Jaroslav Mostecký

Mark

STONE

DĚTI OTROKŮ

© Golem 2008

© Jaroslav Mostecký, 2008

© Oldřich Liška, 2008

ISBN 978-80-85892-15-4

Úvod

Pozemská unie, která je federací osmdesáti pěti planet, už pět století pokračuje v expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s pozemšťany přestávali vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o techniku, kterou sami nedokázali pochopit. V případě jedné planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se zachránit jen několik párů, které byly umístěny do rezervace, jak se to kdysi dělalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou humanoidními bytostmi, měla rozkaz pouze ji zaznamenat, ale v žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném případě byl úkol svěřen Službě pro dohled nad primitivními planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že pozorování z umělých satelitů jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z agenta činné služby a androida, kteří se nenápadně vmísili mezi domorodce.

Jedním z takových agentů byl i kapitán Mark Stone.

1.

Vrtulový helijet, jak vystřižený ze starých dokumentárních záznamů technického muzea, se prosmýkl mezi dvěma skalními štíty. Stroj se rozdrnčel jako v posledním tažení a vzápětí se propadl o dobrých padesát metrů.

„Krucinál!“ zaúpěl muž na posledním sedadle pasažérské kabiny a otevřel oči.

„Vzdušná díra, pane Stone,“ vysvětlila rusovláska na sedadle před ním a ohlédla se. Východní okraj náhorní plošiny Massarakše tady spadá skoro půldruhého kilometru kolmo dolů do Goorkhamské deprese. Vzdušné proudy se tu mění několikrát za den a stačí jen, aby se slunce skrylo za mraky a hned…

Všimla si jeho výrazu tváře a zarazila se: „Není vám špatně?“

Zavrtěl hlavou a ukázal jí zdvižený palec. Vyhřívaná deka mu sjela z ramen a až teď si uvědomil, jaká vládne v kabině příšerná zima.

„Opravdu vám nic není?“ zatvářila se nadmíru starostlivě.

„Opravdu. Jen bych si chtěl ještě trochu zdřímnout…,“ s vypětím všech sil udržel úsměv, než se rusovláska konečně zase obrátila dopředu, a pak zavřel oči a svezl se do sedadla. Chytil se za spánky a tiše zaúpěl. Špatně mu bylo, jen co je pravda, jenže za to nemohl pilot, ani vzdušná díra, ale ten namodralý likér, kterého včera do sebe nalil nejméně deset skleniček. Včerejší oslava narozenin ředitele hotelu stála za to a trvala dlouho. Zatraceně dlouho. Vlastně si z toho, co se stalo po půlnoci, skoro nic nepamatoval. Ani jméno téhle krásné rusovlásky. Mark Stone, kapitán Služby pro dohled nad primitivními planetami a držitel licence pilota všech lodí s výjimkou těžkých kosmických křižníků, silou vůle přemohl další zareptání svého žaludku a opatrně vykoukl zpod přikrývky k oknu. Vlastně ani nevěděl, kam se letí. Chvíli přemýšlel, jestli má riskovat výhled ven, a pak ten nápad zavrhl. Zatím stačilo, aby se pokusil zaostřit pohled z opěradla křesla před sebou na svoje prsty a hlava se mu zase začínala točit jako na centrifuze. Vykouknout z okna helijetu ven by nemuselo skončit dobře.

Helijet klesal a v kabině se výrazně oteplovalo. I strašidelné drnčení drátěných výztuh mezi trupem a nosníky zadních křídel se znenadání ztratilo a monotónní vrnění vrtulových motorů ho začínalo pomalu uklidňovat a uspávat.

Nebylo mu ale dopřáno. Z usínání ho už za chvíli zase vytrhl dívčí hlas: „Podívejte se! Stone! Tamhle jsou!“ Automaticky se podíval z okna. Oči sice nedokázaly zaostřit tak jak jindy, ale přežil to. Trvalo to však dobře patnáct vteřin, než si konečně uvědomil, co je tam dole.

Letoun se hnal nad močálovitou oblastí Goorkhamské pánve sotva pár desítek metrů nad vrcholky osamoceně rostoucích cypřišovitých stromů. Kromě nich Mark neviděl už nic. Jen šedozelenou močálovitou krajinu…

Rusovláska si všimla, jak otráveně mžourá ven, rozesmála se a rozepjala si bezpečnostní pás. Pak vstala, popošla k němu a ukázala prstem dolů v dost příkrém úhlu. Poposedl a podíval se. Tam dole se cosi pohnulo, ale hned to zmizelo ve stínu, vrhaném helijetem.

„Co to bylo?“ zeptal se. „Nějaké zvíře?“

„Zvíře?“ vykulila oči. „Jasně, že…,“ nuceně se zasmála a teatrálně se plácla do čela „Vy si ze včerejška nic nepamatujete, nemám pravdu?“

Vyhlédl znovu ven, ale nic se tam dole pod nimi nezměnilo. Krajina jak z apokalypsy. Černé bahnité výspy se střídaly s šedozelenými plochami volné vody a s plovoucími ostrovy jedovatě zelených rostlin. Nad tůněmi, pokrytými žlutou pěnou, se zvedala rozervaná skaliska, a tříšť plovoucích rákosových ostrůvků se táhla někam do nekonečna…

V duchu zaklel.

***

Když ho dvě hodiny po poledni vzbudil pikolík v uniformě pokojové služby a sdělil, že má za úkol mu připomenout jeho včerejší sázku, vůbec nevěděl, o čem je řeč. Nechal si pomoci s oblékáním a potom dovést na střechu hotelu, kde na něj u heliportu čekala tahle půvabná rusovláska. Pokusil se pátrat v paměti, co se dělo před tím, než šel spát, ale nedokázal si vzpomenout téměř na nic. A přece… „Hrome!“ Vybavila se mu chuť toho modrého dryáku ze včerejška a tiše zaúpěl. Včera mu to chutnalo, na to si nejasně vzpomínal, ale že mu to už nikdy chutnat nebude, to věděl na tuty.

„Pořád si na nic nevzpomínáte?“ zasmála se s hraným pochopením. „Tam dole jste mohl zahlédnout smečku kagasarů, pane Stone,“ pokračovala. „No? Ještě pořád nic? Vaše kořist! Na to si taky nevzpomínáte? Vsadil jste se, že kagasara sundáte jediným výstřelem!“

„Cože?“ vykulil na ni oči. „Já jsem…?“

„Ano,“ pokývla. „Řeknu to za vás. Jste blázen! Každý trofejní lovec, který se vypraví do bažin Goorkhamu, už ví předem, že na kagasara bude potřebovat nejméně dva výstřely. Ta bestie má dvě hlavy, a…“

Mark se křečovitě rozesmál, ale prudká bolest hlavy ho přinutila se hned zklidnit. „To si myslíte, že jsem až tak z formy, že vám na tohle skočím?“

„Na co?“

„Na dvouhlavou příšeru! To je… To je blbost. Žádný tvor nemůže mít dvě hlavy!“

„Ale ano, může. Dokonce to může být i horší, to vám podle všeho nikdo neřekl. I tahle dvouhlavá bestie má ale jen jeden mozek, a to pod hrbem hned u kořenů hlav. I když ho ale zničíte, nervová zakončení v hlavách dokáží vnímat a částečně autonomně jednat ještě několik hodin. Je tedy třeba nejen zabít mozek, ale i oddělit hlavy. Někdy díky šoku nastává hysterická reakce buněk a na místě pahýlů hlav začnou bujet novotvary, které jednak samy jsou dost nebezpečné, i když je jejich jednání už jen chaotické, a jednak taková nemilá příhoda dost poničí zamýšlenou trofej…“

„Prosím vás, slečno, mlčte,“ zasyčel Mark Stone. „Bolí mě hlava a je mi to jedno. I kdyby měl padesát hlav, je mi to jedno! Řekněte pilotovi, ať to otočí! Jestli jsem se vážně s někým vsadil, tak jsem tedy prohrál. Chci zpátky do hotelu, do postele a do ticha, kde mi nikdo nebude švitořit do ucha. Při vší úctě k vašemu hlasu, samozřejmě!“ Demonstrativně zavřel oči.

Poposedla a odkašlala si: „Proč jste sem vlastně přiletěl, když nechcete lovit? Na náš svět létají na dovolenou jenom bohatí lovci. Trofej s dvěma hlavami je vysněnou trofejí každého z nich!“

„Mluvíte jako brožura cestovní agentury!“

Skoro se urazila: „Já jsem z cestovní agentury, pane Stone! Přesněji z cestovní a lovecké agentury Kagasar. Naše jméno je odvozeno od nejoblíbenějšího cíle lovců, kteří se sem pro jeho trofej slétají z celé Galaxie. A vy…“

Mark povytáhl obočí. „Už zase?“

„A vy jste náš klient! Od včerejšího večera evidujeme pod vaším jménem objednávku na kagasara,“ dokončila „Nesmysl!“

Helijet se naklonil na levou stranu a dveře do pilotní kabiny se s prásknutím přibouchly.

„Co se děje, Franku?“ houkla rusovláska, ale pilot jí neodpověděl, ani ji nemohl slyšet. Zvedla se od Marka a po nakloněné podlaze se vydala k pilotní kabině. Mark vyhlédl ven. Helijet se měnil kurs právě nad vysokou skalní homolí, zvedající se z bažin jako napuchlý prst nějakého obra. Daleko odtud se obzor halil do kouře a i modř oblohy už stačila zešednout.

Rusovláska se k němu vrátila ještě dřív, než se stačil letoun srovnat do horizontální polohy.

„Něco se děje?“ zeptal se Mark.

Zavrtěla hlavou. „Ne. Jen zase hoří plantáže. Nic zvláštního. Někdy je to konkurenční boj, někdy zase partyzáni. Museli jsme jen změnit kurs. Není rozumné přelétávat nad plantážemi, když je předtím někdo zapálil. Ty dole v takových chvílích vždycky děsně svrbí prsty na spoušti a střílí po všem, co se kde hne.“ Odkašlala si a zase se posadila na své místo. „Vraťme se k tomu lovu. Než vstoupíte do goorkhamského bažinného lesa, musím vás seznámit s nějakými předpisy, jimiž jsou turisté a lovci povinni se řídit. Také vás musím dopředu upozornit na všechny možnosti nepředvídaného vývoje při samotném lovu. O tom jsem už něco začala…“

Mark mávl rukou. „To je jedno, proboha! Kagasar! Ještě před chvílí jsem netušil, že takové zvíře vůbec existuje! Já jsem nikdy…,“ najednou nějak nevěděl, co se vlastně chystal říct. Nevěděl, kde je ani proč tu je. Nedokázal si vzpomenout. Jako by mu něco vymazalo vzpomínky. Pamatoval si své jméno, vzpomínal si na to, kým je a dokázal si vybavit i detaily poslední mise, ale proč byl tady? Goorkham – to jméno mu nic neříkalo. Vůbec nic! Rozhodně zavrtěl hlavou. „Určitě tu nejsem kvůli lovu!“ Marně pátral v paměti po jediném důvodu, proč by měl chtít zabíjet nějakou bestii ze zdejších močálů.

„Za deset minut jdeme na přistání!“ Ozvalo se z komunikátoru.

„Včera jste docela jistě lovit chtěl,“ začala zase dívka. „Určitě ano. Včera byla ve vašem hotelu merenda. A vy jste se tam vsadil, že dokážete zabít kagasara jedinou ranou. Všichni vás přesvědčovali, že je to nemožné, ale vy jste prý trval na tom, že to dokážete.“

„Prý?“ zarazil ji. „Vy jste u toho nebyla?“

„To se ví, že ne. Jason Gellner, ředitel vašeho hotelu nesahá tomu nejmizernějšímu z mých přátel ani po kotníky. To aby bylo jasno. Ani kdyby mne na tu slávu v hotelu pozval, a klečel při tom na kolenou!“ ohradila se trochu přehnaně. „Jak jsem řekla, pracuji pro turistickou a loveckou agenturu Kagasar, zaměřující se na bohatou klientelu. Já konkrétně pracuji jako specialista pro lov na kagasara a noční ptáky. Když jste si na té párty domluvil tu vaši sázku, spojili se s námi z recepce a my jsme všechno připravili. Náš spolupracovník Žanek je v terénu nepřetržitě, a tak nás už bude čekat na letišti. Máme pak dva dny na to, abychom se dostali k lovecké základně s posedem.“

Mark zvedl obočí.

