Ladislav Szalai

M a r k

STONE

V L Á D C E H U R I K Á N Ů

© Golem, 2007

© Ladislav Szalai, 2007

© Obálka J. P. Krásný, 2007

ISBN 80-85892-93-6

Úvod

Pozemská unie, která je federací osmdesáti pěti planet, už pět století

pokračuje v expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však postupem

času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k

ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s pozemšťany

přestávali vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o techniku,

kterou sami nedokázali pochopit. V případě jedné planety to došlo

dokonce tak daleka že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se

zachránit jen několik párů, které byly umístěny do rezervace, jak se

to kdysi dělalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď

Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou

humanoidními bytostmi, měla rozkaz pouze ji zaznamenat, ale v

žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se

podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní

Ministersko galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném

případě byl úkol svěřen Službě pro dohled nad primitivními

planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let

předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že pozorování z umělých satelitů jsou

nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z

agenta činné služby a androida, kteří se nenápadně vmísili mezi

domorodce.

Jedním z takových agentů byl i kapitán Mark Stone.

4

1.

Stoneův až příliš živý zevnějšek charakterizovala zdatná svalnatá

postava jako šitá pro vrcholného atleta a tvář ošlehaná sluncem a

větrem mnoha planet, vyjadřující stálý neklid, ale zároveň i pekelně

soustředěnou pozornost. Dlouhé hnědé vlnité vlasy, které si nechal

na rozkaz svého nejvyššího velitele generála Khova výjimečně

narůst – zřejmě kvůli další, zcela mimořádné misi, mu splývaly po

límci koženého kabátce, vhodného na první pohled nejspíše pro

hlavního hrdinu nějakého barbarského středověkého filmu. Jeho

oděv se skládal z kalhot ušitých z hrubého plátna a vysokých bot.

Mark byl stejně jako na většině svých misí na „vyvíjející se planety“

ozbrojen oboustranným mečem a loveckým nožem. Nejdůležitější

součástí zevnějšku agenta činné služby a specialisty SDPP, neboli

Služby pro dohled nad primitivními planetami, v hodnosti kapitána,

však byl ochranný pás vytvářející silové pole, které zásoboval

energií účinný atomový mikrogenerátor.

Nyní bylo silové pole, které mohl díky pohyblivé kovové

hvězdici na ochranném pásu ovládat přímými rozkazy své mysli,

ztlumeno na minimum. Neohrozilo další účastníky testu na novém

simulačním bojovém cvičišti jednotek SDPP, zvláště důstojníky

Vesmírné policie, oddělené od něj velmi silným neprůstřelným

sklem. Jejich šéfem byl admirál Neumann, který se už několikrát

pokusil Marka Stonea přetáhnout k sobě, pod své vlastní velení.

Dnes tu však muži admirála Neumanna nebyli kvůli tomu, aby

mu nabídli pohodlnější a mnohem lépe placené místo, o něž nestál,

protože byl až nestydatě bohatý. Něco se chystalo, vytušil Mark, a

souviselo to určitě s nastávající misí. Přichází něco mimořádného,

něco zřejmě velmi náročného.

Mark Stone, třicátník vyzařující rozhodnost a stálou rozvahu, se

rozhlédl kolem sebe a jeho zrak na chvíli spokojeně spočinul na

sympatické tváři přítelkyně, miliardářky Elzy Swensonové, která

dnes zcela nečekaně přišla na náročný bojový test, který si kupodivu

nevyžádal generál Khov, ale admirál Neumann. Proč, to zůstávalo

5

Markovi tajemstvím. Politika a žabomyší války mezi Vesmírnou

policií a SDPP, které toho byly zřejmě příčinou, pro něj zůstávaly

tajemstvím.

Vedle Elzy Swensonové seděl v černé uniformě Ray, s umělou

kůží několikrát dokonalejší než je lidská, a spoustou jiných umělých

součástek, jeho společník z mnoha cest na barbarské planety.

Android byl většinou spolehlivější nežli člověk, jak po řadě

zkušeností usoudil Mark. Sotva na sebe pohlédli, Ray mu díky

zabudovanému psychickému amplifikátoru telepaticky vyslal vzkaz:

„ Připrav se. Dnes to bude náročné. Něco se chystá.“

Mark Stone získal schopnost vnímat telepatické zprávy díky

jistému rostlinnému společenstvu na jedné z planet, kde se kdysi

pohyboval. Teď ho Rayova „slova“ trochu znejistila, ale během

zlomku vteřiny se mu podařilo, vzhledem k předcházejícímu

náročnému výcviku, svoji mysl zklidnit. Něco se zřejmě opravdu

chystá, ale on je tu přece od toho, aby byl na jakýkoliv nekalý výpad

připraven.

Cvičiště sestrojili význační znalci bojových sportů jako jakýsi

mírně rozlehlý simulátor opravdového bojového pole. Mark bude

muset za chvíli předvést všechno, co se při tréninku i na

předcházejících misích na méně rozvinuté planety naučil.

Pohlédl před sebe. Jeho úkolem bylo zdolat přesně tři sta metrů

překážek. Pouhých tři sta metrů ho dělilo od cíle, kam se musí

bezpodmínečně dostat, a to s co nejmenším počtem trestných bodů.

Nejhorší na všem bylo, že od něj jako od opravdového profesionála

všichni očekávali skoro nemožné. A tím nemožným byl nový

rekord. Zatím ho držel jeden z příslušníků Vesmírné policie, která

toto cvičiště také začala okamžitě využívat, i když, oficiálně patřilo

jednotkám SDPP. Mark byl zřejmě jediný, kdo mohl tohoto

příslušníka, jehož jméno bylo utajeno, ohrozit, nebo ještě lépe,

překonat.

Konečně zazněl povel ke startu. Mark se bleskově přehoupl přes

závoru dělící ho od bojového cvičiště a pokusil se získat alespoň pár

metrů. V tom mu však zabránilo několik ostrých kovových hvězdic,

vržených mu přímo do tváře. Částečně se jim stačil bleskurychle

vyhnout a zbývající hvězdice stihnul včas srazit lokty svého kabátce,

6

které byly nenápadně vyztuženy kovoplastem.

V příštím okamžiku proti němu vystartovali najednou tři

speciálně vytrénovaní androidi. Předvedli sérii pokusů o úder, ano,

vlastně jen pokusů, protože Mark jim více nedovolil. Zmizel jim ve

vzduchu dva a půl metru nad zemí, kde se obrátil o tisíc nula

osmdesát stupňů a vzápětí je napadl nejprve obloukovými kopy,

půlměsícovými kopy a potom hranou dlaně pravé ruky, když si

předtím přehodil meč do levé. Někdy je holá ruka účinnější, než ten

nejostřejší meč, napadlo ho určitě ne poprvé.

Vzápětí zasvištělo vzduchem několik dobře mířených šípů, které

stačil buď zachytit, či odrazit. Jeho reakce byly smrtonosně rychlé a

účinné. Bylo o něm známo, že nejen dosahuje reflexní rychlosti

nejnovější série androidů, ale že ji často zcela jednoduše překonává.

Jeho bojové umění bylo naprosto originální a čerpalo ze stovek

známých i téměř neznámých bojových sportů. Nedalo se jen tak

označit jako například hunga gungfu, aikido, tai-či, jihoamerická

capoeira aché, či jinak. Vzdáleně se snad dalo srovnávat jen s

musadem, které také obsahovalo prvky vybrané ze stovek dalších

bojových sportů. Kromě toho byl vynikajícím znalcem šermu a jízdy

na koni.

Mark se těžce dral k cíli a po cestě překonával další a další

nástrahy: náhle vystřelené sítě, nečekaná propadliště, laviny z

umělého kamení a hlavně další androidy, ozbrojené tyčemi, kopími,

nunčaky, bumerangy, lasy, bolasy a jinými zbraněmi. Pokoušely se

ho zastavit i specializované bojové automaty. Překonal ohňovou

clonu a vysokou stěnu s ostrými hroty.

I když ho chránilo silové pole ochranného pásu, cítil díky jeho

slabé intenzitě všechny bolestivé zásahy, těžké údery a nárazy. Jeho

tělo bude v cíli plné ošklivých modřin a možná i zlomenin. Naštěstí

se jich bude moci v rychlohojivé sanitární jednotce během někokika

hodin zase zbavit.

Markovi zbývalo už jen několik posledních metrů do

vytouženého cíle, když se stalo něco, s čím nepočítal ani on, ani

přítomní důstojníci Vesmírné policie, důstojníci SDPP. Nejprve

zaslechl v mozku zřetelné Rayovo varování:

„Pozor!!!“. Těsně vedle Marka dopadl granát.

7

Mark byl rychlejší než blesk. Uchopil granát ve chvíli, kdy se

stěží dotkl země, a mrštil ho za zmíněnou vysokou stěnu s ostrými

hroty. Exploze ji roztrhala na kusy, ale naštěstí nezranila Marka a

ani se jí nepodařilo závažně narušit neprůstřelné sklo, které dělilo

bojové simulační cvičiště od všech přihlížejících.

Marka ihned napadlo, že granát tu nemá co dělat. Tohle do

programu této bojové přípravy docela určitě nepatřilo. To byl

naprosto dokonalý důkaz pokusu o jeho likvidaci. S touto

myšlenkou a zároveň úlevným pocitem, že je ještě naživu, se kapitán

Mark Stone vřítil do cíle.

Okamžitě k němu zamířilo nejméně deset postav, mezi nimiž

poznal dva své nejbližší, Elzu a Raye.

Ještě než se ho chopily Elziny starostlivé ruce, stačil pohlédnout

na digitální časoměrnou stěnu. Svítila na ní jasně slova: NOVÝ

REKORD!

Stihnul si ve zlomku vteřiny uvědomit, že je absolutně nejlepší z

celé Pozemské unie. Nejlepší činný agent z federace osmdesáti pěti

planet!

Potom ucítil vřelý polibek a zaslechl hlas své přítelkyně Elzy

Swensonové: „To jsem ráda, že se ti nic nestalo!“ A Ray ho nadšeně

poplácal po rameni: „Gratuluju ti k rekordu. To jsi měl ale kliku.“

2.

Mark právě opouštěl v doprovodu Raye a dvou agentů SDPP, kteří

dostali za úkol ho ochraňovat, sanitární jednotku, úspěšně vyléčený

ze všech zranění, která utržil na cvičišti, když zachytil pohledem

dalšího agenta, který k němu spěšně kráčel po chodbě a tvářil se

důležitě. Vzápětí se muž bleskově legitimoval a prokázal jako agent

Johnson. Mark ho už několikrát předtím spatřil. Muž okamžitě

spustil:

„Poslal mě za vámi generál Khov. Máte se k němu ihned

dostavit. Je to rozkaz! A za druhé: byl jsem přidělen k vaší

ochraně!“

„Jasně, rozumím.“

8

Před budovou na ně čekal služební trans, ale Mark, Ray a dva

agenti, kteří měli Marka dosud na starosti, po chvíli váhání nasedli

do luxusního sportovního transu, v němž na ně čekala Elza

Swensonová. Služební trans se třetím agentem se rozjel za nimi.

„Musím ke generálovi Khovovi,“ usmál se Mark na Elzu, když se

posadil vedle ní.

„Proč?“

„Zřejmě už to přišlo. Čeká mě další mise. Cítím v kostech, že

tentokrát to nebude nic jednoduchého.“

„To je mi líto. Myslela jsem, že s tebou večer ten rekord oslavím

a budeme jen a jen spolu…“

„Zřejmě to budeme muset odložit.“

Luxusní trans se řítil se svou posádkou newyorskou aglomerací,

která se během staletí roztáhla na stovky kilometrů. Netrvalo to

dlouho a dorazil k cíli, k vysoké budově SDPP.

Elza Swensonová se s Markem rozloučila krátkým polibkem,

nechala všechny vystoupit z vozidla a poté zmizela mezi ostatními

transy.

Služební trans zůstal stát na parkovišti. Agenti spolu s Rayem se

prokázali ve strážním prostoru svými průkazkami, dotkli se rukama

čidla, které bleskově rozpoznalo jejich otisky prstů a hlavně DNA,

jiná čidla zkontrolovala jejich oční rohovky s vloženými

mikroskopickými čipy a poté vešli do budovy, kde nastoupili do

rychlovýtahu, který je odnesl do nejvyššího patra, v němž se, kromě

jiného, nacházela kancelář generála Khova.

Nejprve se však Mark Stone a jeho doprovod ohlásili u jeho

sekretářky.

„Vstupte!“ vyzval je všechny její hlas a oni vešli do kanceláře, z

níž se na ně usmívala skrze své malinko koňské zuby asi padesátiletá

Peggy, brýlatá stará panna, s obličejem připomínajícím mírně

vysušenou veselou veverku.

„Á, pan Stone,“ zvedla se s hraným překvapením, ale s nehranou

přátelskostí ve svém křesle, podala ruku svému oblíbenci a pokynula

ostatním: „Vy zatím počkáte u mě.“

Všichni tři agenti i Ray se beze slova posadili do pohodlných

křesel a přihlíželi, jak Mark Stone absolvuje podobnou prověrku

9

jako při vstupu do budovy. Dostat se poslední dobou ke generálovi

Khovovi bylo pro normálního smrtelníka prakticky nemožné.

Konečně se otevřely pevné, do té doby hermeticky uzavřené

ochranné dveře kanceláře velitele SDPP a Mark před sebou spatřil

generála Khova, více než dva metry vysokého muže vážícího hodně

přes metrák, jehož hlavu zdobila holá lebka a šikmé oči, které zdědil

po svých mongolských předcích. Generálova tvář byla plná jizev, ale

přes toto divoké vzezření se z jeho úst ozval kupodivu přátelský a až

nečekaně mírný hlas.

„Vítám vás, Stone. Posaďte se prosím.“

„Díky.“

„Díval jsem se na holozáznam vašeho rekordu, a hlavně jsem

prozkoumal onu akci s tím nešťastným plastogranátem. Byl předtím

skrytý pod tenkou vrstvou hlíny a vrhl ho na vás upravený

granátomet. V tom skleníku, myslím tím cvičiště, byly rozestavěny

cizí mikrokamery, které už jsme odstranili. Někdo odpálil

granátomet dálkovým spínačem. Máme určitá podezření, ale zatím

jsme pachatele neidentifikovali. Brzy se nám to určitě podaří…“

„Jsem tady jen kvůli tomu?“ usmál se Mark na generála se

spikleneckou grimasou, kterou si mohl jako jeden z mála agentů

dovolit, neboť patřil mezi Khovovy blízké přátele a před několika

lety mu dokonce zachránil život.

„Tušíte správně: smyčka se zatáhla. Mám pro vás novou misi, a

to ne ledajakou. Tohle je snad ta nejdůležitější cesta, na jakou vás

pošlu. Když všechno dobře dopadne, stanete se možná zachráncem

lidstva, Marku.“

„Zachráncem lidstva? Není to přehnané?“

„Možná ne. Nechci vás příliš napínat, a tak to zestručním: Víme,

že lidstvo není ve vesmíru samo. Kromě něj jsou tam i planety

obývané dejme tomu rozvojovými druhy. Ať už lidskými rasami či

jinými. Ale mimo těchto obyvatel kosmu jsou tu i ti, kteří se objevili

teprve nedávno. Myslím tím dvě téměř ve všech směrech

dokonalejší mimozemské rasy. Oni už dávno před námi začali

obsazovat rozsáhlá vesmírná teritoria. Vedou nad námi na body

prakticky ve všech technických i netechnických parametrech, a to je,

jak jste jistě pochopil, v případě Galeánců a Wontů pro lidstvo

10

krajně nebezpečné. I když Wontové jako nejstarší mimozemská

lidská rasa se zdají pro nás být mnohem méně nebezpeční než

Galeánci, kteří jsou sice také lidé, ale značně vyvinutější a hlavně

mnohem nesmlouvavější, než jsme my. Vynořili se prakticky

odnikud teprve nedávno a už je jich všude plno. A jak se zdá, nemají

nás vůbec rádi. Podle tajných zpráv připravují naši kolonizaci,

včetně kolonizace našich osmdesáti pěti planet, ale co je ještě horší,

jsou připraveni nás případně i likvidovat, když se budeme přehnaně

bránit.“

„Netušil jsem, že je to tak špatné,“ zatvářil se Mark Stone

pochmurně. „Měl jsem dojem, že s nimi vycházíme docela

přátelsky. Alespoň tak to interpretují masmédia.“

„Víte, že nerad spolupracuji s Vesmírnou policií, ale tentokrát

jsem se musel na to posadit s admirálem Neumannem a jeho lidmi –

a nejen s nimi – a vymyslet plán, který vám za chvíli objasním.

Rozhodli o tom vlastně i šéfové Galaktické služby.“

Generál Khov se vyzývavě odmlčel.

Mark Stone toho využil a zmateně se otázal: „A co já s tím mám

společného. Víte, že mi ta jejich bláznivá politika naprosto

neimponuje…“

„Plán je neúprosný. Tentokrát prostě nepoletíte na žádnou

planetu osídlenou primitivními obyvateli, i když vlastně poletíte…“

„Teď vám vůbec nerozumím.“

„Poletíte na Galeu, planetu Galeánců!“

„Ti jsou ale přece vývojově nejméně šest set let před námi. Co

bych tam proboha dělal?“

„Vy nepoletíte do současnosti, Stone, poletíte do jejich minulosti.

Máme k dispozici stroj času zapůjčený Wonty, tedy těmi Wonty,

kteří s námi sympatizují, a ten vás dopraví do středověku Galey. Ten

stroj využívá ke své existenci neobyčejně vzácnou látku kynerit,

kterou našli Wontové po výbuchu takzvané Modré hvězdy. Je to

látka silně radioaktivní, takže se stroj během určité doby doslova

rozpadne. Jeho mimořádná existence je, opakuji, časově omezena,

protože vbrzku se kynerit vyčerpá. V daném časovém úseku prostě

dojde k autodestrukci stroje. Proto musíte stihnout svoji misi a

návrat do naší sluneční soustavy dříve, než se tak stane. Vaším

11

úkolem bude kontrolovat dějiny Galey v daném období tak, aby u

nich nedošlo k příliš násilnému vývoji, zaměřenému proti nám.

Prostě chceme, aby se Galeánci stali v budoucnosti, tedy v

současnosti, našimi přáteli! Samozřejmě, že je třeba postupovat co

nejobezřetněji, jako při normální misi – žádné přehnaně násilné

zásahy, všeho s notně omezenou mírou…“

Mark Stone ještě nikdy nebyl takhle překvapený. Stroj času.

Cesta do minulosti. Neutahuje si z něj generál? – Zdá se, že ne…

„Co ode mě konkrétně chcete? To s tím strojem času myslíte

vážně?“

„Ano. Přenese vás i s vaším speciálně upraveným astronefem do

minulosti a bude jen na vás, jak si poradíte. Vlastně to nebude

záležet jen na vás, ale i na lidech admirála Neumanna Promiňte, ale

musel jsem souhlasit s jejich mimořádnou účastí na tomto

jedinečném experimentu. Tedy v zastoupení jejich člověka.“

Generál Khov se sklonil nad svým holofonem a přikázal komusi,

kdo zřejmě doposud čekal ve vedlejší místnosti: „Přijďte hned ke

mně!“

Mark Stone se cítil čím dál tím více rozčarovanější. Do čeho ho

to generál chce namočit. Cesta do minulosti. Na planetu vyspělejší

civilizace. To je určitě přinejmenším trochu v rozporu se všemi řády

Galaktické rady! Spolupráce s Neumannovým člověkem?

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupila přísně se tvářící, přesto

však velmi pohledná, až vysloveně krásná asi dvacetiletá dívka s

dlouhými černými vlasy. Vypadala jako hotové ztělesnění pradávné

Kleopatry.

„Seržantka Meghan Wilderová,“ zatvářila se dívka nanejvýš

povýšeně.

„Velitel vaší skupiny,“ zdůraznil generál Khov skoro omluvně.

Mark se zatvářil navýsost překvapeně. Bude podléhat velení

člověka od vesmírné policie, a to ještě ke všemu nižší hodnosti – to

se mu vůbec nelíbilo.

Generál se zatvářil co nejfamiliárněji. „Vy si sebou, Marku,

můžete jako obvykle vzít Raye. Vás tři jsme vybrali, abyste změnili

dějiny. Držím vám palce. Zítra start přesně ve dvanáct nula nula na

uzavřeném astroportu X23. Sejdeme se tam už v jedenáct. Pošlu

12

vám naproti služební trans s ozbrojeným doprovodem. Vy, Marku,

budete mít k dispozici jako ochránce až do doby odletu všechny tři

agenty, kteří sedí u Peggy. Jsem na vás hrdý. Brzy nashledanou.“

Mark Stone chtěl dodat, že žádné ochránce nepotřebuje, ale pak

si to rozmyslel, vstal a rozloučil se nejprve s generálem a pak trochu

s nehraným odporem i s krásnou příslušnicí Vesmírné policie.

Za dveřmi na něj čekal Ray, který prostřednictvím Marka a svých

psychických zesilovačů všechno slyšel, o čemž neměl generál, ani

nikdo jiný – samozřejmě kromě Marka – tušení.

„Geniální plán. Ale jako obvykle si to všechno vypijeme my

dva,“ zažertoval Ray. „Změnit dějiny Galey a zachránit lidstvo je

přece hračka! My to určitě dokážeme!“

3.

Na celém nanejvýš přísně střeženém astroportu bylo opravdu živo.

Mark si všiml, že se tu prakticky, kromě generála Khova a admirála

Neumanna, nevyskytují žádní lidé. Když ovšem nepočítal ještě sebe

a Wilderovou. Všude bylo plno androidů ozbrojených po zuby

destrukčními puškami, termopaly a dezintegrátory. Snad kvůli

naprostému utajení celé akce. Nad klenbou astroportu kroužilo

několik bojových iontoplánů připravených odrazit případný útok.

Na startovací plošině stál čerstvě renovovaný astronef Neptun II

a kolem něj se otáčela dvě lesklá kolesa připomínající něco jako

parabolická zrcadla. V nich pulzovala tajemná látka kynerit, která

měla namodralou barvu. Tak to je ten slavný stroj času, pomyslel si

Mark Stone a znovu zvedl hlavu nahoru, odkud se ozýval hluk

iontoplánů, které měly zabezpečit bezchybný start jejich astronefu

do minulosti.

Ostraha tu byla na první pohled dokonalá, ale přesto to nakonec

bylo k ničemu, jak po několika minutách své přítomnosti na

astroportu zjistil Mark.

Všechno se odehrálo v nepatrně krátkém čase. Nejprve zaslechl

ve svém mozku Rayův telepatický výkřik.

„Maxi!!!“

13

Bylo to domluvené slovo pro případ raketového či podobného

útoku. Mark vší silou vůle nastavil – díky svému ochrannému pásu –

silové pole na maximum. Bylo to poprvé, kdy to udělal, a proto

vůbec nečekal, že ho to odmrští téměř o dvacet metrů a vrhne na

ochrannou stěnu z mimořádně pevných slitin, která zabezpečovala

astroport před nezvanými hosty a nečekanými útoky. Stěny se díky

silovému poli nestačil ani dotknout a odrazil se zpátky bez

vážnějšího zranění.

Snad ho nezachránilo ani tak toto maximálně zapojené silové

pole, jak si později uvědomil; jeho záchranu měl na svědomí Ray,

který nečekaně rázně zakročil proti vodíkovému torpédu, které

prorazilo pevné slitiny a řítilo se přímo na Marka. Ray ho včas svým

paprskometem rozprášil na atomy.

Všichni lidé i androidi se vrhli k zemi a očekávali další útok. Ten

však nepřišel.

Mark si všiml, jak generál Khov křičí něco do své

mikrovysílačky, stejně jako opodál admirál Neumann. Zřejmě

vydávali rozkazy k posílení bezpečnosti astroportu. Mark si také

všiml, že astronef na startovací plošině i s oběma chronometrickými

„parabolickými zrcadly“ někam záhadně zmizel.

Plošina byla nepoškozená a on se mechanicky vydal směrem k ní,

když ho překvapil zcela nečekaný jev. Tam, kde bylo dosud

prázdno, náhle znovu stál jeho renovovaný Neptun II i s oběma

obřími zrcadlovými deskami.

Generál Khov k Markovi přistoupil, přestal vysílat své rozkazy

do prostoru, a řekl:

„Palubní počítač automaticky spustil alarm. Váš Neptun

prozřetelně unikl za pomoci automaticky aktivovaného chronopole

do jiného času a teď se zase vrátil. Musíme všechno urychlit.

Nastupte si, Stone!“

„Rozkaz!“ Mark se otočil směrem k Rayovi a ten beze slova

zamířil k astronefu. Mladá zástupkyně Kosmické policie Wilderová

vykročila za ním.

Astroport byl sice značně poničen útokem vodíkového torpéda,

ale nic nebránilo tomu, aby celá akce pokračovala dál. Neptun II se

svými novými přídavnými zařízeními a zrcadly stroje času

14

odstartoval o čtvrt hodiny dříve, než bylo v plánu.

Skok do minulosti byl opravdu impozantní. Všechny tři členy

posádky zalilo prudké bodavé světlo, a pak se ozval nečekaný

výbuch. S Neptunem II to začalo házet jako s bezbrannou kocábkou.

Ze zvukového zařízení astronefu se ozval Rayův značně

nepřirozený hlas:

„Došlo k časoprostorovým turbulencím, neodpoutávejte se,

prosím. Upevněte si na těle ještě pevněji magnetické pásy!“

Mark Stone pohlédl napravo k velitelskému křeslu a zkoprněl.

Spatřil, jak se seržantka Vesmírné policie Meghan Wilderová zmítá

v křečích a nemůže popadnout dech. Mark si odpoutal z těla

magnetické pásy a zamířil k bedně s pohotovostním materiálem.

Popaměti v ní zalovil a vytáhl kyslíkovou masku. S tou se vrhl k

Wilderové a nasadil ji neprodleně na její tvář.

„Dýchejte hodně zhluboka!“ vykřikl a zachytil se velitelčina

křesla, neboť mu hrozilo, že bude díky zcela nečekaným

turbulencím vržen na stěnu astronefu, což by mělo za následek

přinejmenším ošklivé zranění.

„Vraťte se na své místo!“ strhla si krásná Wilderová masku a

vzápětí k němu obrátila rozhořčenou tvář.

Podivil se tomu a zvolal: „Vrátím se, až to bude nutné!“ Potom

znovu otočil tvář ke zmítající se seržantce a spatřil, jak upadla do

mdlob.

„Rozepni jí kombinézu,“ poradil mu Ray. „Chce to dýchání z úst

do úst.“

Mark se právě se rozhodl, že opravdu uskuteční dýchání z úst do

úst, když se Neptun II přestal divoce otřásat a turbulence ustaly.

Meghan Wilderová se vzpamatovala a vykřikla: „Žádné dýchání

z úst do úst! Poradím si sama!“ A stáhla si z těla ochranné

magnetické pásy, vstala a prudce zamířila k Rayovi. „Tady velím

já!“ okřikla ho ze vzdálenosti jednoho metru. „Své rady si nech pro

sebe!“

„Chtěl jsem vám jenom pomoct,“ zamumlal Ray uraženě.

„Aby vám to bylo oběma jasné, opakuji ještě jednou: tady velím

já, kapitáne Stone,“ obrátila se Wilderová k Markovi. „Upozorňuji

vás, že budu dbát na přesné plnění služebních rozkazů. Doufám, že

15

nechcete po návratu z této mise stát před kárnou komisí?“

„Ta je ale nafoukaná!“ dolehlo k Markovi neslyšně z míst, kde

se v pilotním křesle nacházel Ray.

Mladá Kleopatra prudce otočila hlavu směrem k němu, jako by

jeho telepatickou poznámku zaslechla, a vyštěkla:

„Pro tebe to, Rayi, platí taky. Po návratu nechám prohlédnout

černou skříňku Neptunu II a zkontrolovat, jestli tahle ošklivá nehoda

nebyla zaviněna tvým selháním.“

„To určitě nebyla,“ odpověděl jí Ray trochu pochmurným a

posmutnělým hlasem. „Můžete se hned teď zeptat palubního

počítače…“

Seržantka na něj pohlédla jako na cosi navýsost zbytečného a

pronesla hlasem naznačujícím jasnou převahu: „Nikdo se tě na nic

neptal. Plň si své úkoly a zbytečně se mnou nepolemizuj. Velitelkou

mise jsem jen a jen já, tak prosím poslouchej jen a jen mé rozkazy a

nic víc.“

„Je nafoukaná jak brontosauří vejce,“ komentoval její slova

telepaticky Mark Stone a zahlédl, jak se Ray krátce pousmál.

„Budeme s ní mít ještě plno potíží.“

„Teď se přesunu na sanitární jednotku,“ oznámila seržantka

Markovi a Rayovi. „Nepochybujte o tom, že jsem v pořádku, ale pro

jistotu se nechám prohlédnout. Na hodinu předávám velení vám,

kapitáne Stone. Jenom na hodinu, rozumíte?“

„Rozkaz!“ provokativně zvolal Mark Stone a zamířil k bedně s

pohotovostním materiálem, kde s Rayem vylovili nosítka, na kterých

se chystali seržantku odnést do sanitární jednotky.

„No dovolte!“ okřikla je Wilderová. „Vystačím si sama. Půjdu po

svých. Nic mi není. Nechám se vyšetřit jen formálně. Jsem úplně

zdravá… jsem v absolutním pořádku.“

Seržantka zmizela za dveřmi. Mezitím se na monitoru palubního

počítače objevila cílová sluneční soustava s ústřední hvězdou

spektrální třídy G2, tedy prakticky podobnou našemu Slunci. Tato

soustava se skládala ze dvanácti planet, z nichž Galea, čtvrtá

nejbližší místnímu slunci, byla jediná obyvatelná. Měla jenom

nepatrně menší hmotnost než Země. Doba oběhu vzhledem ke

hvězdám činila 345 dnů. Její součástí byla samozřejmě i hydrosféra

16

– vodní obal pokrývající přibližně tři čtvrtiny povrchu – a dobře

dýchatelná atmosféra. Na povrchu se nacházelo celkem devět

menších kontinentů, z nichž Paneas, cíl jejich mise, byl

nejobývanější. Od moře sem přicházely nejen silné bouře, ale často i

mohutné hurikány. Čekal je „temný středověk“ planety, na níž se

měl v budoucnosti zrodit vysoce inteligentní druh bytostí, jejichž

domovem se v budoucnosti „stala“ značná část Galaxie.

