

se ale všechno asi odloží. Včera pozdě večer prý dorazil do města

kapitán Elchor, vítěz nad šajtany. Přivezl těla těch, co v boji padli.

Dnes večer je spálí na hranici a ženy budou plakat až do rána.“

„Víc nevíš?“

Přes rty jí přelétl skoro smutný úsměv: „A co bych měla vědět,

pane? Jen to, co se říká na ulici. Jsem dcera Chalufa, jemuž patří

tento hostinec, ale ten mne nikdy za dceru neuznal. Já chci…“

pohlédla na Marka. „Říkám panu Abdalchargovi, co ho zajímá, co

mi vyprávějí hosté, než usnou, a jednou si možná budu moci nechat

narůst vlasy a vdát se.“

Mark přistoupil k oknu. Nebyl odtud moc hezký výhled. Hostinec

stál na okraji hlavního města, z oken bylo vidět do pustých dvorků,

zastavených bednami, štosy velkých splasklých měchů na vodu a

hory odpadků, zanášených všudypřítomným pískem.

„Měli bychom se podívat trochu po městě, Rayi, a sem se už

nevracet. Abdalcharg se neozval už dva dny, a jestli ho dostali,

mučením by se mohli dozvědět místo našeho pobytu.“

Ray se zvedl z křesla stojícího vedle mělké keramické mísy, v níž

plavaly drobné citrónově žluté rybky se zakrnělými nožičkami. „Můj

přítel by ti rád dal tolik kulatých penízů, aby sis mohla koupit svůj

vlastní dům a právo nosit vlasy.“

„Za co? Tak jako tak vám mám oběma vyhovět ve všem, co si

budete přát… Oba,“ dodala se sklopenýma očima.

„Ale do města nesmíme, nemám pravdu?“ promluvil zase Mark.

101

„Ano…“

„Ale my se tam chceme podívat, děvče… Hrome, prozradíš mi už

svoje jméno?“

„Ajšana, pane!“

„Tak tedy, Ajšano, kdybychom se teď vypravili do ulic Mathribu,

každý by poznal, že jsme cizinci.“

„To ano, pane,“ pousmála se dívka a nervózně přešlápla. Věděla,

že tohle nesmí, že by také mohla skončit někde uprostřed pouště na

obchodní stanici, kde se od kočovníků vykupují kůže ještěrek a živí

hadi. A ona je hezká a tváře nemá dolíčkovaté po nemocích.

Abdalcharg by nemusel žádného majitele výkupní stanice

přemlouvat dlouho, aby si ji vzal pro obveselování lovců… Na

druhé straně, kdyby se to nikdo nedověděl a ona opravdu dostala

tolik kulatých penízů…

Konečně se rozhodla: „Musíš mi slíbit, pane, že se za mne

přimluvíš, kdyby se to doneslo Abdalchargovi!“

Mark se usmál: „Přimluvím se za tebe u vašeho pána a vládce!“

„To ne, pane,“ zavrtěla hlavou. „To bych taky mohla skončit v

harému, a já chci děti, víš…“ Tiše si odkašlala. „Jsou tam prý i ženy,

na něž se za celý jejich život nedostalo. A já chci mít každý den

svého muže vedle sebe…“ Mrskla sebou a vyběhla ze dveří.

„Počkejte, něco přinesu!“ ještě zaslechli a už byla pryč.

* * *

„Tudy,“ pípla Ajšana a sama se postavila do čela skupinky.

Mark udělal první opatrný krok v ženském smutečním šatu a

hlasitě vydechl. „Žádná legrace to není,“ zamručel sám pro sebe.

„Nešlapej si na lem,“ vzkázal mu telepaticky Ray. Sunul se za

ním o nějakých dvacet kroků pozadu. Cesta na ghát, cihlovou

plošinu, na níž Mathribští spalovali své mrtvé, byla nekonečná.

„Takhle si z toho města moc neprohlédneme!“

„Buď rád alespoň za to. Ve smutečním šatě se chodí jenom sem.

Všude jinde bys musel mít odhalenou tvář!“

„Hranice už je připravena,“ přerušila jejich telepatickou

komunikaci Ajšana a ukázala před sebe. I ona měla na sobě cosi na

102

způsob burky, hábit od hlavy až k patě v šedé barvě smutku.

Ostatně nebyli sami. Ze všech uzoučkých uliček, ústících na

širokou, cihlami dlážděnou cestu, vycházely ženy a spěchaly k

místu, kde měly při západu slunce začít pohřební slavnosti.

Mark s Rayem se nechali nést davem. Ajšana se jim na chvíli

ztratila někde mezi ostatními, ale pak je zase dostihla a každému

vtlačila do ruky otep jakýchsi žlutých, šedě žíhaných kvítků.

Naklonila se k Markovi.

„Musela jsem za to dát dva peníze,“ špitla. „Bez toho kvítí byste

se nemohli přiblížit až k rakvím! Musíte je tam položit na tělo toho,

jehož jste si nejvíce vážili!“

„Až k rakvím se cpát nebudeme!“

„Asi budete muset, pane,“ špitla Ajšana znovu a odmlčela se,

když se k nim přiblížila nějaká žena s plnou náručí květinových

otepí a nabízela je k prodeji.

„Proč?“ sykl Mark, když se vzdálila.

„V bitvě se šajtany prý padl syn Abdalcharga. Leží tam v rakvi

také.“

„To je pravda,“ pokývl Mark.

„Řekli mi to u krámku,“ drmolila Ajšana dál. „Taky to, pane, že

jako hrdina v té bitvě zahynul i Abdalcharg!“

Mark sebou trhl a otočil se na ni. „Leží tam taky?“

„Ano. Jenomže málokdo jej někdy viděl zblízka, takže skoro

nikdo nepozná, kdyby to nebyl on, ale jen někdo jemu podobný. I

náš pán a vládce bude stát příliš daleko od rakve.“

„Dostali ho,“ zasyčel Mark nenávistně. „Jsi statečná dívka,

Ajšano!“

„Boží oči! Snad ano, pane.“

* * *

Had kvílících a naříkajících žen jako by nikde nekončil a nikde

nezačínal. Vinul se mezi rakvemi s mrtvými a uprostřed něho i Mark

a Ray.

Na stupních obrovského amfiteátru, vystavěného kolem dokola

ghátu, na němž stála připravená hranice, přešlapovali muži všech

103

klanů a chaotickými výkřiky jmen mrtvých a zvedáním hadích dýk

nad hlavy jim vzdávali čest.

Na dřevěné pódium, dosud prázdné, potažené suknem v modré

barvě Iladamani, vystoupili dva trubači a z rohů pouštních buvolů

zaduněl zvuk, až sebou Mark překvapeně trhl.

V té chvíli se davu ukázal pán a vládce Brusutch V., následovaný

svou matkou Dorjanou a mužem, jehož Mark okamžitě poznal.

Kapitán Elchor důstojně vystoupal po cihlových schodech na

pódium a postavil se po pravici chlapce, jenž vládl Iladamanské říši.

Lidský dav strnul mezi vystavenými rakvemi a přestal se

pohybovat.

„Rayi? Vidíš na Abdalcharga?“

„Překáží mi lidi ve výhledu. Zkusím se dostat blíž.“

„Iladamani!“ zaduněl hlas mladého panovníka, znásobený

zatočenou hlásnou troubou. „Ti, co tu leží, zemřeli, aby zabránili

šajtanům probít se z končin, kam je kdysi zatlačili vaši a moji

předkové. Mnoho mužů zahynulo a my je dnes vyprovodíme do

Země smrti, kde je čekají stáda dobytka a boží panny, jež zjihnou

pod jejich zrakem. Našich bratrů by ale padlo víc, nebýt prozíravosti

kapitána Elchora, který včas odhadl, co znamená rudá záře nad

pouští, vyhlásil na kosmodromu poplach a dal příkaz k průzkumu a

později i k útoku. Je to hrdina a muž na svém místě! Dostane se mu

cti, stejně jako by se dostalo mému prvnímu rádci a lordu vyslanci

Abdalchargovi, jenž bok po boku se svým synem a s ostatními bránil

naši zemi…“

„Je to skutečně Abdalcharg, Marku. Zřejmě ho dostali dřív, než

se stačil sejít s Brusutchem. Ten kluk vůbec neví, co se ve

skutečnosti stalo.“

„Musíme něco vymyslet! K panovníkovi do paláce se

nedostaneme, Elchor ví, že se naše těla nenašla, a bude mít všude

svoje lidi! Právě teď je nejlepší příležitost, tak blízko k tomu klukovi

už nebudeme! Musíme všechno vsadit na jednu kartu!“

„To je velké riziko, Marku.“

„Zajišťuj mě, Rayi! Když mě dostanou, zkus to ty!“

„Želíme mrtvé našeho společného národa,“ duněl nad ghátem

hlas Brusutcha V. „Ale během bitvy se ztratili i dva muži, jejichž

104

síla a rozum měly osvětlit smrt mého otce a děda. Kapitán Mark

Stone a jeho bratr Ray…“

„Bratr?“ zasmál se Ray.