„Blíž přistát nemůžeme,“ předešla jeho otázce. „Předpisy pro ochranu krajiny nám to neumožňují, a na leckterých místech ani není kde přistát. Vy máte prostě smůlu, že vaši kořist najdete v blízkosti toho skoro nejvzdálenějšího. Letecký průzkum ukázal, že je to jediný posed naší agentury, v jehož blízkosti momentálně nějaká smečka kagasarů je. Takže se už zítra v noci přesvědčíte, jakou jste tvrdil hloupost. Zastřelíte kagasara, a to třemi ranami, ne méně, a když se vám to nepodaří, dorazím ho já.“

„Hmm. Takže tu sázku prohraji, i kdybych se o to skutečně pokusil?“

„Docela určitě,“ pokývla přesvědčeně hlavou. „V tom případě by bylo nejrozumnější se vrátit a ani se o to nepokoušet!“ Přes rty jí přeběhl náznak úsměvu: „Bojíte se?“

Neodpověděl. Tak jako tak nemůže nic podnikat, dokud si nevzpomene, proč na tuhle planetu přiletěl, nebo proč ho sem generál Khov poslal. Jestli ho sem poslal s tím, aby hrál nabubřelého lovce trofejí, pak nic nezkazí, když ho hrát bude. Určitě by nebylo rozumné, kdyby se teď přiznal, kdo je.

„Lov na kagasara je dobrodružství, jaké jinde nezažijete, pane Stone,“ začala zase nějakým dalším odstavcem z průvodce. Nakrčila rty jako by si říkala o polibek. Určitě to tak nemyslela, ale vypadalo to tak. Zlozvyk, co vypadal hezky. „Dokáží úžasné věci a ani na posedu nebudeme tak docela v bezpečí. Viděla jsem kdysi na vlastní oči, jak se jeden vymrštil po letci na ultralightu – možná sedm metrů vysoko – a stáhl ho na zem. Od té doby svým klientům tohle adrenalinové povyražení nezprostředkováváme. Už jen lov. Pokud však vaše obavy pramení z případné ceny, pak vás mohu uklidnit a sdělit, že platba už proběhla,“ zvedla k němu oči s tím nejnevinnějším úsměvem. „Jinak by do toho agentura nešla Každý, kdo si chce vystřelit na kagasara, musí zaplatit předem celou částku!“

„To jsem neplatil já?“ upřímně se zaradoval.

„Ne,“ uklidnila ho. „Platba přišla z účtu Dohan Ltd., společnosti, která vlastní hotel, kde jste byl ubytován, a mimo jiné i rozsáhlé plantáže. Jason Gellner, ředitel společnosti, si dal k narozeninám jako dárek to, že vás poslal na lov, ze kterého po vystřízlivění nejste moc nadšený… Hmm. To se mi ještě nestalo. Vrátit se ale nemůžeme. Alespoň ne teď. Větrník musí pokračovat dál a nebude v něm místo.“

„Jaký Větrník zase?“

„Náš helijet,“ vysvětlila „Říkáme mu tak. Vrací se oklikou přes písčiny, kde ústí Goorkhamské bažiny do moře. Na moři momentálně už druhý den zuří bouře a vlny, co se ženou proti pevnině, se začínají zakusovat do písčin v ústí. Uvízla tam na nich větší výprava co se vydala na mečouny. Teď jim hrozí, že se jim ostrov pod nohama rozpadne a oni zmizí i s táborem v tekutém písku. Větrník musí ty lidi sebrat, a my dva nemůžeme zabírat jejich místa. Nás prostě můžou vyzvednout nejdřív pozítří.“ Zase nakrčila rty jako předtím.

Pokrčil rameny. Ani mu to zas tolik nevadilo. Konečně, možná to bude docela hezký výlet… „A o co jsme se s tím ředitelem vsadili? Nevíte?“ zeptal se ještě.

„Tak to nevím, pane Stone. Ale o pusu to nebylo, jestli můžu hádat.“

Usmál se a pokývl. Helijet se zakolébal ve vzduchu, servomotory upravily úhel vrtulových motorů a stroj začal klesat na přistání. „Připoutej se, Adélko,“ houkl pilot. „A vy taky, pane Stone!“

***

Na přistávací ploše bylo nejsympatičtější to, že ji zřejmě týden co týden zasypávali hromadou všeho toho, co zapuzuje hmyz, plazy a brání rostlinám, aby vyrostly tak vysoko, jak to mají přikázáno v genofondu. Vrtule helijetu se ani nezastavily. Rusovlasá průvodkyně zdejší divokou přírodou vystrčila ven hlaveň zbraně, a pak teprve seskočila na travnatou plochu, napůl překrytou polehlými tlustými lodyhami, spálenými nějakou chemickou látkou. Pod svým batohem se úplně ztrácela. Otočila se na patě, a když nezaregistrovala žádné nebezpečí, ohlédla se po Markovi a naznačila mu, že může vystoupit také.

Usmál se a poslechl. Nemělo smysl si něco říkat, protože v ohlušujícím řevu vrtulových motorů by si tak jako tak nerozuměli ani slovo.

Nadhodil si batoh na zádech, vzal si od pilota opakovačku Merlin .460, zkontroloval, jestli má zásobník nábojů plný a seskočil do trávy taky. Nábojové pásy, natažené šikmo přes hrudník na něm zachřestily jako kroužkové brnění. Číhavě se rozhlédl. Náboje v zásobníku měly výbušnou špičku, a to spolu s tou velkou ráží mohlo znamenat jen to, že zdejší zvířata jsou velká a asi ne moc kamarádská. Ucítil na rameni ruku pilota a pochopil, že ho posílá dál, popoběhl a jen se dostal na pět kroků od stroje, motory zařvaly a Větrník se zvedl od země.

„Jdeme!“ houkla mu průvodkyně do ucha, aby jí vůbec slyšel, a ukázala pod stromy, vypínající se do padesátimetrové výšky sotva dvě stě kroků od nich. „Tamhle by měl čekat Žanek. Sice ho nikde nevidím, ale bývá přesný jako hodinky. Jděte deset kroků za mnou a trochu vlevo. Kdybyste něco zahlídl, tak na mě okamžitě křikněte.“

Mark pokývl a odjistil svou zbraň. Všiml si, že ona udělala totéž, a že se jí z očí ztratil klid. Došlo mu, proč. Měla ho za hlupáka, který se jen náhodou dostal do přední linie boje s divokou přírodou téhle planety a nechtěla ho děsit. Jestli tu měl být jejich kolega a není, pak to může značit, že tu pro změnu na ně čeká něco jiného.

Mark se ještě na vteřinku ohlédl. Člověku to nedá, aby se v takové krajině neohlížel. Vysokou trávou zarostlá pláň několik set metrů dál zřejmě přecházela do bažiny. Viděl hradbu vysokých rákosin, vlnících se ve vánku a z nich trčely k obloze holé, sluncem vybělené kostry uhynulých stromů. Kdyby se něco plížilo odtud, muselo by se to nepozorovaně prodrat přes vysokou trávu a rákosiny a to by moc těžké… Mark se ušklíbl, odplivl si, a vykročil za svou průvodkyní.

***

Mohutný kmen na kraji lesa rozdrásaly obří pařáty nebo drápy nějaké hodně rozzuřené potvory. Mark se otočil na patě a prst měl na centimetr od spouště.

„Ty škrábance jsou už rok staré,“ uklidnila ho rusovláska, když si všimla, jak se rozhlíží. „Tehdy tu Žanek chodil se svým bratrem. Zaučoval ho. Jenže ten pitomej kluk nerad chodil trávou za tmy, protože se bál jedovatých stonožek, a tak rozlil návnadu ještě za světla, a kagasar proto přišel dřív. Oni nikdy na souš nevycházejí před západem slunce, ale tehdy to jeden udělal. Žanek se zachránil tady nahoře, v koruně stromu, ale jeho bratr…“

„Nehezké místo k umírání,“ potřásl Mark hlavou.

„Nerozuměl jste mi,“ zavrtěla hlavou. „On se zachránil taky. Kagasar ho honil po lese, dokud Žankův bratr nenarazil na pořádnou hromadu balvanů. Zalezl do jeskyňky, kde už ale bydlely dvě stonožky. Zrovna ten druh, ze kterého je rozumné mít strach. Každá ho kousla, a když se z toho vylízal, už tady na bažinách nechtěl nikdy nic dělat. Vrátil se do civilizace, a dnes vyváží výletníky na vyhlídkové cesty po moři. Ukazuje jim ryby a mečouny a straší je svou jedinou historkou o kagasarovi.“ Zatímco vykládala, čím dál nervózněji se rozhlížela kolem.

„Možná bude lepší vylézt na strom,“ navrhl Mark.

Zavrtěla hlavou. „Ne. Slunce je ještě vysoko, nemusíme se jich bát, to by byla moc velká náhoda, kdyby sem teď nějaký zabloudil. Jde mi o Žanka. Je divné, že tu není. Ještě dopoledne se ozval při pravidelné relaci a ty bestie vylézají z bažin až večer, jak jsem říkala. Navíc v téhle oblasti žádná není, proto budeme muset šlapat na posed dva dny.“ Poodstoupila od stromu na volné prostranství a vystřelila do vzduchu. Na zem se snesly závěje listí a hrsti vyděšených housenek.

„A co ti žháři?“ houkl Mark. „Mohl zahlédnout ty, co zapálili plantáže, a oni se zbavili svědka?“

„To je odtud moc daleko,“ zavrtěla hlavou. „To spíš potkal stonožku, co byla rychlejší než on.“

„Hej, holka!“ ozvalo se z lesa, až sebou oba trhli. „Už jdu, Addie! Kde jsi?“

„Tady!“ křikla dívka zpátky a zajódlovala aby neztratil směr. Viditelně si oddechla.

O minutu později se mezi křovisky, tvořícími nejspodnější patro vegetace, vynořil rozčepýřený zrzavý hromotluk v těsně přiléhající kombinéze a ve vysokých botách, sahajících až k tříslům. „Zdravím!“ zahlaholil už z dálky a začal si sundávat rukavici, aby si s nimi mohl potřást rukou.

„To je Žanek,“ nasadila zase Adélka profesionální tón hlasu. „Zatímco jsme byli ve vzduchu, vystopoval návnadu. Teď nás doprovodí k základně, kde do zítřka přespíme, a tam…,“ ušklíbla se a Mark by hádal, že ne zrovna nadšeně, „… tam nás můj kolega bude až do hluboké noci, častovat svými historkami.“

Žanek se zasmál a pokývl hlavou. „Já jsem Žanek, pane Stone, můžete mi tak říkat. A s těmi historkami – jen když budete chtít. Mám to v popisu práce. Bohužel, Adelajk je všechny slyšela už nejmíň desetkrát, takže je nemá moc ráda“

„Adelajk?“

Dívka pokývla: „Tak se jmenuji, ale v práci používám variantu Adélka. Tohle dokáží vyslovit všichni klienti… Jdeme?“

„Jo,“ pokývl Žanek. „Máme to hnusně daleko.“

***

Loubím, prosekaným džunglí chřestících křovisek, se vinula sotva znatelná stezka. Žanek kráčel první, kosištěm, vertikálně uchyceným k dlouhé násadě, odsekával šlahouny, zasahující do stezky, a přesekával jak ruka dlouhé stonožky, které by mohly svými jedovatými kusadly ohrozit ty dva za ním. Na několika místech se křoviska rozestoupila do stran, a tehdy se nad nimi vypnula do výše klenba obrovských stromů, jimiž se jen s námahou prodíraly sluneční paprsky.

Mark toho měl dost už po prvním kilometru. Bolest hlavy ještě neodezněla a stejně tak nejistota, s jakou dokázal chodit. Občas zavrávoral a měl strach, aby při nějakém nešikovném došlápnutí neupadl na zem. Všude se tu draly ke světlu žahavé listy přízemních rostlin a po botách z nich stékala šťáva, která by dokázala vypálit kůži pěkně hluboko.

„Přestávka!“ konečně houkl Žanek a ukázal na plochou skalku, jen mírně se zvedající nad okolní porost. „První tam vylezu já a zlikviduju stonožky, jestli tam nějaký jsou. Pak teprve vy, ano?“ Žanek prolezl ploché skalisko křížem krážem a pak dal oběma pokyn, aby vylezli za ním. Přetáhli si přes krk nábojové pásy, shodili batohy a posadili se na ně.