Po krátkých přípravách a po dohodě se seržantkou Wilderovou,

která prohlásila, že se cítí fyzicky a duševně výborně, nasedli

všichni účastníci mise do sestupného modulu a zamířili směrem k

planetě, tam, kde se nacházela divoká lesnatá příroda kontinentu

Paneas, posetá místy skrytými „sídlišti“ prostých Galeánců a sem

tam velkolepými stavbami jejich mocných pánů.

4.

Modul přistál na planině uprostřed hustého, divoce bujícího pralesa.

Na rozkaz seržantky Wilderové jej zakryli spínacími

„neviditelnými“ nanoceltami, vyrobenými, jak už název připomíná,

z nanomateriálu, jehož schopností bylo uzpůsobit nepatrné světelné

zdroje tak, aby zachytávané světlo přeměňoval na světlo vnějšího

pozadí. To znamená, že z pohledu toho, kdo by se na jejich modul

díval i z malé vzdálenosti, se jevil jejich kosmický dopravní

prostředek prakticky neviditelný, „průhledný“. Ještě než modul

skryli, zásobili se všichni nanoplášti pro případ, že by chtěli být

sami „neviditelnými“. Seržantka Wilderová si ponechala ovládací

zařízení, kterým bylo možné v případě nutnosti přivolat modul na

jiné místo.

Všichni se samozřejmě převlékli do dobových oděvů. Mark

použil svůj známý kožený kabátec, kalhoty z hrubého plátna a

vysoké boty. Ray, který měl představovat jeho sluhu, byl oblečen

podobně, ale jeho kožený kabátec vypadal o poznání nuzněji.

Seržantka si dala na svém oblečení záležet. Vyparádila se jak na

ples, což připadlo Rayovi tak směšné, že se jí nahlas otázal, jestli to

trochu nepřehání.

17

„Vím co dělám. Všímej si svého,“ napomenula ho.

„Ty šaty jsou opravdu trochu příliš křiklavé,“ zastal se Raye

Mark Stone. „Jejich hlavní nevýhodou je, že na vás už z dálky

upozorňují, a to je myslím v tomhle prostředí a v téhle divoké době

krajně nebezpečné nejen pro vás, ale samozřejmě i pro nás dva.“

„Znovu opakuji, že vím, co dělám. Nesnažte se mě přesvědčit o

nezbytnosti vypadat jako vy, kapitáne. Mám svůj vkus a jednám jen

podle svého.“

Všichni tři byli ozbrojeni meči a noži, ale Ray si jako obvykle

dovolil malý luxus. Pod jeho pláštěm se skrýval, jak Mark dobře

věděl a jak bylo i na předchozích misích s ním milým zvykem,

účinný paprskomet pro chvíle, kdy obyčejné zbraně nestačí.

Nevýhodou této úžasné zbraně bylo to, že se po několika použitích

stávala obvykle neškodnou, neboť se velmi snadno vyčerpala její

energie. Kromě toho skrýval Ray, jako obvykle, v koleně hrst

malých zápalných bombiček.

Podobně jako Markovi Stoneovi, i Rayovi splývaly vlasy až po

ramena Jejich velitelka měla vlasy ještě delší, spadaly jí po zádech

téměř do pasu. Než nadobro opustili planinu s modulem, vysvětlila

jim, že na Galee si dlouhé vlasy mohou dovolit jenom ti

nejmocnější. Všichni chudí poddaní tu na znamení pokory a

podřízenosti musí chodit s hlavami ostříhanými dohola.

Marka překvapilo, že seržantka zná informace, které jsou jemu a

jeho společníkům nedostupné.

„Prošla jste jiným psychovýukovým programem?“ zeptal se jí

překvapeně, neboť předpokládal, že jako pokaždé stejnou výukou,

která mu dávala nejen znalost všech nutných jazyků, jimiž se zde na

Paneas hovořilo, ale i úplnou, širokou škálu znalostí, které

potřeboval k tomu, aby zde byl co nejméně nápadný.

„Ne,“ odpověděla mu. „Ale mám svoje vlastní informace, které

jsou jen a jen mým soukromým tajemstvím.“

„Zdá se mi to opravdu divné. Jsem zvyklý na to, že na každé misi

jsem byl dokonale informován. Tohle mi připadá jako nějaké

nebezpečné šachy. Co ještě víte navíc?“

„Je toho dost, studovala jsem tuto planetu a tuto dobu, ale není

nutné vás o všem informovat. Ráda bych vás jen upozornila na to, že

18

se nacházíme v opravdu nebezpečném území a dlouhé vlasy zde nosí

převážně povstalci, kteří se snaží zatím neúspěšně bojovat proti

krutovládě krále Kargase Hrozného, o němž jste byli stejně jako já

informováni. Vyhubil těmi nejpříšernějšími metodami téměř

polovinu svého vlastního obyvatelstva. Naším úkolem bude spojit se

s povstalci pod vedením svrženého, všemi prostými lidmi

obdivovaného krále Zeka, a využít jejich síly k tomu, abychom

Kargase, tohoto nebezpečného vraha, odstranili. Federace většinou

nezasahuje do vývoje středověkých planet, ale v tomto případě je to

naprosto nutné. Sami bychom to zřejmě nedokázali, neboť tyranova

ostraha je opravdu silná. Krutovládce Kargas Hrozný je nejen

surový a podlý, ale zároveň zřejmě i hodně zbabělý. Proto používá

pro svoji ochranu značnou část své armády a proti ní jsou povstalci

zatím bezmocní.“

„Nevím,“ poznamenal Ray, „jestli svrhnutí jednoho krutovládce

vyřeší všechny naše problémy, ale budiž. Jenže ty vlasy jsou v boji

trochu na překážku. Nechci se chlubit, ale kdybych byl velitelem já a

ne vy, seržantko, nechal bych všechny ostříhat nakrátko. Kromě vás,

samozřejmě – vám to vážně sluší.“

„Nech si své lichotky pro sebe, Rayi,“ sjela ho Meghan

Wilderová.

„Škoda, že místo vás nepřevzal velení kapitán Stone,“ naštval se

Ray. „Má podle mě daleko více zkušeností než vy a určitě by ocenil

týmovou spolupráci před vaší nebezpečnou povýšeností.“

„Všechno, co jsi teď řekl a co během mise řekneš, pečlivě

zaznamenávám,“ zatvářila se Wilderová zle. „Za tohle se mi budeš

muset přinejmenším omluvit, až přijde čas. To s tou kárnou komisí

se týká i tebe, nejen kapitána Stonea“

„Mně se vaše jednání vůbec nelíbí,“ vzbouřil se zcela nečekaně

Ray. „Já taky všechno pečlivě zaznamenávám na své paměťové

médium, ale mám pocit, že to vůbec nesouhlasí s tím, co jste

zaznamenala vy. Komise se bude muset rozhodnout komu věřit.

Vám, či androidovi, který není schopen lži.“

„Tohle všechno si spolu vyřídíme,“ pohlédla velitelka na svůj

bouřící se tým, „ale teď je zapotřebí opravdu týmová spolupráce,“

překvapila Marka Stonea a Raye náhlou změnou hlasu. „Nejsem tak

19

bezcitná, jak se vám jevím, mám pro své jednání závažný důvod,

znám vážně zdejší prostředí lépe, než vy. Musíte se podrobit mým

rozkazům a pak pochopíte, že nebyly a nebudou bezúčelné.“

„To doufám,“ prohlédl si ji Mark Stone trochu mírněji než

předtím.

„Já se tedy omlouvám,“ zatvářil se Ray přátelštěji. „Trochu jsem

to přehnal. Asi jsem si na vás dovolil trochu moc. Ještě jednou se

omlouvám.“

„Já se taky omlouvám,“ zatvářil se Mark Stone přátelsky.

„Konečně mám pocit, že jsem na správném místě a se správnými

lidmi. Ty skoro rokokové šaty vám vážně sluší, ale opravdu je

musíte nosit zrovna tady?…“

„Vaše omluvy jsou mi k ničemu,“ rozčílila se Wilderová.

„Absolutně o ně nestojím. Ještě jednou opakuji: plňte moje rozkazy,

i když se vám zdají třeba absurdní, a o ostatní se nestarejte! Vím, co

dělám. Znám celou situaci a účel mise daleko podrobněji než vy.

Musíte mě poslouchat, jinak se nejen na Zemi, ale i jinde stane příliš

mnoho špatných věcí… Tohle už jsem vám prozrazovat neměla, ale

snad mě lépe pochopíte.“

„No dobře,“ pohlédl na ni Mark Stone trochu naštvaně. „Ale

nemusíte se pořád tak čertit…“

„Jasně,“ odsouhlasil jeho slova Ray. „Jenom škoda, že jsem jen

ubohý android, a ne velitel naší skupiny,“ zažertoval, „jinak bych

vám rozuměl ještě lépe…“

„Přestaňte zbytečně flirtovat,“ napomenula ho s drsným

podtónem velitelka. „Máme důležitější, mnohem důležitější úkol…“

„Poslechni, Marku,“ obrátil se Ray s úsměvem na svého

společníka, „teď je všechno zřejmě na tobě. Mám prostě smůlu.“

„Mimochodem,“ zatvářila se seržantka Wilderová tajemně a s

pyšnou převahou obrátila svoji tvář k Marku Stoneovi: Víte, neměla

bych to prozrazovat, ale není to zas tak velké tajemství – ten rekord,

který jste nedávno překonal, jsem před vámi držela já… Až se

vrátíme, znovu vás překonám.“

„To jste byla vy? Žena? To snad ne… Že by rekord držela žena,

to mě vůbec nenapadlo. Myslel jsem, že ho udělal muž,“ zatvářil se

Mark Stone nanejvýš zmateně, až skoro poníženě. „Teď chápu, proč

20

jste tu se mnou.“

„Jsou tu prostě ti nejlepší,“ dodal skoro cynicky Ray.

5.

Všichni tři účastníci mise se vydali na cestu hustým pralesem. Směr

jejich cesty určila seržantka Wilderová. Kvůli jejím šatům se obtížně

prosekávali mezi stromy a křovinami asi pět kilometrů, když je

náhle zastavil Rayův vzrušený hlas:

„Pozor, něco cítím. Moje senzory zachytily slabé hlasy. Za tím

kopcem jsou zřejmě lidé. A mám pocit, že slyším nějaký rámus. Zdá

se, že tam někdo s někým bojuje. Slyším zvonění a svištění mečů.“

„Díky, Rayi,“ obrátil se k němu Mark Stone se soustředěnou

tváří. „Musíme být velmi opatrní,“ dodal s důrazem ke zbývajícím

členům mise.

Po několika minutách, když všichni vyšplhali na kopec, spatřili

nevelkou planinu, na níž se odehrávala bitva na život a na smrt.

Jeden jediný muž se bránil mečem proti deseti po zuby ozbrojeným

rytířům v červenobílém brnění, tedy v brnění barvy královských

žoldnéřů. Zvláštní na celém tom nerovném souboji bylo to, že muž

šermoval svým mečem ve vzduchu podivným, pro Marka Stonea

zcela nezvyklým způsobem. Plno jeho ran jako by směřovalo

zbytečně do prázdna. Ten chudák se brzy se vyčerpá, usoudil Mark a

napadlo ho, že by měl muži proti jeho soupeřům pomoci.

Ve chvíli, kdy se v jeho mozku tato myšlenka zrodila, zaslechl

Rayův nadšený „hlas“.

„Jdeme na to!“

„Kapitáne Stone,“ obrátila k němu spravedlivě rozhořčenou tvář

mladá velitelka, „na co čekáte?“

Mark Stone jí neodpověděl a vyřítil se spolu s Rayem ze stráně

dolů k bojujícímu hloučku. V duchu ještě stačil kladně zhodnotit

příkaz své velitelky. Je někdy přece jen lidštější, než si donedávna

myslel.

I seržantka tasila meč a jako poslední zamířila na pomoc

bezhlavě se bijícímu neznámému muži, který zřejmě patřil k

21

povstalcům, jak mohli usoudit podle jeho dlouhých rozevlátých

vlasů.

Žoldnéři krále Kargase na okamžik překvapeně strnuli, ale hned

poté, kdy zjistili, že jsou stále ještě v početní převaze, se pustili do

boje s čerstvými posilami doposud zuřivě se bránícího muže.

Mark Stone byl pravým umělcem meče, a proto nebylo divu, že

si poměrně snadno poradil se současným útokem čtyř rozzuřených

žoldnéřů najednou. Dva z nich srazil svým mečem k zemi a zbylé

dva obdařil prudkými údery, které je donutily na chvíli ustoupit. Ray

po jeho boku rozdával stejně silné údery, a i když byl plně

zaneprázdněn nelítostným bojem, stačil ke svému společníkovi

vyslat povzbudivou myšlenku:

„Už jsme zažili větší přesilu. Drž se, Marku!“

„Zvládneme to!“ odpověděl mu Mark Stone tak hlasitě, aby jeho

zvuk nezanikl v řinčení brnění a halasu obnažených, svištících mečů.

I v prudkém, nesmiřitelném víru boje si Mark stačil znovu

prohlédnout toho, jemuž přispěchali na pomoc. Díval se na

vysokého a zřejmě velmi silného, asi dvacetiletého mladíka s tváří

ozdobenou řídkým plnovousem. Nejpodivnější na jeho odhodlané a

sympatické tváři však byly jeho oči. Oči, které zely černou

prázdnotou. Zdálo se téměř nemožné, že tento muž dokázal tak

dlouho sám odolávat deseti žoldnéřům najednou, nemožné proto, že

byl… slepý!

Statečný chlapík! prolétlo Markovi hlavou. Teď už chápal, proč

muž ťal občas do prázdna. Jeho smysly byly omezené a v řinčení

tolika zbraní byl zmatenější než kdokoliv se zdravýma očima.

I když Mark Stone a jeho společníci měli proti sobě zpočátku

dvojnásobnou, dobře vyzbrojenou přesilu, už po několika minutách

boje bylo zjevné, že žoldnéři nemají příliš velkou šanci zvítězit.

První dva zabil Mark tak, že jim proťal dýkou špatně chráněné krky.

Ray zneškodnil další dva rytíře. Seržantka Wilderová bojovala

statečně s nejvyšším a zřejmě nejsilnějším z králových poskoků, ale

ten měl, jak se ukázalo, poněkud navrch. Právě se ji chystal zabít,

když zasáhla neomylná ruka Marka Stonea a poslala ho na onen

svět.

„To nemuselo být,“ prohlédla si ho seržantka hněvivě. „Úplně

22

bych si vystačila sama“

„Jen aby!“ zvolal na ni ze vzdálenosti několika metrů posměšně

Ray. „Troufám si říct, že stačilo málo a bylo po vás. Měla byste

Markovi slušně poděkovat, a ne ho ještě napomínat. Zřejmě vám

zachránil život na poslední chvíli.“

„Všímej si svého, Rayi!“ sjela ho tvrdým hlasem velitelka.

Ostatní žoldnéři pochopili, že mají proti sobě dobře vycvičenou,

žádným brněním nechráněnou, skupinu, a proto začali rychle

ustupovat. Už se zdálo, že se chystají rozprchnout do všech stran,

když se na druhé straně kopce objevilo asi třicet dalších královských

žoldnéřů na podivných „koních“, maunech. Zbývaly vteřiny do

střetnutí s početně mnohem silnějším nepřítelem.

„Je to špatné!“ vyslal Ray Markovi svoji myšlenku.

„Zpátky k lesu!“ zavelela Meghan Wilderová a jako první se dala

na útěk.

Mark Stone se ji chystal, ačkoliv nerad, následovat, ale stalo se

něco, co naprosto neočekával. Z hustého pralesního loubí se k nim

dlouhými skoky přiřítila obrovská gara, tygru podobné zvíře, a vrhla

se proti jejich nepřátelům. Ti se ihned vzdali boje a rozeběhli se

směrem k lesu, odkud jim chvátali na pomoc jejich kumpáni. Gara

se plavnými skoky vydala za nimi. Přijíždějící žoldnéři zkopměli,

když nebezpečné zvíře spatřili. Jejich maunové se vzepjali na

šlachovitých, hustě srstí porostlých nohách s velkými měkkými

kopyty, otočili dlouhá a svalnatá těla do protisměru a dali se spolu se

svými jezdci na útěk. Gara se hnala dál po jejich stopě a za chvíli se

z dálky ozval její strašlivý řev, když dohnala posledního z

prchajících jezdců.

Celá třicetičlenná posádka žoldnéřů na maunech i pěší zbrojnoši

zmizeli během chvilky v pralese. Obrovská „tygřice“ se je chystala

dále pronásledovat, ale zastavil ji hlas slepého mladíka

„Zpátky, Hvězdo!“ vykřikl na garu, kterou zřejmě dobře znal, a

ona se opravdu během asi deseti vteřin přiřítila zpět.

Ulehla u jeho nohou a Mark Stone mohl pozorovat, jak prudce

dýchajícímu zvířeti spokojeně září velké žluté oči. „Hodná Hvězda,“

pochválil ji mladík, který byl očividně jejím pánem.

Mark vykročil statečnému slepci i jeho více než nebezpečně

23

vyhlížejícímu zvířeti naproti.

„Svobodný pán Mark ze Stoneů,“ představil se.

„Já jsem Judif,“ napřáhl k němu mladík nadšeně ruku. „A tohle je

moje Hvězda Byla dlouho na lovu v lese a přiběhla nám díky-bohu

na poslední chvíli na pomoc. Vychoval jsem si ji odmala. Nemusíte

se jí bát, poslouchá mě na slovo. Vás snad seslal Bůh. Už jsem se

nestačil bránit, když jste přišli. Jste tři, ne? Snad jsem vás spočítal

dobře. Jak vidíte, nemám oči. Kargasovi vrazi mi je, ještě když jsem

byl malý, vypálili žhavými kolíky. Zavraždili nejen mého otce a

matku, ale i celé moje příbuzenstvo. Díky vám mohu proti nim dál

bojovat na život a na smrt.“

„Jsme rádi, že jsme vám mohli pomoci, i my chceme bojovat

proti Kargasovi Hroznému. Jsme sice zdaleka, ale i tam se dostali

královi žoldnéři a zabili mi rodiče. Máme podobný osud. Z celé mé

rodiny jsem zůstal naživu jenom já a má sestra. A můj sluha,“ máchl

Mark Stone pravicí směrem ke svému společníkovi.

„I vám děkuji,“ uklonil se Judit podvědomě naznačeným

směrem. „Jsem vám teď zavázán na život a na smrt. Kdykoliv

budete potřebovat pomoc, budu na dosah se svým mečem. Umím s

ním zacházet i přes svoji slepotu docela slušně…“

„To jsme si povšimli,“ ubezpečil ho Mark. „Tak dobrého

bojovníka s mečem jsem ještě neviděl. Měl bych speciální prosbu:

Můžete nám opravdu hodně pomoci, když nám řeknete, jestli to

samozřejmě víte, jak se dostat ke králi Zekovi a jeho mužům.

Chceme se připojit k Osvoboditelově armádě. Naším cílem je

svrhnout krutovládu nezvaného krále Kargase Hrozného.“

„Rád vás ke králi Zekovi dovedu. Jsem sice slepý, ale mám

náhradní oči,“ obrátil hlavu ke své Hvězdě. „Už jednou jsem s ní u

krále Zeka byl. Ona nás tam dovede. Chci se taky připojit k jeho

armádě, která je zatím sice malá, ale plná dobře vycvičených a

odhodlaných mužů.“

6.

Celá skupina se vydala znovu na cestu. Vpředu kráčel Judif se svou

24

Hvězdou.

„Marku,“ obrátila se seržantka Wilderová náhle k Stoneovi,

„můžeme si na chvíli promluvit o samotě?“

Ray zaslechl její slova a zkoprněl. Seržantka se zatvářila přísně a

pokývla směrem k němu: „Jdi prosím tě trochu stranou…“

„Samozřejmě si můžeme promluvit,“ podivil se Mark Stone, „ale

proč to nemůže slyšet i Ray? To, co děláte, je vážně netaktické.

Nezdá se vám, že ho trochu urážíte? A Judifa taky.“

„Potřebuji mluvit jen a jen s vámi. Váš úsudek je pro mě v tomto

případě ten nejdůležitější. Máte ze všech největší zkušenosti v oboru

přežití v divoké přírodě…“

„Dobře, mluvte tedy,“ vybídl ji Mark Stone, když se vzdálili od

Raye a Judita asi třicet metrů.

„Nezdá se vám, kapitáne, že to trochu přeháníme, když hledáme

cestu ke králi Zekovi za pomoci sice silného, ale úplně slepého

mladíka a toho obrovského, nebezpečného zvířete? Neměli bychom

se raději spolehnout na vaše zkušenosti, případně úsudek Raye?“

„Souhlasím, že je to trochu podivné, ale mé zkušenosti mi

napovídají, že Judif ví, o čem mluví, a jeho víra ve Hvězdu není

úplně slepá. Pozoruji, že to zvíře není jen obyčejný tvor, který jedná

pouze pudově. Podobnost s tygrem svádí k takové úvaze, jenže

ubezpečuji vás, že Hvězda je daleko rozumnější, než například tygr

či pes. Má vlastní inteligenci. Je to to nejchytřejší zvíře, s nímž jsem

měl tu čest se seznámit. Není sice tak dokonalá jako člověk, ale

určitě má výbornou paměť a bezvadný čich.“

„Dobře, kapitáne, ale i tak se mi to zdá celé trochu šílené. Náš

úkol je příliš vážný na to, abychom bloudili zbytečně celé dny sem a

tam.“

„Nebudeme bloudit, míříme tou nejkratší cestou k cíli…“

O chvíli později se Mark Stone a seržantka Wilderová vrátili k

mírně znechucenému Rayovi. Ten to nevydržel a vyslal směrem k

Markovi krátký škodolibý a zároveň obdivný vzkaz:

„ Ta holka je hrozně naivní a asi po tobě pořádně jede.“

„Mám pocit, že tak naivní není a že po mně nejede. Je v tom něco

jiného,“ odpověděl Mark Stone, aniž hnul brvou.

Na opačné straně planiny narazili na úzkou stezku vedoucí

25

hustým pralesním porostem. Opatrně po ní vyrazili, připraveni na

každý nenadálý útok. Seržantka Meghan Wilderová kráčela rychle

mezi nimi, když se náhle ozval do ticha její srdcervoucí, hysterický

jekot:

„Pomoc! Pomóóc!“

Její společníci se zastavili a stali se svědky nanejvýš směšného

divadla. Krásná Kleopatra nechtíc rozkymácela stromek, který se jí

postavil do cesty, a z koruny toho stromku se na ni sesypala záplava

drobných vyplašených tvorů. Všechny zdobila zakrslá černohnědá

blanitá křídla, takže připomínali, i když jen vzdáleně, netopýry. Měli

také drobné drápky, jimiž se zachytili seržantce ve vlasech a na

jejích výstavních šatech.

„Pomoc!“ ječela dál Wilderová a šermovala kolem sebe mečem a

dýkou ve snaze zbavit se té děsivé zvířecí záplavy.

Mark Stone na ni němě pohlédl a pak se stejně jako Ray dal do

smíchu. Bylo to, jak si uvědomil Mark, trochu nekavalírské a mírně

zákeřné, ale v duchu jí tu malou přirozenou pomstu, kterou za ně

provedla místní příroda, oba přáli. Teď konečně došlo k úplnému

zúčtování s její nadřazeností, kterou jim stále tak viditelně dávala

najevo.

Seržantka ještě chvíli zápasila s drobnými zvířaty, než se jich

konečně zbavila.

„Vám je to k smíchu?!“ vybuchla směrem k Marku Stoneovi.

„Mohla mi vyškrábat oči!“

„Nejsou vůbec nebezpečná,“ ubezpečil ji Mark. „Pozoroval jsem

je předtím, než na vás spadla Způsobila jste si ten zmatek sama –

utekli před vámi na strom a vy jste je, samozřejmě neúmyslně,

srazila dolů. Pomohl bych vám, ale nechtěl jsem jim ublížit. Mám

totiž rád zvířata.“

„Zvířata – vždyť jsou to obludy. Málem jsem se zbláznila!“

Velitelka mise si konečně uvědomila, že ji její chování ještě víc

zesměšňuje a zatvářila se umírněně. „Máte pravdu, chovala jsem se

nemožně.“

„To nic, vždyť jste žena“ pokusil se Ray vyhladit záhyby na

jejích „rokokových“ šatech. „Hlavně, že se vám nic nestalo.“

„Dej ty pracky pryč, Ray i! Kdo ti dovolil na mě sahat?“ rozčílila

26

se Wilderová znovu, vzápětí se však mírně usmála a spolu s

ostatními dál rychlým tempem kráčela úzkou stezkou, aby se všichni

co nejvíce vzdálili od svých nepřátel. Asi po půlhodině se jejich

chvat změnil v obyčejnou chůzi, neboť se ocitli ve vysokém lese

porostlém místy křovinami a mechem. Mezi stromy prosvítalo

sluneční světlo a oni se mohli ubezpečit pouhým pohledem, že

daleko široko od nich se žádný pronásledovatel nevyskytuje.

Mark Stone přesto očividně znervózněl. Stejně tak i Ray a

Hvězda, která svoji nespokojenost dávala najevo tichým, ale

temným mručením.

„Někdo tu je,“ obrátil se Mark potichu ke své velitelce.

„Nikoho nevidím,“ téměř zašeptala Wilderová.

„Jsou tu lidé,“ dodal Ray. „A zdá se, že je jich tu plno.“

Ray sotva stačil dokončit svá slova, když se ozval hlasitý hvizd a

lesní půda kolem nich vybuchla jako po zemětřesení. Ze všech stran

vyskočili muži s holými hlavami, ozbrojení většinou kopími, ale i

meči a zbraněmi, které připomínaly řemdichy.

Proti pozemšťanům vykročil zřejmě nejstatečnější z nich, vysoký

muž se znetvořenou tváří rudou jako rmen. Cizinec připomínal

postavu z nějaké hororové scény.

„Co tu děláte?!“ zvolal hromovým, autoritativním hlasem. „Tohle

je naše místo!“

Teprve teď si všichni uvědomili, že jsou obklopeni nejméně

stovkou ke všemu odhodlaných mužů, kteří, jak si povšimli, se

vynořili ze svých maskovaných lesních děr, v nichž zřejmě se svými

rodinami pobývali.

„Jenom tudy procházíme!“ vykročil mu kapitán Stone naproti.

„Já jsem Mark ze Stoneů a tohle je má sestra,“ otočil hlavou směrem

k seržantce. „A tohle je můj sluha…“

„Já jsem Judif,“ představil se slepý mladík. „A tady je má

Hvězda,“ položil ruku na krk obrovské šelmy, která vzápětí strašlivě

zařvala.

Teprve teď si lesní ozbrojenci uvědomili, s kým mají tu čest, a

během několika příštích vteřin zmizeli zpátky ve svých, nejspíše

dobře chráněných, příbytcích. Jediný, kdo statečně překonal

hromový hlas gary, byl muž se zohyzděnou tváří.

27

„Vidím, že se nebojíte Kargase,“ pohlédl na jejich dlouhé vlasy.

„Já jsem Arman a také jsem se nebál. Nechal jsem si narůst vlasy,

a proto mi jeho muži vylili na hlavu vřící olej. Málem jsem oslepl.

Měl jsem štěstí – často lijí vřící olej lidem do hrdel. Jestli se nepletu,

jste asi ve službách krále Zeka…“

„To ještě nejsme,“ prozradil mu Mark Stone, „ale rádi bychom

byli. Jenže neznáme cestu. Řídíme se pouze intuicí naší gary a jejího

pána. Určitě byste nám rád pomohl, abychom příliš dlouho

nebloudili. Prohlédněte si tady Judifa: i on se stal obětí krále

Kargase Hrozného. Máte podobný osud. Chceme posílit Zekovo

vojsko. Prozraďte nám nejkratší cestu.“

„Nakreslím vám cestu,“ řekl muž, který se představil jako

Arman, a vytáhl ze záňadří bělostnou kůru. Na té začal črtat

drobným uhlem okolní krajinu. „Zeko není daleko, moje mapa vás k

němu dovede během krátké doby. Když dovolíte, obdarujeme vás

uzeným masem, chlebem a vínem. Každý, kdo bojuje proti

Kargasovi, bojuje i za náš osud.“

Mark Stone se zatvářil nanejvýš přátelsky. „Děkujeme vám za

důvěru, Armane. Malé zásoby dobrého jídla se nám samozřejmě

hodí. A vyřiďte vašim lidem, že naší Hvězdy se nemusí bát. Je dobře

vycvičená a útočí jenom tehdy, když jí to Judif poručí. Dnes zahnala

na útěk přes třicet Kargasových rytířů. Ti možná ještě bloudí někde

po okolí. Nechceme na vás upozornit, proto se jenom zásobíme

jídlem a půjdeme zase dál. Díky za vaši mapu.“

Stoneovou ošlehanou tváří prokmitl úsměv. Arman mu jej

opětoval a bodře ho poplácal po ramenou. „Vidím, že se neštítíte mé

tváře. Jste tvrdý chlap.“ Na ta slova silně zahvízdal a ze všech stran

se vynořili ze svých podzemních příbytků tentokrát už neozbrojení

muži i se svými rodinami.

Po krátké hostině, která potom následovala, si Stone vzal

seržantku Meghan Wilderovou stranou a s významným posunkem jí

ukázal kůru s mapou. „Vidíte, že nespoléhám jen na náhodu,“

prohodil žoviálně. „Ta mapa nás snadno dovede k cíli. A je zároveň

důkazem, že Judifova gara nás vede správně.“

„To jsem opravdu ráda,“ zabavila mu velitelka se strohým

úsměvem kůru. „Jestli mě zrak neklame, tak budeme brzy u cíle.“

28

7.