„V téhle době je lepší neříkat lidem celou pravdu, Rayi!“

„… Oba dva zmizeli v oblasti, kde probíhala bitva. Android Ray

a kapitán Mark Stone, pozemšťan, jehož mise mohla odstartovat

novou kapitolu našich vztahů s Pozemskou unií. Protože pořád

hrozí, že nás jednou objeví válečné křižníky říše, jež kdysi ze svého

středu vypudila mého předka… Na paměť těch, kteří zemřeli!“

Válečníci iladamanských klanů, tísnící se na stupních amfiteátru,

vytáhli zpod svých burnusů malé kožené měchy s nějakým nápojem

a společně vykřikli poslední pozdrav padlým.

„Napijte se, bojovníci, a já učiním stejně!“ Brusutch V. obřadně

přijal měch z rukou hrdiny Elchora a předal mu svůj. Zřejmě to byl

zavedený zvyk a Elchor s ním počítal dopředu…

Jed… mihlo se Markovi hlavou.

„Na mou památku nepijte, pane a vládce!“ vykřikl Mark. Chytil

se okraje nejbližší rakve a vyhoupl se nahoru. Najednou stál dobře

půldruhého metru vysoko a nikdo jej nemohl přehlédnout. Déle

nečekal. Strhl si burku a ženy kolem rakve poděšeně odskočily

stranou. Muži na amfiteátru odhodili měchy a tasili hadí dýky.

Brusutch V. zvedl zrak, aby se podíval, kdo ruší obřad, a radostně

se usmál: „Mark Stone!“ vydechl a díky skvělé akustice v amfiteátru

ten vzdech dolehl ke všem uším.

„Nepijte to, pane!“ křikl znovu Mark. Odrazil se a přeskočil nad

hlavami žen na další rakev, blíž k pódiu.

„Proč ne?“ zahřměl amfiteátrem hlas rozrušeného Elchora.

„Pozor, Marku! Za bezdůvodné obvinění je tady smrt, z toho by

tě nevysekal ani Brusutch, kdyby se ukázalo, že tam jed není!“

Mark přeskočil ještě na další rakev a rozhlédl se. Byla poslední,

od pódia jej dělil už jen dav. Dolů mezi lidi se mu teď nechtělo. Ray

by jej tam nemohl jistit a ruka s dýkou se může vynořit odkudkoli.

Zůstal stát na té poslední. Mrtvoly v rakvích z větší části zakrývalo

dřevěné plato, ale bylo jim vidět do tváře.

„Stojíš zrovna na Abdalchargovi, Marku!“

Mark ukázal pod sebe a pak na pódium. „A proč ano, kapitáne

105

Elchore? Proč by měl připít na paměť padlým z měchu, který mu

podal ten, kdo šajtany od Solných jezer povolal? Proč by měl pít na

paměť Abdalcharga, který ještě přede dvěma dny, tedy dávno po

bitvě, byl živý a vypravil se ke svému pánu a vládci, aby jej zpravil

o tvé zradě?“

„Nepij to!“ třeskl amfiteátrem hlas Dorjany, Brusutchovy matky.

Vzala synovi z rukou měch a zase důstojně ustoupila na místo

náležející matce panovníka.

„Není v tom jed,“ zavrčel Elchor a natáhl ruku po měchu.

Dorjana mu jej podala a vyzývavým gestem jej pobídla, aby se napil

sám.

Elchor si přiložil náústek ke rtům a na jeden ráz vypil skoro celý

obsah. „Nic si nepřeji víc, než aby můj pán a vládce žil!“ vykřikl a

odhodil poloprázdný měch do davu. „Ale někdo vraždí muže tvé

rodiny, Výsosti, a kdyby se tak stalo i tobě, dostaly by se k moci

rody, za jejichž vlády by našemu národu hrozily jen ústrky.“

„Našemu národu?“ rozkřikl se chlapec a v náhlém rozrušení

vyťal kapitánu Elchorovi políček. V tom okamžiku zafungovala

zdejší akustika ještě lépe než při proslovu. „Náš národ je Iladamani,

kapitáne Elchore! Ten lid, jenž přijal mé předky mezi sebe, dal jim

najíst a učinil z nich své vládce! Můj národ jsou tihle lidé!“ křičel

dál a ukázal na dav tísnící se před pódiem, mezi rakvemi a na

stupních amfiteátru. „Oni, rozumíš, Elchore? A já se každý den

stydím sám před sebou, že nemám modrou kůži!“

Řev vytryskl k obloze jako horký gejzír. Mark Stone seskočil z

rakve Abdalcharga a začal se prodírat k pánu a vládci, který mu

přicházel vstříc.

„Jste opravdový panovník, Výsosti,“ zašeptal mu do ucha, když

se potkali na poloviční cestě.

„Díky, pane,“ lehce se uklonil Brusutch V. „Škoda, že nepřežil

váš android Ray…“

„Přežil,“ usmál se Mark.

„Ano? Je někde tady?“ vyhrkl chlapec a rozhlédl se kolem.

„Je, Výsosti.“

„A nahrával to?“

„Docela určitě,“ pousmál se Mark a podal mu ruku.

106

13

„Posaďte se, prosím, kapitáne Stone. Můžu vám nabídnout…“

Narudlé příšeří v trůnní síni odolávalo slabému svitu tlustých svící a

vytvářelo kolem panovníkovy hlavy auru temnoty. Brusutch V. stál

vedle svého vyvýšeného trůnu, opíral se o sloupek z lebek jakýchsi

šavlozubých šelem a s neskrývaným nadšením shlížel na Marka,

sedícího na měkkém polštáři u stolku prohýbajícího se pod tíhou

lahůdek.

„Jenom ne toho létajícího tvora,“ usmál se Mark. „Abdalcharg

mě cestou na Iladamani donutil, abych ho ochutnal.“

Brusutch V. se účastně usmál. „Jeden ze způsobů, jak si zkazit

den. Můj otec miloval tradice a občas to přeháněl. Už jsem se –

nezávisle na vašich slovech – rozhodl, že na jeho počest jednu z těch

tradic zrušíme. Konkrétně pojídání tohoto jídla.“

„Jste osvícený panovník, Výsosti!“

„A vy zase muž, jakých je málo.“

Mark se naklonil nad tác z leštěného dřeva a uchopil do prstů

stonek číše. „Domnívám se, že důvod, proč jste mě pozval k

soukromému rozhovoru pár hodin před slavnostní recepcí, je daleko

závažnější než zrušení nějakého gastronomického obyčeje.“

„Ano.“ Panovník mimoděk ztišil hlas. „Kapitán Elchor

promluvil.“

Mark povytáhl obočí: „Skutečně?“

„Přiznal téměř vše, dokonce i to, čemu jsem ani já sám nevěřil,

byť mám ve vás naprostou důvěru. Opravdu kontaktoval šajtany,

aby si sám nemusel špinit ruce vraždou Abdalcharga a jeho syna.“

„A Onzakaorg,“ dodal Mark.

„Ona žije?“ usmál se Brusutch V. „To je skvělé. Kde je teď?“

„V jedné…“ Mark se zarazil. Jeho schopnost zvýšeného

telepatického vnímání jej právě varovala. V trůnní síni byl ještě

někdo… Vstal od stolku a přimhouřenýma očima se pokusil

proniknout tmu v zadní části síně za trůnem. Musel jednat, ale tak,

aby nevzbudil podezření a nevyprovokoval neznámého k útoku.

Pokud se v této chvíli nacházel blíž k panovníkovi než on, stačil by

svůj vražedný úmysl provést…

107

Mark vydechl. „Mám na mysli její bezpečí, Výsosti, a u nás

máme pořekadlo, že i stěny mají uši. Pro případ, že by náhodou

poslouchal někdo z Elchorových lidí a rozhodl se dokončit jeho

úmysly. Raději vám to pošeptám, pojďte, prosím, blíž…“

Mladík se viditelně zarazil, ale zřejmě něco vytušil a bez protestu

začal vznešeně sestupovat dolů.

Sestoupil sotva o pět schodů, když Mark vyrazil kupředu, popadl

jej za ramena a stáhl za sebe. „Omlouvám se, Výsosti, ale někdo tu

je…“

Už nestačil doříct. Za trůnem se ozval šramot a vzápětí se

vzduchem mihlo tělo. Mark smýkl s chlapcem daleko za sebe a

couvl za ním.