„Žádná procházka,“ vydechl Mark. „Jak je to ještě daleko?“

„K místu, kde budeme spát ještě tak pět, šest kilometrů,“ odpověděl Žanek. „Tam si odpočinete. A můžete bejt klidnej. Je to klasická buňka s autonomním systémem a klimatizací. Většina našich základen je umístěná na stromech, ale tahle je na skále. I tak ale můžete být klidný. Nic na vás v noci nevleze, nic vám nebude bzučet u ucha a když se půjdete vyčůrat, tak šlápnete maximálně na mne nebo na Adelajk. Když to budu já, tak se po vás oženu, když to bude ona, tak vydechne naposled… Cha!“ Rozesmál se, zaklesl si prsty do sebe a protáhl si je, až v nich zalupalo.

Rusovláska ani nemrkla, zřejmě byla zvyklá. Žanek vstal, obešel skalní plotnu kolem dokola a když nenašel žádnou stonožku, pokoušející se dostat za nimi, zase se vrátil. Loupl očima po Adélce. „No tak? Tady přece vždycky svačíme! Mám se prosit? Do vysílačky jsi mi slíbila, že mi dovezeš něco dobrýho! Nemůžu přece pořád chroupat jenom brouky a ryby!“

„Tu jednu noc bys už nevydržel, že?“ Zabručela „Až skončíme, tak s námi stejně letíš do města. Můžeš se nacpat tam!“

„No tak, Addie!“

Mávla rukou: „Přivezla jsem ti sendvič s kuřecím a druhý s nakládaným hovězím. Taky čokoládu. Ale nemysli si, že nevím, kdo vybírá lednice na základnách! Už půl roku jsi nevzal žádného klienta na Měsíční prst, ale pořád chodí požadavek na doplnění zásob právě tam. Zatím tě kryji, ale nemůžu to dělat donekonečna. Na opice to pořád svádět nemůžeš, ty se dovnitř nedostanou, ani kdyby se vyzkratovaly bezpečnostní okruhy, a to ví v agentuře skoro každý kromě provianťáka Až to zjistí i on, budeš mít problém.“

Mark se zasmál.

„Jsem skoro dvakrát větší než jiní chlapi, Addie! Ty firemní normy dávala dohromady ženská a podle toho to vypadá.“ Rozesmál se. „Nebo Poul Cornerish, když začal hubnout. Cha! Tuhle historku si musíte poslechnout, pane Stone!“ Zaznamenal dívčin zamračený pohled a hned vycouval. „Nebo povídejte něco vy! Třeba o tý vaší sázce!“

Mark zvedl hlavu: „Co vy o tom víte?“

Žanek pokrčil rameny. „Zpráva o tom letěla ráno na všech frekvencích od tábora k táboru. Ví se o tom u lovců, u dřevorubců… Na plantážích nejspíš taky. Prostě všude. Taky jsem o tom ráno slyšel ve zprávách. Mám-li být upřímný, řadím se k těm, co se vám smějí, pane Stone. Kagasara nezabijete jedinou ranou, ani kdyby ztuhl a vy byste si mohl vybrat vzdálenost a úhel. Prostě to nejde. Myslím, že jste prohrál, už když jste se vsázel.“

„Já si z té sázky ale nic nepamatuji,“ skočil mu Mark do řeči. „Nevím, jak k ní došlo, nevím, proč jsem na tu narozeninovou párty ředitele hotelu šel, a už vůbec nevím, jak jsem se vzal na vašem světě! Na téhle planetě! Nevím, jak…,“ rozhodil rukama, „… se to tu jmenuje! Nevím nic!“

„Řekla jsem vám to,“ ozvala se rusovláska. „Sedíme na balvanu uprostřed Goorkhamských bažin. Ty se prostírají v pánvi, ohraničené prstencem půldruhého kilometru vysokých skalních stěn a tam nahoře se prostírá pláň Massarakše, zvolna několik stovek kilometrů klesající až k moři…“

„Co je to za svět, hrome?“ utrhl se Mark.

„Goorkham, pane Stone!“

„O takové planetě jsem nikdy neslyšel!“ Mark potřásl hlavou: „Nic si nepamatuji! Přehnal jsem to na té oslavě s pitím a…“

Žanek potřásl hlavou. Adélka pro něj konečně vylovila z batohu sendvič a podala mu ho. „Možná chtěli, abyste to přehnal,“ řekl k Markovi.

„Jak to myslíte?“

„Pamatuje si aspoň, co jste tam pil?“ vyhnul se Žanek odpovědi. „Nezačínej zase!“ vyjela po něm dívka.

„Mlč!“ okřikl ji muž. „Pamatujete si to?“ obrátil se zpátky na Marka. „Ztratil jste krátkodobou paměť, jak vidno. A co měsíc dozadu? Vzpomínáte si na něco?“

„Na to si vzpomínám docela dobře.“

„A co jste tam pil?“ zeptal se Hanek znovu a vstal. „Vím to, ale schválně to neřeknu, aby Addie nemohla tvrdit, že jsem vás navedl, co říct.“

„Nějaké modré pití.“

„Jo! Modrý oko!“ zašeptal Žanek a střelil očima po Adelajk. „Drink, po kterým ztrácíte soudnost. A taky uděláte všechno, k čemu vás navedou. Ještě tak tři čtyři dny si nebudete pamatovat, co se stalo. A pak se to vrátí a vy se budete tlouct do hlavy. Já to znám. Přišel jsem takhle o dům, o plantáž a…“ očima pohladil rusovlasou Adelajk.

„Nech toho,“ okřikla ho.

„Nikdy mi neuvěřila, že takové pití existuje.“ Kysele se pousmál. „Teď už možná ano.“

„To nezapadá, Žanku,“ zabručel Mark Stone. „Kdyby se mnou opravdu po tom drinku mohli manipulovat jak chtěli, proč bych potom měl ještě uzavírat sázky o zabití nějaké potvory? Prostě by mi poručili, abych jim odevzdal, o co mají zájem.“

„To by ale byla krádež. Zato sázka je v našem světě legální způsob jak přijít k majetku, pane Stone,“ vysvětlil Žanek s plnými ústy kuřecího sendviče. „Musíte mít něco zatraceně cenného, co od vás chtějí dostat. Víte, co by to mohlo být?“

„Proto mne pozvali na tu oslavu?“

„Vsadím na to poslední košili. Jason Gellner, majitel hotelu, který za tím nejspíš stojí, je taky majitelem plantáží Dohan Ltd. Máte tady na Goorkhamu ženu? Nebo děti? Snoubenku?“ Pokračoval Žanek. „Třeba vám pohrozili, že když na sázku nepřistoupíte, něco se jim stane?“

„Nic takového. To vím určitě,“ odtušil Mark. „Měl jste na mysli, že mne vydírali, abych přistoupil na sázku, a pak mi dali drink, abych na to zapomněl?“

„Přesně tak,“ pokývl Žanek vážně. „Mně se stalo právě tohle!“ Loupl očima po Adelajk. Ta vstala a poodešla pár kroků mezi stromy, aby to nemusela poslouchat. Nikdy mu to nevěřila Až teď, možná… „Kdybych tehdy nepřistoupil na sázku ohledně části mýho majetku, nevrátila by se z příštího lovu. To mi tehdy řekli…,“ stačila ještě zaslechnout posledních pár Žankových slov. „… A tak jsem tehdy musel přistoupit na hru, o níž jsem dopředu věděl, že ji prohraju.“ Uplivl si. „Jo, jednou jim to všechno vrátím! A ta hodina není zase tak daleko!“

Z listů popínavých keřů, nahuštěných kolem obřího kmene stromu náhle vzlétlo hejno brouků. Zlataví chrobáci zavířili Adélce nad hlavou a vznesli se kamsi ke korunám stromů. Ve vrčivém drnčení krovek už neslyšela nic.

„Co ještě víte?“

„Mluvilo se o tom i na frekvenci, kde vysílají oficiální zprávy. Váš soupeř při sázení dostal mikrofon a řekl, že vám přeje úspěch, ale že doufá, že prohrajete.“

Mark se zarazil: „A co vlastně můžu prohrát? Řekli to tam?“

Žanek spolkl sousto a pořádně se napil z láhve. „O tom ani slovo, pane Stone! Ale podíval bych se být vámi po vašich věcech, která vám chybí, protože v zákoně je psáno, že věci, o něž probíhá sázka, musí být po dobu, než se rozhodne, kdo vyhrál, uloženy u notáře.“

„Nemám nic cenného,“ zamyšleně odpověděl Mark Stone a zakousl se do svého sendviče.

2.

Dveře se rozletěly a do místnosti vtrhla oblaka dýmu.

„Žádné zprávy, generále,“ předešla sekretářka otázku generála Khova „Řekla bych vám.“

Generál Khov, velící důstojník Služby pro dohled nad primitivními planetami se vynořil z tabákového oblaku jako džin z lampy. Byl mu dokonce trochu podobný. Dva metry výšky, holá lebka. Lehce zešikmené oči po dávných asijských předcích jako by chtěly ten dojem ještě umocnit. „Ta krátká dovolená mu skončila přede dvěma dny! Nebo ne, Peggy?“

„Ano, pane. Já vím, pane,“ pípla sekretářka skoro plačtivě. „Přede dvěma dny!“ Bezmyšlenkovitě si přitáhla zásobník s D-flashemi, obsahujícími všechna hlášení o misích Marka Stonea za posledních pět let.

„Kde to byl?“ Generál Khov si všiml, že se mu na konci doutníku vytvořil už dost dlouhá stopka popela.

Rozhlédl se po kanceláři, a pak přistoupil ke květináči s červenolistou dracénou a odklepl popel ke kořínkům, aby kytička dobře rostla

„Na Casadele, to je čtvrtá planeta systému 05 Cygni,“ odpověděla sekretářka ještě dřív, než svou otázku dořekl. „Měl tam sraz s nějakým kamarádem z mládí.“ Objela prsty desku psacího stolu.

„Zkontaktovala jste ho?“

„Zkusila jsem to. Zbytečně, pane!“

„A toho kamaráda?“

„Neznám jeho jméno, pane!“

„Vytáhla jste alespoň materiály o té planetě, Peggy?“

„Taky zbytečně,“ sekretářka hlasitě popotáhla a několikrát zamrkala, aby se zbavila slz. „Odletěl odtamtud podle plánu. To už víme docela určitě!“

„Kam?“

Pokrčila rameny.

Generál Khov si všiml jejího smutku a přátelsky se usmál: „Nechte toho, Peggy. Vy za to přece nemůžete. Nejspíš se zapomněl u nějaké ženy, a nebylo by to poprvé, jenomže…,“ bouchl do stolu. „Tentokrát ho tady potřebuji! Dokážu tolerovat hodně, ale teď už to trvá poněkud dlouho!“

Peggy se zvedla ze židle. Nebyla moc vysoká, ale její vyzáblá, kostnatá postava vytvářela dojem, jako by byla vyšší. Vypadala tak trochu starosvětsky a trochu staropanensky. Její hranatá tvář a výrazně vystouplá horní čelist dodávaly její kanceláři esprit viktoriánské Anglie.

„Možná,“ odkašlala si s tak patetickým výrazem, jako by se chystala k nejdelšímu proslovu svého života. „On možná, pane generále… On se možná zítra ozve!“

Generál se prudce obrátil: „Slyším dobře? Mluvíte jako byste věděla, kde je!“

Nešťastně pokývla. „Možná vím, pane. A věřím tomu, že tentokrát v tom není žádná žena. Možná… Možná jen…“

„Peggy!“ Generálův hlas nebezpečně zhrubl.

„Za všechno mohu já, pane,“ vydechla, padla do pracovního křesla a položila třesoucí se ruce na desku stolu s výrazem ušlechtilého rudokožce, právě se chystajícího na těžkou smrt u mučednického kůlu. „Já za to mohu, pane,“ zopakovala ještě jednou. „Někam jsem ho poslala,“ nemusela se ani otáčet po generálovi a hned věděla, jak se asi tváří. „Sám jste říkal, že zde budete až patnáctého, tak jsem si řekla, že se o tom nikdo ani nedozví.“

„Vy? Vy jste ho někam poslala?“ zasípal překvapeně. Ani ne tak kvůli tomu, co se dozvěděl, ale že to Peggy dokázala neprozradit celé ty dva dlouhé dny, co tu Marka Stonea proklínal i cestou na toaletu.