Během necelého dne dorazila celá skupina v čele s Judifem a

Hvězdou opravdu k hradišti krále Zeka, kolem nějž se nacházely

stovky podzemních příbytků jeho bojovníků. Mladý král na sebe

nedal dlouho čekat a zavolal si Marka Stonea a ostatní k nízkému

dřevěnému trůnu, který bděle opatrovalo několik silných a ke všemu

odhodlaných mužů. Trůn trčel, obklopen více čtvercovými taburety,

uprostřed něčeho, co připomínalo velké tržiště a zápasiště

dohromady. Stovky mužů v očekávání zkameněly, sotva Judit s

garou a pozemšťany stanuli před králem.

„Vítám vás u nás,“ usmál se král a Mark Stone vyčetl z jeho

úsměvu, že Zeko je zřejmě přátelský a dobromyslný muž silné

povahy a ocelových nervů.

Jeho štíhlá vysoká postava s dlouhými plavými vlasy jenom

přispívala k tomuto dojmu.

„Tak vy se chcete připojit k mému vojsku? Můžeš mi, Judife,“

pohlédl král na mladého slepce, „představit své přátele?“

„Ano, Vaše Výsosti: Tohle je svobodný pán Mark ze Stoneů,

jeho sestra a sluha.“

Král povstal nečekaně z trůnu a zamířil k Markovi Stoneovi.

Podal mu ruku a Mark si podle stisku vytvořil o králi další kladný

úsudek: Zeko je velmi silný muž.

Vzápětí, než se všichni vzpamatovali, stál král před velitelkou

Meghan Wilderovou, ukláněl se bezmála až k zemi a nadšeně ji také

oslovil:

„Buďte pozdravena, krásná paní. Jsem velmi šťasten, že vás

mohu poznat. Vidím, že vaše nádherné šaty jsou po úmorné cestě

trochu potrhané. Když dovolíte, v mé komnatě pro významné hosty

najdete čisté šaty, které se těm vašim sice nevyrovnají, ale alespoň

na chvíli je snad dokážou nahradit… Ihned vám, když dovolíte,

nechám ušít stejné šaty, jako máte na sobě. Jsou střiženy opravdu

originálně…“

Král Zeko se před Meghan Wilderovou obratně uklonil a přikázal

svým strážím, aby ji doprovodily. Velitelka ještě stačila významně

29

pohlédnout na Stonea a Raye a ještě významněji si načechrat své

šaty.

Mark pochopil až teď, že ty šaty si opravdu nevybrala jen pro

krásu, ale pro daleko důležitější úkol. Samozřejmě, že si stačil

povšimnout i toho, jak to mezi králem a Wilderovou krátce, ale o to

mohutněji zajiskřilo.

Po odchodu seržantky se král dále věnoval především Marku

Stoneovi. Vyzval ho přátelsky, jestli si nechce změřit síly s jeho

vybraným bojovníkem. Mark to neodmítl, a tak se ihned kolem něj a

muže, jehož, král Zeko vybral, vytvořil velký zvědavý kruh.

„Budu potřebovat každý meč,“ pronesl král se smíchem. „Tak si

prosím neubližte. Teď ještě nejste v opravdovém boji. Rytíři Jergu,

představuji vám svobodného pána Marka ze Stoneů. Zkřižte prosím

své meče, ale buďte opatrní. Ostatní muži budou vašimi soudci.

Jsem sám zvědav, Marku ze Stoneů, jak panujete svému meči, Jerg

je můj nejlepší bojovník.“

Oba muži se pustili do přátelského, ale přesto tvrdého souboje.

Ostatní muži doprovázeli jejich souboj vášnivými výkřiky

povzbuzování a náhlého překvapení.

Zpočátku se zdálo, že zápolení obou mužů je vyrovnané, ale pak

náhle Mark Stone vyrazil svému protivníkovi meč a bleskově

naznačil smrtící ránu. Všichni byli z jeho triumfu více než

překvapeni.

Král Zeko vypadal chvíli trochu zklamaný, ale pak se jeho mladá

tvář rozzářila přátelským úsměvem. Snad se král usmíval i proto, že

právě přicházela k jeho trůnu, doprovázená čtyřmi dvorními

dámami, seržantka Meghan Wilderová. V čistých zářivě modrých

šatech s hlubokým dekoltem, splývajících až k zemi a ozdobených

zlatým náhrdelníkem, vypadala jako opravdová princezna. Král k ní

okamžitě přistoupil a dvorně se před ní uklonil. Meghan Wilderová

se začervenala a malinko omluvně pohlédla na Marka Stonea.

„Velmi vám to sluší, krásná paní,“ zalichotil jí král. „Doufám, že

vám nebude vadit, když usednete po mém boku a budete sledovat

další střetnutí vašeho bratra s mým nejlepším mužem Jergem.“

Meghan Wilderová se posadila vedle krále.

„Uvolněte všichni místo pro bojový stůl,“ zvolal Zeko a Mark

30

Stone vzápětí spatřil, jak skupina mužů tlačí směrem k trůnu veliký,

vysoký a nanejvýš podivný stůl s nohami na dřevěných kolečkách.

„Co to je?“ dovolil si překvapený Mark oslovit krále.

„To je bojový stůl. Jak vidíte, je kulatý a ověšený ze všech stran

dřevěnými špalíčky. Pohybuje se kolem osy. Ty špalíčky představují

lidské hlavy. Moji muži za chvíli roztočí stůl. Dokud se bude točit,

do té doby se bude počítat. Vy budete stát na jedné straně a Jerg na

druhé. Tahle zábava je Jergova specialita. Ještě nikdy nikdo ho

nepřekonal v počtu rozťatých hlav. Jeho rekord je třicet pět hlav, než

se stůl zastaví. Už jste Marku ze Stoneů viděl podobný stůl?“

„Neviděl,“ přiznal po chvíli váhání Mark. „Ale jak si prohlížím

ten krásně jednoduchý systém, vidím, že si s tím nějak poradím.“

„Tak tedy roztočte bojový stůl!“ přikázal vladařsky Zeko.

Asi dvanáct mužů se dalo do práce a začalo roztáčet stůl. Hlavy

na něm, vlastně dřevěné špalíčky visící kolem dokola v různé výši

na motouzech, se začaly pohupovat ve vzduchu do všech stran. Stůl

se otáčel stále rychleji, a když už se zdálo, že se některé špalíčky na

motouzech utrhnou, všichni odskočili a oba protivníci na opačných

koncích stolu začali mečem rozdávat rány hlava nehlava.

Mark Stone se nesoustředil jen na to, aby rozťal co nejvíce hlav.

Chvílemi stihl pozorovat i svého protivníka, a to, co spatřil, ho nijak

nepřekvapilo – Jerg byl opravdový sekáč. Kosil všechny špalíky,

které se mihly v jeho blízkosti, jako by to byla jenom obyčejná

tráva. Zprvu se zdálo, že má navrch, ale pak se Mark Stone doslova

„zbláznil“ a likvidoval všechno to dříví ve svém okolí tak urputně,

že během krátké chvíle na Jerga nic nezbylo. Stůl se ještě ani

nezastavil, když král Zeko vyzval oba bojovníky, aby se k němu

dostavili pro soudcovský verdikt.

„Marku ze Stoneů,“ vydechl král Zeko obdivně, sotva k němu

muži přikráčeli, „ještě nikdy v životě jsem neviděl tak obratného

bojovníka s tak zničujícím mečem. Padesát jedna hlav! Budete tou

nejlepší posilou mého vojska, posilou všech mých přátel, ano přátel,

tak já nazývám všechny své druhy v boji proti tyranskému

Kargasovi Hroznému.“

„Bude mi ctí, bít se za vás a vaše druhy,“ pronesl Mark Stone a

na výzvu krále vzápětí poklekl.

31

„Marku ze Stoneů,“ zvolal slavnostně král Zeko, „už dále

nemusíte používat přídomek svobodný pán. Tímto vás pro vaše

velké bojové umění pasuji na rytíře!“

Stovky králových nejbližších přátel, stovky zanícených

vyznavačů meče a boje, vykřikly jedním hrdlem: „Sláva králi, sláva

rytíři Markovi ze Stoneů!“

Král položil meč na Markovu hlavu, jak zde bylo zvykem, a pak

jej vsunul slavnostně do pochvy. Nakonec znovu podal Markovi

ruku. Potom přicházeli královi bojovníci a jeden po druhém mu také

podávali ruku a krátce ho objali. Když celé to procesí skončilo,

dostalo se i na Raye. A také na seržantku Wilderovou, kterou Mark

bratrsky objal.

Pak celá slavnost přivítání nových bojovníků skončila Kromě

pozemšťanů a Judifa byli k vojsku povoláni i jiní muži. Když už se

zdálo, že se nic zvláštního nestane, král nečekaně požádal Marka

Stonea aby se dostavil do jeho královské komnaty. Mark se tomu

velmi podivil. Byl sice hrdý na předvedené výkony, ale takovou

důvěru nepředpokládal. Co mu jen Zeko může ještě chtít? Má pro

něj nějaký speciální úkol, nebo se mu na jejich pozemské výpravě

něco nezdá? Král nevypadá na to, že by ho podezíral z nějaké lži, ale

je to přece jen král – má kolem sebe plno rádců a jistě i špehů…

Mark Slone s mírně zachmuřenou tváří kráčel k paláci a prošel

mezi strážemi až do královy komnaty. Udivilo ho, že je tu najednou

s králem sám a sám. Zeko mu zřejmě až přehnaně důvěřuje.

„Vítejte, rytíři. Posaďte se, prosím.“

Mark se posadil do pohodlného křesla proti králi.

„Jistě se divíte, že jsem trochu neopatrný a dávám vám po tak

krátké době, kdy jsem vás mohl pozorovat, takovou důvěru.

Ale je to i proto, že jsem si vyslechl Judifův příběh o tom, jak

čestně jste se vy, váš sluha i vaše sestra zachovali, když jste mu

zachránili život. Přemýšlel jsem o vás a došel jsem k závěru, že

právě vy jste vhodná osoba, která by mi mohla pomoci odhalit, v

čem je Kargasova síla Jste zřejmě nejen obratný, ale i důvtipný, jak

jsem pozoroval.“

„Děkuji,“ uklonil se Mark Stone.

Král pokračoval: „Vybral jsem si vás pro smrtelně nebezpečnou

32

výpravu do Kargasova sídla Rád bych věděl, jak silné, doopravdy

silné, je jeho vojsko. Chci s Kargasem Hrozným svést už brzy

rozhodující bitvu, a proto o něm chci vědět co nejvíce podrobností.

Říká se o něm, že je velký čaroděj, a mohl by zničit celý svět. Že má

ve svém sídle ve sklepení démony, kteří jsou schopní pozabíjet tisíce

mužů. Takovým věcem moc nevěřím, ale co když je na tom přece

jen trochu pravdy. Jestli se rozhodnete mi pomoci, můžete si vybrat

vhodnou skupinu mužů. A držte prosím vše v tajnosti. Pokud svůj

úkol dobře provedete, udělám z vás neprodleně velmože a jednoho z

velitelů svého vojska.“

„Přijímám,“ řekl krátce Mark Stone… „Ještě do večera si vyberu

pár mužů a v noci vyrazím. Potřebuji jen jednoduchou mapu, na

které bych našel cestu k sídlu Kargase, a trochu zásob na cestu.“

„To zařídím. Děkuji vám, rytíři Marku ze Stoneů,“ zatvářil se

král Zeko nanejvýš přátelsky a naklonil se důvěrně ke svému

protějšku: „Mám ještě jednu velkou prosbu. Kargas Hrozný před

několika dny unesl mou drahou sestru Maurii. Jestli ji nezabije,

chystá se mě určitě vydírat. Pokud by se vám povedlo ji osvobodit,

nebo alespoň zjistit, zda se nalézá v Kargasově sídle, byl bych

navždy vaším služebníkem. Mám svoji sestru velmi rád. Věřím, že

je ještě naživu. Když to bude nutné, zaútočím na Kargasův palác, i

když moji muži budou v menšině…“

„Pokusím se vám ji přivést zpátky,“ slíbil s pochopením ve tváři

Mark Stone.

8.

Mark Stone si během večera vybral opravdu několik mužů.

Především Raye a také svého poraženého protivníka Jerga s několika

jeho muži. Nabídku slepého Judifa s jeho Hvězdou nepřijal,

považoval jejich přítomnost na tajné výpravě za přece jen příliš

velké nebezpečí. Odmítl Judifa s taktickou prosbou, aby „pohlídal“

jeho sestru, tedy seržantku Meghan Wilderovou.

Brzy zrána poté, co se Mark a Ray rozloučili se seržantkou

Wilderovou a v noci se posilnili vydatným spánkem, vyrazili všichni

33

na cestu. Po putování tajnými stezkami hustým lesem dorazili k

obrovskému, dobře opevněnému paláci krále Kargase Hrozného.

Královský palác byl kolem dokola zarostlý hustým lesoparkem.

Hlavní palácová budova připomínala kruhovitý rondel. Museli

sestoupit z maunů, které svěřili do péče jednoho z Jergových

bojovníků, a dále postupovali už jen pěšky. Doplížili se až za tmy

téměř na dosah vysokého opevnění s nahoře hrázděným zdivem a

tam se rozdělili. Brána s padacím mostem byla uzavřena. Na místě

zůstal Jerg a jeho muži. Mark Stone a Ray po krátké dohodě

postupovali dál. Využili vrhacích lan, která jim nabídl Jerg a po

kterých vyšplhali na hradby, kde narazili na rozespalé stráže. Po

krátkém boji s nimi vnikli do prostoru za hradbami.

„Co teď?“ otázal se Ray ustaraně, když před sebou spatřili

velikou kovovou bránu, u níž hořely vysoké pochodně a postávalo

deset ozbrojenců.

„Použijeme nanopláště,“ odpověděl mu Mark Stone pohotově a

vyndal ze své kabely drobný balíček, v němž se nacházel plášť

umožňující mu „neviditelnost“. Ray ho rychle následoval a za chvíli

oba muži, vlastně muž a android, zmizeli z dosahu nejen svých očí,

ale samozřejmě i očí strážců, kteří hlídkovali před Kargasovým

sídlem.

„Musíme jim vzít klíče a odlákat je od brány,“ vyslal Mark Stone

k Rayovi svoji myšlenku.

„Já je odlákám,“ nabídl se Ray a utrhl větev z blízkého stromu.

Tou větví začal šermovat ve vzduchu a zároveň se opatrně

přibližoval k překvapeným strážím, které viděly jen větev

pohybující se ve vzduchu.

„To snad není možné. Podívejte se!“ vykřikl jeden ze strážců a

všichni mohli spatřit ve svitu pochodní onen nezvyklý, zcela pro ně

nelogický výjev.

„Pozor, to bude nějaká bouda!“ vykřikl jiný ze strážců, zřejmě

jejich velitel. „Připravte se k boji! Nebojte se, i kdyby to byl ďas,

my ho dostaneme! Na něj!“

Všichni zbrojnoši se rozeběhli směrem k neviditelnému Rayovi.

Mark Stone toho využil a vytrhl klíče jejich veliteli.

„Vzali mi klíče!“ zaječel okradený velitel vysokým hlasem. „Je

34

jich víc!“

Ray přestal prchat, zahodil větev a místo ní se ozbrojil mečem.

Stráže se rozdělily a snažily se útočit nejen na Raye, ale i na Marka

Stonea Měly to ale více než složité, neboť jejich protivníci každou

chvíli zmizeli z jejich dohledu. Oběma pozemšťanům stačilo, když

zasunuli meče pod nanopláště s kapucemi.

Mark Stone se chystal otevřít bránu, když vtom ta se otevřela

sama a proti němu se vyřítilo dalších nejméně dvacet ozbrojenců.

Ray toho využil a proklouzl kolem nich dovnitř. Mark ho vzápětí

následoval. Oba běželi neznámými síněmi do útrob obrovského

paláce a v běhu naslouchali, jak venku na hradbách ryčí trubky

stráží. Celý palác, zřejmě i včetně Kargase Hrozného, měl teď

nečekaný noční poplach.

Chvíli ještě oba běželi, po cestě zneškodnili několik mužů a pak

se jako na povel zastavili v rozsvíceném trůnním sále. Vlastně je

zastavila hororová podívaná, která se jim naskytla. Na stěnách

rozsáhlého sálu, všude, kam jejich oči pohlédly, se nacházely lebky

zvířat. To by samo nebylo tak podivné, kdyby mezi nimi

nerozpoznali i jiné děsivé trofeje: lidské! Sál byl ověšen stovkami

lidských hlav, vysušených, zmenšených, hlav zohyzděných

vypálenýma očima, uřezanými nosy a jazyky. Některé lebky byly

rozpůlené.

„To je hrůza!“ vydechl překvapeně Mark Stone, který zažil na

svých misích už ledacos. „Ten Kargas je ale odporná zrůda. Tohle

jsem vážně ještě neviděl.“

„Tady je celé tělo,“ zastavil se Ray u drobného dětského tělíčka s

tváří, ve které chyběly oči.

„Musíme Kargase zabít,“ rozhodl se Mark Stone. „On je ta

nejodpornější bestie, jakou jsem kdy zažil.“

„Bude to těžké ho zabít,“ zamyslel se Ray. „Jestli se nemýlím,

právě teď jsme v pěkné pasti, a je to moje vina. Můj nápad s tou

větví byl pěkně nedomyšlený. Díky mně jsme teď obklíčeni ze všech

stran a za chvíli nás určitě najdou. Musíme co nejvíc využít své

neviditelnosti a doufat, že se nám podaří zachránit si život. Palác je

zřejmě přecpaný královými zabijáky.“

„Tady nejsme příliš v bezpečí,“ ztišil Mark Stone hlas, neboť

35

zaslechl blížící se hluk lidských hlasů.

„Dole pod námi je zřejmě velké množství lidí,“ zatvářil se Ray

napjatě. „Možná jsou to zajatci, vnímám je jen velmi slabě. Je to

podivné, jako by to ani nebyly lidské hlasy…“

„Pokusíme se k nim dostat,“ rozhodl se Mark Stone. „Snad se

nám podaří mezi nimi ukrýt, a kromě toho je naší povinností jim

nějak pomoci, zvláště Zekově sestře…“

Jeho poslední slova přerušil zuřivý štěkot. Vzápětí se do

korunního sálu vřítila smečka obrovských psů připomínajících

americké stafordšírské bulteriéry, jenže bezmála dvakrát tak velké.

Mark Stone vytasil meč a stejně jako Ray jich obratně několik

zabil. Pronásledováni ostatními našli konečně dveře do podzemí a

pokusili se je otevřít. K jejich zklamání byly zavřené. Mark a Ray se

o sebe opřeli zády a čelili dalšímu útoku bojových psů. Kromě psích

nepřátel museli odrážet i útok zbrojnošů, kteří směrem k nim vrhali

kopí a stříleli ze sender trochu připomínajících pozemské kuše.

Naštěstí měl jejich útok opačný výsledek: zbrojnoši zasáhli několik

psů, a pomohli tak oběma pronásledovaným v jejich tísnivém

postavení.

Potom se do sálu vhrnuly další desítky ozbrojenců a situace se

stala kritickou. Už se zdálo, že Mark i Ray zaplatí za svoji troufalost

životem, když se náhle dveře do podzemí, které byly předtím

zamčené, na krátký okamžik pootevřely. Pozemšťané v nich rychle

zmizeli a stačili si uvědomit, že mají nečekaného spojence. Starší

muž v bílém plášti jen slabě sykl „za mnou!“, rychle zavřel dveře a

potom se s pozemšťany „vrhl“ směrem dolů po dlouhých točitých

schodech.

„Kdo jste?“ oslovil ho asi v polovině schodiště, ozařovaného

rozžatými pochodněmi, Mark Stone.

„Jsem váš přítel,“ odpověděl muž. „Věřte mi a pojďte. Tady dole

se mnou máte šanci přežít. Skryji vás před Kargasem Hrozným.

Všechno vám podrobně vysvětlím, až budeme na místě.“

Ještě chvíli všichni tři chvatně sestupovali po schodišti, až se

ocitli před dalšími kovovými dveřmi. Muž je odemkl a zase je za

nimi zamkl. Potom dále spíše běželi, než kráčeli bludištěm

kamenných chodeb, až se ocitli před dalšími kovovými dveřmi.

36

Jejich zachránce je odemkl a oni ke svému úžasu vkročili do

obrovské, moderně vybavené laboratoře.

Muž za sebou zamknul a nabídl jim, aby se posadili do křesel u

„konferenčního“ stolku.

„Tady si už můžete sundat své neviditelné obleky,“ pobídl je.

„Jmenuju se Dames,“ představil se, „a nepocházím z téhle ani z

vaší planety. Jsem Wont. Král Kargas Hrozný ví o vašem příletu i o

smyslu vaší mise. Je taky Wont. Teď zuří a pokusí se vás co nejdříve

nejen najít, ale i zabít. Divíte se možná, jak se o vás dozvěděl – je to

proto, že má spojence u vás na Zemi, spojence v budoucnosti, která

ještě nenastala. Je to samozřejmě někdo z Wontů. Někdo, kdo se

vás, pane Stone, pokusil už zabít a má své prsty ve vašich nejvyšších

orgánech, tedy i v SDPP, Službě pro dohled nad primitivními

planetami. Ano, právě tam odtud ho informovali o tom, že přiletíte

strojem času.“

„To je velmi smutné,“ zatvářil se Mark Stone rozhořčeně. „Ale

teď by mě především zajímalo, jestli se dá tady z toho vězení nějak

vyklouznout ven. Jsme v parádní pasti a jak pozoruju, jenom vy nám

teď z ní můžete pomoci ven…“

„Pomohu vám, jak nejlépe to budu umět,“ zatvářil se muž velmi

vážně. „Ale vy jste sem přece nepřišli jenom proto, abyste zase jen

tak slabošsky prchali. Věřím, že nejste sami a za vaším počínáním

stojí ruka krále Zeka. Ten vás zřejmě vyslal sem k nám. Co chcete

dále podniknout? Myslím, že nejlepší ze všeho bude, když vás

krátce obeznámím s tím, jak se to s Kargasem Hrozným a životem v

jeho paláci, hlavně ale tady v podzemí, ve skutečnosti má.“

9.

Muž, který se představil jako Dames, začal vyprávět: „Nejdřív bych

vám chtěl prozradit něco o sobě. Jsem jedním z vedoucích

vědeckých pracovníků, kteří pracují na Kargasově projektu Vyšší

rasa Riskuji teď svůj život, ale musel jsem vás zachránit, protože jste

jediná naděje, že skončí veškeré to šílenství, které Kargas Hrozný

rozpoutal.

37

On si dal za úkol vypěstovat především klonováním a různými

mutacemi vyšší rasu, jak už jsem prozradil. Hledal tajně za pomoci

dalších šílených vědců na všemožných planetách bytosti, které by

byly vhodné pro jeho záměr, a našel je zde na Galee. Nejdříve

zkoušel zkřížit stovky jiných bytostí, ale nakonec se rozhodl právě

pro Galeánce a Gary, kterých je na téhle planetě velké množství.“

Dames se krátce odmlčel a pokračoval: „Tady dole v rozsáhlém

sklepenním bludišti žijí nejen zajatí Galeánci, které Kargas používá

pro své zvrhlé pokusy, ale i velké množství gar, a také Garuů, kteří

jsou výsledkem mutací a klonování Galeánců spolu s garami.“

„To zní hrozně,“ skočil mu Mark Stone do řeči. „Slyšel jsem

mluvit o jakýchsi démonech s nadpřirozenými schopnostmi. Jedná

se tedy vlastně o ty bytosti, které jste nazval Garuy. Mají vážně

nějaké nadpřirozené schopnosti?“

„Ano, dá se to tak nazvat. Garuové byli vypěstováni v

nesnesitelných, přímo hrůzných podmínkách, aby ve všech směrech

předčili lidi. Dokážou ovládat ty nejnesnesitelnější bolesti, rány jim

způsobené se prakticky ihned hojí. A kromě toho dokážou použít

mimikry, takže jsou pak téměř neviditelní, stejně jako vy ve svých

pláštích. Mluví se také o tom, že se občas dokážou domluvit

telepaticky, i když asi jen výjimečně. Garuové jsou nesmírně silní a

mrštní. Jsou i nanejvýš bystří. Někteří byli vycvičeni i v používání

různých zbraní, nejen těch primitivních, ale i moderních, které stačil

Kargas ukrást v naší sluneční soustavě. Problém je v tom, že

Garuové nechtějí Kargase poslouchat. Musí je k poslušnosti nutit

násilím. Mimochodem, naprostá většina vědců s jeho počínáním

rezolutně nesouhlasí. Byli Kargasem a jeho žoldnéři uneseni a řada z

nich odmítla spolupráci a raději zemřela, než by mu napomáhala v

zabíjení a mučení Galeánců, jejich gar a Garuů. Já, přiznávám, jsem

se rozhodl žít, i když je to život krajně nedůstojný. Rozhodl jsem se

vyčkávat a teď, jak vidím, přišla konečně chvíle, kdy to peklo,

možná, může skončit.“

Mark Stone se zamyslel a s vážnou tváří se otázal: „Nemáte

přehled, kde bychom tady v tom bludišti našli sestru krále Zeka,

princeznu Maurii, kterou nedávno unesli?“

„To opravdu nevím,“ odpověděl posmutněle Dames.

38

„Mohli bychom ty Gamy vidět?“ otázal se po krátké odmlce

zvědavě Ray. „Rád bych viděl bytosti, které dokážou být silnější a

bystřejší než lidé.“

„To jste vystihl přesně: silnější a bystřejší než lidé. Vidím, že mi

trochu nevěříte, ale je to doopravdy tak. Někteří Garuové předčí lidi

ve všech směrech, a to nejen průměrné lidi…“

Muž se zvedl, vzal ze skříňky za svými zády několik svazků klíčů

a vyzval oba pozemšťany: „Následujte mě, prosím. Teď vám ukážu

to peklo, abyste si udělali představu o tom, jaký je Kargas opravdu

hrozný, stejně jako jeho nohsledové. Ale buďte opatrní, pouze se

dívejte, nesnažte se nijak zasahovat do života odsouzenců. Nechci

zbytečně spustit poplach tady v podzemí. Nahoře určitě všichni

běsní, jak vás horečně hledají, ale tady dole platí úplně jiné zákony.

Sem má přístup jenom Kargas a jeho smetánka. A samozřejmě

všichni vědečtí pracovníci. Je tu i několik stovek strážných, ale ti

jsou od vnějšího světa dlouhodobě izolováni, takže se jich nemusíte

příliš bát. Pojďte,“ zavedl je do vedlejší místnůstky, která zřejmě

suplovala jakousi šatnu. „Oblékněte se do bílého, to je tady dole v

podzemí lepší, než být neviditelným.“

„Co když nás Kargas bude dole v podzemí hledat?“ zatvářil se

Mark Stone znepokojeně.

„Určitě nás tu bude hledat,“ přidal se Ray, „když nás nenajde tam

nahoře.“

„Je to pravděpodobné,“ zatvářil se Dames ustaraně. „Ale

nemusíte mít příliš velké obavy. Vědeckým pracovníkům, kterých je

tu také několik stovek, trochu důvěřuje, i když je všechny nezná.

Znám jeho povahu jako své boty. Bude vás spíše hledat mezi

uvězněnými Galeánci, a to za pomoci strážných, kteří tu jsou. Ti mi,

jak doufám, plně důvěřují a nebudou vás nijak podezřívat.“

Mark Stone a Ray se převlékli do bílých šatů, bílých plášťů, i

boty měli bílé, a potom vykročili za Damesem, který jim otevíral

jedny železné dveře za druhými, až konečně stanuli před rozsáhlým

zamřížovaným prostranstvím, plným velkých i malých klecí, které

jim poskytlo hrůznou podívanou. Stovky lidí se tu válely po zemi

jako v agónii. Někteří z pokusných králíků měli na těle hluboké

jizvy, kůži staženou z tváře, napůl spálenou lebku, prázdné oční

39

důlky, mnoha chyběly končetiny a někteří byli ověšeni velkými

jehlami, takže připomínali obrovský jehelníček. Ani jedna z těch

bytostí k nim nepohlédla, ať už s prosebným či nenávistným

pohledem. Zajatí Galeánci byli zřejmě nadopováni omamnými

látkami, což v jejich případě bylo lepší, než jen tak trpět bez těchto

utišujících léků.

„Bože můj, co nám to ukazujete. Tohle tu provádíte s lidmi?“

rozčílil se Mark Stone. „Už se na to nechci dívat. Raději mi řekněte,

jak se dostanu ke Kargasovi, abych ho co nejdříve zabil!“

„Neznám přístupovou cestu ke Kargasovi, bohužel. Moc mě to

mrzí. Budete ji muset objevit sami. Pojďte ještě kousek se mnou.

Musím vám ukázat, co se tu děje…“

„To je hrůza,“ zamumlal vztekle Ray. „Chci toho Kargase taky

zabít, a nejen jeho! Půjdeme dál?“ obrátil se vzápětí k Marku

Stoneovi.

„Je to hnus, ale musíme to nějak vydržet,“ odpověděl mu Mark

Stone a oba zamířili za Damesem.

Po chvíli došli k uzavřené místnosti, kde se jim naskytla ještě

hrůznější podívaná. Na kovových lehátkách tu ležela těla, obepnutá

mnoha přístroji, těla porostlá šedou plísní, která vydávala morový

zápach. O kus dál leželo nehybně tělo, z něhož vyrůstaly v hustých

trsech velké zelené houby podobné chorošům.

„Naštěstí už nic necítí,“ řekl tiše a omluvně Dames. „Jejich

mozky jsou prakticky odpojeny od zbytku těl.“ Muž se na delší

chvíli odmlčel a pozoroval zachmuřené tváře svých protějšků.

Potom řekl: „Teď vám ukážu Garuy.“

„Dobře,“ souhlasil Mark Stone. „Snad už na nás nečeká nic

strašnějšího.“

Ray jen němě přikývl. Potom podotkl: „Měl jste nás na to

všechno trochu víc připravit. Jsem sice android, ale něco takového

dokáže zvednout žaludek i mně!“

„Tak pojďte,“ vyzval je plaše Dames a oni za ním rychle

vykročili dlouhými spletitými chodbičkami k dalšímu hrůznému

místu. Nejprve si prohlédli „sídliště“ gar, nacpaných do

hranolovitých bud. Většina z nich nejevila výrazné známky života.