Na dlaždici, na níž ještě před chvílí stáli, dopadla šedoplavá

šelma, podobná pozemské lvici, ale podstatně větší. Zatraceně

větší… Se vzteklým zařváním se otočila směrem, kam jí kořist

uprchla, a nahrbila se.

Mark tasil hadí dýku…

Chlapec za ním se zasmál. Vyskočil, a teď se zase pro změnu on

vrhl před Marka. „Klid!“ křikl dvanáctiletý pán a vládce a výraz v

očích šedoplavého zabijáka se změnil. „Klid,“ řekl znovu konejšivě

chlapec a udělal krok k šelmě s rukou nataženou před sebou. Zajel

prsty do naježené srsti na krku a s úsměvem se otočil k Markovi.

„Pohladte si ji, kapitáne Stone. Jmenuje se Slečna Swansonová.“

„Prosím?“ I přes šok, který právě zažil, se Mark musel pousmát.

„Co je na tom zvláštního? Pojmenoval jsem ji po vaší

snoubence.“

„Vždyť jste ji nikdy neviděl. Ani na záznamech z mých misí

nikde není…“

„Ale ano,“ mávl panovník rukou. „Na dvou je. Pamatuji si vaše

dobrodružství lépe než vy sám. Není taky divu, na rozdíl od vás

jsem každou misi prožil pětkrát šestkrát… Je tu ještě někdo jiný,

kapitáne Stone?“

Mark zavrtěl hlavou: „Jestli byl, tak už není.“ Loupl očima po

šelmě. „Kolik toho sežere za den?“ zeptal se, spíš aby ukázal, že

nemá strach, než že by ho to zajímalo.

„Při tomhle jejím povalečském životě moc ne. Její příbuzní loví u

108

jezer daleko na jihu velké běhavé ptáky a lidí. Je to jejich přirozená

strava, ale Slečna Swansonová je zvyklá na maso pouštních a

horských buvolů. I když…“ Zabořil tvář do šedoplavé srsti a vydal

ze sebe zvláštní mazlivý zvuk.

Mark se cítil v přítomnosti té nadlvice nesvůj. „Vrátím se k

tématu, Výsosti. Říkáte, že se Elchor ke všemu přiznal. Pak je třeba

dohodnout dobu, kdy mě a Raye váš koráb zase dopraví zpět na

Gatagéwu, kde zůstal můj astronef.“

„Nespěchejte tolik. On nepřiznal úplně všechno,“ překvapil ho

Brusutch V. a velitelským gestem poslal Slečnu Swansonovou

zpátky na její místo. Vzala to oklikou, otřela se o Marka, jako by ho

chtěla pozlobit, jediným skokem se přenesla nahoru k trůnu a

zmizela v šeru za ním. „Elchor všechno zorganizoval, po vraždách

mého děda a otce jsem měl přijít na řadu já. Nepřál si na trůnu

nikoho z původního obyvatelstva, a tak se pokusil zrušit platnost

dávné smlouvy tím, že zlikviduje všechny potenciální následníky.

Národ bez vůdců by hledal nového panovníka mezi těmi, na něž už

byl zvyklý… Jeho prvotním přáním však bylo, abych já zůstal na

trůnu. Dokonce těch deset dívek, které přibyly do harému v poslední

době, sloužilo jemu a měly za úkol najít toho, kdo v serailu

vraždil…“

Mark se zašklebil. „A vy tomu věříte?“

„Ano,“ přikývl Brusutch V. vážně. „Droga pravdy, kombinovaná

s lámáním prstů, přinutí mluvit každého.“

„Pokud mu vrátíte jeho postavení, může být nebezpečný…“

„Nevrátím mu nic, kapitáne Stone,“ odvětil panovník mírným

hlasem. „Dnes ráno byl Elchor popraven. Shořel v jámě s fosforovou

minou. Stejnou smrtí, jakou způsobil mnoha mužům z pouštních

klanů. Byli u toho, aby se mohli přesvědčit, že má spravedlnost platí

na Iladamani pro všechny.“

Mark mlčel. Byl to jiný svět, a jak mohl soudit, zřejmě

spravedlivější než ten jeho.

„Z toho, co nám prozradil výslech Elchora, vyplývá, že vaše

mise, kapitáne Stone, není u konce. Čeká na vás můj harém. Ženy

všech ras a všechny jsou prý krásné, že se na ně i bozi usmívají!“

Mark chvíli počkal, než se zeptal: „A Ray?“

109

„Myslel jsem, že vás o této věci informoval už Abdalcharg… Na

Iladamani se za léta teroru ze strany šajtanů vyvinula nenávist k

umělým tvorům – a je lhostejné, zda pocházejí z Denebského

císařství nebo z Pozemské unie jako váš Ray. Oba dva víme, a ví to i

moje matka, a to je v tuto chvíli rozhodující, že váš android je

schopen sexuálního styku. Možnost, že by k něčemu takovému

došlo mezi ním a některou z harémových žen, je z těchto důvodů tou

nejzvrhlejší fantazií, jakou si může obyvatel Iladamani vůbec

vymyslet.“

* * *

„Ano,“ přitakal Brusutch V. „Abdalcharg toho víc nevěděl. A

pokud vám prozradil nějaké podrobnosti týkající se vražd, pak to

byly jen jeho dohady a dvorské řeči. Nějaké kolovaly mezi lidmi ve

městě, jiné mezi ženami v harému… Když před necelým rokem

vynesl vrchní eunuch ze zahrad serailu tělo mého děda Brusutcha

III., přiznám se, že mi to bylo celkem jedno. Neměl jsem ho rád.

Miloval lov a zbytečné zabíjení. Zvířat, samozřejmě. Vražda mého

otce proběhla za stejných okolností a stejným způsobem.“

„Viděl jsem zranění vašeho otce v hrobce,“ poznamenal Mark.

„Napadlo mne, že byste si jejich těla měl prohlédnout. Kdyby

oba zabila některá z harémových žen, ať už z jakéhokoliv důvodu,“

pokračoval panovník, „a pokud připustíme, že by vládla dostatečnou

silou, aby dokázala způsobit takové zranění – neudeřila by jednou,

ale několikrát. Ženy to tak prý dělají…“

Mark přikývl. „Je to tak.“

„Obě těla byla nalezena v Hlubině rozkoše…“

Mark zpozorněl. „Co to je?“

„Sklepení pod zahradami serailu,“ odpověděl chlapec. Natáhl se

k tácu a po chvíli rozmýšlení si vybral zákusek s růžovými plody

morušky. „Proč se tomu tak říká, nevím. Serail jsem ještě

nenavštívil, natož jeho podzemí. Matka mi ale naznačila, že v tom

sklepení jsou i pancéřové dveře ke komnatám hadích žen. Dal je

před sto lety přivézt můj prapraděd a dodnes jsou prý mladé a

krásné… Já bych se jich ale bál dotknout.“

110

„Vyslýchali někoho?“

„Kdo?“ zasmál se chlapec. „Může nějaký obyčejný vyšetřovatel

navštívit serail? A může harémová žena opustit zdi paláce?“

„A co vrchní eunuch? Ten, co našel mrtvé?“

Brusutch V. si povzdychl. „Vrchní eunuch, stejně jako ostatní

kleštěnci, je němý. Tak to musí být. Tradice, tradice, tradice…“

„Když dovolíte, Výsosti, vydal bych se do serailu hned ráno.

Předpokládám, že bude většina obyvatelek ještě spát a já budu mít

větší klid si tam všechno projít, dřív než se začnu vyptávat.“

„Všechno to tam neprochodíte ani za dva dny. Ale budiž,“ usmál

se chlapec. „Pak mi musíte povědět, jaké to tam bylo…“

* * *

Vrchní eunuch sňal z krku klíč na zlatém řetězu. Zakvedlal s ním

v zámku a dveře se otevřely.

Zářivé světlo modrých svící, ztisíceronásobené křišťálovými

kužely visícími nad každou z nich, udeřilo Marka do očí. Ucítil, jak

mu vrchní eunuch věší na prsty proplétaný řemínek s klíčem a sám

mizí mezi velkými mísami z hlazeného zeleného pískovce, z nichž

se do všech stran rozlézaly tlusté lodyhy okrasných sukulentů, uměle

upravované do tvaru připomínajícího houbu, jejíž hlava je složená z

mozaiky drobounkých tlustých lístečků.

Eunuch zmizel a Mark zůstal stát na prahu vstupního atria.

Zavěsil si klíč na krk a usoudil, že nastal čas se porozhlédnout. Jeho

předpoklad, že tak brzy ráno budou chodby serailu ještě prázdné, se

ukázal jako bláhový. Dívky, jež tu ještě před chvílí snídaly a házely

si létajícím kotoučem, teď zaraženě postávaly na okraji trávníku a

úkosem na něj hleděly, jako by nechtěly věřit svým očím.