„Já, pane,“ pípla nešťastně. „Ale věřte, že jen v dobré vůli.“ Odkašlala si: „Za dva dny tu jistě bude, pane. Nebo se alespoň přihlásí.“

Generál Khov ještě pořád nebyl schopen slova To se mu za těch deset let, co řídil Službu pro dohled nad primitivními planetami, ještě nestalo. Peggy! Ta spolehlivá sekretářka neustále zahleděná na těch několik kontrolních monitorů před sebou, ta, která mu dokázala uvařit tak skvělou kávu se skořicí a rozinkami…

„Když dovolíte, pane,“ vzlykla do jeho myšlenek, „svoji rezignaci na místo vaší sekretářky podám až poté, co se kapitán Stone vrátí.“

Khov zamáčkl půlku nedokouřeného doutníku do hlíny v květináči a dal si záležet, aby si toho Peggy všimla. „Já vím, že je to škoda,“ vyštěkl dřív, než stačila něco říct. „Ale ty kytky si tak jako tak vezmete s sebou!“

„Ta dracéna to přežije, pane. Škoda je toho doutníku, myslím,“ špitla. „Měl byste si je šetřit. Tabák v poslední zásilce doutníků z Terranie IV. byl přece infikován nějakou snětí. Nevzpomínáte si?“

***

„Už bylo řečí dost,“ zavelel Žanek a zvedl se. Skopl stonožku, co se zrovna pokoušela vyšplhat za nimi na balvan a ukázal na Markův batoh: „Než si ho hodíte na záda, pořádně si ho ze všech stran prohlídněte, jestli se vám na tom něco nezachytilo. Smrtelně jedovatý jsou jen dva druhy, ale kousnutí většiny hmyzu je hodně bolestivý. Taky nemůžu vyloučit alergickou reakci, zvlášť když jste na Goorkhamu tak krátce. Proto pozor!“ Zvedl Adélčin batoh, aby mohla bez obtíží vklouznout do popruhů a chystal se pomoci i Markovi, ale ten už byl připraven. „Nebolí vás záda?“ zeptal se Žanek ještě, a když se Mark zasmál, potřásl hlavou. „Hádám, že nejste žádná třasořitka. Devět z deseti, který tudy vodím, už tady fňukají a chtějí si mne najmout jako nosiče.“

Mark si nadhodil batoh na zádech. „Co v tom vůbec všechno je?“

„Pitná voda, ochranný oblek pro případ, že bychom museli brodit vodou – to se tu někdy stane po deštích, že je les zatopený a čekat na stromě, až voda klesne, není žádná zábava. Pak je tam kompletní lékárnička. Každý musí mít svou.“

„Každý svou? Trochu zbytečné, ne?“

„Ne,“ promluvila jim do toho Adelajk. „Hospodářství Goorkhamu závisí na zemědělství a turistice. Takže se kontroluje vše, i obsah lékárniček. V případě jakéhokoliv opomenutí hrozí ztráta licence. Každý musí mít lékárničku. A pak tam máte už jen zásobu munice a nějaké zásoby. Lednice na základnách se musí průběžně doplňovat. Zvláštní zásobovací lety by byly ekonomicky neúnosné.“

„A zbraň na toho kagasara? Nechce se mi věřit, že by na takovou potvoru stačila tahle flinta Možná tak na medvěda.“ Pozvedl ruku s opakovací puškou Merlin ráže .460. Žádná celá čtyřicet šest setin palce není zase tak nic moc.

„Když tím nemusíte střílet. Pokud nejste moc zvyklý, tak vám i tahle vyhodí rameno,“ opáčil Žanek. „Tahle by vám opravdu proti těm největším masožravcům, co tu můžete potkat, nepomohla ani kdybyste byl čarostřelec a měl v tom stříbrnou kulku. Zbraň na kagasara vás čeká na posedu. Ani byste ji neunesl.“

Opustili změť křovisek a zastavili se na okraji prosluněné mýtiny, zarostlé vysokým možná třímetrovým rákosím. Skrz rákosí vystupovaly obláčky páry a nad ním je okamžitě rozfoukával vítr. Žanek spustil hlaveň své zbraně níž a pozorně se rozhlížel. Dělal to nenápadně, aby neznepokojil klienta, ale Mark nebyl žádné béčko, ošlehané větrem kavárenských ventilátorů a už ničím jiným.

„O co jde?“ zeptal se.

Žanek ukázal nazdařbůh do rákosí. „Horké prameny. Zasahuje sem bažina a je tu noční bahniště nějakých velkých zvířat. Nikdy jsem je tu neviděl, ale stop tu bývá dost.“

„Masožravci?“

Žanek pokrčil rameny. „Bývají tu okousané špičky leknínů a výhonky skoro u všech stromů, na které dosáhnou z vody. Takže spíš ne. Ale už jsem tu narazil i na ožranou mršinu jednoho z nich. Podle stop na něm ale hodovalo jen jeho stádo. Takže nejspíš ani býložravci ani masožravci, ale ode všeho trochu. Navíc kanibalové. A tak to tu vždycky obejdu lesem. Jistota je kulomet, jak říkával jeden můj starej kamarád Tony. Co se oženil, přestal jsem ho tady na bažinách vídat, slyšel jsem, že se usadil někde na severovýchodě. Ale vzpomínám si na jednu historku, jak Tony…“

„Jindy, Žanku,“ zavrčela Adelajk.

Uhnuli doprava a pustili se po sotva znatelné stezce, lemující okraj teplé bažiny. Tady Žanek stezku neprosekával. Jednak nebylo těžké prodírat se mezi trsy rákosin a šáchorovitých stromků a jednak by asi nebylo nejrozumnější se tu zbytečně zdržovat, když za pár dnů stezka zase stihne zarůst. Mlčky překonali nebezpečný úsek a zase vklouzli do lesa. Byl temnější, než ten předtím, půda se jim houpala pod nohama a při úpatí mohutných kmenů se zvedaly šikmo vzhůru tlusté a slizké klobouky obrovských hub, pokryté lesklými, oranžovými peckami nějakých parazitů. Terén se zvedal a stával se neschůdnějším. Mezi mohutnými kmeny stromů se válely cáry mlhy a les jakoby každým krokem houstl. Ze závějí polozetlelého listí trčely temně šedé bloky balvanů. Dvakrát museli rozsekat napadrť val hub, vytvářející nažloutlou, slizkou terasu před terénní vlnou, aby se vůbec dostali dál.

„Nedá se to obejít?“ vydechl Mark a zastavil se. Ztěžka dýchal. Vysoká vlhkost vzduchu ho vyčerpávala víc než tíha batohu na zádech. Hlava se mu po včerejšku ještě točila a chvílemi se s ním zatočil celý svět.

„Ani nevím. Spíš ne,“ zavrtěl Žanek hlavou. „Tohle je stezka, kterou jakž takž udržuju. Jiná tu není. Když jsem tudy dnes ráno šel k místu, kde jsme se setkali, ty houby tu ještě takhle rozrostlý nebyly…“ Mark si všiml, že se skoro nepotí. Ohlédl se po Adélce. Byla na tom úplně stejně. Žanek se napil a odkašlal si: „Pochodujeme po pevninské šíji, která rozděluje tenhle cíp Goorkhamských bažin na dvě části. Zužuje se a ještě tak kilometr, a v nejužším místě bude tak široká, že byste ji přehodil… Stát!“ náhle zasykl a hned se obrátil a rukou naznačil, aby přidřepli. Hluk se blížil.

„Tam!“ sykl Žanek. „Pod tu houbu! Rychle!“

Bleskově přeběhli ke stromu, kam ukazoval a skryli se pod kloboučkem obrovitého choroše.

Mark se rozhlížel kolem. Něco bylo slyšet, ale spíš se to neslo z korun stromů. „Co to je?“

„Opice,“ vysvětli Žanek šeptem. „Jsme tři, a to je dost, aby nás pokládaly za konkurenční tlupu. Podle toho, jak se posunuje doba zralosti ovoce na stromech, tudy migrují opičí tlupy ze severu na jih a zase zpátky. Tohle je jediná cesta…,“ zaposlouchal se, „jenomže tentokrát táhnou obráceným směrem. Hrome… Jestli je něco vyplašilo, tak to není dobré znamení!“

***

Den pokročil a čtvrtá zastávka se chýlila ke konci. Bylo třeba zase vyrazit. Mark smetl z kamene stonožku, ztěžka se posadil a s nechutí si odplivl. „Říkáte, že vyhrát sázku je nemožné, tak je i zbytečné trmácet se až k tomu posedu. Přespíme na základně na poloviční cestě a pak se vrátíme na heliport.“

Adélka zavrtěla hlavou: „Ne. Staví se pro nás až za dva dny! Mimo základnu nemůžeme v lese zůstat přes noc!“

Mark pokrčil rameny: „Pak přespíme na poloviční cestě obě noci. Lov mě neláká. Řekla jste, že je ten výlet uhrazen, nic tomu tedy nebrání.“

„Je to vaše rozhodnutí, pane Stone!“ řekla nejistě.

Vykročili dál. Stezka obešla obrovský skalnatý blok a náhle se jim po pravici otevřel výhled na bažiny. Slunce se už skrylo v oparu na obzoru a po rozlitých goorkhamských bažinách se plížily rudé odlesky mizejícího slunce. Odkudsi se zvedl vítr a náhlý divoký poryv větru rozcuchal koruny stromů.

„Říkali jste, že potmě se tu nedá chodit?“ nadhodil Mark.

Hlava mu třeštila a už by si opravdu nejraději někde lehl.

„Za chvíli se to stane.“

„Co? Jo, vy myslíte soumrak? Ještě sotva kilometr a jsme tam,“ opáčil Žanek. „Tamhle ty vysoké stromy. Tam se vám dostane všeho pohodlí kromě ukolébavky, protože Adelajk zpívat neumí. Chacha.“ Skřek nějakého vodního ptáka mu vzal další slova z úst.

Šeřilo se. Voda na bažinách nabírala nafialovělou barvu. Stezku lemovala džungle pokroucených stromů a trnitých keřů.

S posledními paprsky slunce vyšli na skalní plošinu porostlou jen keři a vysokou trávou a Žanek se zastavil. Mark to okamžitě zaregistroval a zpozorněl. Žanek byl člověk z lesa, a pokud strnul uprostřed kroku, nebylo to jen tak. Mark ho znal jen pár hodin, ale v tomhle si byl jistý na sto procent.

„Něco se děje?“ sykl.

„Mina!“ odpověděl Žanek a dál se nehýbal. „Stojím na mině.“

Adelajk pobledle couvla, ale Mark po ní hmátl a popadl ji za zápěstí dřív, než se stačila vzdálit víc. „Ani se nehni!“ přešel do tykání a obrátil se na jejího kolegu. „Seš si jistý?“

Průvodce pokývl. „Už jsem to zažil. Ale tehdy selhala rozbuška.“

„Takové štěstí má málokdo,“ zamumlal Mark. Obhlížel nejbližší okolí.

„Jo, málokdo,“ pokývl Žanek. „A už vůbec nikdo dvakrát!“ Snažil se to zvládnout, ale věděl, že nemá šanci. Začínal se třást.

„Zůstaň stát!“ zavelel Mark. S nášlapnými minami se zatím setkal jen při výcviku, ale věděl, jaké je to svinstvo. Kdyby ji našli, dala by se zneškodnit vcelku jednoduše, ale když už na rozbušce stál Žanek, znamenalo jen uhnout s nohou nebo dokonce jen povolit tlak na roznětku a následoval by výbuch. „Zůstaň stát! Prohlédnu okolí!“

Mark pustil Adélčinu ruku, položil na zem svůj batoh, a klekl si. Opatrně a po čtyřech obešel dívku ze všech stran a prsty přitom pročesával spadané listí a trávu. Zvedl se a ohlédl se po Žankovi. Sledoval ho. „První ji!“ houkl Mark a Žanek na srozuměnou přikývl.

Trvalo to nekonečně dlouho. Mark pročesával půdu a po čtyřech se pomalu vracel zpátky k okraji lesa, odkud před čtvrthodinou vyšli, a vyděšená Adelajk poslušně postupovala čtyři kroky za ním. Každou chvíli se ohlédla po Žankovi, ale ty pohledy mu pomoct nemohly.