Gary měly také často staženou kůži, ale i napůl rozpáraná břicha, či

40

useknuté ocasy. Mnoho z nich bylo slepých a některé měly do lebky

vyvrtané hluboké otvory, ve kterých vězely laboratorní přístroje.

Několik živějších gar je zpozorovalo, ale nijak zvlášť si jich

nevšímalo.

Mark Stone pokývl směrem k Damesovi rukou a všichni tři se

vydali k „sídlišti“ Garuů, už zdálky cítil Mark, že se děje něco

podivného. Jako by se na jeho mozek napojovaly stovky zvědavých

tykadel. Slyšel hukot v hlavě a pak zaslechl telepatickou prosbu:

„Zachraňte nás, prosím vás, zachraňte nás!“

Poté je všechny spatřil. Byly to bytosti asi o hlavu vyšší než

člověk a jejich těla byla porostlá žlutočerně pruhovanou srstí. Tváře

měly výrazné, ostře řezané. Připomínaly více člověka, než garu. Oči

jim jasně, inteligentně svítily, i když řada z nich jistě velmi trpěla,

protože měli stejné příznaky laboratorních pokusů jako předtím

Galeánci a gary. Kromě toho mnoho z nich bylo uměle srostlých

jako siamská dvojčata. Šílený Kargas a jeho služebníci i tady

zanechali stopy své zvrácenosti.

Mark Stone si je chvíli prohlížel rozšířenýma očima a potom jeho

vnitřní hlas řekl téměř zároveň s hlasem Rayovým: „Pomohu vám,

nebojte se. Určitě vám pomohu!“

Pak se ozval ještě mohutnější, rezolutní, ale zároveň nesmírně

laskavý hlas:

„Velká matka a všichni Garuové vám předem děkují. Velká

matka ví, že budou všichni Garuové zachráněni. Velká matka zná

budoucnost a proto vás zároveň varuje – někteří Garuové vám budou

chtít brzy ublížit, zabijí některé Galeánce, ale nakonec zvítězíte.

Ještě jednou děkujeme!“

10.

Mark Stone, Ray a Dames opustili „sídliště“ Garuů a zamířili zpátky

k laboratoři. Uprostřed cesty je Dames zastavil a vytáhl z kapsy

svého pláště dva přívěsky na krk.

„To jsou speciální královská pečetidla pro všechny vědecké

pracovníky, kteří se v paláci i jinde nacházejí,“ vysvětlil jim.

41

„Nasaďte si je. Může se stát, že nás brzy budou kontrolovat strážci

podzemí. Bez těch pečetidel byste byli ztraceni. Nechal jsem si jich

několik udělat navíc, protože jsem v duchu doufal, že se budou

hodit. Strážci mají také pečetidla, ale úplně jiná…“

Mark i Ray si nasadili mlčky přívěsky a pokračovali v cestě.

Jenom několik kroků od laboratoře je zastavili dva muži v bílém,

kteří si je zvědavě prohlíželi.

„Nebojte se, to jsou moji přátelé,“ usmál se Dames na Marka

Stonea a Raye.

„My se málokdy bojíme,“ komentoval to Ray. Chtěl ještě něco

dodat, ale v tom k nim zamířila velká skupina strážců, kteří si je

chvíli prohlíželi a pak zkontrolovali jejich pečetidla.

„To bylo o fous,“ oddechl si Dames. „Kdybych vám ty přívěsky

před chvílí nedal, tak jsme mohli mít pěkné problémy…“

„To bylo opravdu o fous,“ přitakal Mark Stone a potom se obrátil

na přicházející muže v bílých pláštích: „Nevíte náhodou, kde

bychom našli princeznu Maurii?“

„Právě jsme viděli, jak ji stráže odvádějí několik bloků odtud,“

odpověděl mu ochotně starší z mužů. „Vedou ji na smrt, jak jsem

zaslechl. Král Kargas Hrozný rozhodl o tom, že ji zazdí za živa

Nechápeme to, mohl by ji snadno vyměnit za unesené rytíře, které

Zeko vězní, ale je vidět, že Kargasovi na jejích životech vůbec

nezáleží. Ani se nenamáhal, aby o její tak strastiplné cestě ke smrti

napsal Zekovi. Umírat pomalu, v hrozných mukách někde za zdí, to

bych opravdu nechtěl.“

„Doveďte nás za ní,“ poručil jim rezolutně Mark Stone.

„Pokusíme se ji zachránit.“

„Šlo s ní šest po zuby ozbrojených mužů,“ upozornil ho druhý

vědec. „Kargasovi strážní jsou velmi dobře vycvičeni v zacházení s

mečem a kopím. Byla by to sebevražda, chtít je napadnout!“

„To nechte na nás,“ odbyl ho Mark Stone. „Nějak si s nimi, spolu

s Rayem, poradíme. Pojďte, dokud ještě není pozdě.“

Celá skupina se rychle vydala na cestu spletí chodeb. Vědci

museli odemknout vícekrát železné dveře před nimi, než konečně

došli k místu, odkud se ozýval hlasitý ženský křik patřící zřejmě

princezně Maurii.

42

Mark Stone rozeznal její slova: „Bůh vás potrestá za váš zločin!

Sesílám na Kargase Hrozného tu nejhroznější kletbu. Vyřiďte mu, že

se blíží jeho čas a že zemře velmi krutou smrtí. Ať se připraví na

pekelná muka za všechno, co provedl našemu lidu a teď i mně. Můj

bratr mě pomstí! Dojde nejen na Kargase, tu obludu, ale i na

všechny jeho šelmy, které mu slouží!“

„Mlč!“ varoval ji hlas jednoho ze zbrojnošů a stejný hlas se

obrátil k rychle přicházejícímu Marku Stoneovi a Rayovi: „Co tu

chcete? Kdo vám dal meče?“

Oba pozemšťané v bílých pláštích, ale náhle připravení k boji, se

na chvíli zastavili. Mark Stone hlasitě pronesl: „Přišli jsme si pro

princeznu. Zůstanete naživu, když rychle zmizíte!“

„Vy nám chcete darovat život?“ rozesmál se hlasitě zbrojnoš.

„Jste jenom dva a troufáte si na nás šest… Tak pojďte!“

Mark i Ray se vrhli proti trojnásobné přesile. Ray měl trochu

smůlu a klopýtl přes napřažený meč položený nízko nad zemí. Upadl

a jeden ze zbrojnošů se mu chystal proklát hruď. Mark Stone byl

však rychlejší – stačil zbrojnoše nejprve srazit stranou k zemi a pak

mu jedním jediným mávnutím svého meče doslova uťal hlavu.

Vzápětí se na něho vrhlo všech zbývajících pět zbrojnošů.

Naštěstí se Ray stačil na zemi obrátit jako divoká kočka a ťal

nejbližšího ze zbrojnošů do nohy. Ten začal strašlivě ječet a svalil se

na zem. Přesto se vzápětí pokusil zvednout a seknout mečem Marka

Stonea do břicha. Smrt byla ale rychlejší. Smrt jménem Mark Stone.

Zbývající čtyři žoldnéři krále Kargase ještě chvíli zuřivě bojovali,

ale potom si uvědomili, že jejich nepřátelé, i když v početní

nevýhodě, jsou mnohem silnější a mrštnější. Právě proto se všichni

tito čtyři královští zbrojnoši dali prachsprostě na útěk.

Mark a Ray je nepronásledovali. Soustředili se na to, aby

nářadím, které použili zbrojnoši k zazdění princezny Maurie,

rozbořili nedokončenou zeď. Osvobodit princeznu jim nedalo příliš

práce. Zbavit ji pout bylo také dílem vteřin.

„Jsem rytíř Mark ze Stoneů,“ představil se první ze zachránců

krásné Zekově sestře, na které několik dní strádání téměř

nezanechalo žádné následky.

Vysoká, štíhlá Maurie na chvilku vyrazila Marku Stoneovi dech

43

svou doslova antickou krásou. Zahleděl se až na dno jejích modrých

očí a zmateně si prohlížel její dlouhé světlé vlasy vytvářející jí

kolem tváře zářící aureolu.

„Děkuji vám za záchranu,“ řekla. „Od této chvíle budu bojovat

společně s vámi, protože vy bojujete za mě. Můj otec mě jako

dospívající naučil střílet ze sendry. A jsem v tom vážně dobrá…“

„Já jsem Ray,“ představil se druhý zachránce, když se k němu

dívka zvědavě obrátila

„Jsem princezna Maurie,“ představila se i jemu. „Proboha, jak

jste se sem dostali? Moc vám děkuji, přišli jste právě včas. Za chvíli

by mě úplně zazdili. Myslíte, že bychom se mohli z Kargasova

paláce dostat nějak ven?“

„Určitě,“ usmál se Mark Stone. „Musíme vás dopravit do sídla

vašeho bratra živou a zdravou, proto nemůžete bojovat, i když jste

nám to mimochodem moc statečně nabídla. Stejně sebou nemáte

sendru… Teď se nesmíte příliš divit. Navléknu vám totiž tak trochu

čarovný plášť. Dovolíte?“

Mark vyndal z kapsy svého bílého pláště srolovaný balíček s

nanopláštěm, rozbalil jej a oblékl princezně. Ta překvapeně

vykřikla: „Nejsem vidět!“

„Teď ty, Rayi,“ přikázal Mark svému příteli. „Musíš dovést

princeznu Maurii k jejímu bratrovi. Soustřeď se na to, já zůstanu.“

„Ale bez pláště tady… to je hotová sebevražda…“ podivil se

Ray.

„Navlékni si nanoplášť a spěchejte. Za chvíli tu bude dusno…

Pomozte jim!“ rozkázal Mark Stone třem vědcům, kteří se mezitím

přiblížili k místu, kde byla ještě před chvílí princezna Maurie

zazděna

Dames a jeho dva společníci pokývli teď už „neviditelnému“

Rayovi a „neviditelné“ princezně, aby spěchali za nimi. Mark Stone

nejprve pomalu kráčel za celou skupinou a pak, když spatřil blížící

se rotu královských žoldnéřů, se zastavil, aby odpoutal jejich

pozornost.

„Hej, tady jsem!“ zvolal a potom se sebevražedně vrhl proti

skupině nejméně patnácti mužů. Ti ho brzy obklopili ze všech stran

a poté, kdy zjistili, že se nedá jen tak lehce zabít, se soustředili na to,

44

aby ho co nejvíce vyčerpali.

Po mnohaminutovém boji se jim povedlo za pomoci nastavených

kopí podrazit Markovi nohy a pak se na něj všech zbývajících

živých dvanáct mužů vrhlo, aby ukončilo nerovný boj.

„Tak dost!“ ozval se v posledním okamžiku z chodby nad jejich

hlavami čísi chraplavý, nenávistí naplněný hlas, z něhož zároveň

čišela rozmazlenost a nuda. „Nezabíjejte ho! Chci ho dostat živého!

Ten je jen pro mě! To je rozkaz!“

Žoldnéři ztuhli jako loutky v rukách mistrného loutkoherce. Mark

Stone si bleskově uvědomil, že jejich souboj sledoval někdo navíc,

někdo, kdo ho pozoroval zřejmě skrytou kamerou, někdo… Ano,

tohle mohl být doopravdy hlas krále Kargase Hrozného…! Ale proč

by ho ta obluda toužila zachránit?

Mark si uvědomil, že ho čeká něco hrůzného a zákeřného,

hodného pověsti Kargase Hrozného.

Vzápětí se na něho vrhlo klubko zbrojnošů a svázalo mu ruce i

nohy. Cítil se bezmocný jako nikdy předtím. Přesto si uvědomoval,

že ho nezabili a tím mu dávají šanci, i když možná jen nepatrnou.

Také ho hřálo u srdce pomyšlení, že princezna Maurie a Ray,

kterému absolutně důvěřoval, budou brzy na svobodě.

Potom se nejen z vyčerpání, ale i s vědomím, že teď nemůže

opravdu nic lepšího dělat, propadl do mrákot, aby načerpal nové

síly.

11.

Mark Stone se probral z bezvědomí a spatřil, jak se nad ním sklání

několik Galeánců, kteří se tváří ustaraně a soustrastně. Pokusil se

vstát, ale ruka jednoho z nich ho přitlačila zpátky k zemi. „Odpočiň

si ještě chvíli,“ řekl neznámý. „Čeká tě těžký zápas…“

Mark se rozhlédl kolem sebe a uvědomil si, že se nachází ve

velké zamřížované kleci spolu asi s tuctem mužů. Hned vedle jeho

klece stály další a další, plné Galeánců, lišících se od těch, které

spatřil předtím v podzemním sídlišti, především tím, co by se

nejlépe dalo nazvat životaschopností. Viděl kolem sebe hrdé, silné a

45

na všechno připravené Galeánce s hlubokými šrámy po celém těle.

„Kde to jsem?“ otázal se muže hledícího na něj s respektem a

zvědavostí.

„Jsi mezi chlapy připravenými na smrt. Tohle je tábor gladiátorů

krále Kargase Hrozného. Nevím, kdy tě pošlou do arény, ale vidím

na tobě už teď, že jsi zřejmě dost silný na to, abys přežil. Většina z

nás vyhrála nejméně jeden zápas. Nevím, kdo jsi, ale jsi dobře

stavěný. Pokud tě pošlou proti zvířatům, asi máš šanci. Jestli ale

narazíš na garu, budeš to mít těžké – gary jsou chytré, silné a lstivé.

Budeš muset opravdu urputně bojovat o svůj život, tak jako

ostatní… Jestli tě pošlou proti Garuům, nemáš šanci. Každý Garua,

to je prostě konec.“

„Jsem tedy gladiátor,“ řekl Mark Stone spíš pro sebe než pro

neznámého, a protáhl si svaly a šlachy na těle, aby zjistil, jak na tom

je. Vzápětí s uspokojením konstatoval, že v bitvě s patnácti

královými žoldnéři, především díku ochrannému pásu, neutrpěl

žádná vážnější poranění. Ucítil jenom slabou bolest. Na těle mu

zřejmě zbude několik nepatrných šrámů.

Rezolutně vstal a znovu si prohlédl celý tábor. Všude mohl

spatřit silné kovové mříže. S tímhle problémem si asi teď neporadí.

Vzpomněl si na Raye a pokusil se ho v duchu oslovit, aby mu poslal

pomoc, až dovede princeznu Maurii k Zekovi.

„Rayi, Rayi, kde jsi. Ozvi se, Rayi!“

Žádná odpověď. Jeho přítel android byl teď zřejmě velmi daleko.

„Kdybych alespoň objevil nějakou schopnou zbraň,“ pomyslel si

Mark. Stačil by kus ostrého kovu či aspoň kámen. Ne, konstatoval

po dalším rozhlédnutí se kolem sebe. Tady, v tom bludišti klecí,

ostražití strážní žádnou zbraň nenechali.

Kargas ho nechal odpočinout jenom do večera Potom ho povolal

do arény. Předtím mu odebral ochranný pás, což dělalo Markovi

velké starosti. Celá četa žoldnéřů, po zuby ozbrojená a připravená ho

okamžitě zabít, kdyby se bránil, ho doprovodila k úzkému

zamřížovanému tunelu, jímž se vcházelo do arény. Slyšel řev

několika tisíc hrdel, která povzbuzovala či právě naopak oslabovala

gladiátora, který bojoval před ním.

Mark Stone se snažil vytušit, jak na tom gladiátor je a s jakým

46

zvířetem bojuje. Gladiátoři v táboře mu celý den popisovali boj se

zvířaty, o jejichž existenci zde sice věděl, ale která na vlastní oči

nikdy předtím nespatřil. Některá vypadala, jako by se narodila spíše

v mozku krále Kargase, než v místní přírodě. Například šavlozubí

medvědi – janti, nebo lvi se skokanskými schopnostmi klokana –

dreiri.

Čekají na něj právě oni, či spíše chytré, mnoha boji poučené

gary?

Právě si promýšlel, jak na rychlý útok toho či kterého zvířete

reagovat a jak nad ním zvítězit, když mu žoldnéři odemkli postranní

dvířka zamřížovaného tunelu, okamžitě ho obklopili a vyzvali, aby

kráčel mezi nimi k nečekané audienci.

„Král Kargas Hrozný s tebou chce hovořit,“ sdělili mu a postrčili

ho svými kopími.

Obklopen mnoha ozbrojenými muži došel až téměř k vysokému

trůnu, který střežila asi dvacítka svalnatých Kargasových goril.

Marka Stonea od nich a od krále dělilo kromě toho dvojité sklo, jímž

byl trůn zabezpečen. Určitě neprůstřelné sklo, pomyslel si, ale přesto

to risknul, vrhl se proti tomu tlustému sklu, aby vzápětí zjistil, že

jeho pokus je nanejvýš marný: Opravdu se jednalo o dostatečně

odolné sklo. Kargas byl více než opatrný.

Žoldnéři se na Marka Stonea vrhli a poté, co rychle vstal po

tvrdém pádu, ho znovu srazili k zemi. „Na kolena, ty ubožáku!“

poručil mu velitel žoldnéřů. Mark využil příležitosti, že si velitel

nedává příliš pozor, vymrštil se ze země a vyrazil mu několik zubů.

Žoldnéři začali do Marka tlouci kopími a pěstmi. Snad by ho

dokonce zabili, kdyby je nepřehlušil důvěrně známý hlas Kargase

Hrozného, který se ozval ze skrytého mikrofonu: „Nechte ho! Chci

ho živého!“

Bitka, v níž to schytalo i několik dalších žoldnéřů, ihned skončila

Mark Stone zůstal před králem stát. Teprve teď si mohl prohlédnout,

jak vypadá jeho úhlavní nepřítel.

Spatřil obrovského, zřejmě neobyčejně silného pětatřicátníka

oděného zlatem vyšívanou dlouhou řízou. U boku se králi houpal

meč posázený brilianty, diamanty a rubíny. Kargas měl dlouhé

vlasy, ale zřejmě nebyly jeho vlastní. Ne, že by Mark měl něco proti

47

plešatým, ale napadlo ho jedno jediné: Plešoun, zlý, hrubiánský

plešoun s ošklivou zlostnou tváří, zdobenou falešným úšklebkem

zákeřného hada, nebo spíše ropuchy. Ano spíše ropuchy, napadlo

Marka

„Rád vás vidím, ó ctihodný rytíři Marku ze Stoneů!“ vrhl král

směrem k němu výsměšná slova „Jak by se asi teď tvářil váš generál

v té vaší amatérské SDPP… Vidět vás v tak ponižujícím postavení,

to je pro mě opravdu velké potěšení. Tak vy jste ten báječný agent

číslo jedna, o kterém jsem se náhodou doslechl před časem, dříve,

než jste se rozhodl navštívit naši krásnou Galeu? To je opravdu milé.

Dnes přišel váš velký den. Mám pocit, že kromě mne je na téhle

planetě ještě někdo silnější než vy, kdo by s vámi rád změřil své

síly. Nevybral jsem pro vás žádné hodné zvířátko, které vás jen tak

jednoduše nechá přežít, ale opravdovou bojovou jedničku. Seznamte

se s číslem Devadesát pět, kterému jeho přátelé říkají Striat, což

znamená něco jako Pruhovaný a zároveň Největší, Nejsi1nější,

Nejstrašnější.“

Král Kargas Hrozný se lstivě rozchechtal, sáhl do zlaté nádoby na

opěradle trůnu a vylovil z ní malou žlutozelenou chobotničku

posetou drobnými červenými skvrnami. Tu si s láskou položil na

čelo tak, že mu po tváři splývala čtyři dlouhá chapadla.

Marka Stonea napadlo, že král to dělá jen proto, aby všechny

ohromil. Pak usoudil, že chobotnička může být léčivá – nebo je král

prostě blázen…

Zatímco si Kargas pohrával s chobotnicí, objevil se v

zamřížovaném tunelu naproti Marku Stoneovi obrovský svalnatý

Garua se žlutočerně pruhovanou srstí na zádech. Okamžitě vrhl na

Marka hrdý pohled velkých žlutých očí. Vypadal jako ztělesnění

nějakého démona podsvětí. Od pasu dolů ho obepínala krátká

kožená suknice. Garua byl nejméně o hlavu větší než Mark Stone, a

ten si uvědomil, že to bude jeho nejtěžší soupeř v životě. Usoudil tak

nejen z pověstí, které o Garuech zaslechl, a ze svalové hmoty svého

soupeře, kterou mohl stejně jako tisíce diváků kolem arény

obdivovat, ale především z jeho mrtvolně chladného pohledu. Garua

Striat vypadal jako lítý, silně nadopovaný zabiják. Jeho ústa se

nepatrně pohnula, když spatřil Marka, jako by říkala: „Zabiju tě!“

48

Markem Stonem to na chvíli otřáslo, ale pak si uvědomil, kdo je

on sám a jaký je jeho úkol. Musí v tomto rozhodujícím souboji

zvítěžit za každou cenu. Nic jiného jemu, ani všem pozemšťanům,

ani lidem na Galee, dokonce ani Wontům, k nimž král Kargas

náležel, nezbývá. Osudem Marka Stonea není dnes prohrát. Jenom

vítězové berou všechno.

„Já zabiju tebe!“ vyslal ke Striatovi telepatickou myšlenku.

Vzápětí se nestačil divit – v jeho mozku se ozvalo:

„Nechci tě zabít, jsem součást Velké matky. Zabij proboha ty

mě!“

„Jak tě mám zabít?“ otázal se Mark a připadal si trochu hloupě,

– tohle opravdu byla více než obvyklá přátelská či formální

konverzace.

„Bojuj!“ odpověděl mu Striat.

„Budu bojovat,“ řekl si pro sebe Mark Stone a obrátil se ke

svému soupeři na chvíli zády, neboť žoldnéři mu dali najevo, že

audience je u konce, a vybídli ho, aby se vydal na cestu k

zamřížovanému tunelu, který ústil v aréně.

12.

Když Mark Stone a těsně poté i Striat vstoupili do arény, přivítala je

kakofonická bouře rozvášněných hlasů. Králova smetánka a všichni

jeho „věrní poddaní“ se zvedli z dlouhých kruhovitých kamenných

lavic a vykřikovali jméno „Striat“. Zřejmě to nebylo poprvé, kdy

tento Garua předvedl divákům, s jakou bravurou umí zabíjet.

Mark Stone si znovu zblízka prohlédl svého soupeře. Proti němu

stál svalnatý obr s býčí šíjí a jeho velké oči sršely bojovností.

„Promiň, jestli tě zabiju!“ ozvalo se v Markově hlavě. „Já musím

zabíjet, nedělám to pro zábavu!“

„Promiň, jestli já zabiju tebe!“ vyslal Mark svoji myšlenku ke

Striatovi.

Potom se na sebe oba bojovníci vrhli jako dvě rozzuřené šelmy.

Mark přeletěl polosaltem nad rameny Garuy a zasáhl ho pravicí do

krční tepny. Gama se svalil, ale vzápětí vyskočil a úderem levé nohy

49

zasáhl Marka do prsou. Ten na chvíli nemohl polapit dech, ale brzy

se vzpamatoval. Ukazováčkem a prostředníčkem pravé ruky prudce

píchl do Striatových očí. Než se mohutný obr vzpamatoval z krátké

slepoty, Mark ho zasáhl hranou levé ruky do brady. Obr se skácel k

zemi a na chvíli díky svým mimikrám zmizel Markovi z dohledu.

Mark vyskočil naslepo vysoko do vzduchu a dopadl mu nohama na

prsa. Každý jiný jeho soupeř v minulosti by po tomto skoku skončil

svou „kariéru bojovníka“, ale Striat nebyl každý jiný, a proto se

během jediné vteřiny vzpamatoval, uchopil Marka za levou nohu a

mrštil svým soupeřem obrovskou silou proti kamenné zdi

obepínající arénu.

Markovi se zajiskřilo v očích a na krátký okamžik ztratil vědomí.

Striat toho využil a vší silou ho kopl do rozkroku. Více než bolestivý

úder Marka znovu probral z krátkého bezvědomí. Podklesl v

kolenou a dal Striatovi další šanci. Ten se ji chystal využít, a právě

proto zamířila jeho pěst proti Markovu spánku. Za normálních

okolností by tento úder každého jiného člověka zabil, ale Mark byl

hbitější než každý jiný člověk a stačil uhnout.

Striat proletěl nad Markovým ramenem, a ještě než dopadl k

zemi, ozvalo se prasknutí v jeho pravém předloktí. Obr se chytil za

zlomenou ruku a toho využil Mark k tomu, aby ho vší silou kopl do

hlavy.

Gama se skácel, na chvíli zmizel, ale vzápětí se znovu objevil,

jako by ho někdo vyčaroval. Byl zase na nohou. Na okamžik se

zastavil, stejně jako Mark, protože do arény doslova vletěl jezdec na

vysokém maunovi. Hodil směrem k vyčkávajícím bojovníkům dva

meče a za ohlušujícího jásotu obecenstva zase zmizel z arény pryč.

Mark se vrhl k jednomu z mečů, ale byl o zlomek vteřiny

pomalejší. Striat uchopil meč a s prudkým rozmachem zamířil

ostřím do protivníkova břicha Markovi nezbylo, než se pokusit

zachytit ostří mezi svými dlaněmi. To se mu naštěstí podařilo, i když

cítil, že obě dlaně ostří značně poznamenalo. To, že je někdo tak

silný a obratný jako jeho soupeř, v něm vybičovalo poslední rezervy

sil. Mark chytil díky Striatovu bojovému umění druhý dech a stala

se z něj stejně zuřivá šelma jako z obrovského Gamy.

„Brzy tě zabiju!“ vyslal myšlenku směrem ke svému nepříteli.

50

„To těžko“ reagoval Striat. „Já jsem prakticky nesmrtelný.

Zemřeš ty a ne já!“

Potom se na sebe oba soupeři vrhli a nastal úporný boj na život a

na smrt. Mark byl mistr boje s mečem, ale Gama byl dostatečně

silný a mrštný a každou chvíli dokázal zmizet. Tento tvor, napůl

člověk a napůl zvíře, vyšlechtěný s ohledem na bojové umění, byl

pro Marka víc než tvrdým oříškem. Déle než hodinu předváděli oba

ty nejlepší „triky meče“. S neutuchající silou se na sebe vrhali a

pokoušeli se zničit jeden druhého.

Pak se náhle k pozemšťanovi obrátilo štěstí tou veselejší tváří.

Striat mu uprostřed boje vyslal myšlenku:

„ Velká matka chce, abys vyhrál ty. Tak mě zabij, rytíři!“

Mark se tomu podivil a ještě více ho udivilo, když vzápětí Striat

upustil meč, rozpřáhl ruce a nastavil hruď protivníkovu meči.

Mark chvíli váhal a pak se rozhodl, že Striata nezabije. Poté se

stalo něco, co udivilo nejen pozemšťana, ale zřejmě i tisíce diváků.

Striat se začal svíjet jako v agónii v prachu arény a celé jeho tělo

obmotalo jako klubko stříbrných hadů něco, co mohlo být jen velmi

silnými výboji elektřiny.

„Zabij mě!“ prosil Gama. „Dělej, rychle. Hrozně mě mučí. Jestli

nezabiješ ty mě, zabiju já tebe! Velká matka chce, abych prohrál!“

„Nemohu zabít bezmocného!“ rozhodl se Mark Stone a odhodil

také meč.

Obecenstvo začalo okamžitě hlasitě pískat a potom do arény

vjelo několik jezdců na maunech, kteří se pokusili svázat ležícího

Striata a odvléci ho pryč. Než tak mohli učinit, provedl Garua něco,

co nikdo nečekal: proklál si srdce stojícím mečem tak, že na něj

prudce nalehl. Obecenstvo chvíli zděšeně mlčelo a pak začalo pískat

ještě více. Mark se díval několik okamžiků strnule na nehybně ležící

tělo a potom zamířil k zamřížovanému tunelu, kterým předtím do

arény vkročil.

Když prošel tunelem, vrhli se na něj žoldnéři a pod jejich

„vřelou“ ochranou dokráčel velký gladiátor, vítěz-nevítěz, zpátky do

své klece. Okamžitě ho ze všech stran obstoupili galeánští muži,

kteří mu gratulovali k tomu, že se mu podařilo přežít. Když jim

popsal krátce svůj souboj se Striatem, nechtěli mu nejprve věřit, ale

51

pak mu uznale podávali ruku jeden po druhém a svorně ho prohlásili

za největšího ze všech gladiátorů krále Kargase.

Marka jejich zájem mírně potěšil, ale mnohem lepší náladu mu

přivolal známý hlas, který se po několika dalších minutách ozval v

jeho mozku:

„Tady Ray. Slyšíš mě. Marku?“

„Ano, slyším.“

„Jsem zase zpátky v tomhle roztomilém paláci, jenom kousek od

tebe. Princeznu Maurii jsem předal čtyřem Jergovým lidem. Jsou s

ní na cestě k Zekovi. Mám dva nanopláště. Hádej, pro koho je ten

druhý?“

„Pro Kargase?“ zeptal se Mark Stone frivolně.

„Jasně,“ odpověděl Ray. „A pro celé jeho vojska pokud se do

nanopláště vejdou. Jo, a mimochodem: všechno už jsem zařídil.

Skoro všechny stráže pijí teď na tvé zdraví. Nechal jsem si od

Damese vystavit falešný písemný rozkaz se zfalšovanou královskou

pečetí. Král v ní nařizuje všem strážím, aby pily na zdraví dnešního

vítězného gladiátora Byl jsem v hledišti – to bylo o vlásek… Teď se

prostě všichni opíjejí vínem a já mám klíče od tvého tábora“

„ Výborná práce,“ kvitoval to s povděkem Mark Stone. „Opravdu

exkluzivní nápad.“

„Za chvíli nashle,“ rozloučil se Ray.

Mark se rozhlédl kolem sebe, vstal z úzké dřevěné lavice, na níž

právě seděl, a zvolal tak, aby ho slyšeli všichni galeánští gladiátoři:

„Za chvíli přijde můj přítel a otevře naši klec. Zřejmě s sebou

nese i klíče od vašich klecí. Kdo chce, může zůstat, ale kdo se chce

dostat ven a připojit se k Zekovu vojsku, jako já, ať jde se mnou.