Lehkonohá namodralá venuše se sněhurkově bělostnými vlasy

svázanými bleděmodrou stužkou přejížděla špičkou nohy po dlažbě

před sebou: „Jediný muž, který sem přijde, by měl být pán a vládce

říše Iladamani,“ konečně promluvila, když už se jí zdál Markův

pohled nepříjemně dlouhý.

Mark se usmál a zdvihl nad hlavu list s vladařskou pečetí.

„Každý muž s výsadou navštívit serail je pro vás pán a vládce!“

111

Šum hlasů poznenáhlu umlkal. Mark uchopil její dlaň do své a

úsměvem ji vybídl, aby pro tuto chvíli zapomněla na družky a

medové zákusky.

Nechala se odvést, ale po pár krocích to už byla ona, kdo vedl.

Mark se ani nepokoušel sledovat cestu, počítat, kolika chodbami

prošli, kolik dveří minuli a v kolika saloncích, provoněných sladkým

ranním pečivem a zeleným vínem, prohodila jeho průvodkyně s

dívkami kolem stolů pár slov…

Konečně zůstala stát, položila dlaň na detektor na dveřích, jemně

do nich zatlačila a vtáhla dovnitř i jeho.

„Ty jsi pozemšťan, vid?“ zeptala se, ale nečekala na odpověď.

Stáhla jej k sobě na široké lůžko a poslední, čeho si Mark všiml, než

se ponořil do vln rozkoše, byla kožešina pod jejími zády. Měla

stejnou velikost i barvu, jakou bude mít jednou kožka z Brusutchovy

čtyřnohé Slečny Swansonové. Zabořil do ní prsty a vytrhl z ní pár

chlupů. Moc ho to potěšilo.

* * *

„Proč jsi tady, pane?“

„Abych se vyptával,“ odpověděl významně. Díval se, jak kolem

pobíhá jen tak, jak mu chystá plátky sušeného rybího masa

pokapané žlutou, marnivě vonící omáčkou, a upíjel husté dřeňové

víno.

„A co tě zajímá, pane?“ koketně se usmála. „… Kromě toho, co

jsi už zjistil?“

Ochutnal rybu a najednou nemohl mluvit ani pohnout jazykem.

Chvíli to trvalo, než konečně vypudil z úst tu paralyzující pachuť

žluté omáčky. „Bojíš se něčeho?“

„Ano, bojím. Někdy se sem ze zahrad vplíží had a někdy ženy,

které nepatří k oblíbeným milostnicím jako já, eunuši i zbijí…“

Ztišila hlas. „A taky mi může ublížit náš pán a vládce.“

„A kdo by mohl ublížit jemu?“

Ztuhla. Přitiskla ucho na dveře do chodby a přivolala jej k sobě.

„Podívej se,“ vybídla ho a sama se stáhla hloub do pokoje.

Mark zprudka dveře otevřel. Nikde nikdo. Jenom odkudsi zdálky

112

se chodbou nesla ozvěna něčích zrychlených kroků.

Dívka zaklapla dveře a posadila se na roh lůžka. „Takže je to

pravda, že v serailu zabili našeho pána a vládce?“

„Dvakrát,“ pokývl hlavou Mark. „Brusutch III. a stejně tak jeho

syn, Brusutch IV., jsou po smrti.“ Všiml si jejího nevěřícného

pohledu a pokrčil rameny. „Viděl jsem jejich těla.“

„A kdo teď vládne Iladamani?“

„Dvanáctiletý chlapec.“

Vyskočila. „Přiveď mi ho!“ žadonila. „Provedu ho tady a

všechno mu ukážu,“ špitla bezelstně. „… A taky přestanu být

obyčejnou konkubínou z patnácté chodby v jižním křídle!“

„Dokud je tu někde vrah, nového pána a vládce sem nepustí.

Pomoz mi a já se mu potom o tobě pochvalně zmíním.“

Nadšeně přikývla. „Jmenuji se Gojškaberg a pocházím z klanu,

jehož loviště leží až u čela jižního ledovce… To abys věděl, s kým

jsi uzavřel dohodu.“ Ztišila hlas. „Jak ti mám pomoci, pane?“

„Zavedeš mě do Hlubiny rozkoše!“

Trhla sebou. „To ne!“

„Nevíš, kde to je?“

Sklopila oči. „Už jsem tam jednou byla. Není to dobré místo.“

„To už vím. Našli tam oba zavražděné.“

„Tam?“ vydechla překvapeně. „A ženy, co tam byly s nimi?“

„Nikdo jiný tam nebyl. Vždycky jen jedna mrtvola.“

Zavrtěla nechápavě hlavou: „To není místo, kam chodí muž sám.

Ledaže by…“ Otřásla se. „Ledaže by se chystal navštívit hadí ženy.

Ale tomu by neuvěřil nikdo, kdo někdy slyšel ten děsivý zvuk přes

pancéřové dveře jejich cel.“

„Jaký zvuk?“

„Praskání korálků, pane,“ zašeptala. „Zní to jako praskání

korálků.“

* * *

Opět procházeli chodbami vykládanými zeleným pískovcem, ale

čas už pokročil a nad střechami paláce se iladamanské slunce

sklánělo k západu. I v chodbách serailu se zešeřilo a u stolečků

113

kolem fontán posedávaly dívky a se zasněným výrazem ve tváři se

nakláněly nad zdobenými mísami, z nichž stoupala pára a vůně, jaká

dává zapomenout na nudu. Jen občas se některá z nich vytrhla ze

snění a napůl zvědavě a napůl závistivě loupla očima po Markovi a

jeho iladamanské průvodkyni.

Minuli schodiště, vydlážděné nažloutlým mramorem, za nímž se

nacházely pokoje odalisek, nejoblíbenějších konkubín posledního

pána a vládce, propletli se zahradou, mezi keři vytesanými z

kamene, a na jejím konci se Gojška opřela do těžkých dveří. Se

zaskřípáním se otevřely a chodba za nimi vypadala docela jinak než

ty předešlé.

„Pořád mám pocit, jako by šel někdo za námi,“ zamumlal Mark.

„Nikdo sem nechodí,“ hlesla dívka, ale stejně se ohlédla.

Nejraději by se rozběhla zpátky. „Jen pán a vládce a žena, kterou si

ten den vybral pro svou zábavu v Hlubině rozkoše.“

Mark si všiml velkého brouka cupitajícího kolem stěny a štítivě

se přesunul na druhou stranu. „Proč to tu vypadá tak… odpudivě?“

Kysele se usmála: „Aby ta, která tudy pána doprovází, už teď

měla hrůzu z toho, co přijde!“

Poslední harémová zahrada vypadala ještě odpudivěji. Keře

zarůstající cestičku, návěje listí z dávno neudržovaných stromů. V

suché trávě zašustili hadi vyrušení jejich kroky a plazili se pryč.

„Vedeš mě dobře?“ zeptal se Mark, když se prodrali mezi keři a

zůstali stát před branou nejzapadlejšího paláce serailu.

Podívala se mu do očí: „Už jsem řekla, že jsem tu byla, pane!“

Postavil se na práh a opřel se do dveří. Odsunuly se do strany a

zevnitř na něj dýchl puch zatuchliny a ještě něčeho.

„Mohu počkat tady, pane?“

„Ne. Půjdeme dovnitř oba. Kde tu ukládají svícny?“

„Tady se nesmí svítit živým ohněm, pane, ale elektrickým

světlem,“ špitla ještě tišeji než předtím. „Vedle dveří najdeš vypínač.

Živý oheň by mohl sfouknout průvan a potom…“ Zmlkla.

Stísněně se zasmál. „Co potom?“

„Potom bychom je potkali, hadí ženy, myslím…“ pokusila se mu

vysvětlit. „I kdyby unikly ze svých cel, elektrické světlo je zažene

zpět. Proto nemohou opustit tuto budovu, i slabý svit hvězd by je

114

oslepil.“

Mark zatlačil na trojúhelník vypínače. Vestibulem paláce se

rozlilo světlo a vysoko nad nimi se z šedé zdi vyloupla okna,

zaprášená tak, že v šeru splývala se zbytkem stěny.

Mark vstoupil dovnitř, ale zastavil se hned na prahu.

„Do sklepa, pane,“ napověděla mu dívka. „Tam je to místo,

jemuž šílenci říkají Hlubina rozkoše.“

Podzemní schodiště bylo osvětleno snad nejlépe z celého domu.

Opatrně sestupovali jeden za druhým. Schodiště se kroutilo, na

chvíli z něj byla chodba, měnila směr, několikrát prudce odbočila

doleva nebo doprava a pak znovu začali sestupovat níž.