Konečně se dostali až ke stromům. Naštěstí cestou nenarazili na žádnou další minu. To by znamenalo, že ta, na kterou došlápl Žanek byla první na cestě. Mark se zvedl, vztekle si odplivl a zavedl dívku ještě o kousek dál do lesa. Vylezla si na jeden z balvanů, aby ji nepřekvapila nějaká stonožka, jimiž se to tu v trávě jen hemžilo a Mark se opatrným krokem vrátil k Žankovi.

„Šel jsi tudy ráno na místo našeho srazu, ne?“

Žanek přikývl. Oči mu těkaly sem a tam. Měl strach.

„Asi to tu nebylo?“ ptal se Marek dál.

„Ne, nebylo. Všiml bych si toho. Tohle je jediná cesta.“

„Mohl jsi to překročit, aniž by sis toho všiml?“ Mark se sklonil a klekl si na kolena Světlo zapadajícího slunce blýsklo po něčem kovovém, ukrytém pod navršenou hromádkou nahnilého listí. „Další,“ sykl, když odhrnul překryv a o půl kroku dál objevil ještě jednu.

„Ne, to jsem nemohl překročit,“ sykl Žanek.

Mark vstal a rozhlédl se. „Říkáš, že tu žádná jiná stezka nevede?“

„Žádná.“

„A jak je tahle pevninská šíje široká?“

„V těchto místech tak tři sta metrů, možná o trochu víc. Ale žádná stezka nevede ani středem té šíje, ani po jejím druhém břehu. Je to tam hrozně zbrázděné příčně se táhnoucími skalními roklinami a škvírami. Je v nich tma a hromady stonožek.“

„Ale na ten břeh se dostaneme?“

„To ano, ale dá se po něm jít tak padesát metrů, než tě zastaví trhlina v zemi. Některé z nich se dají přeskočit, ale neriskoval bych to. Okraje jsou hodně zvětralé.“ Na pár vteřin se odmlčel. „Nikdy jsem neměl takový strach! Jsem rád, že jste tu vy. Jak vás pozoruji, ta asi budete schopný Adelajk dovést mezi lidi, ne?“

„Hlavně si samou radostí neposkoč!“ zahučel Mark. Rozhlížel se dál. Potřeboval plán.

„Museli přijít od základny,“ promluvil zase Žanek. „Je to ještě asi tisíc metrů a tohle je úsek, kde se musí jít za sebou. I kdyby ten první minu překročil, druhý na ni šlápne a zabije to oba dva.“

„Všechny tři,“ opravil ho Mark. „Kdo to mohl, nastražit?“

Žanek zavrtěl hlavou. „Kdysi jsem působil u partyzánů, v guerillových oddílech, bojujících proti plantážníkům. Někteří z nich si myslí, že mám s nimi ještě pořád nějaké spojení.“ Pokrčil rameny a ztuhl, jako by se bál, že zrovna spustil rozbušku. „Říkali jste, že jste z helijetu viděli, jak se zvedá kouř nad plantážemi starého Cádize. Kdysi jsem s ním často válčil. Třeba si ten chlap myslí, že v tom mám prsty a poslal sem svoje chlapy?“

„Mohlo jít i o kohokoliv z nás,“ namítl Mark Stone, ale Žankovo vysvětlení se mu zdálo nejpravděpodobnější ze všech, co ho napadla

„Ne. Mina byla nalíčená na toho prvního, a to bývám já,“ zase mluvil Žanek. Mluvil nějak moc v posledních minutách. „Navíc jsem slyšel, že co se guerilly zaměřily na plantáže, Cádiz si následně nechal zaminovat všechny přístupy. Bude to on!“

Zmlkl. Kdoví, o čem přemýšlel. Nejspíš o ničem.

„Měli bychom to zkusit,“ promluvil po chvíli Mark. „Za chvíli se setmí.“

„A jak?“ opáčil Žanek. „I kdybych chtěl odskočit stranou, vybuchne to, ještě dokud budu ve vzduchu. Přinejlepším přijdu o nohy. Nemá to žádný zpožďovač.“

Mark pokývl na srozuměnou. „Znáš tu konstrukci dobře?“

„Trochu.“

Mark se zazubil: „Kde jsi k těm znalostem přišel, když už nemáš s partyzány nic společného?“ Mávl rukou. „A parametry ke spuštění exploze?“

Žanek pokrčil rameny: „To výrobce neudává. Záleží, jak si to navolí ten, kdo minu zakládá do terénu. Tady v bažinách se většinou určuje aktivační hmotnost mezi pětašedesáti až sto dvaceti kilogramy. Pak stačí, aby se tíha zmenšila o polovinu. To je spouštěcí hmotnost exploze. Já vážím osmdesát kilo, až se o pružinu v rozbušce bude opírat menší hmotnost než čtyřicet kilogramů, tak to vybuchne…“

„Trochu jiná konstrukce, než znám.“

Žanek se kysele usmál: „Zdejší výroba.“

„A co když minu zatíží větší hmotnost?“

„Tak se rozbuška na asi deset minut zablokuje. V bažinách je spousta těžkých zvířat. Bylo by mrhání materiálem, kdyby miny vybuchovaly pod každým kagasarem. Navíc taková zraněná bestie dokáže nadělat pořádnou paseku. Jak jsem říkal, začalo se to vyrábět kvůli zabezpečení plantáží, a rozzuřený zraněný kagasar na plantážích určitě nebyl v zadání pro výrobu.“

„Vylezu na tebe,“ navrhl Mark.

„Cože?“

„Dohromady budeme vážit víc jak půldruhého metráku. Mina by se měla zablokovat.“

Žankovi v očích nezasvítilo. „A když ne?“

Mark se ohlédl po Adelajk. Pod stromy se už začínalo šeřit a dívčí postava se rozplývala v šeru přicházející noci. „Dojde k základně sama, ne?“

„Jo. Říkal jsem, že to není daleko a na noční ptáky je ještě brzy. Bude v bezpečí. Jestli ovšem není zaminovaná celá cesta až tam. To nezvládne.“ Uplivl si. „Tak do toho. Marku! Nemělo by to ale být s rozběhem,“ usmál se.

I Mark se usmál. „Postavím vedle tebe stoličku. Jen to ještě chvilku vydrž!“ Rychle se vrátil do lesa, Žankovou mačetou podsekl několik pevných kmínků, zbavil je větví a zašpičatěl na jedné straně. Pak je vedle Žanka zarazil do země, nahoře svázal, udělal ještě dvě další tak, že Žanek stál přímo uprostřed nich. V polovině jejich výšky a nahoře ve výši Žankových ramen je spojil nasekanými kulatinami, až vytvořily kolem Žanka jakýsi dvoupodlažní ochoz. Pak už se mohl dostat nahoru bez nebezpečí, že se jeho stolička převrátí. Na hromadu, kde už ležel batoh a další jejich věci položil mačetu, zvedl nohu a opřel se kolenem o ochoz v poloviční výšce přesně uprostřed mezi dvěma stojkami. Chytil se stojek a opatrně se vytáhl nahoru. Zatím to šlo, ale to byla ta nejjednodušší část. Ohlédl se po Adelajk. Nikde nebyla vidět.

„Ta se teď krčí u stromu a pláče,“ odpověděl Žanek na nevyřčenou otázku. Zvedl oči a jejich pohledy seč střetly. „Tak do toho!“

Mark se vytáhl do vyššího patra Přesedl si, aby se dostal nohama dovnitř kruhu a opřel se rukama Žankovi před a za hlavou.

„Teď se nadzvednu a přesednu ti na ramena!“ řekl, i když jeho druh přesně věděl, co se chystá udělat. Mlčky přikývl.

„Raz…,“ začal Mark počítat. „Dva…“

„Ještě počkej,“ vydechl Žanek. „Jestli se to zablokuje, uslyším to, možná i ty. Tak se toho nelekni!“

„Jo!“ přikývl Mark. Vzepřel se na rukou, přehodil nohu Žankovi přes hlavu a dosedl mu na ramena. Ucítil, jak se pod ním Žanek zabořil do země, nebo to mu možná jen podklesla kolena. Rukama se ještě pořád držel stojek. „Tak co?“

„Jo,“ ozval se po několika vteřinách. „Myslím, že se to stalo!“

„Bloklo se to?“ ujistil se Mark ještě. „Slezu!“ Nadzvedl se z Žankových ramenou a pomalu se přenesl zadkem na stojky.

Dřevo zapraskalo.

Mark ještě stačil zaklít. Víc ne. Stojka po jeho pravé ruce se zhroutila jako domeček z karet. „Pryč!“ uslyšel, jak Žanek křičí.

Pak ucítil, jak se do něj opírá rukama a vší silou jej odhazuje co nejdál. Jenomže tohle Žanek nemohl ustát! Mark si to uvědomil ještě dřív, než dopadl na zem. Slyšel, jak Žanek řve. Jen tak, nesrozumitelně, jako by chtěl, aby ho ještě někdo zaslechl. Vzápětí ho přes tvář švihla trnitá větev, zavřel oči, aby o ně nepřišel, o vteřinu později vyjekl, když kolenem narazil do kamene a o další vteřinu později mu výbuch vzal dech. Zasypala ho sprška hlíny a kusy rozcupovaných listů. Na ruku mu dopadlo cosi, co se ještě svíjelo a vzápětí se to skutálelo někam stranou. Zaklel a nadzvedl se, ale byla to jen hlava stonožky se dvěma píděmi těla, co jí zůstaly. Zakusovala se do všeho kolem sebe, do listí, do hlíny. Uhnul, aby na něj nedosáhla a zvedl se do kleku.

„Žanku?“ Houkl, jako by se bál jít sám podívat. Ve spáncích mu bušila krev a návaly příšerné tepající bolesti v hlavě ho kdovíproč nutily přivírat oči. „Žanku?“

Nikdo neodpovídal. Jen z dálky bylo slyšet, jak hrozně křičí Adelajk.

Mark se pokusil zvednout. Hned ztratil rovnováhu a dopadl na obě ruce. Odfoukl a pokusil se znovu. Teď už se mu to povedlo. Nohy se mu ještě třásly, ale dokázaly jej udržet.

Stezka před ním byla rudá. Viděl jen nohu s botou, nic víc. Po kmínkách stromků stékala krvavá hlenovitá kaše.

„Žanku?“ řekl tiše.

„Ta… Tady!“ ozvalo se zprava.

Mark se ohlédl tím směrem a němě polkl. Žanek už nebyl. Jen torzo bez nohou, vlastně bez celé pánve. Byl div, že je ještě při vědomí. Svaly na krku přeťala střepina, ale nezasáhla krkavici, a tak jen nemohl pohnout hlavou. Měl ji zvrácenou do strany. Díval se do spleti trávy a jednoročních prutů. Na půl metru za temenem jeho hlavy se ve smrtelné křeči svíjel zbytek stonožky. Mezi obnaženými kořínky stromků se už stačily objevit další dvě, cítící krev…

„Po… Pojď sem!“ zasípal umírající. Mark rozhrnul traviny a náletové stromky, pozorně prohlédl půdu, jestli se tam neskrývá další mina a poklekl u něj.

„To… To nebyla mi… mina!“ vydechl Žanek.

„Byla kamaráde,“ pokývl Mark. Trhl sebou, chtěl mu zvednout hlavu, aby se nezalykal krví, ale pak si uvědomil, že by mohl uvidět, co z něho zůstalo.

„To nebyla Cá… Cádizova mina Marku Sto… ne!“ Na rtech se mu objevila krvavá pěna. „Vypadá jinak. Před… Přece mi… p… pp… před očima leží druhá!“

Mark zapátral pohledem mezi listím. Opravdu! Nebyla dál jak dvacet centimetrů, dobře skrytá pod listím. Ti, co tady miny nastražili, dělali svou práci poctivě a asi pokryli i několikametrový pás půdy kolem stezky.

„Je… eéee jiiíináa.aa.a!“ zablábolil ještě naposledy Žanek a už neřekl nic.

Mark vstal. Uviděl Adelajk, jak se pomalu blíží po stezce a zastavil ji gestem ruky. „Nechoď sem!“ zavolal a zavrtěl hlavou. Ještě jednou se ohlédl po mrtvém a vydal se jí naproti.

„Musíme jinudy!“ řekl jí, když se potkali a skoro násilím ji otočil čelem vzad.

3.