Všechny stráže, kromě osobních stráží krále Kargase, teď pijí jako

duha. Kdo chce, může být za chvíli volný!“

„Půjdeme s tebou!“ zvolal jeden z mužů.

„Já taky! Já taky!“ přidávali se ostatní.

„Jsem tady!“ ozval se mezi výkřiky gladiátorů známý hlas a po

něm se otevřely dveře jejich klece. „Tady máš nanoplášť!“ podal

Ray Markovi Stoneovi známý balíček. „A taky jsem čirou náhodou

objevil i tvůj ochranný pás. Ten, kdo ho měl u sebe, ho za žádnou

cenu nechtěl vydat, tak jsem mu trochu pomohl…“

52

„Svlékni si svůj nanoplášť,“ vyzval ho Mark. „Přece se teď

nebudeme skrývat. Máš klíče od ostatních klecí?“

„Vzal jsem všechny klíče, které byly po ruce,“ řekl Ray a odhalil

svoji usměvavou tvář a vzápětí celé tělo.

„Berte si klíče a odemykejte!“ zvolal Mark Stone a všichni

Galeánci se pustili do odemykání klecí. Za chvíli jich několik stovek

vyrazilo za Rayem a Markem Stoneem směrem k hlavní bráně,

směrem ke svobodě.

Po několika drobných potyčkách s opilými strážemi všichni

konečně opustili palác Kargase Hrozného.

„To bude vítaná posila pro krále Zeka,“ konstatoval spokojeně

Ray. „K jeho vojsku se teď přidají ti nejlepší z nejlepších, bojovníci

nad bojovníky.“

„Máš pravdu,“ přitakal Mark Stone. „Škoda, že jich není ještě víc

a nejsou ozbrojeni modernějšími zbraněmi.“

13.

Král Zeko přivítal Marka Stonea, Raye a stovky vysvobozených

gladiátorů s velkou pompou. Marka nechal projít špalírem svých

šlechticů a poté ho prohlásil za vévodu jednoho ze svých největších

vévodství, které mu ukradl král Kargas a které bude třeba znovu

vybojovat. Potom si ho vzal stranou, aby se s ním v tichosti vážně

poradil.

Když spolu osaměli v králově komnatě, očekával Mark, že se král

bude zajímat o jejich výpravu do Kargasova paláce, ale Zeko ho

překvapil, ba přímo šokoval:

„Vévodo Marku ze Stoneů, zeptám se vás přímo. Zamiloval jsem

se do vaší sestry a chtěli bychom už zítra spolu oslavit zásnuby. Jako

bratra mojí milované vás žádám o svolení, aby se tak stalo…

Opravdu ji zbožňuji a ona mě taky.“

Mark Stone čekal všechno možné, ale že se král zamiluje do

seržantky Meghan Wilderové, a bude s ní chtít tak rychle slavit

zásnuby, na to opravdu připraven nebyl.

„Vaše veličenstvo,“ řekl zmateně, „s něčím takovým jsem

53

nepočítal ani ve snu. Dovolte, abych se nejprve poradil se svou

sestrou. Bude-li ona souhlasit, nic by nemělo bránit tomu, abyste co

nejdříve oslavili zásnuby. Váš zájem o moji sestru mě nesmírně těší,

ba jsem přímo nadšen vaším rozhodnutím. Už se těším na slavnostní

hostinu…“

„… na niž jste samozřejmě pozván jako ten nejmilejší host,“

doplnil král Zeko.

Hned poté oba na chvíli zapomněli na zásnubní hostinu a

konečně se věnovali tomu, aby Mark sdělil králi zásadní informace o

Kargasově sídle a předal mu stručnou mapu, kterou mezitím Ray

stačil nakreslit na papyrus, darovaný královými písaři.

Zeko se nejvíce zajímal o Garuy, kteří mu přímo učarovali.

„Myslíte, že by je Kargas mohl poslat proti našim bojovníkům?

Jak je proboha ovládá?“

„Na tyto otázky zatím neumím odpovědět,“ zachmuřil se Mark.

„Myslím, že Garuů je jenom několik set, ale i tak jsou obrovským

nebezpečím i pro silný pluk či přímo vojsko. Jejich největší zbraní

je, že se dokážou na chvíli stát úplně neviditelnými, jako to umí

někteří živočichové.“

Král hltal každé jeho slovo jako uhranutý. „Nebojím se jich ale

taková síla a moc mě udivuje. Nedá se ale nic dělat, budeme si

muset poradit i s nimi. Rozhodl jsem se, že ihned po slavnosti

rozešlu posly do celé krajiny, aby vyzvali všechny dospělé muže k

nástupu do mé armády. I když se bojím, že nebude čas je příliš

vycvičit v boji, i tak bude každý z nich vítaným přírůstkem mého

početně slabšího vojska. Král Kargas Hrozný má mnoho bojovníků,

ale už přišel čas se s ním střetnout, i když je nás, jak už jsem řekl,

zatím méně. Žádám vás, vévodo Marku ze Stoneů, abyste vedl

největší z mých pluků, na který jsem nejvíce hrdý.“

„Velmi rád, vaše veličenstvo. Bude to pro mě opravdovou ctí,“

poděkoval mu Mark Stone a hned z královské komnaty zamířil ke

své „sestře“, seržantce Wilderové. Ta jej přivítala s ruměncem na

tváři. „Jdete od krále?“ zeptala se přímo.

„Ano jdu od krále, velitelko,“ pronesl na oko nazlobeným

hlasem. „Co jste to s ním proboha prováděla? Vy se s ním opravdu

chystáte zasnoubit? To jste ho začarovala, nebo co?“

54

„Mýlíte se, když se domníváte, že zásnuby jsou výsledkem

nějakých mých nahodilých intrik. Nepočítala jsem s tím, že se do mě

král Zeko zamiluje… Opravdu mě miluje a já jeho,“ sklonila hlavu.

„Rozhodla jsem se, že s ním zůstanu tak dlouho, dokud mě

nepřestane mít rád.“

„Zamilovat se do krále, to bylo také součástí vašeho plánu?

Nebylo to náhodou tím vaším soukromým tajemstvím?“

„Mým plánem bylo přimět krále k tomu, aby se střetl s

Kargasem, a zbavil tak všechny této wontské zrůdy… Ano, vím už

dávno, že Kargas je uprchlý Wont, který zajal spoustu vědeckých

pracovníků, aby pracovali na jeho zvrhlém experimentu s vyšší

rasou. Kargas, jak asi nevíte, uprchnul spolu s dalšími ozbrojenými

trestanci z jednoho z nejstřeženějších wontských vězení. Vlastně

nemám žádná zvláštní soukromá tajemství, kromě toho, co vám teď

sama prozradím: Nejsem pozemšťanka, jsem původem Galeánka,

samozřejmě z vaší doby. Moje rasa mě už v dětství umístila do

pozemské rodiny. Celý svůj dosavadní život jsem studovala tuto

planetu a zvláště tuto dobu, jak už jsem jednou prozradila. Galeánci

mi pomohli dostat se k Vesmírné policii. Žiju teď na Galee dávno v

minulosti, ale necítím žádné odcizení, které by mohl vyvolat

propastný časový rozdíl. Naopak: díky králi Zekovi jsem konečně

nalezla pravý domov. Bude-li mě král chtít za ženu a já se stanu

královnou, jsem připravena nést svůj osud. Vždycky jsem

obdivovala historii své rodné planety a teď ji konečně mohu prožívat

a ovlivňovat sama. Nejtěžší ze všeho je pro mě to, že král neví, jak

to se mnou a s ostatními členy mise doopravdy je. Sdělte mu prosím,

že se s ním musíme sejít a prozradit mu naše velké tajemství. Nechci

celý život žít po jeho boku a stále dokola mu jen a jen lhát.“

„Prozradit mu, kdo jsme?“ zamyslel se Mark Stone. „To je

opravdu nanejvýš riskantní a podivné. Nikdy jsem nic podobného

neudělal. Je to v rozporu s naším posláním. Ray s tím asi nebude

souhlasit.“

„Už jsem se ho ptala – souhlasí.“

„To mě udivuje. Tak tedy dobrá. Domnívám se, že Zeko je

natolik inteligentní a čestný, že naše chování a účel mise pochopí.

Jdu za ním, ale měla byste jít rovnou se mnou. Bude lepší, když to

55

uslyší i z vašich úst.“

„Počkejte jenom pár minut, musím si obléknout své nejlepší

šaty.“

„Snad ne ty rokokové, ty nové ve starém stylu?“

„Ano, právě ty.“

Seržantce Meghan Wilderové trvalo více než hodinu, než se

připravila na návštěvu u krále Zeka Stone by se za normálních

okolností nudil, ale čekání mu zkrátil Ray, který za ním přišel s

čerstvou informací. Ta Marka opravdu pobavila „Přihlásil jsem tě na

zítřek do soutěže v házení kamením.“

„V házení kamením na dálku?“

„Ne, spíš do výšky. Na stromě budou viset měchy s vínem. Kdo

je shodí na tři pokusy, může víno vypít a navrch dostane zlaťák.

Taky tam bude viset jeden měch s medovinou. Kdo ho srazí

kamenem, může si ho nechat a navrch vyhraje soutěž a obdrží

padesát zlaťáků. Přihlásila se spousta mužů, ale vybráno nakonec

bylo jen deset. Bude házet i Jerg. Ty měchy budou viset asi ve

dvacetimetrové výšce, až v koruně stromu.“

„Teď z toho mají určitě všichni legraci, že budu házet i já,

vévoda?“ zatvářil se Mark Stone naoko přísně. „V házení kamením

nejsem příliš velký odborník.“

„To nevadí, já taky ne,“ rozesmál se Ray. „Mně do té soutěže

přihlásili taky, i když jsem se bránil zuby nehty. Když prohrajeme,

nic se nestane. No co, král, Wilderová a ostatní budou mít zábavu

navíc. To taky není k zahození.“

„Tak dobře,“ rozloučil se s ním Mark. „Teď jdu s Wilderovou k

Zekovi. Dávej pozor, Rayi. Pořád mám pocit, že se nás Kargas

chystá něčím překvapit. Je to podezřelé, že jsme se i s těmi

gladiátory dostali tak hladce až sem. Určitě má něco v záloze.

Nebude to nic příjemného.“

Druhá audience u krále Zeka byla opravdu prapodivná. První

začala seržantka Meghan Wilderová:

„Drahý,“ oslovila krále. „Tady vévoda Mark ze Stoneů, vlastně

Mark Stone, můj bratr, vlastně ne můj bratr, jsme se ti přišli svěřit se

svým tajemstvím.“

„To je dobře,“ zatvářil se král Zeko přísně. „Už delší dobu jsem

56

pozoroval, že se nechováte jako bratr a sestra, a tak jsem čekal, kdy

mi prozradíte, oč vlastně jde. Také mi připadá, že vůbec nejste z

tohoto, ani jiného království na Galee. Kromě toho mě sestra Maurie

informovala o jakýchsi neviditelných pláštích. Jeden z nich mi

předvedla. Chováte se někdy příliš prapodivně. Jak si to mám

vysvětlit?“

Mark Stone se pustil do vysvětlování: „Nejsme bratr a sestra a

nejsme z žádného království na téhle krásné planetě. Neměl bych

vám za žádnou cenu prozrazovat, kdo doopravdy jsme, ale tentokrát

jsme zašli tak daleko, že je to víc než nutné. Jsme z planety daleko

ve vesmíru a přišli jsme sem z budoucnosti, abychom vám pomohli

svrhnout krále Kargase. Tím trochu změníme dějiny i v budoucnosti,

kde naše rasy nebudou nepřáteli, ale stanou se z nás přátelé tak, jak

to má být… Doufám, že tyto informace zůstanou navždy jen mezi

námi.“

„Trochu to chápu,“ zatvářil se král zachmuřeně, ale vzápětí se

pousmál a obrátil se k seržantce Wilderové: „Ty zásnuby ale platí,

ne?“

„Platí, drahý,“ přikročila k němu seržantka Meghan Wilderová ve

svých výstavních šatech a nechala se krátce obejmout.

„A vy mi to také povolujte, vévodo?“ otázal se král, jako by se

nic nestalo.

„Máte mé plné svolení, Veličenstvo. Ale uvědomte si, že má

sestra ztratí zároveň se mnou celé své daleké království. Mějte ji

proto za takové počínání do smrti v úctě. Děkuji vám.“

Král povstal a podal Marku Stoneovi ruku. „Přísahám vám, že

ženu nikdy nezradím a že si vždy budu uvědomovat, co pro mě

udělala… A ty drahá, ty mi musíš brzy povědět, jak tvoje království,

vlastně naše Galea v budoucnosti vypadá. Musí tam být plno

zázračných věcí a lidí… Jsem na to více než zvědav.“

14.

Sotva opustil Mark Stone krále a seržantku Wilderovou, setkal se na

chvíli s princeznou Maurií, kterou už den předtím Jergovi bojovníci

57

přivedli k Zekovi a která mu dala nenápadně najevo, že jí Markova

přítomnost není úplně lhostejná.

Pak se ještě na několik minut sešel Mark Stone s Judifem a jeho

Hvězdou. Judif ho překvapil, když mu oznámil, že bude na zásnubní

slavnosti hrát budoucí královně na luring, nástroj podobný lyře, a

zpívat. Ještě více ho však překvapila obrovská Hvězda která se mu

nečekaně opřela předními tlapami o prsa a přátelsky mu olízla tvář.

Tím mu dala najevo, že na něj nezapomněla a že vlastně už „patří do

rodiny“.

Během večera se sešel Mark ještě jednou s princeznou Maurií.

Princezna ho vyzvala, aby se projeli na maunech. Po několika

minutách zastavili stranou Zekova tábora.

„Vévodo, musím vám něco prozradit. Věřím, že si slova, která

vám teď povím, necháte jen a jen pro sebe.“

„Samozřejmě,“ zatvářil se Mark Stone nanejvýš vážně.

„Ještě nikdy se mi to nestalo. Nikdy mi žádný muž nebyl tak

sympatický, jako jste vy. Jenom těžko hledám ta pravá slova.

Vlastně už jsem to řekla: Jste mi opravdu velmi sympatický a ráda

bych občas pobývala ve vaší společnosti.“

„Vy na mě, princezno, působíte úplně stejně. A zřejmě nejen na

mě. Jste mladá a krásná a kromě toho vidím ve vašich očích, že jste i

velmi bystrá. Teď jenom nevím, co s tím uděláme. Nerad se vážu.

Ale rád budu ve vaší společnosti občas pobývat, když to půjde…“

„Já se taky nerada vážu,“ usmála se Maurie s citlivým

pochopením. „Proto nehledám žádnou vážnou známost, ale jen

přátelství.“

Princezna se naklonila směrem k Marku Stoneovi a on ji

mimoděčně políbil, což ji překvapilo, ale nedala to na sobě znát.

Ještě chvíli si oba povídali zejména o „výletu“ do Kargasova paláce

a pak se Mark odhodlal a začal jí dopodrobna vyprávět o své misi.

Skončil slovy: „Váš bratr, princezno, už všechno ví. Také proto jsem

se rozhodl i vám prozradit, kdo jsem já a moji přátelé. Nerad bych

před vámi dále hrál falešnou roli. Neprozraďte ale naše tajemství

nikomu dalšímu. Ostatní by to těžko pochopili. Nechci vaše lidi

nijak podceňovat, ale ani nijak zbytečně zneklidňovat. Zvláště teď,

když se blíží rozhodující bitva.“

58

„Když mluvíte o rozhodující bitvě,“ navázala princezna, „musím

se pochlubit, že budu stejně jako vy vést jeden z našich pluků. Dalo

mi hodně práce přesvědčit mého bratra, aby mě také nechal bojovat,

ale nakonec uznal, že jsem k boji více než připravena. Uznal, že

když bude i on osobně bojovat, mohu já také.“

„Bojím se o vás, princezno. Možná umíte dobře střílet ze sendry

a zřejmě i vést celý pluk bojovníků, ale v bitvě se musíte ochránit

sama. Válka je zlá, někdy o životě člověka rozhoduje jen náhoda.“

„Vím,“ zatvářila se princezna posmutněle, „náš dvorní astrolog

mi vyvěstil, že v boji zahynu. Ne, že bych mu úplně věřila, ale

možné je všechno.“

„Rád bych vás ochránil. Jenže vy, princezno, ode mě budete

zřejmě daleko. Poprosím alespoň Judifa, který i přes svoji slepotu je

vynikající bojovník, aby stál po vašem boku. Jeho gara nahradí

mnoho mužů – snad i ona vás ochrání.“

„Děkuji za to, že máte o mě takovou starost,“ zarděla se

princezna a rozloučila se s Markem Stonem se slovy: „Zítra se

uvidíme na bratrových zásnubách. Budu se těšit na setkání s vámi.“

„Já se budu taky hodně těšit,“ pousmál se Mark a žertovně dodal:

„Budu soutěžit v hodu kameny na strom. Určitě to bude legrační,

zvu vás, abyste viděla, jak umím někdy také prohrávat.“

„Přijdu,“ slíbila princezna a zamířila k hradišti, do své komnaty.

Druhého dne se Mark Stone probudil s podivně smíšenými

pocity. Těšil se na slavnosti zásnub i na setkání s princeznou, ale

zároveň v jeho podvědomí doutnal oheň varovných signálů. Cítil, že

se blíží něco nanejvýš nepříjemného. Nepřítel je zřejmě na blízku.

Právě se do půli těla svlečený omýval svěží letní vodou, když ho

o tom, že je něco ve vzduchu, ubezpečil známý hlas, který se ozval v

jeho vědomí.

„ Tady Velká matka Ty to cítíš: nepřátelé jsou už blízko. Jsou

zatím tři. Jednoho už znáš – zabil se kvůli tobě a zase ožil. Říkal ti,

že je skoro nesmrtelný, stejně jako většina mých Garuů, a je to

pravda Tak ráda bych ti řekla, abys zachoval jeho život, ale nemohu

to říci. Musíš zvítězit ty. Ti tři nechtějí zabít jen tebe, ale i vašeho

krále. Budu bojovat v myšlenkách s tebou, protože je to moudřejší.

Nesmíš zahynout: ty jsi naděje nejen svých lidí, ale i ostatních. Jsi

59

naděje i nás. Garuů.“

Mark Stone si ji vyposlechl, opásal se mečem, který předtím na

chvíli odložil, a telepaticky přivolal Raye, ubytovaného hned vedle

jeho komnaty.

„Co se děje?“ přiřítil se Ray během několika vteřin.

„Musíme ke králi, a to okamžitě,“ informoval ho Mark. „Je ve

velkém nebezpečí a já mimochodem taky, ale na to jsem už dávno

zvyklý.“

Oba pozemšťané se rozeběhli ke králi Zekovi. „Král je v

ohrožení!“ vzkřikl Mark Stone a prodral se mezi udivenými strážemi

do Zekovy komnaty.

Zeko už byl vzhůru a spočinul na Markově tváři překvapeným

pohledem: „V jakém ohrožení jsem?“

Mark Stone i Ray prošli komnatou křížem krážem, aby se

přesvědčili, že nepřátelé ještě nejsou nablízku, a potom Mark

odpověděl Zekovi: „Garuové přicházejí. Jsou tři. Svolejte co nejvíce

svých lidí.“

„Jenom tři?“ zamyslel se král nahlas, ale potom vydal strážím

rozkaz, aby svolali všechny jeho ozbrojence. „Chystají se mě zabít?

S tím ať nepočítají.“

Sotva dořekl poslední slovo, objevil se ve dveřích komnaty

známý stín.

„Pozor, to je Striat!“ zvolal Mark Stone a vrhl se obětavě před

krále.

„Dnes zemřeš doopravdy!“ ozvalo se v Markově mozku a vzápětí

na něj statný Garua zaútočil mečem. Do místnosti skočili další

Garuové jako dvě rozlícené šelmy a vrhli se na krále a Raye. Jako by

se domluvili se svým vůdcem Striatem, všichni tři naráz „zmizeli“.

Mark se znovu vrhl před krále. V poslední chvíli stačil zastavit

Striatovu smrtící ruku tím, že ji odťal jako by byla jen z papíru.

Striat se znovu objevil v celé své „svalnaté kráse“, chvíli hleděl na

pahýl své ruky, který dopadl na podlahu komnaty, a pak se jeho ústa

hněvivě otevřela. Řekl nahlas:

„Nechci tě zabít, ale musím. Tohle ti nepomůže.“

Striat i jeho pahýl zmizeli jako mávnutím čarovného proutku ze

scény. Mark Stone se vrhl na pomoc svým přátelům, Rayovi a králi

60

Zekovi. Do místnosti se vhrnul zároveň nepřehledný zástup dalších

králových obránců.

„Neviditelní démoni!“ zvolal král a jeho ozbrojenci na chvíli

ztuhli překvapením. Pak, když se dva z nich skáceli k zemi s

proťatou hrudí a břichem, se pustili do boje s rozlícenými Garuy.

„Jsem zpátky ve hře, příteli! Je mi to líto, ale já tě dnes vážně

musím zabít!“ objevil se před Markem Stoneem nezničitelný Striat.

Ruka mu opět přirostla.

„Tak ty nedáš pokoj!“ ťal ho Mark Stone mečem do páteře ve

chvíli, kdy se k němu Garua na chvíli neobratně otočil zády.

Striat se skácel k zemi a z jeho těla vystříkla krev. Zároveň z ní

vypadla malá kovová destička připomínající tištěný spoj.

„Děkuji ti,“ zamumlal Striat a natáhl k Markovi přátelsky ruku.

„Moc ti děkuji, teď už mě zlý Kargas neovládá. Už vím, jak na to.

Osvobodím ostatní. Zbavím je té destičky, která není ničím jiným,

než regulátorem vědomí.“

Garua ťal v pokleku nečekaně do páteře jednoho ze svých

spolubojovníků a Mark na něj udiveně hleděl. I Ray se zastavil a

přestal bojovat. Zvláště když Striat vytáhl z krvavé páteře svého

spolubojovníka podobnou destičku, tedy regulátor vědomí, jak to

nazval Striat.

Třetí z Garuů dál pokračoval v boji s královými lidmi. „Už dost,

stůjte!“ zastavil všechny mocným hlasem Mark Stone a sám se vrhl

proti zuřícímu Garuovi. Chystal se uštědřit mu řádný úder do páteře,

ale Striat ho předběhl. I třetí Garua měl v páteři tajemnou destičku.

„Jsme svobodní! Už s vámi nebudeme bojovat! Vzdáváme se!“

vykřikl Striat a královi ozbrojenci na to s úžasem hleděli až do

chvíle, kdy Mark Stone zvolal: „Konec boje!“

„Co se děje?“ otázal se Marka zmatený král.

„Těmi destičkami je král Kargas ovládal,“ odpověděl Stone.

„Teď už nám neuškodí!“

„Můžete nás zabít,“ pronesl vzápětí Striat. „Jsme bojovníci a

jsme připravení na smrt, ale uděláte lépe, když nás necháte naživu.

Osvobodíme všechny Garuy a přidáme se k vám. Nevěděli jsme, že

je tak snadné zbavit se Kargase Hrozného.“

„Nechte je žít!“ pokývl král Zeko svým lidem a poručil jim, aby

61

odnesli mrtvé a ošetřili raněné. „Můžeme jim doopravdy věřit?“

obrátil se s tichou otázkou ve tváři k Markovi.

„Můžeme,“ odpověděl Mark nahlas. „Teď jsou Garuové naši

přátelé. Máme veliké štěstí. Jsou to úžasní bojovníci a posílí vojsko

jako tisíce mužů.“

Sotva to Stone dopověděl, ozval se v jeho nitru hlas Velké

matky:

„Děkuji ti, udatný bojovníku. Děkuji ti. Teď už budou všichni

Garuové i já svobodní.“

„Kdo vlastně jsi?“ nedalo to Markovi, aby se nezeptal. „Jsem

Velká matka všech Garuů.“

15.

Zásnubní slavnost a hostina začala už před polednem. Královi

nejbližší se sesedli u dlouhého bíle prostřeného stolu ozdobeného

květinami. V čele stolu seděl král s Meghan Wilderovou a hned

vedle nich princezna Maurie, Mark Stone, Ray, Jerg a významní

šlechtici a bojovníci.

Po krátkém dojemném projevu vyzval přítomný kněz krále a

princeznu, aby si vzájemně navlékli zásnubní prsteny a políbili se.

Tak tomu bylo zde zvykem. Za to se jim dostalo od asi tisíce

bojovníků, kteří seděli u dalších stolů, bouřlivých ovací.

Všichni pozvedli číše s vínem, aby tak připili na jejich počest a

zdraví. Mark Stone se právě chystal zhluboka napít, když zaslechl

nepříjemně hlasité detonace a zahlédl oslňující světla, která mohla

pocházet jen od laserových zbraní.

„Jsou tu!“ informoval spíše podvědomě než úplně vědomě Raye,

který seděl po jeho levé straně. „K zemi!“ vykřikl nahlas a převrátil

těžký dřevěný stůl, u něhož seděli. Strhl s sebou k zemi princeznu,

která seděla opodál. V dalších vteřinách se vrhl k udivenému králi a

také ho strhl k zemi. Udělal to právě včas, těsně předtím, než místy,

kde král seděl, přelétlo několik oslnivých záblesků.

Potom všichni spatřili jezdce na maunech, kteří pálili od boku z

nejrůznějších zbraní a smrtícími údery kosili desítky králových

62

ozbrojenců. Jezdců bylo celkem sedm a měli smůlu, že jeli příliš

blízko u sebe. Ray toho využil a s chutí použil věčně skrývaný

paprskomet, který měl zabudovaný v prstu na ruce, a jediným

mohutným úderem je rozprášil na atomy.

Chvíli ještě panoval zmatek. Přítomní bojovníci nechápali, co se

to vlastně stalo, a s úctou si prohlíželi Raye, jako by to byl nějaký

polobůh. Potom na rozkaz krále prohlédli tábor a po několika

minutách se vrátili se zprávou, že více zabijáků král Kargas naštěstí

neposlal. Ztráty byly však i tak citelné. Než Kargasovi nájemní vrazi

zaútočili na krále Zeka, stačili zabít v tichosti asi dvacet bojovníků. I

s těmi, kteří podlehli v palbě jejich moderních zbraní, čítal konečný

počet přes stovku obětí.

Zeko vyzval všechny, aby se utišili a pak pronesl krátký projev,

na konci něhož, povýšil všechny padlé in memoriam do stavu

rytířského. Potom se zeptal všech přítomných, jestli by nebylo lepší

přerušit hostinu, ale všichni mu odpověděli, že ne.

Jerg povstal a řekl: „Naši mrtví kamarádi by si to nepřáli. Teď

zároveň s nimi, i když už jsou na druhé straně, můžeme oslavovat,

Vaše Veličenstvo, nejen vaše zásnuby, ale už třetí vítězství nad

Kargasem. Naši mrtví budou slavit s námi!“

Král nechal mlčky pokračovat smutečně naladěnou slavnost.

Zesílil samozřejmě stráže kolem tábora a vyslal několik desítek

mužů na výzvědy.

Bojovníci se brzy trochu přiopilí a už odpoledne na své padlé

druhy téměř zapomněli. Došlo na různé bojové hry.

Nejzajímavějším soubojem se stalo střetnutí Jerga a Raye u

bojového stolu. Jerg byl znovu poražen, i když jen těsně. To mu

vůbec nezabránilo v tom, aby se s Rayem v krátkém čase nespřátelil.

Po zbytek hostiny je bylo možno vidět jen a jen spolu.

Zábava se brzy rozjela na plné obrátky. Poté, co slepý Judif

zahrál králově snoubence tklivě na luring a krásně při tom zazpíval,

rozhodl se mladík pobavit všechny přítomné i jinak. Vsadil na svoji

garu v zápase přetahování s lanem, načež, vypukla velká sázková

bouře.

„Přetáhne osm chlapů dohromady!“ vybalil Judif ze svého vaku

asi čtyřmetrové lano. „Udrží vás v zubech jako malé děti!“ posmíval

63

se furiantsky. „Kdo se postaví proti ní? Vsázím deset zlatých pro

vítěze. Víc nemám.“

Okamžitě se našlo osm odhodlaných mužů, kteří uchopili jeden

konec lana. Druhý pevně sevřela v zubech Hvězda tvářící se, jako by

celé té sázce dobře rozuměla.

Muži se chvíli s inteligentní a silnou garou přetahovali a

vypadalo to, že mají větší šanci, než ona. Potom se ale Hvězda

rozzlobila a všechny je prudce přetáhla na svoji stranu. Všech osm

mužů upadlo i s lanem a ze všech stran se ozýval posměšný smích.

Mark Stone se na to všechno díval a přemýšlel o tom, zda jsou

všichni ti slavnostně přiopilí muži v bezpečí. Instinkt mu napovídal,

že pro nejbližší chvíle nehrozí žádný útok. Kargas nevěřil Garuům

na sto procent, a proto poslal zabít krále Zeka a spoustu ostatních

své osobní zabijáky. Možná, přemýšlel Mark, to byli ti, kteří s ním

uprchli z wontského vězení. Až se ten zloduch doví, že prohrál další,

i když zatím jen malý boj, bude určitě zuřit.

Po přetahování s Hvězdou došlo i na házení kameny. Mark Stone

přemýšlel, jestli nemá na poslední chvíli odřeknout svoji účast v této

trochu dětské zábavě, ale pak se rozhodl házet taky. Přišel na řadu

jako desátý. Kolem asi dvacet metrů vysokého stromu, ověšeného

vaky s vínem a medovinou, udělali muži přibližně třímetrový kruh, z

něhož nesměl žádný vykročit, jinak by byl diskvalifikován. Bylo

těžké házet kameny prakticky přímo vzhůru, ale Mark už zažil plno

jiných soutěží a i v téhle se snažil vyniknout. Prvním hodem shodil,

za nadšeného křiku mnoha hrdel, jeden z vaků s vínem. Snažil se

intuicí odhadnout, ve kterém vaku by mohla být medovina. Všechny

vaky byly stejné barvy a stejně veliké. Ani na druhý pokus neshodil

medovinu, ale jen víno. Přesto sklidil další nadšené ovace.