Z klenby stékaly kapičky vody a stěny byly potažené vrstvou

seschlého slizu.

„Jsme na místě,“ zašeptala Gojška a strčila do přivřených dveří

na konci chodby. Otevřely se dokořán…

„Hlubina rozkoše…“ ucedil Mark ironicky a přehlédl místnost,

jejíž účel se dal na první pohled uhodnout. Sloupy se zavěšenými

pouty pro ruce, zčernalé modrou krví iladamanských krasavic a

rudou, jež patřila kráskám z jiných světů. Těžký dřevěný stůl

uprostřed a výheň u zadní zdi, zčernalé sazemi a obložené háky a

vypalovacími železy…

„Tady jsi s ním byla?“ zeptal se tiše.

Přikývla. Děsivá vzpomínka v ní vzbudila odvahu: „Brusutch III.

byl šílenec, bohové ho již dávno měli sežehnout bleskem! Tehdy si

nepřivedl jen mne, pane, přišly jsme sem tři, ale jenom dvě jsme se

vrátily. Tu třetí vynesl vrchní eunuch na ghát a spálil ji se všemi

poctami…“ Ušklíbla se. „Určitě by ji to potěšilo.“

„Vraždil?“

Přikývla. „Ano. Všechno, co bylo proti zdravému rozumu, se

jemu líbilo…“ Sestoupila posledních pár schodů a protáhla se mezi

stolem a ohništěm. Stěna se tam lomila a pokračovala kamsi do tmy,

kam světlo zářivek už nezasahovalo. Její zaječení vzalo Markovi

dech. Vmžiku byla zpátky, klopýtla o první schod, napůl se

narovnala a po čtyřech se škrábala po schodech nahoru.

„Co je?“ křikl Mark. Popadl ji za ramena a přitáhl k sobě. „Co se

děje, ksakru?!“

115

Drkotala zuby a nebyla schopná ze sebe dostat jediné slovo.

Nakonec zvedla ruku a ukázala do toho tmavého kouta. Mark

okamžik váhal, pak ji opřel o zeď a sám sestoupil ty poslední čtyři

schody dolů. Další dva kroky – a zůstal stát. Tam docela vzadu…

V temném šeru se dal na zdi rozpoznat ještě temnější čtverec.

„Pancéřové dveře,“ vzlykla Gojška za ním. Ohlédl se po ní.

Opírala se zády o studenou mokrou stěnu a bokem se sunula po

schodech vzhůru. „Jsou otevřené. Vždycky byly zavřené! Ty stvůry

se musí někde tady skrývat!“

V tu chvíli by byl Mark nejraději proklel okamžik, kdy dostal na

planetě Rhulů od společenství inteligentních rostlin dar

telepatického vnímání, lepšího, než má kterákoli lidská bytost. Z té

tmy tam vzadu proti němu vytryskl proud zloby a nenávisti.

Ochromila jej jakási nevysvětlitelná hrůza. Na čele ucítil kapky

studeného potu a na okamžik ztratil rovnováhu.

Gojška už sebrala sílu, odlepila se od zdi a jako smyslů zbavená

vyrazila po schodech nahoru.

„Tamtudy se chodí k hadím ženám!“ zaječela, ale to už Mark

pochopil. Napadlo ho, že je dobře, že se ty obludy ukryly před

světlem tady, a ne v nějakém výklenku, jichž bylo na schodišti

nepočítaně.

Ani on tu nemínil zůstat. Opřel se o zeď, s pohledem upřeným do

tmy couval až ke schodišti a pozpátku vystoupil pár schodů nahoru.

Pak teprve se otočil a vyrazil za dívkou. Nedokázala běžet rychle,

stačilo pár desítek schodů a dohnal ji.

V tu chvíli jim někdo venku u vchodu zhasl světlo.

„To ne,“ uslyšel před sebou Gojščin hlas. Hmátl rukou dopředu a

chytil ji za paži.

Zmítala se jak ryba v síti. „Musím pryč!“ zaječela. „Pusť mne,

pane! Musím pryč!“

Hadí klubko té hrůzy dole pod nimi se pohnulo ke schodišti.

„Už jdou,“ zajektala mu v náručí. Cítila je taky. Muselo v tom

být i cosi jiného. Šestý smysl, kterým zvířata dokážou vycítit svou

smrt.

Popadl ji pevně za ruku, aby mu nevyklouzla, a vyrazil.

Pamatoval si, že cestou neminuli žádnou odbočku. Nemusí se tedy

116

bát, že někde zabloudí. Mohli jen doufat, že se některá z hadích žen

neukryla před světlem někde nahoře poblíž síně…

Na poslední chvíli se zastavil, ohmatal stěnu před sebou a uhnul

doprava. Na tuhle zatáčku si ještě vzpomínal, ale co dál…?

Gojška padla na kolena a najednou byla jako mrtvá.

„Co je s tebou?“ Teď nebyl čas ji křísit. Hluboko pod nimi se v

černém chřtánu chodby cosi svezlo po mokrém schodu, ozvalo se

zapraskání korálků a vzteklý sykot Markovi zmrazil krev v žilách.

Ohyb chodby! A další! Dva po sobě a pak čtyři schody… Ty

přece byly hned na začátku! Jsou nahoře! Docela určitě!

Všude kolem byla tma. Ten, kdo jim zhasl světla, zavřel dveře,

ale i tak škvírou pod nimi slabounce prosvítalo světlo zvenčí. Dost

na to, aby se dalo rozeznat, kde dveře jsou. Mark se vrhl tím

směrem, s dívkou v náručí se o dveře opřel ramenem a zkusil je

odsunout.

Nešlo to. Jen se trochu prohnuly, zvenčí je zřejmě někdo proti

otevření zajistil. „Kdo je tam?“ zařval Mark vztekle a ještě jednou to

zkusil. Zbytečně. Nemělo smysl tu zůstávat.

V té chvíli se cosi dostalo pod poslední čtyři schody a začalo se

škrábat nahoru… Síní se rozhlehly šouravé zvuky a praskání

korálků. Mark se odvrátil od stěny a udělal několik opatrných kroků

do prostoru, temného jak doupě samotné smrti.

Nerad by vběhl hadí ženě do náručí, ale ztrácet čas vyrážením

dveří si nemohl dovolit. Musí to zkusit jinde! Uskočil do strany, aby

zmátl tu věc za sebou, a vzhlédl. Tam nahoře byla přece okna!

Špinavá, zanesená prachem, mrtvým hmyzem a ptačinci… Někde tu

musí být schodiště nahoru!

Zatřepal s Gojškou a zase popoběhl pár metrů. „Kde jsou schody

do patra!“ zařval. Ve tmě neviděl, jestli otevřela oči, ale vzlykla a

její dech se zrychlil.

„Slyšíš? No tak, bylas tu přece už dřív!“

„Vzadu,“ zašeptala. „Pamatuji se, že vzadu, naproti východu…“

Zapraskání rozšlápnutých korálků se ozvalo hned ze dvou stran.

Obkličovaly ho! Věděly o něm a tma byla jejich živlem. Bylo to

jako hra na slepou bábu. Hrozivě skutečná… Vztekle zaklel a

rozběhl se do tmy. Tím směrem, kde by měly být schody nahoru.

117

Trefil se napoprvé, ale klopýtl o koberec, který kdysi někdo stáhl

ze schodiště dolů. V pádu pustil Gojšku, ale hned se bleskově

překulil na bok a vstával. „Kde jsi?“ sykl a zašátral kolem sebe.

„Tady, pane!“ vzlykla.

Hmátl do tmy, chytil ji za cíp tuniky a přitáhl k sobě. „Pojď!“

Ruku v ruce začali klopýtat vzhůru. Schodiště se trochu stáčelo a

temný obdélník velkého okna, zanesený špínou tak, že sklo

nepropouštělo světlo dovnitř, spatřili až skoro nahoře.

„Jsme tam,“ vykřikla udýchaná Gojška a na okamžik přestala

dávat pozor na cestu. Zvrtla se jí noha, ztratila rovnováhu a

rozhodila ruce do stran. Sáhl po ní, ale pozdě. Uslyšel, jak dopadá na

schody a sjíždí po nich dolů. Jeden schod, druhý, třetí…

Snad se mu to jen zdálo, že ve tmě pod ním se cosi pohnulo.

„Je tady! Už je tady!“ zaječela a začala se drápat zpátky nahoru.