„Uklidněte se, sakra!“ zahučel Mark a chytil ji za zápěstí. Pokusila se vytrhnout, ale zkroutil jí ruku a přitáhl si ji k sobě: „Nemá to cenu, rozumíte? Nemůžeme jeho tělo vzít s sebou! Ani bychom ho nesesbírali!“

Polkla a potřásla hlavou, ale Mark jí nevěřil. Znal ženy. Někdy se chovaly jako docela jiný živočišný druh.

„Musíme jinudy,“ opakoval. „Přespíme na základně a ráno se spojíme s vaší agenturou. Když se dozví, co se stalo, pošlou pro nás někoho hned.“

Posmrkla. „K základně se odtud jinudy nedostaneme. Tohle je pevninský most. Po obou stranách je voda a základna je na vysokém útesu, takže ani na voru bychom se k ní nedostali.“

„Tak vyšplháme tamhle na strom,“ navrhl Mark. „Nebo zůstaneme rovnou tady! Jednu stranu uhlídáme a druhá je zaminovaná.“

Zavrtěla hlavou: „To by nebyl dobrý nápad. Už brzy bude večer. Na stromě do zítřka nepřežijeme a až se setmí, tak se vydají na lov noční ptáci.“

„Říkali jste tak tisíc metrů?“

Přikývla „Asi. Nezbývá nám než to stihnout!“

„Ne. Půjde to pomalu. Stezka je zasypaná listím a další miny tam mohou být na každém kroku. Nemůžeme riskovat. Navíc jsem zjistil, že je nakladli i v pruhu kolem stezky.“

Zalykavě se nadechla. „Tak bychom měli vyrazit co nejdřív, ne?“

„Jo,“ pokývl a položil jí ruku na rameno. „Až půjdeme kolem místa, kde se to stalo, nedívejte se tam. Řeknu vám, ať zavřete oči a řeknu vám, kdy je máte otevřít.“

„Je to…,“ polkla. „Je to tak hrozné?“

„Dost,“ přitakal.

***

Za půl hodiny našli další čtyři miny a dostali se o dvacet metrů dál. Víc ne.

„Už musí být brzy konec, ne?“ vydechla Adelajk unaveně. „Vždyť ty miny něco váží! Jak se sem s nimi mohli tahat, a moc času na to neměli, když šel tudy Žanek ráno a ničeho si nevšiml.“

„Mina má tak jeden a půl kila. Pokud byli jen dva, tak jich tu před námi musí být ještě tak mezi dvaceti až třiceti.“ Mark vstal a protáhl se v zádech. Rozhlédl se a pak ukázala rovnou k západu přes houštinový prales. „Po západním břehu šíje je to prý neprůchodné?“

Přikývla „Samé rozsedliny a obrovské zvětralé masy skály, co se houpou pod nohama…“

„Tam to možná nezaminovali?“

„Ale…“

„Nebo opravdu strávíme noc tady na stezce!“ Němě se podívala před sebe a vzdala to. „Ale opatrně,“ zaprosila Vnikli do porostu. Byl tu tak hustý, že v těchto místech ani nemuseli dávat pozor na to, co mají pod nohama kromě stonožek, kterými se to tu jen hemžilo. Mark postupoval první, rozháněl se Žankovou mačetou a postupoval vcelku rychle vpřed. Netrvalo to dlouho, než se porost rozestoupil a před nimi se otevřel široký a mělký skalní kotel, podobný široké, mělké nálevce. Kdysi se tu sesula dolů obrovská masa kamene, a nebylo to tak dávno, protože kotel ještě nestačil zarůst ani mechem. Pustili se doprava po jeho okraji. Na mnoha místech tu půda zpevněná kořenovým systémem, visela nad kotlem v úplných závěsech. Raději se drželi od okraje dál.

Byla to příšerná cesta. Teprve až po další půlhodině se konečně prosekali k okraji útesu a mohli se podívat dolů. Goorkhamské bažinné jezero se táhlo až k obzoru. Slepencová skalní stěna pod nimi ale nebyla svislá. Skláněla se v příkrém úhlu dolů, na několikrát ji přetínaly římsy a zahloubené kaverny, vzniklé vypadnutím kamenné pecky ze stěny.

„Dá se tu projít, jen musíme dávat pozor, aby se nám pod nohama nerozjel nějaký kámen. Leží tu docela navolno.“ Mark se ohlédl po dívce, a tak jen vyčerpaně přikývla „Až se dostaneme o ten kilometr dál, vrátíme se na stezku u východního pobřeží. Víš přesně, kde základna leží?“ zeptal se. „Ať tam nemusíme bloudit!“ Ani si to neuvědomili a začali si tykat, jako by se znali bůhví jak dlouho.

„Zabloudit nemůžeme.“ zavrtěla hlavou. Sáhla do boční kapsy batohu a vytáhla láhev s pitím. „Je vidět už z dálky. Z pevninské šíje, po které přecházíme, tam na jednom místě vybíhá skála snad dvě stě metrů dál do bažin. Je vysoká a nepřístupná a dá se na ni dostat jedině ze stezky. Jakmile se na stezku dostaneme, uvidíme ji.“

„Fajn. Dopila jsi?“

Přikývla Zastrčila láhev zpátky a nadhodila si batoh.

„Už se těším, až…,“ mávla rukou, zmlkla a vykročila.

Čas pokročil a stíny se prodlužovaly. Blížila se noc a ze škvír mezi kameny vylézaly do zarudlého světla zapadajícího slunce stonožky, jaké zatím ještě neviděli. Ruce už měli rozsekané do krvava od ostrých štěpin kamení. Čtyřikrát museli přeskočit skalní rozsedlinu, křížící jim směr jako příliš hluboký zákop a dvakrát museli spojenými silami vyvrátit pár stromků, svázat je k sobě a dostat se po nich na druhý břeh rozsedliny, která byla příliš široká, než aby se dala přeskočit.

„No potěš!“ zaklel Mark, když se před nimi rozestoupil porost znovu a přímo před nimi se na dně velké mělké kamenité prolákliny hemžilo snad tisíc stonožek v divokém kopulačním tanci. Všude kolem těch šťastnějších ještě bojovali mezi sebou samci, kteří se nedostali na kamennou desku uprostřed prolákliny a museli vzít zavděk plošinkami okolo. Taky na ně zbývaly samice, co nepatřily k nejdelším. Poražení jedinci se rozlézali do všech stran, pryč z kamenité mísy a mizeli mezi obnaženými kořínky stromků.

„Vrátíme se na stezku,“ zamumlal Mark. „Opatrně, Adelajk. A našlapuj jen tam, kde stála moje noha! Jasné?“

***

„Stát!“ sykl Mark a zvedl ruku. Dřevitá stébla travin před ním byla porušená. U těch, která byla jen nalomená nebo ohnutá, si dal kdosi neznámý práci je zase narovnat a ta zlomená uškubl až těsně nad zemí. Někdo tu šel a zvíře to nebylo.

Mark se rozhlédl. Vlastně to bylo místo, kde by měly být nastraženy další miny. Po obou stranách byl porost příliš hustý a každý, kdo by tudy procházel, by podvědomě volil cestu tímhle průsekem. Mark si dřepl, opatrně položil ruce na zem a klekl si na kolena

„Mám jít zpátky?“ špitla Adelajk.

„Ne. Mohou tam být další, kterých jsme si nevšimli.“ Minu našel hned a taky dráty nízko nad zemí, jimiž byla spojena s dalšími. Bylo to primitivní, ale účinné. Celý koridor mezi oběma stranami džungle protkala síť nástrah.

Adelajk se dívala Markovi přes rameno a hned pochopila na co se dívá. „Tudy neprojdeme!“

„Ale jo,“ zvedl hlavu. Ke stezce jim nezbývalo víc než padesát metrů. I kdyby se vrátili a pokusili se prosekat pralesem podél koridoru, nemohou si být jisti, že tam na žádnou zatracenou minu nenarazí a k tomu se začíná rychle stmívat. Zasmál se. „Oni vědí, že jsme tři, nemám pravdu?“

Váhavě přikývla „Celé město ví o vaší sázce!“

„Takže teď taky vědí, že jeden z nás je po smrti.“

Zachvěla se jí brada: „No a?“

„Určitě dávají pozor, jestli jsme to přežili. Nebudou chtít mít svědky, kteří by někde vykládali, že na cestě někdo položil miny.“

„A co chcete udělat?“

„Vrátit se o kus zpátky a pak to tady odpálit. Rozumíš?“ Poprvé ten den se usmála. „Rozumím.“

„Tady u těch se roznětka aktivuje už jen tím, když něco zavadí o drát. Velká zvířata tady v těch místech nejsou, tak to můžeme být jedině my.“

„Nebo opice,“ dodala. „Táhnou tudy podle toho, jak zraje ovoce v lese za pevninským mostem a musí překonat tenhle úsek bez stromů po svých!“

„Nebo opice,“ pokývl. „Ale až se ozve výbuch, nenapadne je nic jiného, než že to byl někdo z nás!“ Jediným sekem odťal kmínek vavřínovitého stromku a potěžkal jej v ruce. „To bude můj odpalovač! A ty jdi zpátky! Nejmíň třicet metrů. Až sem se asi nedostali, protože tu není pošlapaná tráva, ale i tak buď opatrná!“ Počkal, až se Adelajk vzdálí a naznačil jí, aby lehla na zem a zakryla si hlavu. Mezitím si připravil ještě dva podobné odpalovače a stáhl se v dívčiných stopách. Když už byl skoro u ní, rozmáchl se a stromkem mrštil do míst, kde předtím viděl natažené dráty. Ozval se ale jen praskot lámajících se suchých dřevitých stébel, trčících z trávy.

Druhým odpalovačem se už trefil. Výbuch vynesl do výšky trsy trávy, pahýly dřeva a celé okolí zasypala sprška zeminy.

Zůstali ležet a čekali, co bude dál, ale nic se neozvalo.

„Teď si myslí, že z nás zůstal jenom jeden,“ zamumlal Mark.

„Nikde tu nejsou, ať je to kdokoli,“ namítla Adelajk. „Blíží se noc. Helijet tu nedokáže přistát a v noci by se na lodi přes bažinu vydal jen blázen.“

„Mohou být tam, kam jdeme!“ upozornil ji. „Na základně!“

***

Opatrně rozhrnuli houští a znovu vstoupili na stezku. V těchto místech ji tvořila jen skála a každé prohlubni, zaplněné poloshnilým mechem a navátým listím se obloukem vyhýbali.

„Jsme tady?“ zeptal se Mark.

„Za dne by byla základna vidět, ale teď už je moc šero.“

Na východním pobřeží pod horní hranou pevninského mostu, po níž vedla stezka, už byla tma, zatímco západ se ještě utápěl ve světelných efektech usínajícího slunce. Z temné hloubky po pravici se ozývalo pleskání vody o skalní stěnu a zdálky přinášel vítr troubení samců nějakých velkých vodních zvířat.

„Zdejší základna není jen obyčejná dvoubuňková lodge, na jakou bys narazil jinde. Je to vlastně zároveň překladiště zboží pro turistické základny umístěné hlouběji v pralese. Zaujímá celou skalní plošinu na útesu. Jediný přístup je odtud ze stezky a už každou chvíli musíme narazit na skalní bránu,“ dodala ještě Adelajk. „Je původní, ale je zajištěná senzory a nevpustí do areálu nikoho cizího. Pro případ, že by se tu někdo vyskytl například díky ztroskotání, může se spojovacím terminálem na bráně spojit s naší ústřednou a…,“ zarazila se a tiše vyjekla.

Mark bleskurychle zvedl hlaveň zbraně. „Co se děje?“

„Není tu!“

„Co tu není?“

Zvedla k němu oči: „Přece brána! Není tu brána!“ vyjekla a ukázala do houstnoucího šera kde se rýsovaly ještě viditelné kontury trosek skalní brány. Adelajk vstoupila jako náměsíčná mezi ně a zůstala stát. Neviděla dál než na pár desítek metrů. Skála byla ožehnutá plamenem, ale co se stalo se základnou, neviděla…

Mark se protáhl dovnitř okolo ní, vzal ji za ruku a odvedl kousek stranou. „Tady zůstaň!“ zavelel tiše. „Mluvili jste o nočním lovu na kagasara Takže s sebou táhneme noktovizory?“

Pokývala hlavou.

Mark shodil batoh na zem, rychle přístroj na noční vidění našel a nasadil si ho na oči. Před sebou ve vzdálenosti nějakých sto metrů uviděl ruiny skladů a lovecké lodge – dvojbuňky, a taky ještě něco, co by tady nečekal. Okraje staveb se rozplizovaly do duhové aury, složené ze zelené, modrozelené, modré a fialové barvy.