Na třetí pokus se to povedlo. Spadl vak s medovinou. Ale nespadl

jen tak obyčejně na zem, jak všichni předpokládali – spadl na hlavu

Raye, který se nevhodně přimotal s Jergem pod strom, a medovina

se rozlila nejen po jeho hlavě, ale po celém jeho těle. Ray si zoufale

otíral mokrou tvář a přítomní diváci zatím šíleli smíchy.

„To se ti povedlo!“ poděkoval Ray Marku Stoneovi nahlas a

diváci se ještě více rozesmáli.

Přišel večer a Mark Stone toho využil k tomu, aby poodešel

64

stranou slavnostního ruchu s princeznou Maurií. Vlastně ho k tomu

vyzvala ona sama. Princezna vzala Marka za ruku a tiše pronesla:

„Tolik toužím vás políbit, vévodo.“

„Nemusíte mi říkat vévodo, drahá Maurie. Stačí mě oslovovat

Marku. Na titulech mi příliš nezáleží…“

„Já vím,“ řekla princezna zasněným hlasem a přitiskla svá ústa na

jeho. Chvíli se něžně i vášnivě líbali a pak princezna vzala Stonea za

ruku a vyhrkla napjatě: „Pojď za mnou, Marku!“

Stone pocítil vzrušení a nechal se princeznou vést chodbami

obrovského královského hradiště. Chodby byly naštěstí prázdné –

všichni strážní slavili venku zásnuby.

V princeznině pokoji se oba ještě chvíli líbali a nakonec se vrhli

do krásně zdobených princezniných peřin na její nádherně

vyřezávanou dřevěnou postel. Po dlouhém milování zůstali ležet

jeden druhému v náručí a princezna tiše řekla:

„Marku, já se doopravdy bojím. Už tři noci za sebou se mi zdá

hrozný sen, ve kterém jsem padla v bitvě. Sama Smrt mě zasáhla

sendrou do prsou a pak mě odváděla do záhrobí.“

„To byl jen sen, Maurie. Jenom zlý sen, který se zdá a nesplní

se.“

„Bojím se, že tenhle sen se nakonec splní.“

„Nesplní. Udělám všechno proto, abys zůstala na živu. Půjdu k

tvému bratrovi a poprosím ho, aby tě neposílal do boje. Válka není

pro ženy, řeknu mu a on to určitě pochopí.“

„Ale já musím bojovat. Bojuju nejen za svého bratra a za sebe,

ale i za celou naši zemi. Všichni mi věří a já je nechci zklamat. Bratr

mě může přemlouvat jak chce, ale já stejně prosadím svoje. I

kdybych měla zemřít!“

„Tak rád bych byl v boji vedle tebe, ale musím vést svůj pluk. To

je smutné,“ konstatoval Mark. „Nevěřím na sny. Většinou jsou to

jenom bludné fantazie. Věřím, že zvítězíme a ty, Maurie, zůstaneš

naživu.“

Druhý den brzy ráno se sešel Mark Stone s králem Zekem a

prosil ho důrazně, aby svou sestru neposílal do boje. Král ho

vyslechl a potom si nechal sestru přivolat a před Markem ji také

žádal, aby se neúčastnila rozhodující bitvy. Princezna si je oba

65

prohlédla s úsměvem na tváři a řekla:

„Budu bojovat. Zradila bych sama sebe, kdybych nechala svůj

pluk jinému veliteli! Možná zemřu, ale to není rozhodující.“

„Ty nezemřeš, Maurie.“

„Zemřu,“ řekla princezna pohnutě a pak dodala: „Jedna naše stará

legenda vypráví o Vládci hurikánů Thorfovi, který má doma ve

svém zámku obrovskou komoru, v níž skrývá srdce všech lidí. Naši

lidé se Vládce hurikánů Thorfa obávají, protože hurikány často zničí

úrodu a zabijí mnoho lidí a zvířat, ale já věřím v dobrého Vládce.

Jestli zemřu, počkám na tebe v jeho věčné komoře…“

16.

Uplynuly celé tři dny od slavnostních zásnub. Ze všech stran se k

táboru krále Zeka hrnuli noví a noví potencionální bojovníci, z nichž

část dostal na starost i Mark Stone a Ray. Přišel i Arman se

znetvořeným obličejem, ten Arman, který poskytl Marku Stoneovi,

seržantce a Rayovi zásoby na cestu a nakreslil jim prostou mapu.

Přivedl všechny své lidi.

Striatovi a jeho druhům se mezitím opravdu podařilo osvobodit

ostatní Garuy a přivedli je k vojsku krále Zeka Kromě toho

zachránili i několik stovek Galeánců, tu část, s níž prováděl Kargas

Hrozný své nelidské pokusy. Galeánští bojovníci krále Zeka se

Garuů nejprve báli, ale pak se s nimi nečekaně rychle spřátelili.

Byl horký letní večer a Mark na chvíli poodešel stranou

všeobecného ruchu, aby si o samotě promluvil s Rayem. Čekal na

něj pod převislou skálou nedaleko tábora a cítil se bezpečný, až do

okamžiku, kdy se to stalo. Kdy ho náhle seshora zasáhlo do zad něco

ostrého. Prudce se otočil, zvedl hlavu nahoru a spatřil na vteřinu

obličeje čtyř mužů v černém, kteří leželi nahoře na skále. Jeden z

nich měl v ústech foukačku, z níž zřejmě vyletěl otrávený šíp,

napadlo Marka v jediném okamžiku, a proto se ještě jednou otočil a

vyrval si šíp ze zad. Dál už si pamatoval jen to, že se mu zatočila

hlava, že upadl a modrá barva oblohy nad ním se rozpadla, jako by ji

někdo rozstřílel na kusy. Mark upadl do bezvědomí.

66

Když se probral, zjistil, že leží svázaný do kozelce na hřbetě

mauna, který s ním a se všemi čtyřmi lovci spěchá do neznáma. Ne,

do neznáma, ale ke králi Kargasovi, upřesnil si Mark. Stal se zřejmě

nečekaně snadnou kořistí králových poskoků.

O jeho správném odhadu ho ubezpečil vzápětí jeden z mužů,

který k němu pootočil hlavu a výsměšně vyštěkl: „Dobré ráno, pane

Stone! Tak jakpak jsme se dnes vyspinkali?“

„Jak dlouho jsem spal?“ otázal se Mark Stone ve snaze zjistit, jak

asi daleko se nacházejí od Kargasova sídla.

„Za chvíli jsme doma,“ upřesnil muž. „Ještě tak hodinku a náš

král Kargas Hrozný se vám bude moci věnovat. A nás za to, že jsme

vás doručili, čeká báječná odměna. Možná jste, Stone, opravdu

dobrý bojovník, jak se říká, ale včera večer jste byl trochu více než

neopatrný.“

„Takže jsem prospal celý jeden den,“ vydedukoval ze slov muže

Mark. „Co se dá dělat,“ prohodil jízlivě směrem ke svému

doprovodu. „Alespoň jsem si dostatečně odpočinul. Já rád spím…“

Jeden z mužů na něj křikl: „Nebuď drzý a sklapni!“ Zamířil na

svém maunovi k němu a švihl ho bičíkem do tváře, až se na

Markově tváři objevil krvavý šrám.

„Ty jsi byl drzý,“ rozlítil se Mark. „Za tohle mi zaplatíš!“

„V pekle?“ rozesmál se muž hrubě a švihl ho ještě jednou do

krku.

Mark Stone usoudil, že bouřit se teď je trochu nevhodné, a proto

na další ránu bičem nereagoval.

Asi za hodinu dorazili všichni ke Kargasově paláci, kolem něhož

stanovala obrovská armáda, o poznání větší, než zatím stačil dát

dohromady Zeko. Bude velmi těžké zvítězit nad tak silným

nepřítelem, napadlo ihned Marka. Kargasovo vojsko je nejméně

dvakrát početnější.

Muži dopravili Marka na nosítkách přímo na sál – tak alespoň

vypadalo prostranství obrovské místnosti, v níž se ocitli. Stále

svázaného ho položili na operační stůl.

„Otočte ho ke mně obličejem,“ zaslechl známý hlas. – Ano, sám

velký Kargas ho přišel přivítat: „Chci si s ním ještě trochu

promluvit.“

67

Muži otočili Marka na záda a on zíral do tváře, přes niž visela

chapadla chobotničky.

„Budu vás operovat osobně,“ pronesl Kargas jízlivě a zároveň

nesmlouvavě. „Doufám, že moji osobní účast oceníte a nebudete se

té krátké operace bát.“

„Zažil jsem už plno bestií,“ řekl tvrdě Mark Stone. „Nevím, proč

bych se měl bát právě vás.“

„Držte hubu, Stone!“ vykřikl Kargas vztekle. „Nikdo se vás na

nic neptal. Teď vynáším všechny trumfy já. A mám v rukou

opravdové eso – vás. Zjistil jsem, že je těžké vás zabít, tak mě

napadlo, že s vámi udělám pravý opak: nechám vás žít! Jenže

nebude to život podle vašich, ale podle mých představ. Ode dneška

budu každý váš krok řídit já osobně. Napřed vás ale musím upravit,

abyste už nebyl můj nepřítel, nýbrž jen poslušný stroj. Stroj, který

plní všechna má přání.“

„Ze mě stroj nikdy nebude,“ zatvářil se Mark Stone cynicky.

„Leda tak ve snu. Radši mě zabijte hned, jestli nechcete mít potíže.“

„Vím,“ usmál se Kargas naoko přátelsky mezi chapadly své

chobotničky, „že jste možná nejnebezpečnější agent na té vaší Zemi,

ale na mě si s tím nepřijdete… Skalpel!“ přikázal král a zároveň

chirurg v jedné osobě nejbližšímu z mužů v bílých pláštích, kteří se

mezitím objevili na scéně. „A připravte ovládací hardware!“

Mark Stone pochopil, co s ním ta nelidské kreatura, která na

chvíli poodhalila své zlaté zuby, chce dělat. Chtějí ho prostě zbavit

svéprávnosti, stejně jako to udělali se Striatem a mnohými dalšími.

„Otočte ho na břicho a připravte páteř!“ přikazoval král dále.

Mark se začal svíjet, ale silné ruce ho pevně připoutaly ke stolu,

na němž ležel.

„A jdeme na věc! Nebojte se, Stone, jenom do vás přátelsky

říznu…“

Pronikavá bolest projela Markovou páteří a celým jeho tělem.

Jenom stěží udusil srdceryvný výkřik.

„Podejte mi hardware,“ zaslechl a pak se na chvíli propadl do

mrákot. Jeho bezvědomí ale netrvalo dlouho, protože stihl zažít

konec operace.

„Už jste zase zpátky, Stone?“ všiml si jeho návratu z bezvědomí

68

operující král. „Teď už máte to nejhorší za sebou. Právě jsem vás

zašil. Teď vám přiložím na ránu svoji roztomilou chobotnici.

Říkám jí Enn. Trochu saje krev, ale zároveň hrozně rychle léčí

skoro všechny známé nemoci. Je to opravdu ten nejlepší lék. Brzy se

vám rány zahojí…“

Mark ucítil na zádech, v místě, odkud vycházela ostrá,

nesnesitelná bolest, studený přísavný tlak chapadel chobotničky.

Vzápětí bolest jako zázrakem mizela.

Král sundal chobotnici z jeho zad a poručil, aby Marka otočili

tváří k němu. „Cítíte něco?“ zeptal se s napovrch bodrým,

přátelským úsměvem vzorného lékaře.

„Cítím, že nebudete dlouho žít,“ odpověděl mu Mark.

„Ale budu,“ rozesmál se král. „Určitě tu budu tak dlouho, dokud

to budu považovat za vhodné. Teď vás, Stone, obeznámím s vaším

dalším životním údělem. Je prostý. Tady v mé hlavě je ukryt

počítač, který vás bude jednoduše řídit a sledovat, když to bude

potřeba. Když odmítnete splnit kterýkoliv můj rozkaz, čeká vás

ošklivá lekce. Možná jste si všiml při zápasu se Striatem, že dálkově

ovládáme bioelektřinu. Teď si to můžete vyzkoušet osobně, když

budete neposlušný. Vy jste zavinil, že mi uprchla spousta otroků,

člověče. Já je nechci zpátky. Vy jich prostě co nejvíc pozabíjíte,

jasné? Jak Garuy, tak i uprchlé Galeánce. Ale napřed zabijete krále

Zeka a jeho sestru!“

„Krále ano, ale s jiným jménem!“ rozesmál se posměšně Mark

Stone, vzápětí však ucítil hroznou, nesnesitelnou bolest. Celé jeho

tělo, jako by se vzňalo šíleným plamenem. Cítil, jak z každého jeho

póru tryskají gejzíry velmi silné bioelektřiny.

Bylo to nelidské a nanejvýš odporné.

Bylo to hotové pekelné inferno. Král Kargas předváděl své

mučitelské umění.

17.

Mark Stone opět ztratil vědomí. Když se probral, zjistil, že leží

přivázaný na hřbetě mauna, který ho unáší za doprovodu deseti

69

jezdců směrem k táboru krále Zeka. Okamžitě si uvědomil, že by

mohl Zekovi, nebo některému z jeho lidí opravdu ublížit a proto

vyslal telepatický vzkaz. Rayovi:

„Rayi, ohlas se! Je to důležité!“

„Tady Ray,“ ozvalo se v Markově mysli. „Pokoušel jsem se tě

najít, ale nepodařilo se mi to. Vzbouřil jsem krále a jeho lidi a

všichni tě už dlouho hledají. Kde, proboha, jsi?“

„Jsem na cestě od krále Kargase. Mám v páteři destičku –

regulátor vědomí. Už jsem dostal jednu hroznou lekci. Ta

bioelektřina kterou ta destička zřejmě vyvolává, je hrozně silná.

Nedá se to vydržet. Nejsem si jistý, jestli někoho nezabiju, když mě k

tomu bude ta bestie Kargas nutit. Možná jsem schopný zabít i tebe.

Nepřibližuj se ke mně. Kde vlastně jsi?“

„Jsem v Zekově táboře. Musíme ti nějak pomoci. Budeme na tebe

čekat. Máš sebou zbraně?“

„Jsem uvázaný na maunovi a vedle sedla mám meč a dýku.

Kromě toho tam visí něco podobného dezintegrátoru. Zřejmě chce

Kargas, abych s tou zbraní pozabíjel co nejvíce lidí. S jedním ale

král nepočítal: že se spolu domluvíme telepatický a všichni budou

na můj příjezd dobře připravení. Jo a jede se mnou deset jezdců, ale

ti se asi brzy vytratí a nechají mě dojet do tábora samotného.“

„Rozumím. Je dobře, že jsi připoutaný. Kargas se nám snaží, jak

se zdá, pomoci za každou cenu. Budeme tě očekávat s těmi

nejsilnějšimi muži. Co kdyby se ti podařilo zbavit se pout…“

Všech deset jezdců, tedy celý Markův doprovod, obrátilo své

mauny daleko před táborem a zamířilo zpátky ke Kargasovi.

Stoneův příjezd na maunovi byl opravdu efektní. Čekala ho nejméně

stovka po zuby ozbrojených mužů. Ray mu vyšel naproti a krátce ho

pozdravil.

„Gime,“ odpověděl mu na pozdrav Mark Stone, „kde najdu krále,

chci se s ním okamžitě sejít.“

Ray ihned pochopil, že regulátor vědomí slouží zřejmě i k

odposlechu a váhavě odpověděl: „Zřejmě si vyjel na lov se svou

sestrou!“

„Děkuji,“ odpověděl Mark a v duchu poděkoval osudu, že má tak

bystrého přítele. Vzápětí však zjistil, že krále Kargase podcenil. V

70

jeho mozku se ozval nanejvýš nepříjemný hlas: „Jakýpak Gim,

dobře poznávám hlas toho prašivého androida. Mám ho v evidenci,

stejně jako vaši přítelkyni Wilderovou. Zabte ho, Stone, nebo přijde

lekce!“

Mark se vzepjal na maunovi a ze všech svých sil se pokusil

osvobodit. Ray k němu přiskočil a snažil se ho zadržet. Vzápětí

Marka obklopil tucet dalších mužů. Všichni se ho snažili udržet

svázaného na maunovi, ale Mark, který v tom okamžiku absolvoval

další úder bioelektřiny, byl silnější. Doslova se utrhl ze sedla a spadl

z mauna. V následujících vteřinách se ozbrojil mečem, i když se

směrem k němu hrnuli další bojovníci, kteří byli samozřejmě

instruováni, aby ho nezabili.

„Utečte!“ vykřikl Mark a začal bojovat s mnohonásobnou

přesilou. Přitom se i on snažil, aby nikoho nezabil.

Pak přišla další lekce a zároveň s ní se ozval Kargasův hlas:

„Zabíjej, nebo zesílím dávky!“

Právě když se Mark rozmýšlel, zda opravdu nezabije některé z

mužů, kteří na něj tak vehementně dotírali, objevila se na scéně

princezna Maurie. V rukou držela stříbrnou konvici a vykřikla na

Marka tak, aby ji zaslechl i v ryku boje:

„Marku, nesu ti léčivý nápoj. Vypij to rychle!“

„Zab ji, zab ji!“ křičel mu v mozku hlas krále Kargase, ale Mark

přestal ten hlas vnímat a jenom pozoroval, jak muži vytvořili uctivý

kruh a otevřeli jí tak cestu k němu.

Princezna Maurie k němu rychle zamířila a podávala mu konvici.

Chtěl ji uchopit do rukou, ale přišla daleko strašnější dávka, než

všechny předtím. Začal se svíjet na zemi a zdálo se mu, že úplně

uhoří. Muži se na něj chystali vrhnout, i když to bylo nebezpečné,

ale on poklekl na kolena a uchopil konvici. Vypil její obsah během

nekonečně dlouhých vteřin, kdy z jeho těla doslova šlehaly blesky, a

pak ztratil vědomí.

Vzbudil se ve své posteli, v komnatě, přidělené králem Zekem.

Nad sebou spatřil usmívající se tvář princezny Maurie, která

radostně vykřikla a políbila ho. Zahlédl také silnou stráž, které velel

Ray. Ten jeho probuzení kvitoval hlasitým oddechnutím a slovy:

„No konečně, to to ale trvalo.“

71

„Jak dlouho jsem spal?“ zeptal se Mark Stone.

„Celý den,“ sdělila mu princezna zároveň s Rayem. „V té konvici

byly byliny se silně uspávacím účinkem.“

„Destička je pryč?“ napadlo Marka a přes tvář mu proběhl při

vzpomínce na prožitá muka pochmurný stín.

„Je pryč,“ ujistil ho Ray. „Teď už není čeho se obávat.

Vyoperoval ji Striat. Zjistil při tom, že má léčivé účinky – tedy

Striat, ne ta destička – že jeho ruce úplně čarují… A tak ránu ve tvé

páteři vyhojil během několika minut. Máme ti vyřídit, že ti gratuluje

k tomu, že jsi nikoho nezabil. On prý to prostě nedokázal. Jsi teď

zdravý jako rybička. Nebo se mýlím?“

„Nemýlíš se,“ odpověděl mu stále ještě ne úplně probuzený

Mark. „Necítím vůbec žádnou bolest, jenom se mi chce ještě trochu

spát.“

„Tak spi,“ přikázal mu přátelsky Ray. „My tě už nebudeme

rušit.“

Mark Stone po těch slovech zavřel rychle oči a prakticky

okamžitě usnul. Když se vzbudil, bylo odpoledne a kolem jeho

postele stále ještě hlídkovaly stráže v čele s Rayem. Přivítala ho i

princezna Maurie, která ho znovu políbila.

„Už mě nemusíte hlídat, nic vám neprovedu,“ usmál se na

všechny Mark, oblékl si svůj kožený kabátec, nabídl princezně rámě

a zamířil s ní ven. Venku mimo Zekův tábor vzala princezna Maurie

jeho ruce do svých a spustila:

„Tolik jsem se o tebe bála. Včera, když jsem ti podávala tu

konvici, jsem se taky chvíli bála, ale jen okamžik. Věděla jsem, že

mě nezabiješ. Byla jsem vychována mezi drsnými chlapy, mezi

našimi bojovníky, ale ty jsi statečnější a silnější než oni.

Mimochodem, budu velet svému pluku a nebudu moci být asi v

rozhodujících chvílích s tebou… Víš, že v noci se mi zase zdálo, že

zemřu v boji?“

Mark Stone nenavázal hned na její poslední slova a vážným

hlasem pronesl: „Snad oba přežijeme ten nerovný boj, který nás

čeká. Určitě se nám podaří zbavit království té zrůdy Kargase. Nevěř

na zlé sny, my určitě vyhrajeme a ty budeš žít!“

„Tak ráda bych ti věřila,“ naklonila se k němu princezna a oba se

72

začali vášnivě líbat.

18.

Druhého dne se probudil Mark Stone s vědomím, že přichází něco

velmi nepříjemného, něco, co rozvrátí zaběhnutý pořádek jeho

života. Král Zeko si ho nechal ještě před svítáním k sobě zavolat,

což nevěstilo nic dobrého.

Když vešel do jeho komnaty, spatřil nejprve krále a potom

princeznu Maurii. Byli tu i nejbližší královi šlechtici, velitelé

jednotlivých pluků, jako například Jerg, a byl tu i Ray.

„ Už se to blíží,“ vyslal směrem k němu Mark telepatický vzkaz.

„Válka?“ otázal se Ray.

„Ano válka je na dosah…“

Král Zeko zvedl paži, aby uklidnil napjaté bojovníky a zvolal:

„Jistě všichni tušíte, proč jste tu! Ano, blíží se rozhodující bitva.

Zvědové mi přinesli zprávu, že vojsko krále Kargase Hrozného se

pohnulo směrem k nám. Svolal jsem vás k sobě, abych se ubezpečil,

že jste připraveni zaujmout se svými lidmi připravené pozice. Má

někdo nějaký nový nápad, jak se bránit proti dvakrát většímu

nepřátelskému vojsku?“

„My se nebudeme jen bránit, budeme útočit!“ zvolal Jerg hrdě.

„Já mám nápad!“ ohlásil se Mark Stone. „Vím, že naše celková

pozice je výhodná. Všechny naše pluky budou útočit z návrší, které

je dole ze dvou třetin chráněno bažinami. Nepřítel může projít jen

jednou třetinou volného prostoru. Tam bych byl rád se svým

plukem.“

„Máte moje svolení,“ souhlasil král.

„A teď ten nápad,“ usmál se Mark Stone a pokračoval: „Kolem

hradiště jsou teď už tisíce podzemních skrýší, ve kterých nebydlí jen

bojovníci, ale také ženy a děti, které k nám přišly. Stropy skrýší jsou

moc pevné, dá se po nich chodit. Bylo by dobré stropy zeslabit, aby

se nepřátelé propadali do skrýší; v těch budou nastraženy ostré kůly.

Snad to ještě stihneme?“ pohlédl na krále.

„To je výborný nápad,“ pochválil ho Zeko. „Až se Kargasovo

73

vojsko vřítí do našeho tábora, propadne se do země. To se mi

opravdu líbí. Ale kam se skryjeme my?“

„My budeme zatím číhat v blízkých lesích. Obklíčíme tak

Kargasovu armádu a budeme se moci ve skrytu stromů lépe bránit,

nebo budeme lépe útočit, když to půjde.“

„Výborný nápad,“ pochválil Marka Jerg. „Nařezal a osekat kůly a

zatlouci je do země bude otázkou několika hodin.“

„Ať se všichni bojovníci a jejich rodiny pustí do práce,“ přikázal

král. „Vyřiďte jim, že si potom, až zvítězíme, budou moci postavit

nové příbytky, které už jim žádný nepřítel nezničí.

Kargasovo vojsko tu bude během jediného dne. Připravte si

všechny zbraně. Vybudujte ze svých domovů smrtící pasti a stáhněte

se do lesů! Končím slyšení.“

Mark se chystal odejít z komnaty, jako ostatní bojovníci, ale

zastavil ho prosebný pohled očí princezny Maurie. Přistoupil k ní a

řekl: „Sejdeme se po bitvě, zapomeň na svůj sen.“

Princezna mu podala obě ruce a řekla: „Budu se svým plukem

doprovázet ten tvůj. Budeme v boji spolu. Moji muži tě budou

chránit svými sendrami, aby tvoje meče byly účinnější.“

„Nikdo mi neřekl, že budu bojovat spolu s tebou,“ podivil se a

políbil její ruku. „Musím jít,“ řekl, „budu kontrolovat, jestli jsou

pasti v pořádku…“

„Sbohem,“ rozloučila se s ním silně pobledlá Maurie a zamířila k

taburetu, na němž ležela její zbraň, sendra.

Celý den upravovaly tisíce mužů, žen a dětí, na popud Marka

Stonea své příbytky tak, aby do nich spadlo co nejvíce nepřátel.

Všichni radostně, ale zároveň s obavami vyhlíželi Kargasovo

vojsko, nebo alespoň jeho předvoj. Na noc všichni obyvatelé

hradiště i všech podzemních příbytků vyklidili své pozice a

přestěhovali se pod koruny stromů do blízkých lesů. Na místě

zůstalo jen několik desítek bojovníků, kteří měli za úkol vlákat

nepřátele do připravených pastí.

Konečně nadešla všemi očekávaná hodina a k hradišti se

přiblížily tisíce Kargasových ozbrojenců.

Koňmo, tedy vlastně na maunech, i pěšky se vřítili do Zekova

tábora a začala „radostná podívaná“ pro všechny oči, které je

74

sledovaly z blízkých lesů.

Kargasovi muži mizeli po stovkách v připravených propadlištích

a daleko široko se ozýval jejich zmučený řev, jak se nabodávali na

ostré kůly. Bylo slyšet i řehtání nešťastných maunů, kteří museli

prožívat stejné neštěstí, jako jejich páni.

Mark Stone, který předtím se svým plukem uvolnil nepříteli

přístup k hradišti a skrýval se také v lese, vycítil svoji příležitost a

dal povel k útoku. Celý jeho pluk, ale zároveň i pluk bojovníků se

sendrami, který vedla princezna Maurie, vyrazil kupředu.

V nastalém zmatku měli převahu Markovi a Mauriini bojovníci,

neboť většinou znali stezky mezi jednotlivými podzemními

příbytky, nebo je alespoň dokázali včas vytušit, na rozdíl od dalších

a dalších Kargasových lidí, kteří hromadně padali do děr s ostrými

kůly. Nemilosrdná smrt čekala ty, kteří to přežili, či do děr čirou

náhodou nespadli. Tisíce šípů vystřelených ze sender zasahovaly

jejich tenčící se řady a tisíce mečů dokonávaly neúprosnou válečnou

řež.

Zdálo se, že se štěstí přiklonilo na stranu Zekových lidí, ale

potom vyslal Kargas do boje další nespočetné řady bojovníků s

nelítostnými sendrami. Ti kosili svými šípy Zekovy bojovníky jako

dozrálé obilí.

Jeden ze zatoulaných, či úmyslně vyslaných šípů, bohužel našel

svůj cíl i v hrudi bojující princezny Maurie.

Mark Stone ji zahlédl ve chvíli, kdy se skácela k zemi jako

podťatá. Úplně zapomněl na vlastní bezpečnost a řítil se směrem k

ní. Poklekl u její bolestně zkroucené postavy a ve tváři se mu zračilo

zoufalství. Prohlédl si ležící Maurii a spatřil šíp hluboko zapíchnutý

do její hrudi. Věděl, že šíp nesmí za žádnou cenu vytrhnout, aby ji

úplně nezabil, ale zároveň věděl i to, že už jí není pomoci.

Uchopil ji tedy alespoň za ruku a zašeptal: „Maurie, proboha,

Maurie, neumírej mi!“

„Ten sen byl pravdivý,“ řekla princezna a na ústech se jí objevila

krev. „Sejdeme se na druhé straně u Vládce hurikánů Thorfa…“

„Maurie, prosím tě, ještě neumírej!“ opakoval, ale princezna ho

už neslyšela. Ucítil, že tep, který mohl nahmatat na její ruce, se

navždy zastavil.

75

Mark Stone vzal princeznu do náruče a aniž si všímal svištících

šípů a bojujících mužů, zamířil s ní k lesu. Po několika krocích se

ale musel zastavit. Zezdola ho prosebně uchopil za nohu umírající

Judif. „Moc se omlouvám,“ vyhrkl s velkou bolestí a Mark si všiml,

že má celý krk proťatý šípem. „Moc se omlouvám, že jsem vám ji

nemohl zachránit. Schytal jsem to první…“

„Já se omlouvám tobě, Judife, měl jsem si ji ohlídat sám. Je to

moje vina,“ položil Mark Stone mrtvou princeznu na chvíli na zem a

prohlédl si Judifovo zranění. Ne, není mu pomoci, konstatoval

smutně. „Sbohem, Judife,“ stiskl soustrastně slepcovu ruku.

„Postarejte se o Hvězdu,“ poprosil ho slepý mladík a ukázal

rukou směrem ke gaře, která rozháněla do všech stran zděšené

nepřátele.

„Postarám se, jestli přežije,“ slíbil Mark a počkal několik vteřin,

než statečný mladík skonal. Potom zvedl znovu princeznino tělo a

kráčel s ním k lesu.

Když došel na okraj lesního porostu, přiběhl k němu král. S

naříkáním se vrhl k tělu, které Mark položil do mechu.

„Ona byla tak hrdá!“ vykřikoval zoufale král. „Proč si jen nedala

říct. Chtěla být za každou cenu s vámi, aby vás osobně ochránila

svojí sendrou!“

„Já vím,“ poklekl Mark Stone u těla mrtvé Maurie.

19.

Mark Stone, zasažený smrtí princezny Maurie, pro ni narychlo

vykopal v lese hrob. Pomáhal mu i Ray, Jerg a vybraní bojovníci.

Nebyl čas na dlouhé procedury, a proto přivolaný kněz jenom krátce

požehnal duši ubohé dívky a potom se všichni na rozkaz krále Zeka

začali stahovat z lesů do vysokých skal, rozsetých všude kolem

dokola, aby se aspoň na několik hodin ukryli před přesilou

Kargasova vojska.