„Jde za námi!“

Dřepl si, jednou rukou se opřel o schod a druhou natáhl do tmy

pod sebou…

Dotkl se dívky, v prvním okamžiku instinktivně ucukl, ale hned ji

zase našel, přitáhl ji k sobě, vzal do náručí a na jeden ráz vyběhl

zbytek schodiště. Nahoře podvědomě zpomalil. Neuměl odhadnout,

jak rychle dokáže okno otevřít. Za ta léta může být tak zanesené

nečistotami, že s ním ani nepohne…

Korálky zapraskaly a Mark koutkem oka zaznamenal jakýsi

pohyb za sebou. To rozhodlo. Přitiskl si Gojščinu tvář k hrudi, stáhl

hlavu mezi ramena, rozběhl se a odrazil se ke skoku.

Okno vzdorovalo jen okamžik, snad desetinu vteřiny, která

Markovi připadala jako nikdy nekončící hrůzyplný sen. Pak tabule

praskla, okno se vysypalo a Mark i se svým nákladem vyletěl nad

koruny keřů.

Harémová kráska jej táhla horní částí těla dolů. Dva metry nad

zemí ji pustil do listí a sám se ještě v letu stačil narovnat. Dopadl na

zem, vyskočil a divoce se rozhlédl. Nahoru se nedíval, pohledem se

oknu vyhnul, ale nemohl si nevšimnout krásné plavovlasé dívky v

úzkém upjatém trikotu, přepásaném širokým páskem z měňavé hadí

kůže, která se opírala o zeď. Dívala se přímo na něj.

„Proč jsi to udělala?“ křikl na ni.

118

„To já ne,“ odpověděla nejčistší galaktičtinou. „To on,“ dodala

vzápětí a prstem ukázala pod nohy.

Mark se křovisky a šlahouny prodral na polozarostlou cestičku.

Na zemi u dívčích nohou leželo jako kupa loje objemné tělo

vrchního eunucha.

„To on,“ opakovala neznámá, když Mark došel až k ní. Hleděla

na zem, ale teď zvedla hlavu a usmála se na něj. Byla tou

nejkrásnější bytostí, jakou v serailu iladamanského panovníka

potkal. „Vy jste ze Země, nemám pravdu?“ špitla. „Vezmete mě

domů?“

Přejel pohledem mrtvého a pak se znovu podíval na ni.

„Chtěla jsem zase rozsvítit, ale on rozbil vypínač.“ Z vypínače

opravdu zbyla jen tříšť plastické hmoty a pokroucených vodičů.

Mark poklekl vedle mrtvého. Na hrudi mu už mokvala modrá

krvavá skvrna. Štítivě ohmatal ránu a zvedl oči k plavovlásce.

„Umíš zabíjet, děvče. Kdo jsi?“

Vtom za sebou zaslechl praskot větví a šustění trávy a nervózně

se ohlédl. Byla to ale jen Gojška, která se už vzpamatovala a teď se

prodírala porostem za ním.

„Vezmete mě domů?“ zeptala se blondýnka znovu s pláčem na

krajíčku.

„Jestli jsi to byla ty, kdo zavraždil panovníky, pak to nepůjde,“

odpověděl tiše.

Otočila se a zmizela ve vysoké trávě.

„Viděla jsi ji?“ zeptal se Gojšky. „Kdo to je?“

Pokrčila rameny. „Říká se, že pochází ze Země. Ona by asi… asi

by měla nejvíc důvodů Brusutcha III. zabít. Bral si ji do Hlubiny

rozkoše ze všech dívek nejčastěji…“

„A Brusutch IV?“

„Ten tam nikdy nechodil, pane!“

14

Panovníkovy zahrady na terasách vysoko nad městem zářily nad

písky okolní pouště jako nádherný smaragd na červené sametové

119

podušce.

Mark Stone se znuděně odvrátil od kamenného zábradlí a od

výhledu na ploché zaprášené stříšky mathribských domků. Jeho

Výsost pán a vládce ochutnával kousky ovoce, namáčené v masové

omáčce, a jeho matka Dorjana seděla podle dvorské etikety na tři

kroky od stolku, prohýbajícího se pod váhou přesnídávky, a

děkovala synovi za každé vybídnutí k jídlu.

„Mráz mi běhá po zádech,“ vydechl dvanáctiletý pán a vládce a

otřel si z brady hustou šťávu. „Asi budu muset přece jen odložit

svou návštěvu serailu. Když si představím, že bych se v noci

procházel chodbami a některou z nich potkal…“

„Jsou nebezpečné jenom uvnitř toho jediného paláce, Výsosti,“

namítl Mark. „I světlo hvězd je prý může oslepit.“

„To říkáte vy,“ namítl Brusutch V. „A ještě taky ta vaše…

hmm… průvodkyně. Sám jste mi ale před chvílí popisoval, jak vás

ta stvůra pronásledovala až k oknu, i když zašlému a špinavému.

Určitě propouštělo víc světelných paprsků, než nám posílají

hvězdy.“

Náhle promluvila Dorjana, která až dosud mlčela, jak se na

iladamanskou ženu ve společnosti mužů sluší. „Domníváte se tedy,

pane Stone, že vraždil vrchní eunuch, když se pokusil zabít i vás?“

„Myslím, že ne, paní,“ pokrčil Mark rameny. „Spíš bych

předpokládal, že se v dívce uvězněné v podzemí něco vzepřelo a

pokusila se vzdorovat. Za určitých okolností se i slabé ženě může

podařit svého trýznitele přemoci…“

„Slovo trýznitel se mi nelíbí, pane Stone!“

„Je nejmírnější, jaké jsem ochoten v tomto případě použít, vážená

paní!“

„Nemohlo se to však stát dvakrát po sobě!“ přerušil rozhořívající

se spor mladý panovník. „Spíš to vypadá, že někdo, kdo chtěl mého

děda a otce zavraždit, vešel do paláce, rozsvítil světla a dole potom

odemkl zámky ke komnatám hadích žen. Za plného světla bez

problémů zase odešel a jen si vyčíhal, až tam Brusutch III. přijde s

nějakou dívkou. Když byli dole, zhasl, dal hadím ženám čas k

zabíjení a zase rozsvítil. Pak se zbavil mrtvoly té dívky… Vlastně

možná ani nemusel, třeba si ji hadí ženy vtáhly do svého doupěte a

120

sežraly…“

„Synu!“

„Klid, matko! To je logika, které nemohou ženy rozumět. Můj

děd i otec byli mocní, ale staří muži! Jejich maso určitě nebylo tak

jemné a křehké jako maso dívky z harému.“

„A pak?“ přerušil ho Mark.

„Potom vrah vynesl mrtvolu svého pána…“

„Podezříváte vrchního eunucha?“

Královna Dorjana náhle vstala a s pokorným výrazem ve tváři se

obrátila na svého syna. „Již půjdu. Vy jste muži, rozprávějte sami o

takových věcech. A vás prosím, kapitáne,“ otočila se na Marka,

„abyste mne ohledně svého dotazu týkajícího se našich svatebních

obřadů navštívil v mých pokojích hned po této debatě. Velmi vám

děkuji za společnost u svačiny…“ Důstojně vstala, ignorovala

Markovo překvapení a zamířila ke schodišti do nižších pater

zahrady, ukrytému v loubí rozkvetlých popínavých rostlin.

„Vy jste si u nás vybral ženu, kapitáne Stone?“ vyhrkl pán a

vládce, sotva se jeho matka vzdálila z doslechu.

Mark ihned pochopil, že Dorjana použila tuto lest, aby si s ním

mohla promluvit bez svého syna, a najednou neměl stání. „Ne,“ řekl

a upil trochu ovocné šťávy. „Ale v etnografickém institutu u nás na

Zemi by mi dali co proto, kdybych jim nepodal zprávu alespoň o

nějakých zdejších zvycích…“

„Tak to vás opustím,“ zasmál se chlapec. „Tyhle věci mne

smrtelně nudí.“ Protáhl se a zvedl se z křesílka. „Ale aby bylo jasno,

já nepodezřívám žádného eunucha. Kdyby to byl on, nebyl by teď

mrtvý. Sám jste řekl, že jeho zranění se podobá zranění mého otce a

děda. Musel tam tedy být ještě někdo!“

„Nikoho jiného jsem neviděl,“ odvětil Mark. Existenci

plavovlasé krásky si nechal pro sebe. Nejdřív chtěl zjistit něco víc v

archívu Abdalcharga. Na místo prvního rádce ještě nebyl nikdo

jmenován, a tak počítal s tím, že mu nejspíš nikdo ani nebude bránit

nahlédnout do jeho archivu. Teď to možná bude zbytečné. Královny

přece vědí všechno…

* * *

121

„Vyberte si podušku a posaďte se, kapitáne Stone,“ vybídla ho

panovníkova matka a poprvé se na něj usmála. „Tak jak se vám líbí

dívky a ženy v serailu? Získal jste si už jejich přízeň?“

„Zatím nebylo mnoho času, vážená paní,“ uklonil se a vybral si

zelený polštář s výšivkou nějakého ornamentu.