„Vy tady máte studenou bombu?“ vyhrkl překvapeně.

„Co je to?“ špitla Adélka.

„Zůstaň tady,“ řekl a vydal se k ruinám. Věděl, že mu nic nehrozí. Studená bomba nezabíjela zářením, ale chladem, mrazem, absolutní nulou. Trosky základny se teď už ale ohřívaly. Zastavil se, protože mu cestu překřížila široká šklebící se prasklina ve skále, a podíval se do stran, kudy by se dala nejlépe obejít. Vznikla díky výbuchu bomby, to poznal podle opalizující temně duhové aury kolem jejích okrajů. Ještě opatrněji postupoval dál. Věděl, že v důsledku účinku této bomby nezkřehne jen kov, ale i skála. Hornina se často přetváří na nestabilní disperzní krystaly a místo pevné skály se před ním může číhat na sebemenší dotyk hladina materiálu podobného tekutým pískům. Vrátil se k rozbité bráně, sebral ze země pár kamínků, povzbudivě mrkl na Adelajk a zeširoka se vrátil k ruinám lodge. Když se dostal na padesát metrů k výhružně trčící trosce spojovacího stožáru, naklonil se a mrštil oblázkem jako žabičkou po vodní hladině. Kamínek poskočil a zmizel ve tmě.

Mark popošel pár kroků a zastavil se. Skála pod ním se najednou zahoupala. Věděl, co to znamená, a taky věděl, že se nesmí odrazit, protože by se okamžitě probořil. Ideální by bylo počkat na místě, dokud se nestabilní krystaly znovu neprojdou transformací do původní struktury kamene, ale to by mohlo podle typu bomby být taky až druhý den k večeru.

Pomalu zvedl ruce, zavrátil se dozadu a v pádu se ještě přetočil na bok, aby si nevyrazil dech. Dopadl na zem, odrazil se rukama od pevného podkladu a odkutálel se do bezpečí. Tenká slupka nad bezednou bažinou mikroskopických krystalků pukla a na povrch vytekla tekutina jako ze zkažené konzervy.

Mark opatrně vstal a pomalu se vracel k Adelajk.

„Tak co?“ špitla ze tmy.

„Pustili se do toho důkladně,“ potřásl hlavou. „Tohle není žádná odveta za zplundrování plantáží, jak se mi snažil Žanek namluvit.“ Ohlédl se po ruinách lovecké základny. „Tohle je…“ Z jezera pod útesem se zvedlo mrouskavé mručení, nechalo se strhnout večerním vánkem, sílilo a měnilo se v řev, při němž stydla krev v žilách.

„To je kagasar.“ hlesla Adélka nešťastným hlasem. „Co budeme dělat?“

„Sem se nedostane?“ ujistil se Mark.

„On ne,“ zavrtěla hlavou. „Ale stonožky ano, a jestli tu je někde mršina nebo mrtvola, tak…,“ zarazila se.

„Je tady,“ pokývl Mark a myslel na Žanka, jehož tělo leželo roztrhané minou sotva kilometr od nich.

„Přiláká to noční ptáky,“ dokončila větu. „Tady se nemáme kam schovat.“

„Ani bych neradil, abychom tu zůstali. Určitě si ráno zaletí obhlédnout, jestli tu někdo z nás je. Musíme je přesvědčit, že jsme nepřežili, jinak nám nedají pokoj!“

„V pralese nepřežijeme tak jako tak,“ namítla. „Tohle je jediné místo, kde máme přehled, a kdyby něco vylezlo z pralesa, tak se stačíme připravit.“

„Nic jiného nám nezbývá. Jestli jdou opravdu po nás, tak tady nás vyhmátnou a zůstat někde v okolí je úplně stejná hloupost.“

„V džungli v noci ještě nikdy nikdo nepřežil!“

„Já myslím, že šanci máme,“ opáčil Mark. „Jak daleko je k nejbližší základně?“

„Asi sedm kilometrů.“

„A k té, kam jsme měli jít zítra na ten lov?“

„Patnáct. Spíš víc.“

„Takže naše cesta vede k té druhé,“ překvapil ji. „Pokud si nebudou jisti tím, jestli je po nás, půjdou se podívat k té nejbližší, takže tam být nesmíme.“

„To nezvládneme,“ skoro vzlykla.

„A co chceš dělat?“ utrhl se. „Když počkáme tady, ráno nás najdou, i kdybychom se před svítáním schovali. Pochybuju, že by neměli na palubě helijetu termovizi. Musíme se dostat k základně, abychom si zavolali pomoc! Jít k té nejbližší by byla sebevražda a zpátky na heliport taky nemůžeme, protože taky nejsou hloupí a určitě tam na nás budou čekat. Když se nám ale podaří poslat zprávu, co se děje, budeme mít aspoň šanci!“

Mávla rukou. „Jak zjistí, že žijeme a kde jsme, zničí nás i se základnou stejně jako to udělali tady!“ odsekla.

Zasmál se: „Jasně! Odešleme zprávu a hned vypadneme a půjdeme na další základnu…“

Vykulila oči. Neměla tušení, jestli si z ní dělá legraci, nebo to myslí vážně.

Mark pokračoval: „Možná to tam zničí, možná ne, ale jistota je kulomet, jak říká kolega Harris. Přesuneme se do té nejvzdálenější lodge a tam počkáme, až se to uklidní a přestanou nás hledat.“ Vytáhl z batohu poslední masovou tyčinku a mrkl na ni: „Zbylo ti ještě jídlo?“ Zavrtěla hlavou, a tak tyčinku rozlomil a půlku jí podal. „Dá se odtud dostat k městům na pobřeží?“

Kdyby bylo světlo, všiml by si, že vytřeštila oči. Sama si uvědomila, že co je s ním, tak je třeští nějak moc často.

„To nemyslíš vážně?“

„Tak dá, nebo ne?“

„No, nějaké pořádně vyzbrojené výpravě by se to po polovičních ztrátách mohlo podařit. Museli bychom se dostat k útesům a pak vystoupit na Massarakšskou plošinu. Potom by se terén už jen snižoval až k pobřeží, ale nejdřív bychom se museli dostat přes území a hnízdiště nočních ptáků…,“ skoro hystericky zasmála. „Až sejdeme ze skal, budeme zachráněni! Sotva dva měsíce cesty.“ Ukousla si z tyčinky a chvíli bylo ticho, než polkla a napila se. „To se nemůže podařit. Už kvůli těm minám.“

„Tady už žádné nebudou!“ Usmál se. „Půjdu první!“

„Raději bych…“

„A jak je daleko k těm plantážím?“

Pokývla: „To vypadá nadějněji, pokud to tedy nebyli právě plantážníci, kdo…“

„Ne. Než Žanek umřel, řekl mi, že takové miny Cádiz nepoužívá. Musí to být někdo jiný.“

„Pak máme větší naději, ale pořád je to dvacet kilometrů přes bažiny a museli bychom mít člun, abychom se dostali přes jezerní plochu. A k tomu to ještě všechno stihnout za jeden den, protože přežít noc na jezeře taky prostě nejde!“

„Zbraně máme,“ zasmál se, aby jí dodal odvahu. „A až se dostaneme k základně, spojím se s Rayem…,“ zarazil se.

„Kdo je to?“ zeptala se dívka

„Krucinál,“ vydechl a už mu bylo všechno jasné. „Vzpomněl jsem si! Už vím, o co jsem se na tom večírku vsadil!“

***

Cesta pralesem byla horší, než si Mark představoval v těch nejčernějších snech. Jen desetinu vteřiny potom, co se propletli skalním městem na severním konci pevninské šíje, a sestoupili suťovým svahem dolů do pralesa se na ně vrhly miliony moskytů, lezly do uší, do nosu i do očí. Dostali se sotva padesát kroků od svahu, minuli dva stromy, které by neobjalo ani deset mužů a Mark musel uznat, že to tentokrát přehnal. Když se pak kdesi vpředu ozval podivný zvuk, jaký mohlo vydávat jedině velké zvíře, beze slova vzal dívku za ruku, otočil se a táhl ji zpátky. Znovu vystoupili sutí nahoru k okraji skalního města, našli si balvan, na který se dalo vyšplhat a měl nahoře dost širokou plošinku a unaveně vydechli.

„Spi,“ zamumlal Mark a usnul dřív než ona. „Kocovina je svinstvo.“

***

Ještě byla tma, když se probudil. Zjistil, že ho Adelajk ve spánku přikryla pláštěnkou z batohu a odhrnul ji stranou. Zvedl se na kolena a rozhlédl se. Na východě se temnota začínala řídnout.

Myslel na Raye. Často zapomínal, že je to android, a myslel na něj jako na přítele. O to víc ho teď štvalo, co provedl. Ray patřil k typu, kterých bylo vyrobeno jen několik exemplářů. Byl vybaven amplifikátorem, díky němuž spolu dokázali telepaticky komunikovat. Teď se mu to ale nedařilo. Buď mu ti, kteří jej momentálně drží amplifikátor zablokovali, nebo ho prostě vyřadili z činnosti celého. Mark pochopil, že na Rayovu pomoc se spoléhat nemůže… Díval se na temné nebe, zešmouhovatělé ženoucími se černými mraky. Zrovna tak se cítil…

„Zase se zakryj,“ zamumlala zpod vedlejší pláštěnky Addie. „To nás chrání před ptáky. Mají infrareceptory a najdou nás podle tělesné teploty, když se znovu nezakryješ.“ Na pár okamžiku si zase zdřímla. „Něco jsem ti řekla!“ houkla chviličku nato. „Jsou to bestie, věř mi! Stejně můžeme jít dál, až se rozední!“

„To se nedostaneme moc daleko.“

„Nenajdou nás. Pod touhle pláštěnkou nás nenajdou ani termovizí. Lež a spi!“

„Už neusnu.“

„Tak mi můžeš vyprávět pohádku!“

Zaskočilo mu: „Pohádku?“

„Ano. Slyšela jsem, že na Zemi jsou hodně rozšířené pohádky, které matky vyprávějí dětem před usnutím!“

„Možná,“ zamumlal. „Většinou o princeznách a dracích, co mají několik hlav.“

„Tu nechci,“ vydechla zklamaně. „A co u vás vyprávějí matky dětem před usnutím?“

„Já nevím. Žádnou jsem nepoznala,“ zamumlala rozespale a zase usnula.

4.

Svítání je zastihlo už hodně daleko od místa noclehu a vzdálené hučení vrtulí svědčilo o tom, že měl Mark pravdu. To se Oni přiletěli podívat. Říkali Oni, protože nevěděli, kdo jsou. Adelajk ve stručnosti vypověděla o politické situaci na Goorkhamu, ale to Markovi nijak nepomohlo. Nebyly tu žádné soupeřící státy, jen jedna ekonomická zóna. Nebyly tu prý žádné skupiny, bojující o moc. Jen plantážníci, soupeřící mezi sebou o co největší podíl na vývozu.

„Žanek mi řekl, že bojoval v guerillských oddílech?“

„Ano?“ Zastavila se: „To jsem nevěděla. Co o tom ještě říkal?“

„Prý napadali plantáže. Poznal, že ty miny nejsou od Cádize. Možná se guerilly rozhodly zaměřit na lovce a turisty?“

Váhavě zavrtěla hlavou: „Ne. To určitě ne.“

„Proč tady vlastně ty guerilly operují? K partyzánskému boji přece musí být důvod, ne?“ Nad korunami stromů přeletěl vrtulový helijet. Mark nervózně vzhlédl a stáhl si kapuci pláštěnky hluboko do čela.

„Nevím,“ odpověděla. „Třeba chtěly někoho na něco upozornit?“

Mark k ní vzhlédl. Tón jejího hlasu byl jiný než jindy. Zdálo se, že o oddílech, v nichž kdysi působil mrtvý Žanek, by mohla vědět víc, než říká. Chvíli to vydržela a pak uhnula s očima.

„Proč mi nevěříš?“ zeptal se.

„A proč bych měla?“ odtušila a ukázala před sebe, kde se mezi stromy proplétala vyšlapaná stezka „Cesta vede tudy, pane Stone!“

***

Za tři hodiny se konečně dostali na podmáčenou mýtinu s radiomajáčkem na vršku mohutného pahýlovitého pařezu, trůnícího uprostřed nezarostlého prostranství.