Mark se dohodl s Meghan Wilderovou a Rayem, že přivolají svůj

modul a Mark s Rayem se na něm přemístí na astronef Neptun II. Až

budou na svém kosmickém plavidle, použijí k útoku na Kargasovo

76

vojsko silná torpéda, které se na astronefu nacházejí. Bohužel, jejich

velitele generála Khova a admirála Neumanna nenapadlo, aby je

vybavili alespoň menšími zbraněmi hromadného ničení. Při trochu

opatrném zacházení a využití skal jako přirozeného štítu by mohli

nepřítele zasáhnout zničujícím zářením. Takhle mohli počítat jen s

několika dezintegrátory, které zatím byly k ničemu. Naštěstí byl

Neptun II vyzbrojen i zmíněnými torpédy nejnovější provenience,

neboť Mark Stone byl spolumajitelem některých továren své

přítelkyně slečny Swensonové. V těch továrnách vyráběli i uvedená

torpéda.

Teprve na Neptunu II si Mark s Rayem uvědomili, že mohou

počítat i s další přirozenou zbraní „hromadného ničení“. Zjistili, že k

místům, kde se brzy znovu na život a na smrt střetnou obě vojska, se

blíží zničující hurikán nebývalé síly.

„Ten hurikán bychom mohli nějak využít,“ napadlo Raye.

„To je pravda,“ zamyslel se Mark Stone. „Samotné zbraně nám

příliš nepomohou.“

„Chtělo by to nějaký chytrý plán. Měli bychom více využít

techniky, která se na Neptunu II nalézá.“

„Snad bychom mohli použít silové pole k tomu, abychom

usměrnili oko hurikánu. Jak je ten hurikán vůbec silný?“

„Vnější vír dosahuje přes tisíc kilometrů. Průměr oka hurikánu je

přes třicet kilometrů. Bude nutné střed oka hurikánu nasměrovat

přesně do míst, kde se nachází Kargasovo vojsko. Jo, a rychlost

hurikánu je víc než tři sta kilometrů za hodinu. Musíme naše lidi

přemístit na závětrnou stranu skal. Ale musíme to provést ne příliš

brzy a ne příliš pozdě, aby Kargas nevycítil zradu.“

Mark Stone se zamyslel a pak se obrátil k Rayovi s vážným a

soustředěným pohledem. „Dostal jsem šílený nápad,“ řekl. „Máme k

dispozici nejmodernější holografické zařízení, které je schopné

vysílat na oblohu nejméně několikasetmetrový obraz. Princezna

Maurie,“ svěřil se s hlubokým pohnutím, „mi vyprávěla o Vládci

hurikánů Thorfovi, v něhož místní lidé věří a kterého se zároveň

hodně bojí. Napadlo mě, že oživím jejich starou legendu a předvedu

Kargasovi takového Vládce hurikánů, že na to nikdy

nezapomene…“

77

„Teď nevím, o čem přesně mluvíš,“ zapochyboval trochu Ray.

„Jestli jsem tě dobře pochopil, chceš na oblohu vysílat nějaký obraz

toho Vládce?“

„Ano, ale ne obyčejný obraz – my spolu připravíme krátký

holografický film, při kterém musí každému tuhnout krev v žilách.

Použijeme počítač jako animační simulátor. Já budu Vládce

hurikánů! Ukážu se Kargasovým lidem, kteří určitě nejsou jednotní,

vždyť většinu jeho vojska tvoří chuďasové, které naverboval násilně.

Ty, Rayi, mě nafilmuješ a aby to nebylo tak jednoduché, moji

podobu simulátorem přeměníš na podobu generála Khova, kterou

máme uloženou v počítačích. Generál vypadá opravdu velkolepě.

Tady na Galee se určitě nepodobá žádnému člověku. Jeho velitelská,

přísná tvář by mohla mít úspěch.“

„Je to dobrý nápad,“ zapřemýšlel Ray, „ale bude záležet jen a jen

na tvých hereckých schopnostech, jestli Vládce bude dokonalý, nebo

ne. A taky máme dost málo času…“

„Vládce hurikánů bude dokonalý,“ nedal se Mark. „Jsem tak

zoufalý a zároveň tak naštvaný na tu wontskou zrůdu Kargase, že

Thoria nebudu jen hrát, já Thoriem prostě budu. Jsem si jistý, že mi

uvěří tisíce Kargasových bojovníků a vzdají se boje. Nejsem rozený

herec. Za jiných okolností by se mi podobná akce zdála nanejvýš

divná. Ale teď prostě budu herec a hotovo. Cítím, že se mi vše

podaří. Musím to všechno absolvovat i z osobních důvodů. Na

památku Maurie…“

„Dobře, chápu,“ souhlasil Ray, „tak se pustíme do natáčení. Teď

mě napadlo, že můžeme sestoupit s modulem přímo nad Kargasovu

armádu a využít i velmi silného reprodukčního zařízení, které máme

k dispozici.“

„To je vynikající,“ kvitoval s povděkem Mark Stone. „Musím si

tedy připravit slavnostní projev.“

Hurikán se nezadržitelně blížil. Obloha znenáhla potemněla a na

oba znepřátelené tábory bojovníků se přiřítil prudký vítr, který stále

zesiloval. Všichni s obavami hleděli vzhůru a náhle spatřili něco, co

ještě nikdy v životě neviděli. Na obloze se objevila obrovská postava

muže s oholenou lebkou, šikmýma očima a trpce sevřenými rty.

Bojovníci obou táborů začali hlasitě křičet, mnozí z nich padali v

78

hrůze na skalnatou zem.

„Já jsem Já, Vládce hurikánů Thorf!“ promluvila hlasitě postava

oděná do rudého sukna a v její ruce se objevil obrovský meč.

„Velmi se zlobím na vaše proradné lidské plémě. Zlobím se na

vražedného krále Kargase, kterému přezdíváte Hrozný. Moje pomsta

přichází! Poznáte, kdo je váš opravdový vládce. Uvidíte, že to není

žádný živý člověk, ale já Nesmrtelný, já Vládce hurikánů Thorf. Až

domluvím, sešlu na všechny bojovníky krále Kargase ten nejsilnější

hurikán, jaký jste kdy poznali. Kdo se chce zachránit, ať přejde na

stranu krále Zeka, který bojuje za spravedlivou věc! Kdo nechce

vůbec bojovat, ať zahodí všechny zbraně a vrátí se rychle domů ke

své rodině.“

Postava na obloze náhle změnila barvu z rudé na černou. Místo

dvou rukou měla najednou čtyři a v každé svírala meč. Všichni

bojovníci mohli spatřit, jak se zjevení Vládce hurikánů dává do

bojového tance. Ozvala se podivná válečná hudba v neznámém

jazyce. Hudbu doprovázel mužský chór. Nad hlavou Vládce

hurikánů se objevila obrovská zářící aureola, složená z ohnivých

šípů. Thorf začal kroužit a sekat meči tak neuvěřitelně rychle, že ho

vyděšení muži nestačili sledovat. Potom udělal několik salt a na

závěr zpomalené dvojité salto. Pak znovu v rychlém sledu začal

kroužit meči a sekat směrem dolů.

Vtom se z oblohy několikrát zablýsklo. Mark Stone s Rayem

použili svá torpéda. V táboře krále Kargase nastal nevídaný zmatek,

neboť nečekané střely zabily spoustu mužů.

„Slyšte dobré slovo Vládce hurikánů! Já jsem Thorf a chci, aby

se všichni Kargasovi bojovníci vzdali a přešli na druhou stranu. Za

skalními štíty, kam se teď ukryjí hrdinní bojovníci krále Zeka, vám

nehrozí nebezpečí. Kdo neuposlechne, bude smeten hurikánem,

který se blíží a který je tak silný, že vámi bude pohazovat jako

nepatrnými figurkami. Všichni budou zničeni, neuposlechnou-li

moje slovo. Já jsem vládce hurikánů Thorf! Čas spěchá, hodina

smrti všech, kdo chtějí dál bojovat proti králi Zekovi, proti

spravedlnosti, se nenávratně blíží!“

Mezi muži krále Kargase nastal nevídaný zmatek. Všichni se

snažili zachránit před hurikánem, který přinášel stále silnější a

79

silnější poryvy větru. Všichni, až na vzácné výjimky, odhazovali

zbraně a řítili se za Zekovým vojskem, které urychleně mizelo za

skalními štíty.

Nakonec se celé Kargasovo vojsko rozpadlo. Přispěl k tomu

nejen Mark Stone v podobě generála Khova, tedy Vládce hurikánů,

ale i vichr, který stále sílil. Brzy na planině, kde se nalézala předtím

převážná část Kargasových lidí, zbylo jen několik stovek zmateně

pobíhajících bojovníků.

Za skalnaté štíty, kde se stačili ukrýt včas Zekovi muži, se tlačily

tisíce neozbrojených Kargasových bojovníků.

Potom udeřil hurikán naplno. Ti, kdo se nestačili skrýt, opravdu

poletovali vzduchem jako nepatrné figurky. Jejich mrtvá těla pak

ještě dlouho přehazoval hurikán sem a tam spolu s drobnými, ale i

velkými kameny, které se při prvním větším nárazu uvolnily.

Vzduchem také svištěly stromy a větve, které stačil hurikán urvat v

blízkých lesích.

Bitva byla dobojována. Vládce hurikánů Thorf zvítězil v plném

apokalyptickém dosahu a spolu s ním zvítězil i král Zeko a jeho lidé.

Zvítězil i Mark Stone s Rayem. Oba společně mohli na

monitorech pozorovat celou „skalní scenérii“ a díky tomu dobře

věděli, že Markův „šílený plán“ se podařil. Bylo dobojováno.

20.

Poté, co se hurikán utišil, vrátili se Zekovi bojovníci i přeběhlíci z

Kargasova tábora na místo katastrofy a pustili se do hromadného

pohřbívání mrtvých. Našli i plno raněných, které se snažil Striat a

další Garuové léčit pokládáním rukou na rány. Kargasovi bývalí

bojovníci obdrželi povolení znovu používat zbraně, když předtím

krátce slíbili poslušnost králi Zekovi.

Mark Stone sestoupil se svým modulem znovu na zem a snažil se

pomáhat potřebným, kde jen se dalo. I Ray a dokonce seržantka

Wilderová pomáhali, kde to bylo zapotřebí.

Druhého dne ráno zamířila celá zesílená armáda krále Zeka k

poslední baště Kargasových ozbrojenců, k jeho paláci. Na hradbách

80

kolem paláce je čekal zbytek nepřátelské armády, tisíce mužů, kteří

na ně lili vřící smůlu a vrhali ostrá kopí, když se pokoušeli dostat

dovnitř.

Král Zeko stáhl všechny bojovníky na popud Marka Stonea a

Ray svým paprskometem rozbil opevnění i s hlavní branou a vzápětí

rozmetal na kousky i vnitřní palácovou bránu.

Nespočetné šiky Zekových lidí se urputně hrnuly do Kargasova,

vlastně teď už zase Zekova paláce. Brzy rozdrtily napadrť úpornou

obranu a rozehnaly bojující Kargasovy zálohy do všech stran.

Vítězství se teď zdálo úplné, ale Zeko se zachmuřenou tváří stále

marně čekal na zprávu o zajetí bývalého krále. „Nezabíjejte ho, ale

přiveďte ho živého, ať ho můžeme spravedlivě veřejně odsoudit,“

přikázal svým lidem.

„Já být ve vaší kůži. Vaše Veličenstvo,“ řekl mu Mark Stone,

„tak se s tím vrahem vypořádám hned, jak to půjde. Vůbec bych ho

nešetřil – to není člověk, to je jen obyčejná zrůda.“

„Já vím,“ odpověděl mu král, „je to opravdu jen obyčejný

bestiální vrah. A zabil vlastně i moji milovanou sestru. Ale chci

všem našim lidem poskytnout to potěšení vidět Kargase, jak se

kroutí před spravedlivým soudem. Lidé si musejí zvyknout na to, že

doba hromadného zabíjení je u konce a přichází znovu mír.“

„Vaše Veličenstvo, je jen na vás, jak rozhodnete. Zřejmě je váš

nápad opravdu nejen lidštější, ale politicky vzato i chytřejší. Ale teď

odbočím. Zapomněl jsem vám vyprávět o korunním sále, kde je plno

vysušených lidských hlav. Rád bych vás ušetřil pohledu na ně, a

proto jsem připravil četu hrobařů, kteří jsou připraveni vyčistit tento

sál. Čekají jen na váš rozkaz.“

„Opravdu nemusím mít všechno,“ zatvářil se král Zeko. „Viděl

jsem poslední dobou tolik utrpení a tolik mrtvých, že netoužím

spatřit další.“

Mark Stone přikázal vybraným mužům, aby se pustili do práce.

Jejich činnost stejně neušla pohledu mnoha Zekových bojovníků. I

když zažili nedávný nemilosrdný boj a viděli mnoho padlých

kamarádů i nepřátel, přesto odvraceli šokovaně hlavy stranou.

Zvláště když nesli hrobaři na provizorních márách zohavené dětské

tělíčko.

81

V podzemních zamřížovaných celách našel Mark a jeho

spolubojovníci ještě mnoho dalších raněných a mrtvých. Král

Kargas nechal zřejmě narychlo popravit stovky nevinných. Mezi

mrtvými bylo i tělo vědce Damese, který jim tolik pomohl. Chybělo

tak málo a dožil by se vysvobození, jako jeho kolegové, které našel

Mark živé a nezraněné v jedné z laboratoří.

Vědci Markovi srdečně děkovali a věnovali mu plán některých

míst, na nichž by se Kargas mohl ukrývat. Také ho varovali před

vakuovou bombou, kterou Kargas Wontům ukradl. „Je to bomba

schopná zničit celou planetu,“ řekli mu. „Kromě toho má k dispozici

i stroj času,“ informovali ho. Potom mu oznámili, že mají kosmické

plavidlo, s jehož, pomocí se budou moci vrátit zpátky do své

wontské sluneční soustavy.

„Určitě se našemu nejvyššímu představenému zmíníme o tom, že

jste nás vysvobodil, a vyzdvihneme tím současně všechny

pozemšťany,“ slíbili mu a pak se s ním rozloučili.

Král Zeko poslal k označeným místům své lidi, ale ti se brzy

vrátili se zprávou, že ani na jednom z těch míst se Kargas nenachází.

Několik dní trvala smuteční hostina za všechny padlé

spolubojovníky, ale zároveň se připravovala oslava vítězství. Pátého

dne konečně začala. Zeko přikázal vyvalit ze sklepů sudy s vínem a

vítězní bojovníci připíjeli na královo zdraví a zároveň na zdraví

všech svých kamarádů.

Po týdnu propustil král tisíce bojovníků a s vydatným žoldem je

poslal domů k jejich rodinám. Mezitím ozdobil předtím pochmurný

palác květinami, „aby zahnal všechny zlé duchy“, jak prohlásil.

Už třetí den trvala oslava vítězství venku před palácem.

Oslavovali už jen nejbližší královi přátelé spolu s několika stovkami

rytířů. Mark Stone, od něhož se ani na chvíli nehnula obrovská gara

Hvězda, se rozhodl, že všechny pobaví sázkou, při níž zároveň

vyzdvihl zásluhy slepého mladíka Judifa, který svou hrdinnou smrtí

přispěl k jejich konečnému vítězství.

„Vsadím se,“ obrátil se ke všem přihlížejícím, „že Hvězda

přetáhne ne osm mužů, jako minule, ale deset najednou.“

„To bych chtěl vidět!“ zvolal jeden z mužů vesele a i ostatní se

rozesmáli.

82

„Vsadím proti ní deset zlaťáků!“ přidal se další.

„Já taky!“ zvolal jiný. „A my taky!“ ozývaly se další a další

hlasy. „Deset chlapů proti ní, to je opravdu moc!“

Mark Stone vložil do tlamy Hvězdy připravené lano, když

předtím narýsoval jilcem meče dělící čáru. Potom vyzval deset

vybraných mužů, aby uchopili druhou stranu lana. Zápas mezi

jediným zvířetem a deseti silnými muži mohl začít.

„Hvězdo, do toho!“ povzbuzovali ti muži, kteří si vsadili na garu,

svoji favoritku.

„Chlapi, zaberte!“ povzbuzoval opačný tábor vybranou desítku.

Zdálo se, že Hvězda má navrch. Právě přitáhla všech deset mužů

k dělící čáře, když se stalo něco, co nikdo nečekal. Gara pustila lano

a všech deset mužů, kteří se s ní přetahovali, spadlo v nepřehledném

„chumlu“ na záda. Všichni přihlížející se začali hlasitě smát, ale jen

na krátký okamžik, neboť pak se semlelo současně několik

nečekaných věcí najednou.

Nejprve Hvězda obrovskými, prudkými skoky překonala asi

třicetimetrovou vzdálenost a skočila na záda muži, který se právě

pokoušel mečem zabít přicházející seržantku Wilderovou. Gara

strhla zabijákovi vaz. V dalších okamžicích vrhl Striat své kopí na

prakticky stejnou vzdálenost a zasáhl muže, který se pokoušel také

zabít královu družku. Téměř ve stejný okamžik proletěla dýka,

vržená Markem Stoneem, desítky metrů a zasáhla přímo do srdce

třetího najatého vraha.

Všichni muži okamžitě uchopili své zbraně a spěchali na pomoc

překvapené budoucí královně, ale přišli pozdě. Nebezpečí bylo

mezitím stoprocentně zažehnáno.

Meghan Wilderová nechápala, co se vlastně stalo. Stačila si

zřejmě povšimnout jen Hvězdy, která jí zachránila, stejně jako Striat

a Mark, život. Proto k ní přistoupila a začala ji láskyplně hladit po

hřbetě.

„Hodná, hodná Hvězda,“ opakovala potichu a teprve potom si

povšimla, že je obklopena mnoha zvědavými muži, stejně jako tři

mrtví nájemní vrazi. „Co se stalo?“ zeptala se značně zmateně.

Mark Stone k ní přistoupil a rychle popsal celou situaci: „Tři

zabijáci vás chtěli zabít, ale naštěstí jsme je zlikvidovali.“

83

„Hvězdo, ty jsi mi zachránila život!“ přitulila se Meghan

Wilderová ke gaře, a ta jí přátelsky oblízla tvář. „Můžu si ji od vás

půjčit?“ zeptala se Marka Stonea.

„Je vaše,“ usmál se Mark. „Když se k ní takhle máte, už se jí

nezbavíte. Chtěl jsem si ji sebou vzít na Zemi, ale u vás, na Galee, jí

bude určitě lépe.“

„Postarám se o ni i o ostatní gary zavřené dole v klecích,“ slíbila

seržantka „Nikdy nezapomenu, že mi Hvězda zachránila život.“

21.

„Drahá, proboha, drahá, nestalo se vám něco?“

Všichni se otočili směrem, odkud k seržantce Wilderové a její

zachránkyni Hvězdě rychle přibíhal král.

„Ne, drahý,“ opustila Meghan Wilderová na chvíli statečnou

garu.

„Co se tu vlastně stalo?“ prohlížel si Zeko tři mrtvé muže.

Mark Stone mu krátce popsal atentát na jeho snoubenku.

„Velmi vám a Striatovi děkuji,“ zatvářil se král dojatě. „A

samozřejmě i té krasavici Hvězdě. Musíme zesílit stráže. Kargas

zřejmě není příliš daleko. Divím se, že se nepokusil zabít mě. Asi

jeho zabijáky odradila silná ochrana. Ode dneška vás budu, drahá,

daleko více hlídat.“

„Máme je prohledat?“ otázal se krále Mark a upřel svůj pohled na

ležící muže.

„Prohledejte je.“

Mark pokynul nejbližším mužům a ti se sklonili nad mrtvými těly

a začali prohledávat jejich šaty. Jeden z mužů vytáhl z kapsy

mrtvého stočený pergamen. „Je na tom Kargasova pečeť,“ řekl

udiveně.

Mark uchopil pergamen, krátce si jej prohlédl a zamířil s ním ke

králi Zekovi. „Vaše Veličenstvo, to je osobní vzkaz krále Kargase

určený přímo vám.“

„Mně? Kargas že mi píše vzkaz? Podejte mi to, prosím. To si

vybral divné posly.“

84

Mark Stone mu podal pergamen a s vážnou tváří čekal, až jej král

rozpečetí a přečte.

„Co je tam napsáno?“ otázal se Jerg a Striat zároveň, když král

přestal ulpívat svým pohledem na pergamenu.

„Kargas mně i vám bohapustě vyhrožuje. Chce všechny zničit,“

řekl Zeko a pokynul Marku Stoneovi a Rayovi, aby ho doprovázeli,

spolu s Meghan Wilderovou a několika muži královy ochrany, na

jeho zpáteční cestě směrem k paláci.

„Stalo se něco vážného, Vaše Veličenstvo?“ zeptal se Mark

Stone, když se vzdálili od ostatních mužů.

„To bez vás bohužel nevím. Řekněte mi, proboha, co je to

vakuová bomba? Prý s ní klidně roztrhne celou Galeu na kusy jako

sněhovou kouli.“

Mark Stone i Ray ztuhli, jako by je najednou někdo vytesal z

kamene.

„Kargas vyhrožuje vakuovou bombou?“ zeptal se Mark Stone

obezřetně.

„Ano, prý ji nepoužije, pokud se mu vydám všanc. Chce jenom

mě. Potom prý nezničí celé království a celou planetu. Mohu si na

cestu k němu vzít dva muže. Už jsem se rozhodl. Poprosím vás,

vévodo a vás, Rayi. Lze opravdu zničit celou planetu jedinou tou

vakuovou bombou?“

„Zřejmě ano, Vaše Veličenstvo,“ zatvářil se Mark Stone

zamyšleně. „Bude asi nutné ho poslechnout, bohužel. Půjdeme rádi s

vámi, ale nebudeme to mít vážně nijak lehké. Kargas má jistě k

dispozici ještě mnoho mužů. Kde ho teď najdeme?“

„Píše, že ve zchátralém opuštěném zámku, jenom asi půl dne

cesty odtud. Jeho troufalost mě udivuje. Čekal jsem, že uprchnul do

některé cizí země a on tu zatím dál žije s námi. Máme se k němu

dostavit nejpozději do půlnoci.“

„Musíme rychle vyrazit. Kargas má podle našich informací k

dispozici opravdu funkční vakuovou bombu takové ráže, o jaké

mluví, a to je to opravdu zlé, velmi zlé. Ta bomba by vážně mohla

stačit ke zničení planety.“

„Vyrazíme okamžitě. Jenom se rozloučím se svou družinou,

předám velení vojska Jergovi… a hlavně se musím rozloučit tady, se

85

svojí drahou Meghan.“

„Nejraději bych vás nikam nepustila,“ přivinula se k němu

seržantka a nešťastně si povzdychla: „Tak ráda bych šla s vámi, ale

kapitán Stone a Ray vás asi ochrání lépe. Hlavně se mi vraťte!“

Před skupinou dvou mužů a androida Raye se objevil starodávný

zámek s polorozpadlou arkádou a balustrádou. Spatřili vodní příkop

a něco, co připomínalo padací most. Na něm stálo deset

Kargasových rytířů ozbrojených meči a kopími. V rukou drželi i

těžké štíty. Jejich velitel hned, bez jakéhokoliv pozdravu na krále

Zeka a jeho společníky uhodil: „Musíme vás prohledat a vzít vám

zbraně!“

„Snad z nás nemáte strach?“ zeptal se Zeko. „Vždyť jsme jenom

tři.“

„Rozkaz je rozkaz,“ nedal se velitel odbýt. „Prohledáme vás a

dovedeme k našemu králi. Víc po vás nechceme.“

„Dobře,“ souhlasil Zeko a položil svůj meč a dýku na zem. Oba

jeho společníci ho následovali. Mark Stone si s vnitřním

uspokojením uvědomil, že Ray má, na rozdíl od něj, svoji zbraň,

paprskomet, stále k dispozici.

„Co je tohle?“ prohlédl si velitel zbrojnošů Markův dezintegrátor.

„To nic není,“ dostal lhostejnou odpověď. „Můžete si to nechat

na památku.“

Velitel přeslechl jeho jízlivá slova a spolu se svými muži se

rozmístil kolem trojice návštěvníků. „Běžte,“ ukončil povrchní

prohlídku. „Dobře jste udělali, že nekladete odpor. Král Kargas

Hrozný by si s vámi lehce poradil. Je to velký čaroděj, a i když

musel ustoupit na chvíli ze svého paláce, brzy vám všem ukáže svoji

strašlivou moc. Zničí všechny své odpůrce a znovu se vrátí na trůn.“

Mark Stone nechal jeho slova bez odpovědi a věnoval se

myšlenkám na skrytý Rayův paprskomet. Určitě se bude brzy hodit.

Zbrojnoši je silně podcenili. Je to určitá šance pro všechny tři, aby si

zachránili život. Kargas zcela zřejmě s jejich propuštěním a

odchodem z tohoto polorozpadlého, býlím zarostlého zámku

nepočítá. Ale i s paprskometem to budou mít všichni tři nesmírně

těžké. Co ohavného pro ně asi Kargasův chorý mozek chystá?

Po několika minutách chůze, kdy kráčeli obklíčeni zbrojnoši do

86

podzemních útrob starého zámku, se ocitli ve velké, mnoha hořícími

loučemi osvícené síni. Na provizorním trůnu seděl svržený král

Kargas Hrozný, střežený asi dvaceti muži, kteří drželi v rukou

laserové pistole a zbraně vzdáleně podobné dezintegrátorům. Po

boku měl král zlatou nádobu se svou chobotničkou.

„Pojďte blíže,“ vyzval Kargas napovrch dobrosrdečně všechny

tři. „Rád si vás prohlédnu zblízka, zvláště vás, Zeko. Vypadáte skoro

jako váš obraz. Mladý a silný. A ještě živý… A tady vidím

skutečného pozemského androida Raye. Zajímavá figurka A co vy,

pane Stone – dlouho jsme se neviděli. Vás vidím ze všech nejraději.

To kvůli vám musím teď trčet jinde než ve svém paláci – tady v té

staré odporné barabizně. Vítejte, pane Stone, konečně jste tady.

Trochu jsem vás podcenil, ale to už se podruhé nestane. Asi si o mně

myslíte, že jsem blázen, že?“ zatvářil se Kargas familiárně.

„To si opravdu myslím,“ pohlédl mu Mark výsměšně do tváře.

„Jste zřejmě dávno zralý do blázince, když vyhrožujete zničením

celé téhle krásné planety.“

„Vy jdete rovnou k věci,“ zasmál se Kargas zlým smíchem. „To

se mi opravdu líbí. Co se týče zničení Galey, už jsem se rozhodl.

Zničím ji stejně, rozumíte. Váš příchod, vaše velká oběť nebude mít

žádoucí následky. Vy Galeu nezachráníte, ani sebe. Vás, pane Stone,

zabiju já osobně. Ale než to udělám, dám vám šanci, abyste zabil vy

mně. Budeme spolu bojovat na život a na smrt jen my dva. Jen my

dva si to rozdáme spolu pro pobavení všech mých služebníků a

vašich přátel. Když mě dokážete zprovodit z tohoto, jak jste řekl,

krásného světa, zachráníte život nejen sobě, ale i vašim

společníkům.“

„To jsem opravdu rád…“

„Upravil jsem pro nás dva tuto síň jako vhodnou arénu pro dva

schopné bojovníky. Nechám to tu kolem dokola uzavřít silovou

bariérou, aby ani jeden z nás nemohl uniknout svému osudu. Jenom

smrt rozhodne o tom, zůstanou-li vaši přátelé naživu. Dal jsem

rozkaz svým služebníkům, aby v případě mé smrti propustili nejen

vás, ale i je. Máte něco proti našemu souboji?“

„Nemám,“ odpověděl Mark Stone. „Naopak, tenhle nápad se mi

moc líbí. Jenom doufám, že naše zbraně budou vyrovnané. Jinak by

87

celý souboj byl jen fraška.“

„Máte právo si vybrat svoji nejoblíbenější zbraň. Já už si vybral

meč a svoje wontské bumerangy. Je to moje zvláštní specialita.“

„Meč? To je chvályhodné. Mně taky stačí můj meč a dýka,“

zatvářil se Mark Stone spokojeně. „Doufám, že to myslíte vážně a

nechystáte na mě nějaký podraz. Velmi rád bych vás viděl bojovat

jako opravdového muže, a ne jen jako mluvku.“

„Nebudu mluvka, ale ten poslední, s kým se v tomhle krásném

vesmíru střetnete.“

„Už se těším. Mohli bychom začít hned?“

„Samozřejmě. Dejte mu jeho meč a dýku,“ přikázal Kargas

Hrozný svým služebníkům a krátce, s úšklebkem na tváři, pohlédl na

Markův ochranný pás. Potom řekl: „A uzavřete silovou bariéru, ať

mi neuteče. Zavinil, že jsem přišel o všechny své trofeje, ale jeho

hlava mi je dokonale vynahradí. Vezmu si ji s sebou, až ho zabiju a

zničím Galeu. A až se potom, díky dalším vakuovým bombám, které

získám, vrátím zpátky do své sluneční soustavy rozmetám ji na kusy

spolu se všemi Wonty, kteří mě vyštvali do tohohle zapadákova.“

„Ale vy se nevrátíte,“ usmál se pohrdavě Mark Stone. „Docela

určitě se nevrátíte.“

22.

Král Kargas Hrozný se svlékl do půli těla. Teprve teď si povšiml

Mark Stone, že má před sebou nejen obrovského, ale i značně

svalnatého, hromotluckého protivníka, a to nejméně o hlavu vyššího.

„Nechcete si sundat i kalhoty,“ komentoval Kargasův počin.

„Za chvíli vás smích přejde. Připravte se raději na smrt, Stone,“

navlékl si Kargas kolem boků pás s nejméně desítkou bumerangů.

Mark si povšiml, že jsou mimořádně tenké a jejich vnější strana je

ostrá jako břitva.