„Ctíte ženy, jste šlechetný a máte svou čest… To z vás činí

člověka, který je milý mému srdci.“

„Nevím, co říct,“ zamumlal a rychle na ni pohlédl. Určitě jí

nebylo ani třicet, ale tak, jak její slova vyzněla, to určitě nemyslela.

Neriskovala by přece své postavení pro flirt s pozemšťanem!

Zřejmě jeho překvapený pohled pochopila a pobaveně se

zasmála. „To není lichotka, jen konstatování. Vybral jste si polštář,

jehož výšivka odpovídá vlastnostem, jež jsem vyjmenovala.“

„Zajímavé,“ zabručel pro sebe a poposedl. „Proč jste se mnou

chtěla hovořit, vážená paní?“

Na okamžik se zamyslela. „Je nezbytné, abyste vyšetřování

ukončil co nejdříve, kapitáne. Netušila jsem, kam až to povede, a

nechci, aby se můj syn seznamoval s takovými věcmi, jaké tu vyšly

najevo o Brusutchovi III., otci jeho otce.“

„Promiňte mi tu neomalenost, ale stejně tak o vašem manželovi.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, tak tomu není. Řekli mi, že jste se na svých

misích už s Denebany setkal, s rasou, k níž, ač si to nechceme

přiznat, patříme i my, můj syn a já.“

Mark přikývl.

„Řekněte mi…“ Hledala slova a Mark ji předešel.

„Není to prokletí vašeho rodu. Celá ta rasa je násilnická, libující

si v mučení zajatců. Podrobují si primitivnější civilizace na jiných

světech, muže nutí k otrocké práci, a k čemu ženy, to vám, myslím,

nemusím popisovat. Koneckonců, díky existenci harému si sama

můžete udělat obrázek.“

„Chci toho svého syna ušetřit,“ řekla. „Zabránit, aby se z něho

stalo to, čím byli jeho předkové. Věřím, že to dokážu. Už jeho otec

se změnil.“

„Zemřel na stejném místě.“

„Ano,“ přikývla. „A to právě nechápu! Od smrti Brusutcha III. –

a ten si zasloužil umírání daleko horší – často říkal, že dá palác s

122

Hlubinou rozkoše zbořit.“

„A přece se tam vydal.“

„Ano!“ vykřikla skoro popuzeně, že jí skáče do řeči. „Můj

manžel našel v zápiscích svého otce jméno ženy, kterou si pro ten

poslední den vybral ke svým odporným orgiím. Šel za ní, ale ne

proto, aby ji potrestal. Řekl, že ji pošle pryč, protože do harému

nepatří. Už se nevrátil…“

„Znáte to jméno?“

„Ne…“ Zakryla si tvář cípem tuniky. Po chvíli mlčení promluvila

přes látku. „Najděte vraha do dvou dnů, a pokud se vám to nepodaří,

pak ukončete pátrání a doporučte mému synovi…“

„… aby dal pro jistotu popravit všechny, co tam jsou?“

Chvíli váhala a pak přikývla.

„Komu chcete právě vy sahat do svědomí, paní?“ Vstal a zamířil

ke dveřím. Na poslední chvíli si ale vzpomněl na to, co chtěl hledat

v Abdalchargově archivu: „Lord vyslanec mi při letu na Iladamani

vyprávěl o agentce z Denebu, jíž se sem kdysi podařilo proniknout.“

„Ta už nežije, kapitáne,“ odpověděla Dorjana. „Vyslýchal ji

tehdy sám Brusutch III. Důkladně, to mi věřte… Je to už několik

let.“

Pokývl. „Myslel jsem si to. Prozradil mi ale ještě něco.

Docházelo prý k obchodním kontaktům s nelegální obchodní

skupinou od nás. Dodávali prý do harému ženy z celé Galaxie…“

„To je možné.“

„Měl prý ty nejzvrhlejší nápady?“

„Slyšela jsem hodně a věřím tomu,“ pokývla odhodlaně.

„Přivezli mu i…“ Mark se zarazil, střelil pohledem po dívce

sedící na křesílku za královnou a naklonil se k Dorjaně co nejblíž.

„Přivezli mu i…“ poslední slovo jí zašeptal do ucha.

„Boží oči, to ne!“ Zalapala po dechu. Vyskočila z podušek a

vyběhla z komnaty. Hned se ale vrátila a gestem jej vyzvala, aby ji

následoval. Proběhli síní, v níž na zdech visely lovecké trofeje,

hlavy a kůže obojživelných ještěrů z jižních močálů. V levém

zadním rohu Dorjana stiskla tajné tlačítko v oku vycpané hlavy

jakési obrovité kočkovité šelmy. Netrpělivě škubla rameny, než se

ukryté dveře vysunuly do strany.

123

„Pojďte za mnou, pane Stone!“ řekla a vstoupila dovnitř. „Tohle

je archiv harémových žen,“ pokračovala a pohlédla na něj. „Myslím,

že vím, o koho jde,“ sykla a bez zaváhání sáhla do police nalevo od

vchodu. Hodila na stůl černé kožené desky a otevřela složku na

první stránce. Z fotografie se na Marka usmívala plavovlasá

princezna. „To je ona,“ štěkla Dorjana. „Jmenuje se prý Halka, ale

asi to bude…“

„Ano,“ pokývl Mark. „Typové označení.“

* * *

„Rayi?“

„Že ses taky ozval, Marku! Jak pokračuje vyšetřování? Přiznám

se, že mě to nejdřív dost mrzelo, že jako android nemám do harému

přístup, ale teď už jsem si tady získal pár přátel. Ajšana si koupila

právo nosit vlasy, už má na hlavě roztomilý kartáček a je mi za něj

čím dál vděčnější…“

„Rayi, jsme ve finále. Android, typ Halka. Design velmi krásné

dívky… Říká ti to něco?“

Ticho trvalo jen chvilku.

„Malá série, Marku, dva nebo tři kusy. Byly projektovány a

vyrobeny jako soukromá zakázka pro jisté významné politiky

Pozemské unie.“

„Tak dva, nebo tři?“

„Původně tři, jeden by ale údajně zničen při výbuchu překladiště

na Lagrange 1. Vzhledem k formulaci tvé otázky hádám, že jsi na

ten ztracený kus narazil.“

„Jo. Schovává se nám, Rayi. Už zabíjela a může se to stát

znovu.“

„Ty nemusíš mít obavy, Marku. Pokud nejde o androida

vyrobeného pro potřeby armády, policie nebo ke zvláštním úkolům,

jako jsem třeba já, má každý android naprogramovaný blok, který

mu nedovolí zabít člověka. Mluvím ale o typu, jehož DNA odpovídá

humanoidům pocházejícím ze Země. Zdejších obyvatel se tento blok

netýká!“

„Jo, to už vím.“

124

Mark zaklapl černé desky a otočil se ke královně. „Jsou v harému

nějaké pozemšťanky? Budeme je potřebovat.“

„Asi pět nebo šest.“ Odkašlala si. „Všechny jsou tu dobrovolně,

samozřejmě.“

„Ano,“ ucedil. „Asi tak jako já…“

* * *

Štvanice byla připravena. Všechny podezřelé byly bezpečně

uzamčeny ve svých pokojích a eunuchové byli nahnáni do síně u

vchodu. Mark a jeho narychlo sebraný oddíl harémových dívek

pocházejících ze Země pročesávali chodby a uzamykali je. Sektor,

kde se ukrývala Halka, se zmenšoval s každým uzavřeným

průchodem.

Čekal, že ta dívka se ukryje na nějakém tajném místě do té doby,

než honička poleví, ale Halka se pohybovala někde před nimi.

Několikrát ji dokonce zahlédli.

V poledne uzavřeli přístup do křídla se žlutými schody a o

hodinu později pronikli až na zahradu. Štvanice se chýlila ke

konci…

* * *

„Tamhle je!“

Halka nemohla projít. Vrhla se stranou, rozhrnula křoviska a

skočila. Zbytečně, zeď byla moc vysoko. Věděla, že musí dál, přes

zahradu a tam… Na konci zahrady už byla jediná cesta. Dveře do

paláce hadích žen. A rozbitý vypínač.

„Zůstaňte tady,“ přikázal Mark dívkám shromážděným uprostřed

zahrady. Už ji viděl. Plavovlasá kráska se opírala o zeď vedle dveří,

za nimiž vládla tma, přinášející smrt. Pomalým krokem se k ní

přiblížil. „Zabíjela jsi!“ Těkající zarudlé oči jako by se měly každou

chvíli naplnit slzami.