Vzápětí ho Kargas překvapil, když jeho ruka sjela k boku

rychlostí jedovatého hada a stejně rychle si mihla vzduchem. První z

wontských bumerangů prosvištěl prostorem a málem se mu podařilo

zasáhnout Stoneův krk. Chyběly jenom centimetry a Kargas by si

88

odnesl svoji vytouženou trofej – Markovu hlavu.

Další bumerang byl stejně rychlý, jako ten první. Mark ke svému

překvapení nedokázal aktivovat svůj ochranný pás se silovým

polem. Snad to bylo zaviněno silovou bariérou, kterou kolem obou

bojovníků nechal uzavřít Kargas. Mark se pokusil svištící bumerang

zachytit levou rukou, ale podcenil prudkost jeho letu. Wontská zbraň

mu rozťala povrch dlaně a zároveň ohbí mezi prsteníčkem a

ukazováčkem.

„Miluji krev!“ vykřikl Kargas nadšeně, a než se stačil Mark

vzpamatovat z nepříjemného zranění, vrhl do vzduchu třetí

bumerang. Stone jej stačil v poslední chvíli odvrátit z dráhy svojí

dýkou, ale jen za cenu toho, že hrot dýky praskl. To se mu ještě

nikdy nestalo – dýka byla z té nejlepší tvrzené oceli. Zřejmě byly

bumerangy z wontské hmoty ještě tvrdší.

Pak vrhl Kargas dva bumerangy najednou a několika polosalty se

pokusil dostat do Markovy blízkosti. Mark srazil bumerangy mečem

a poškozenou dýkou a vzápětí překvapujícím saltem s několika

vruty zkrátil vzdálenost mezi sebou a Kargasem. Jediným rychlým

pohybem meče uťal Kargasovi pás se zbývajícími bumerangy a tím

ho zbavil jeho výhody. Teď už zůstal Kargasovi jen meč.

Kargas boj meče proti meči nejprve odmítl. Vrhl se k zemi a

uchopil jeden z ležících bumerangů. V pololeže ho prudce vrhl proti

Stoneovu břichu. Podařilo se mu zasáhnout ho částečně do boku.

Mark se znovu intuitivně pokusil aktivovat silové pole, ale opět se

mu to nezdařilo. Vzápětí se zapotácel ostrou bolestí. Pak se Kargas

zdvihl a přešel do protiútoku. Pohyby jeho nohou, kroky, přísuny a

odsuny, jak si Mark všiml, připomínaly starou italskou šermířskou

školu. „Tančil“ ve stylu takzvané Morozzovy osmicípé hvězdy.

Mark Stone na chvíli použil prvky z Grassiho školy, která

doporučovala „boj v přímé linii“. Proto přešel do dolní linie, neboli

linea de sotto, zcela nečekaně udělal mistrovskou roznožku a těsně u

země uťal Kargasovi obě nohy. Zatímco vzduchem zněl příšerný

řev, Mark se vztyčil a dalším bleskovým sekem uťal Kargasovi

hlavu. Krvácející levou rukou ji barbarsky nabodl skrze ústa na

zlomený hrot dýky a vítězně zvedl nad hlavu.

V další vteřině spatřil Mark jednoho z králových zabijáků, jak

89

ruší silovou bariéru. Uvědomil si, že i když zabil nenáviděného

krále, teprve teď přichází opravdový boj. Všech asi dvacet mužů,

ozbrojených po zuby moderními zbraněmi, se ho pokusilo zabít

zároveň. Naštěstí stačil využít svého ochranného pásu, který opět

začal fungovat, a odrazil všechny jejich střely.

Potom nastalo hotové peklo. Muži po něm pálili ze všech stran

znovu a znovu. Zároveň s jejich střelbou bohudík zareagoval Ray.

Použil svůj paprskomet a nejméně polovinu protivníků poslal na

onen svět.

Jeden z Kargasových mužů se pokusil zabít zbraní připomínající

dezintegrátor krále Zeka, ale ten se naštěstí vrhl k zemi. Poté se

pokusilo Zeka usmrtit několik zbrojnošů s meči a kopími, ale dříve,

než se jim to podařilo, vrhl se Mark k jednomu z nich, který svíral v

rukou dezintegrátor, vytrhl z rukou a většinu ozbrojenců rozprášil na

atomy. Následujícími výstřely pomohl Rayovi sprovodit ze světa

další protivníky.

Poslední z mužů s laserovou pistolí se pokusil zabít krále Zeka,

ale Mark ho zakryl svým tělem a za cenu nepříjemné bolesti mu

zachránil život. Ray muže s pistolí rozprášil paprskometem, který se

ale stal vzápětí nepoužitelný. Král se poté zvedl ze země a vrhl se na

protivníky, kteří na něj dotírali meči a kopími. Několik jich v krátké

době zabil. Přiběhlo pět dalších Kargasových zbrojnošů, ale Mark

Stone s Rayem přišli Zekovi na pomoc se svými meči a dýkami a

společně se jim podařilo muže buď zneškodnit, či zahnat na útěk.

Bylo po boji. Mark Stone se rozhlédl kolem sebe po velké

místnosti poseté mrtvými těly a jeho zrak ulpěl na zlaté nádobě

vedle provizorního Kargasova trůnu. Rychle k ní zamířil a vytáhl z

nádoby chobotničku, aby si ji přiložil na krvácející bok a po dalších

vteřinách na levou ruku.

Ray si ho s porozuměním prohlížel a pak se soucitně zeptal:

„Hodně to bolí, co?“

„Ta ruka, to nic není, ale ten bok je pěkně děravý. Měl jsem

hodně štěstí. To bude dobré,“ dostal odpověď.

„Mohu si pak tu chobotničku nechat? Je krásná a užitečná.

Nemůže za to, že měla takového majitele…“

Mark Stone si znovu položil chobotničku na levou ruku a

90

udiveně se zeptal: „Vážně se ti líbí?“

„Moc,“ přiznal se Ray. „Asi si ji vezmu s sebou na Zemi.“

„Tak jo,“ usmál se Mark Stone. „Je fakt hodně léčivá. Moc mi

pomohla. Ty rány jsou skoro zahojené.“

Návrat krále Zeka s Markem Stonem a Rayem do královského

paláce byl opravdu triumfální. Sotva se král objal s Meghan

Wilderovou a oznámil všem, že Kargas je mrtev, nastala velkolepá

oslava. Během ní se ze všech stran valily k paláci tisíce poddaných,

kteří zprvu nechtěli uvěřit té úžasné zprávě, že jejich největší noční

můra jménem Kargas navždy skončila. Všichni chtěli vidět Marka

Stonea, z něhož se v krátké době stala až nadpřirozeně legendární

postava. Ray si svého přítele dobíral, že se konečně stal doopravdy

bohem.

Po několika dnech Zeko využil všeobecného veselí a oznámil

všem, že se ožení. Ray vzápětí zasvětil Marka do svého plánu

předvést na svatbě originální zábavnou show.

„Potřebuji tě nutně k exhibici s mečem a pláštěm. Tady nic

podobného neznají…“

„Chceš, abychom jim předvedli, jak dovedeme my dva být

pohotoví s mečem a pláštěm?“

„Ne pohotoví, ale spíš nemotorní,“ rozesmál se Ray. „Jestli

nechceš, aby se tady k tobě začali všichni brzy modlit, musíš se

trochu zlidštit.“

„Tedy pěkně shodit,“ usmál se Mark Stone s pochopením. „Ano,

přesně tak.“

„Rád bych věděl, co je za tím soubojem doopravdy. Příliš často

chodíš za tou hezkou švadlenkou, která se myslím jmenuje Arta.

Není to čistě náhodou ona, která ušije naše soubojové pláště?“

„Pláště už jsou skoro hotové,“ nasadil si Ray neproniknutelnou

masku.

Konečně přišel den svatby. Už od rána to slavily tisíce a tisíce

svatebčanů pestrým hodokvasem, tancem a nejrůznějšími turnaji. V

poledne nastal svatební akt. Vybraní šlechtici a šlechtičny svázali

ruce krále Zeka a Meghan Wilderové symbolickými rodovými

řetězy, nechali je, aby se napili z nápoje nekonečné lásky, který se

skládal z mnoha a mnoha bylin. Potom prošla všemi obdivovaná

91

dvojice špalírem vdaných mužů a žen. Ti jim odevzdali pestré kytice

květů. Královští šlechtici a rytíři vytvořili před Zekem a Meghan

Wilderovou pyramidu z mečů a kopí, čímž jim slíbili svoji

poslušnost. Potom kněz pronesl slavnostní formuli a zpečetil tak

navždy jejich manželství. Meghan Wilderová se stala královnou.

Mark Stone obdržel od Zeka speciální vyznamenání – přívěšek se

zlatým sluncem, na němž byla vyryta slova Nejlepší králův přítel.

Potom přišel všemi očekávaný žertovný souboj Marka Stonea s

Rayem. Oba se objevili venku před palácem v připraveném kolbišti

v přehnaně dlouhých černých pláštích. Na hlavách měli nasazeny

kapuce, které jim spadaly do očí. Bravurně předváděli optimální

polohy meče, takzvané guardia alta, což je horní poloha, kdy plášť je

ve výši kolen. Tím se kryje celá postava. Přehazovali si pláště přes

hlavu, švihali se jimi do obličeje a podtrhávali si plášti nohy.

Předváděli všem šaškovské přemety a velmi nemotorné seky, při

nichž hrozilo, že se navzájem doopravdy zraní. Nejvíce ze všech se

celému souboji smála drobná švadlenka Arta.

Hodokvas pokračoval až do rána. Těsně před východem slunce si

odešel Mark Stone odpočinout a přistihl Raye, jak právě opouští

švadlenčin pokoj.

„Ale ale, Rayi, šiješ další pláště?“

„Ne,“ usmál se Ray spiklenecky. „Byl jsem u Arty na návštěvě,

která se protáhla až do rána.“

Mark Stone pochopil, že jeho mise na Galee je pomalu u konce, a

tak třetího dne svatebních slavností opustil palác a vydal se úplně

sám na cestu ke hrobu princezny Maurie. Chtěl, ještě dříve, než

opustí planetu, být na chvíli s ní, nebo alespoň s jejím hrobem.

Když došel na místo, natrhal náruč květin, které rostly blízko u

lesa, a položil je na Mauriin prostý hrob. Chvíli stál strnule na místě,

potom se otočil a kráčel pryč. Nakonec usedl na mauna, kterého

předtím uvázal na kraji lesa, a zamířil zpátky k paláci.

23.

Po návratu do paláce se nechal Mark Stone spolu s Rayem pozvat na

92

soukromou návštěvu u krále Zeka a čerstvě vdané královny.

„Přišel čas rozloučení,“ pohlédl Mark smutně na vážně se tvářící

novomanžele. „Budeme se muset vrátit. Naše mise skončila, jak

doufám, úspěšně. Její výsledky zaznamenáme, až se vrátíme zpátky

na Zemi. Věřím, že všechny změny, které jsme způsobili naším

zásahem do historie vaší i naší planety, budou kladné. Jak říkám, to

teprve uvidíme.“

„Kam spěcháte?“ zeptal se Marka Stonea překvapeně král Zeko.

„Mohli byste zůstat napořád, nebo s námi můžete slavit ještě alespoň

pár dnů. Jste mými nejčestnějšími hosty, zvláště vy, vévodo Stone.

Zasloužili jste se o odstranění zrůdného despoty Kargase a jeho

poskoků. Tak rád bych si vás ponechal ve své zemi napořád. Bude

mi tu bez vás opravdu smutno. Už jsem si na vás zvykl.“

„I já bych si vás ráda ponechala na Galee napořád,“ usmála se

přátelsky královna. „Na počátku naší společné mise jsme sice měli

určité drobné neshody, ale byly to, myslím, neshody zaviněné jen a

jen mým přístupem k vám. Jsem mladší než vy, a právě proto jsem s

vámi nedokázala ihned nalézt společný jazyk. Jednala jsem vážně

trochu ukvapeně a směšně, teď si to dobře uvědomuju a velmi se za

to omlouvám. Vám, Marku, děkuju za dvakrát zachráněný život.

Teprve teď jsem si uvědomila, co jste pro mě osobně udělal.

Samozřejmě chápu, že se chcete vrátit zpátky na rodnou Zemi, ale

nemohli byste s námi ještě alespoň několik dní přece jenom zůstat?

Vím, že stroji času zbývá ještě pár dní do autodestrukce.“

„Děkujeme za omluvu, Vaše Výsosti,“ oslovil seržantku

Wilderovou Mark Stone, „i my se vám omlouváme, ale vážně už

přišel čas rozloučení. Nikdy na tuto planetu nezapomenu a Ray

určitě taky ne, že?“ pohlédl tázavě na svého přítele.

„I já nezapomenu,“ řekl Ray a souhlasně přitakal.

„Ještě malý dar pro vás, vévodo,“ přistoupil k Markovi král a

podal mu pozlacenou dýku. „Snad vám přijde vhod. Není celá ze

zlata jen proto, že byste ji pak nemohl použít v boji. Byla by asi

příliš těžká.“

„Děkuji moc, určitě se bude hodit. A teď je tedy čas jít,“ podal

Mark Stone králi ruku.

Potom, zatímco Ray podával také Zekovi ruku, krátce objal

93

překvapenou královnu.

„Sbohem,“ rozloučil se s ní a zamířil ke dveřím.

I Ray se rozloučil s královnou a zamířil k modulu, který už

předtím přivolali na místo. Poté, co podali ruce Striatovi, Armanovi

a řadě šlechticů a rytířů, nasedli do modulu a vzlétli směrem k

astronefu. Celou cestu k němu většinou mlčeli a pozorovali na

monitorech palubního počítače vzdalující se Galeu.

Náhle palubní počítač ohlásil blízkost cizí kosmické lodi a obraz

Galey vystřídal obraz, lidské tváře, která byla zvláště pro Marka

Stonea opravdovým šokem. Spatřil totiž nezapomenutelně zlověstný

obličej krále Kargase.

„Zdravím vás, kapitáne Stone. Jsem rád, že vás znovu vidím.

Vrátil jsem se z pekla a přišel jsem si pro vaši duši!“

„Z pekla by vás, Kargasi, nepustili ani za všechno zlato vesmíru.

Kápněte božskou. Jak se vám proboha povedlo přežít? Vždyť si

dobře pamatuju, že jsem osobně držel vaši úplně opuštěnou hlavu

nad tou svojí.“

„Nepřežil jsem fyzicky, ale to nic neznamená, Stone. Nechal

jsem všechnu svou paměť a pocity už dávno předtím uložit ve

speciálním počítači. Toto mé vnitřní Já vložil po mé smrti počítač do

připraveného klonu. Mého vlastního klonu, aby bylo jasné. Teď žiju

podruhé a kromě chvíle, kdy jste mě zabil, si přesně pamatuju

všechno, co jsem prožil. To, jak zdvíháte zvířecky mou hlavu nad tu

svoji, jsem si ale nejmíň stokrát prohlédl ze záznamu skryté kamery,

která náš souboj natáčela. Takže ani tato vzpomínka mi nechybí. Ale

k věci. Teď jsem přímo u vaší lodi a mám na palubě vakuovou

bombu. Škoda, že jen jednu, jinak bych zničil Galeu a nebo bych

mohl rozmetat na kusy naši krásnou wontskou planetu. Takhle jsem

si mohl vybrat jen jednu planetu a volba padla, hádejte na kterou?…

Na tu vaši. Zničím planetu Zemi, a to jen a jen kvůli vám. Za chvíli

se díky svému stroji času přemístím do vaší sluneční soustavy, a to

bude konec toho vašeho rádoby lidstva. Máte z toho radost?“

„Radost? To, co chystáte, je jen utopie. Nehodláme dopustit,

abyste se dostal svým strojem času do naší sluneční soustavy.

Zabráníme tomu všemi prostředky.“

„Ještě chvíli mluv,“ vyzval Marka Stonea telepaticky Ray.

94

„Poškádlím ho našimi torpédy. Musíme především zničit jeho stroj

času. A jeho loď samozřejmě taky. Ještě chvíli mu něco povídej, ať

mohu přesně zaměřit!“

„Kargasi,“ mluvil Mark Stone dál k šílenému protivníkovi. „Vy

jste ten nejzbabělejší člověk, kterého jsem kdy potkal. Zamyslete se

nad sebou. Teď máte stále ještě šanci nejen přežít, ale dosáhnout

toho, že vás spravedlivý soud osvobodí od vašich zločinů. Můžete

svým mírovým jednáním dokázat, že nejste pravý Kargas. Vždyť

pravý Kargas přece zemřel. Vy jste jen umělá kopie mrtvého tyrana

Vzdejte se a my zařídíme, že budete spravedlivě souzen a možná i

osvobozen. To vám slibuju.“

„Já nejsem žádná kopie, Stone, jsem vaše smrt a smrt všech

vašich blízkých. To za chvíli ucítíte na vlastní kůži. Jestli chcete

vidět zánik Země, zapněte váš stroj času a skočte časem do své

vlastní doby. Budu tam hned za vámi.“

„Teď!“ ozvala se v Markově mozku nadšená Rayova informace a

vzápětí vystřelilo z Neptunu II několik torpéd.

„Tak vy takhle!“ vykřikl z počítače Kargas. „Posílám vám taky

nadílku!“

Mark Stone nestačil zareagovat na Rayovo pilotní umění. Neptun

II se během vteřiny obrátil vzhůru nohama a odklonil se z daného

směru letu.

Pak začala torpéda a řízené Kargasovy střely předvádět ve

vzduchoprázdnu opravdu impozantní ohňostroj, jak se náhodně

srážela a díky bravuře Raye míjela Neptun II.

Potom náhle Ray zasáhl zrcadlovou plochu Kargasova stroje času

a vzácný prvek kynerit se rozlil do volného kosmického prostoru,

kde okamžitě explodoval. Kargas už časem cestovat nebude!

napadlo zároveň Marka i Raye, kteří vzápětí spatřili, jak jeho loď

začíná hořet. Kargas se na poslední chvíli stačil přemístit do svého

sestupného modulu a opustil ji. Zamířil zpátky směrem ke Galee.

„Musíme za ním!“ rozhodl se bleskově Mark Stone a spolu s

Rayem se také přemístili do svého sestupného modulu, aby mohli

následovat protivníka.

Po asi hodinovém sestupu zpátky na Galeu se jim podařilo přistát

díky Rayeově dovednosti nedaleko Kargasova modulu. Zjistili, že

95

ten zatím stačilo obklíčit několik desítek střelců vybavených

nejmodernějšími zbraněmi. Mark mezi nimi poznal i několik

wontských vědců, které před časem zachránil. Jeden z nich k němu

po vystoupení z modulu přistoupil a řekl: „Přiletěli jsme zpátky z

naší sluneční soustavy a přivedli jsme pomoc. Speciální komando

zajalo Kargase a dopraví ho zpátky do wontského vězení. Bude

spravedlivě souzen, a protože spáchal ty nejtěžší zločiny, bude mu

udělen ten nejpřísnější trest u nás – doživotní vězení.“

„Takže jsme tu celkem zbyteční,“ poznamenal Ray. „Ale co je s

vakuovou bombou?“

„Tu naši technici mezitím také zajistili. Kargas ji nechal ve své

téměř zničené, ohořelé lodi napospas bezednému vesmíru. Bude

dopravena zpátky k nám domů a zneškodněna, neboť jsme tyto

zbraně mezitím odsoudili k záhubě.“

24.

Mark a Ray znovu odletěli na Neptun II. Ten na ně čekal chladný a

připravený k návratu do daleké budoucnosti, tedy vlastně do jejich

pozemské přítomnosti. Ještě jednou si prohlédli Galeu, na níž prožili

tolik nebezpečných dobrodružství, a potom vydali počítači rozkaz ke

startu.

Skok časem proběhl výborně. Vzápětí se obrazovkách monitorů

nečekaně objevily lidské tváře. Ohlásili se jim kapitáni tří rozličných

kosmických plavidel. Každé patřilo jiné civilizaci. Jedno wontské,

druhé galeánské a třetí té pozemské.

„Vítáme vás. Všechno v pořádku?“ otázal se jich kapitán

pozemského plavidla.

„Zdá se, že ano,“ řekl Mark Stone do přijímacího zvukového

zařízení Neptunu II.

Všechny tři lodi je slavnostně doprovodily k Zemi. Sotva oba,

tedy Mark Stone a Ray, vystoupili z kosmického plavidla, vrhl se k

Markovi generál Khov spolu s admirálem Neumannem.

„Konečně vám můžeme potřást rukou,“ spustil generál Khov a

silně stiskl Markovu ruku. „Ani nevíte, jaký poprask způsobil váš

96

návrat na Zemi. Astroport je ze všech stran obklíčený novináři a

holovizí. Ale mají to marné – k vám se nedostanou.“

„Je všechno v pořádku?“ otázal se Mark Stone dychtivě.

„To hlavní je OK. Způsobili jste zásadní převrat v dějinách.

Wontové a Galeánci jsou teď našimi největšími přáteli. Ale časový

paradox nezpůsobil jen změny k lepšímu, všechno není tak úplně v

pořádku, jak by mělo být. Jedna z osamělých teroristických

organizací Galeánců má zřejmě člověka u nás v SDPP. Zatím se

nám nepodařilo vypátrat, kdo to je, ale známe už plno podrobností.

Je to všechno jen otázka času, kdy ho dopadneme. Ten člověk se vás

asi pokusí zlikvidovat, alespoň takové jsou naše zprávy. Zřejmě tím

chce zvrátit příznivé časové změny, které proběhly. Domnívám se

ale, že tím už nic nemůže změnit, možná tedy jde spíše jen o nějakou

osobní pomstu. Hrozí vám stále nebezpečí, kapitáne Stone. Znovu

opakuji: Jak my, SDPP, tak Vesmírná policie, máme informace o

předpokládaném útoku na vás. Nevíme, kdy k němu dojde, a to mi

dělá velké starosti. Nechali jsme astroport i celou trasu, po níž

pojedeme k mé kanceláři, co nejpřísněji střežit, ale úplnou jistotu, že

na vás opět někdo nezaútočí, nemáme. Budeme vás muset nějaký

čas hlídat. Buďte připraven na všechno…“

„Dám si pozor,“ usmál se Mark Stone a zamířil spolu s Rayem,

generálem Khovem a admirálem Neumannem ke speciálnímu

obrněnému transu, který na ně čekal za zdmi astroportu. Po krátkém

čase je tento trans dovezl k sídlu SDPP.

Před kanceláří generála Khova je očekávala brýlatá sekretářka

Peggy, která se na Marka Stonea usmívala více než jindy a ještě více

než jindy připomínala veselou vysušenou veverku. Mark jí podal

ruku a cítil, jak ji jeho stisk potěšil.

„Vítám vás na Zemi, kapitáne,“ pronesla slavnostně Peggy.

„Ráda vás zase vidím.“

„Také vás rád vidím.“

Mark Stone se malinko uklonil a potom spolu s Rayem,

generálem Khovem a admirálem Neumannem vešel do kanceláře,

kde na něj čekalo měkké křeslo, do něhož se po vyzvání posadil.

„Kapitáne Stone i vy, Rayi,“ řekl slavnostně generál Neumann,

„Vesmírná policie je vám velmi zavázána Vaše mise byla nanejvýš

97

úspěšná.“

„I já si to myslím,“ dodal generál Khov. „Seznámíme vás zatím

jenom stručně s tím, co se stalo vaším přičiněním. Wontští vědci,

které jste na Galee osvobodili a kteří později zajali se speciálním

komandem Kargase, se zasloužili o rozšíření dobré pověsti naší

planety u všech Wontů. Stejně tak šířil dobrou pověst planety Země

i král Zeko, královna Meghan a královi nástupci na Galee.

Především jméno Mark Stone se stalo pro mnoho obyvatel vesmíru

synonymem pozemského hrdinství. Zavázáni vám jsou i Garuové a

tak dovolte, abych přerušil naše krátké a neformální posezení a

představil vám osobně Velkou matku všech Garuů.“

„Dobrý den,“ objevila se náhle v místnosti zcela nečekaně vysoká

a svým „mimozemským způsobem“ krásná Garuánka. „Ráda bych

vám všem poděkovala za záchranu našeho rodu. Především děkuji

vám, vévodo Stone,“ podala Markovi s úklonou ruku. „Nedovedu si

představit, jak by naše rasa, která se během staletí značně rozvětvila,

přežila, nebýt vás osobně. Moje tělo je smrtelné, ale vědomí Velké

matky, které je v něm a které se dědí z generace na generaci, bude

vždy uctívat vaše jméno, vévodo Stone. Na důkaz našeho vřelého

přátelství, které nezanikne mou tělesnou smrtí, přijměte dar, který

pro vás připravili garuánští vědci. Není to nápoj nesmrtelnosti, ale

přesto vám tato tekutina poslouží k prodloužení vašeho fyzického

života. Pokud ovšem toužíte žít déle, než ostatní lidé na Zemi…“

„Děkuju,“ uklonil se Mark Stone. „Určitě tento nápoj rád použiju

k prodloužení svého života. Děkuju za tak vzácný dar.“

„A teď už nezbývá, než se rozloučit,“ podala Velká matka

Markovi ještě jednou ruku a vzápětí nečekaně zmizela.

Mark Stone krátce přemýšlel, zda-li je ještě v místnosti, či už

někde venku, ale netroufl si hádat.

Ještě několik minut poseděli všichni společně. Mark s Rayem se

dozvěděli, že jejich stroj času mezitím samovolně zanikl. Pak se

rozešli každý za jiným cílem. Mark musel trochu proti své vůli

znovu nastoupit do obrněného transu, který ho měl dovézt k vile

jeho přítelkyně Elzy Swensonové.

Stalo se to v polovině cesty. Ucítil to intuitivně svým šestým či

spíše sedmým smyslem. „Zastavte!“ vydal rozkaz ozbrojenému

98

muži řídícímu trans. Muž okamžitě zastavil. „Co se děje?“ zeptal se

nesměle. „Měl jsem rozkaz zastavit až u té vily…“

Obrovský výbuch přehlušil jeho slova. Ulice před nimi jako by se

rozbila na sta kusů. Všude létal plastobeton a plno předmětů

vymrštěných ze zničených domů. Mark Stone nepochyboval o tom,

že silná výbušnina, která to zřejmě způsobila, čekala jen a jen na něj.

Kdyby trans včas nezastavil, roztrhalo by je to na kusy.

Vzápětí spatřil, jak na něj ze vzdálenosti asi dvaceti metrů míří

někdo laserovou pistolí. Mark se vrhnul k zemi, prudce vytáhl z

pochvy zlacenou dýku a mrštil ji proti nepříteli. Byl jako téměř vždy

přesný, a proto dýka nezadržitelně vykonala svůj let a zabodla se

stejně nezadržitelně do prsou zákeřného střelce.

Mark neváhal a během dalších vteřin se ocitl u těla, které se

mezitím skácelo k zemi a zůstalo nehybně ležet. Otočil tělo tváří k

sobě a konsternované pronesl:

„Agent Johnson!“

Ano, před ním ležel už mrtvý agent SDPP Johnson, s nímž se

občas vídal a který mu byl na počátku mise přidělen k osobní

ochraně. Tento zrádce zřejmě způsobil obrovský výbuch, který měl

zničit obrněné vozidlo. Mark vytáhl z prsou mrtvého svoji

pozlacenou dýku, dar krále Zeka, očistil ji znechuceně o Johnsonův

oděv a vsunul zpátky do pochvy.

Zatímco kráčel k bezeslova sedícímu řidiči obrněného transu,

začaly se ze všech stran k rozbité ulici slétat bojové iontoplány. Po

chvíli se na místě objevil i generál Khov. Nechal prohledat oděv

mrtvého a nalezl u něj šek na velmi vysokou částku. Po několika

dalších minutách bylo jasné, že Johnsona platila teroristická

organizace Galeánců, ale zároveň i pozemšťanů, kteří nesouhlasili se

zaběhnutým pořádkem.

„Odporný zrádce,“ odplivl si generál Khov, když to zjistil, a

vzápětí se obrátil k Marku Stoneovi: „Předchozí atentáty na vás –

myslím tím ten s granátem na cvičišti SDPP a další na astroportu při

vašem odletu – to byla taky jeho práce. Teď je to jasné. Nenechte si

tím zkazit náladu, kapitáne, a pokračujte v cestě. Teď už je myslím

všechno v tom nejlepším pořádku. Ostatní teroristy dostaneme

během několika hodin.“

99

Mark Stone nasedl do transu a nechal se odvézt k sídlu Elzy

Swensonové. Ta ho přivítala s velkými obavami.

„Informovali mě, že na tebe byl spáchán další atentát…“

„Ano, ale teď už bude dobře. Potřebuju si odpočinout víc než

jindy. Tahle mise byla zvlášť těžká. Jsem tak rád, že už jsem u tebe.“

„Já jsem taky ráda,“ usmála se Elza Swensonová. „Teď jsi zase

doma a máš jenom mě. Můžeš se na mě stoprocentně spolehnout.

Jsem přece tvá nejlepší přítelkyně…?“

Mark Stone se zatvářil na vteřinu zamyšleně. „To vážně jsi,

Elzo,“ objal ji s úsměvem kolem ramen, na chvíli pohlédl k obloze

směrem, kde se daleko od Země nacházela Galea, a pak šťastnou

ženu políbil do vlasů.

100

Ladislav Szalai

Vládce hurikánů

Obálka J. P Krásný

vydání první

Praha 2007

vydalo nakladatelství Golem

ve spolupráci s nakladatelstvím Poutník

jako svou patnáctou publikaci

doporučená cena 99 Kč

M a r k

STONE

Ladislav Szalai

Vládce hurikánů

Mark Stone a jeho přítel android Ray jsou

vysláni na planetu, která je nejen daleko

od Země, ale vzdálená i v čase.

Jejich mise má zachránit Zemi

a zabránit mezirasové válce.

Na misi je s nimi vyslána,

navíc jako velící důstojník,

slečna Wilderová od Vesmírné policie,

jejíž „příjemnost“ jim zpříjemňuje misi

hned od začátku.

Ale nic není takové,

jak to vypadá na první pohled.

Doporučená cena 99 Kč.

ISBN 80-85892-93-6

Document Outline

Úvod

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.