„Nenechám se zavraždit! Ani když jsem jenom android!“

„Co se tam stalo, Halko?“

Polkla slzy. Docela jako by to byla skutečná pozemšťanka.

„Přivázal mě ke stolu, odemkl zámky k hadím ženám a odešel, aby

125

zhasl světlo. Chtěl zjistit, co se mnou udělají…“

„Dostala ses z pout a ještě jsi ho dostihla?“ hádal Mark. Přikývla.

Svezla se na dlažbu a objala mu kolena.

„Vezmi mě s sebou domů, pane!“ škytla. „Přece vidíš, kdo

jsem…“

„Proč jsi zavraždila toho druhého?“

Škytla. „Přišel za mnou a ptal se, co se stalo. Myslela jsem, že mě

chce potrestat, ale řekl, že mě z harému propustí, protože mu

nepřipadá nic odpornějšího, než aby v serailu žila androidka…

Jenomže se mu ten nápad připoutat mě ke stolu a vypustit hadí ženy

z jejich cely začal líbit…“ Dívka vzlykla a zvedla k Markovi oči.

„Zavolal eunuchy a dal mě spoutat. Bylo jich hodně, nemohla jsem

se ubránit. Řekl, že mě nechce mučit jako jeho otec, ale že ho

zajímá, jak hadí ženy vypadají. S hlavním eunuchem mě odnesli do

podzemí. Hadí ženy měly otevřenou celu, ale když se rozsvítilo,

vrátily se do svého doupěte. I tenkrát. Slyšeli jsme, jak tam chodí…

Jako teď, slyšíte?“ Celá se napjala, po kolenou se posunula ke

dveřím a přiložila na ně ucho. „Jsou tam a číhají, pane!“ špitla skoro

hystericky. „Možná už vědí, že je vypínač světla rozbitý…“

„K věci, Halko!“

„Nemohla jsem dělat nic, byla jsem spoutaná a ležela jsem na

stole jako oběť. Odešli nahoru a za chvíli světlo zhaslo. Pak jsem

uslyšela to praskání korálků…“ Mark ji pohladil po vlasech.

„A dál?“

Otřásla se jako v horečce. „… Stály už kolem mě, když se znovu

rozsvítilo…“

„Jak vypadaly?“

Zvedla hlavu: „Opravdu to chcete vědět?“ Olízla si rty. „Byly

čtyři a možná to světlo některým z nich ublížilo. Ale neutekly, jen

couvly do tmy vzadu.“

Mark si všiml, jak se pozemšťanky z jeho oddílu stahují blíž k

nim a hltají každé dívčino slovo.

„Jedna ale po mně v zuřivosti ještě stačila seknout drápem.

Probodla mi stehno, ale taky přeřízla provaz, kterým mě spoutali.

Vymotala jsem se a vyběhla nahoru. Potkala jsem je na schodech.

První šel hlavní eunuch, ale jak mě spatřil, pochopil, co se bude dít,

126

otočil se, popadl pána a vládce a smýkl s ním přede mne. Chránila

jsem sama sebe a nemohla jsem jinak než zabíjet!“

„Já vím,“ řekl Mark.

„Eunuch zatím stačil utéct ven. Na denním světle mi už nic

nehrozilo, nebyl důvod ho zabíjet taky.“

„Přesto jsi ho potom taky zavraždila!“

„Chtěl zabít vás, pane, copak jste to nepochopil? Všichni tvrdili,

že určitě vypátráte, co se v Hlubině rozkoše stalo. Eunuch se bál, že

taky zjistíte, jak se zachránil na úkor pána a vládce. Nedopadl by

dobře…“

„To přece pro tebe nebyl důvod, abys ho zabila!“

Usmála se. „Tady mi hrozí trest a tím je smrt. Proto musím odtud

a vím, že nikdo jiný než vy mě odsud dostat nemůže.“

Vzmáhající se šum hlasů Marka přinutil, aby se otočil. Královna

vdova Dorjana stála pár kroků za ním a se zděšením ve tváři

naslouchala slovům androidky Halky, stvořené pro potěchu

Brusutcha III. „Skončíš zaživa na ghátu!“ vykřikla v té chvíli. „Jsi…

Jsi…“

„Brusutch III. si liboval ve zvrácenostech, paní,“ přerušil ji Mark.

„Na Iladamani je tím nejzvrhlejším činem mít v harému androidku.“

„Neustoupím, kapitáne Stone!“ rozkřikla se Dorjana. „Zabila mi

muže!“ V její ruce se objevilo vlnité ostří dýky a vrhla se na

androidku. Halčiny ruce se dvakrát mihly vzduchem, ale Mark stihl

zabránit úderu. Sám se zapotácel, ale zůstal stát na nohou.

„Nemůžu se probít přes tebe, pane,“ zašeptala plavovláska.

„Musela bych tě zabít a to nechci ani nesmím!“

Pohladil ji po tváři. „Nemůžu udělat vůbec nic, děvče.“

„Musím sama hledat řešení,“ zašeptala. „Někde ve sklepě je

vchod do kanálů a kvůli přítomnosti hadích žen jej nikdo

neudržoval. To je moje jediná šance.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Není žádná!“

Vyklouzla mu z vlhké dlaně, se smutným pohledem. Ramenem

se opřela do veřejí a vklouzla dovnitř. Dveře se samy od sebe

zavřely, Ozval se tichounký výkřik a pak už nic. Jen praskání

korálků…

Mark za sebou uslyšel šustot, jak štíhlé nožky pozemských

127

obyvatelek serailu začaly couvat pryč z tohoto místa.

„Za hodinu opouštím serail a odjíždím na kosmodrom!“ křikl za

nimi. „Která z vás chce letět zpátky na Zemi, může se přidat!“

* * *

„Vítám vás z dovolené!“ zahlaholil generál Khov a zvedl se od

stolu. „Mám pro vás zajímavou akci. Říká vám něco jméno

KENDRA?“

„Jistě, čtvrtá oběžnice Epsilon Tukana,“ odpověděl Mark. „Ale to

se mě teď netýká. Jen jsem se přišel ohlásit. Mám ještě dvanáct dnů

dovolené a chystám se je využít k jedné bohulibé činnosti.“

„Ano?“ houkl generál, výjimečně v dobré náladě.

„Rozvážím domů dívky, které odešly z iladamanského harému se

mnou. Dvě jsou ze Země a čtyři z kolonií… Možná si tu dovolenou i

trochu prodloužím. Máme si hodně co povídat.“

Generál se rozesmál. „Vy jste si přivezl část harému s sebou? Vy

jste ale…“

„Trochu uctivosti, generále, prosím! S královnou vdovou jsem se

sice rozešel částečně ve zlém, ale Jeho Výsost Brusutch V. mě při

loučení ujistil, že dokud nemá pravoplatné dědice a za situace, kdy

vyhynuli mužští členové všech nástupnických rodů, jsem

následníkem trůnu já…“ Zachechtal se. „Nenabídnete mi doutník?

Určitě si teď nějaký zapálíte?“

128

JAROSLAV MOSTECKÝ

KALUŽINY MODRÉ KRVE

Mark Stone 66

Řada A, svazek 7

(1.vydání)

Vychází každé dva měsíce v edici Delfín. Toto číslo vyšlo 26.5.2003.

Obálku s použitím kresby Petra Bauera navrhl Jan Přibík.

Sazbu zhotovilo grafické studio Tanga,

U Libeňského pivovaru 10, Praha 8

Odpovědná redaktorka Anna Staňková

Vydal jako svou čtyřtisící sedmistou sedmdesátou pátou publikaci

Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství, spol. s r. o.,

U Libeňského pivovaru 10, Praha 8, roku 2003

Vytiskl EKON, družstvo, Srázná 17, Jihlava.

Vydání první.

Doporučená cena 65,72 + 3,28 DPH = 69 Kč.

Cena pro předplatitele 65 Kč.

M A R K

STONE

Jaroslav Mostecký

Kalužiny modré krve

Tajemný mladý muž, příslušník neznámé islamadanské

civilizace, zachrání Marku Stoneovi život při střetu

s denebskou narkomafií na planetě Gatagéwa. A vzápětí ho

mladíkův otec, oficiální vyslanec této civilizace, pověří úkolem

přímo detektivním: Mark má vyšetřit vraždy v poslední době

spáchané na členech vládnoucí královské rodiny. Podivuhodné

na celé věci je, že k akci dali předem souhlas Markův šéf

generál Khov i velitel Vesmírné policie admirál Neuman,

aniž o tom Marka informovali…

Doporučená cena 65,72 + 3,28 DPH = 69 Kč

Cena pro předplatitele 65 Kč.

ISBN 80-237-3789-9

Document Outline

ÚVOD

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14