„Tam na tom stromě!“ ukázala Adelajk do koruny. Ubytovací buňka nebyla zezdola vidět, Adelajk ji na dálku zaktivizovala, na ovládacím psionu vyťukala kód a seshora sjela klec zdviže.

„Skočíš tam sama, nebo mám jít nahoru s tebou?“ zeptal se Mark.

„Jen pojď. Zůstávat tady dole není nic bezpečného. Jestli jsou nějaká zvířata na kališti, tak už o nás vědí. Navíc si myslím, že bychom se před další cestou měli aspoň najíst a trochu umýt.“

To nebyl špatný nápad.

Zdviž vyjela nahoru do výšky nějakých dvanácti metrů a zastavila se. Odtud se dalo překročit na lanový můstek, vedoucí přímo dál do koruny stromu. Kousek nad nimi visela byla ve větvích zakotvena malá šestiboká ubytovací buňka, překrytá matnou kopulí.

„Líbí?“ Křikla na něj Adelajk. Byla už daleko napřed. Stála na jakémsi dřevěném ochozu, lemujícím buňku a mávala na něj.

„Jo. Líbí.“

„Možná už po nás nepůjdou, co myslíš?“ Nadhodila jako mistr pokušitel. Otevřela vchod a zmizela uvnitř.

„Jo, možná,“ povzdechl Mark. Už ho to taky napadlo, ale věděl, že tak jednoduše jim to neprojde. Hrozně rád by si tam uvnitř udělal kávu a pořádně se najedl, až na samou hranici puknutí… Přelezl po lanovém můstku k lodgi a vstoupil dovnitř.

Adelajk si už stačila sundat propocený oděv a zmizet ve sprše.

„Vody je dost, nemusíš se bát!“ houkla ještě a pak už bylo slyšet jen šumot vody za stěnou. Mark hodil batoh ke zdi, přešel přes hlavní místnost a nakoukl za dveře v zadní stěně. Tam byla tři lůžka nad sebou. Zase se vrátil, nahlédl do chladícího boxu a sáhl pro energetickou tyčinku. Pak se unaveně svalil do nízkého křesílka a vychutnával sladkou chuť čokolády, rozplývající se na jazyku.

„Do háje, mně už se nikam nechce,“ zamumlal unaveně.

Rozhlížel se kolem, pak se zvedl, vzal si z chladícího boxu krabici s ovocnou šťávou a vrátil se do křesílka. Bylo tu příjemně. Na stěnách byly připevněny dokumentární záběry z minulých lovů, visela tu kůže nějaké malé šelmy, která snad měla dodávat patinu lovecké chaty a v polici ležela kniha návštěv. Mark se ztěžka zvedl, došel si pro ni a zase se vrátil. Ještě ji nestihl ani otevřít, když z koupelny vyšla Adelajk jen ve spodním prádle a s ručníkem kolem krku a gestem mu naznačila, že se může jít osvěžit.

Vešel do kabinky, svlékl se a sotva si pustil vodu, zabouchala na stěnu.

„Co je?“ houkl.

„Připlouvají!“

„Kdo?“

„Oni! Nikdo jiný to být nemůže! Dělej! Musíme zmizet!“

„To si někdo odskáče!“ zavyl zoufale.

Bleskurychle se oblékl a vpadl do místnosti. Adelajk už seděla u vysílačky a hlásila na dispečink lovecké agentury, co se děje.

„Prima,“ kývl Mark. „Určitě to zachytí.“ V rychlosti otevřel batoh a ledničku, shrábl do batohu všechno, co tam bylo a rychle ho uzavřel. „Jdeme!“ zavelel.

Popadli zbraně a vystoupili ven z buňky. Už bylo slyšet hluk motorů jejich člunů.

„Jsou tři, myslím čluny že jsou tři,“ vydechla Addie. „Dolů teď nemůžeme, uviděli by nás!“

„Nasaď si tu pláštěnku!“ zavelel Mark. „a pojď za mnou. Tamhle po té větvi!“

Mark věděl, že nemají moc šancí. Doufal, že se po větvi dá dostat na větve sousedních stromů, a potom dál do pralesa. Měli sotva čtvrt hodiny, možná dvacet minut, než čluny narazí na rozbahněný břeh mýtiny a jejich pronásledovatelé se rozběhnou ke stromu. Ucítil na rameni Adélčinu ruku a otočil se.

„To nejsou lidi plantážníků!“ řekla.

„To je teď jedno,“ odsekl. „Hejbni kostrou! Když jsme přicházeli, všiml jsem si, že tímhle směrem byl vyvrácený strom. Zkusíme ho najít a po něm se dostat dolů.“

„To nebude tak jednoduchý,“ sykla zpátky.

Na okamžik se zastavil před novým větvením a vzhlédl, aby se podíval, která větev se dostává blíž k těm, které vyrůstaly z kmene vedlejšího stromu. Kůra byla kluzká a na tom obrovském stromu byly větve tak daleko od sebe, že se neměli při postupu čeho držet. Mark se raději posadil obkročmo a dál se posunoval po zadku. Adelajk ho následovala.

Motory zmlkly a bylo ticho.

„Od vody je to k lodgi tak čtyři sta metrů!“

„Já vím,“ vydechl. „Po té rozbahněné louce se jim těžko postupuje. Nám taky. Ta větev je o půl druhého metru pod námi a patří k támhletomu stromu,“ ukázal před sebe a trochu vpravo. Bál se, že znovu použijí studenou bombu. Podle síly, kterou měla ta předchozí, použitá na základnu na pevninském mostě, se museli dostat tak na dvě stě metrů od stromu s loveckou lodgí, jestli to chtěli přežít.

Konečně se obkročmo doštrachal až nad větev, na níž se chtěl spustit, podal batoh Adélce, přehodil nohu přes větev, na které seděl, a spustil se dolů. Našel nohama oporu a vyzkoušel, jestli není kůra moc kluzká, nebo jestli se pod ním nesloupne ze dřeva a špičkou boty ji trochu okopal, aby byl povrch větve drsnější. Vzal si od Adelajk oba batohy a zase obkročmo se vydal po větvi k rozsoše sousedního stromu. Ohlédl se po dívce, usmál se na ni, a když konečně seděla na větvi za ním, už se neohlížel. Během pěti minut se dostali až do rozsochy, a pokračovali dál.

Dostali se tak až na čtvrtý strom, když se pralesem rozlehla dunivá exploze. Kusy kůry a pahýly větví prosekaly okolním stromům koruny, ale jich se nedotkl ani list. Tohle naštěstí nebyl výbuch studené bomby jako tam na pevninské šíji!

Mark opatrně vykoukl. Viděl jen jednoho z nich. Chlap couval od stromu směrem na louku a díval se vzhůru do korun stromu, kde dohořívaly trosky lovecké lodge.

Pak Mark spatřil druhého, jak prochází pod jejich stromem se zbraní připravenou k výstřelu.

„Teď se nehýbej,“ pošeptal Mark dívce do ucha a pomalu ji vzal za ruku. „Ani kdyby volali, že nás vidí! Jasné?“

Pokývla.

Muž pod nimi přešel, ještě se pár kroků od nich zastavil a podíval se do koruny, ale ničeho si nevšiml. Udělal ještě pár kroků dál mezi stromy a otočil se. „Dostali jste se dovnitř?“

„Ne, padrinho!“ odpověděl mu někdo, koho Mark neviděl. „Ale zdá se, že tam žádní mrtví nejsou!“

„Možná zařvali už tam! Na tom útesu!“

„Nebo cestou v pralese!“

Muž se zase obrátil a vracel se ke svým: „Ne, chlapi! Mám na člunu vysílačku. Než jsme přistáli, dostal jsem zprávu, že ještě chvílí před tím vysílali a žádali o pomoc!“

„Sakra!“ zaklel Mark.

„Naši nezjistili, odkud vysílali, ale k jiné lovecké chatě by to nestihli. Musí být tady!“

„Třeba někoho potkali? Třeba partyzány a ti je nechali odvysílat zprávu?“

„Hlupáku! Sledujeme frekvence lovecký agentury! Takže to musela bejt jejich vysílačka!“

„Tak zmizeli, když nás uviděli, padrinho!“

„Jo, dost možná. Podíváme se po nich, chlapi!“

„To je zbytečný, padrinho! Nemůžou přežít! Základnu jsme jim zničili, tuhle malou taky. Z toho, co jim tu zbylo, si už neudělají ani ohrádku proti stonožkám, natož kagasarům, a ti sem večer přijdou! Viděl jsem na břehu jejich stopy!“

„Kolik těch chlapů vidíš?“ zašeptal Mark.

„Tři, ne teď jenom dva…“

„Počkáme, až co udělají! Nemohou pročesávat celý les! Budou hledat stopy! Jestli je najdou, budeme muset střílet.“

„A jestli ne?“

Zazubil se: „To potom bude překvapení, Adelajk!“

Seděli u kořene hlavní větve stromu, krytí kmenem a čekali. Víc dělat nemohli. Komando grázlů se pohybovalo někde kolem. Nedávali o sobě vědět, ale pořád tu byli.

„Jak jsi poznala, že tihle nejsou poslaní plantážníky?“ zeptal se Mark tiše.

„Jsou to pastevci z planin pod náhorní plošinou Massarakše. Každý je pozná podle toho dlouhého nože, co mají v pouzdře přivázaném na stehně.“

„Myslím, že budou chtít objet všechny vaše základny a zlikvidovat je.“

Pokrčila rameny: „Jestli to provedou, tak ztratím práci. Ale v tom, co dělám, jsem dobrá. Na Goorkhamu jsou ještě další tři agentury. Vždycky mne vezmou, když tahle naše skončí. A to skončí, pokud přijde o základny. Určitě.“

Znenadání se ozval výkřik. „Héééj! Padrinho! Tady!“ Mark položil ruku dívce na ústa, pak se zvedl a vykoukl přes kmen zpátky. Neviděl nic, jen zaslechl, jak dole pod nimi někdo běží. „Tady jsou stopy, padrinho! Opravdu sem přišli!“

Mark přemýšlel jen chvíli: „Když tě tu nechám samotnou…“

„Už jsem velká!“ trhla ramenem. „Co chceš udělat?“

„Najít ten vyvrácený strom,“ usmál se na ni a začal se obkročmo po větvi sunout dál. Potřeboval se dostat níž, protože ve čtrnáctimetrové výšce, kde byl, viděl kolem sebe jen neproniknutelnou spleť větví a obrovské girlandy spadajících trsů štětinatých listů. Byl však na špatném stromě, protože tady se nedalo sestoupit níž. Větev pod ním dole byla příliš hluboko.

Poposunul se o dalších dvacet metrů dál, rozhrnul oponu listí a rozhlédl se. Vztekle zaklel, ale vzápětí to vzal zpět. Chyběl tu strom, na který by se mohl dostat. Dole mezi listím zahlédl hnědozelenou hladinu jezírka Buď někde blízko musela být další podmáčená louka, ztrácející se o nějakých tři sta metrů dál v močálu, nebo to jezírko tam dole vzniklo v místě, odkud vichřice vyrvala kořeny jednoho z těch obrovských stromů. Nemohl to být ten, který chtěl najít, poněvadž ten se ještě v kořenech držel, ale i tenhle by možná mohl stačit, pokud tu neleží už příliš dlouho. To, že se ve vývratové jámě ještě držela voda a že díra nebyla zanesená bahnem, svědčilo tomu, že se strom zřítil nedávno. Mark spokojeně mlaskl, ale musel se nejdřív vrátit k hlavnímu kmeni a přelézt na větev, která od hlavního kmene směřovala trochu jiným směrem, aby se dostal k pahýlům větví toho zříceného obra. Kolem Adelajk jen prolezl, zamával jí a vyšplhal po kmeni ještě o dva metry výš. Tam nasedl opět obkročmo na tu správnou větev a začal se posunovat ve směru k vývratu. Šlo to tíž než dosud. Brzy zjistil, že si stačil prodřít kalhoty na vnitřních stranách stehen a už i kůži. Každý posun začínal bolet. Byl nejvyšší čas to skončit.

Měl štěstí. Po pěti minutách se dostal do druhé třetiny větve a pod sebou spatřil pahýly větví vyvráceného stromu. První dva nedosahovaly příliš vysoko, ale skrz clonu listí viděl, že ty o kousek dál by mohly stačit. Občas se zastavoval a zaposlouchával se, co dělají ti muži dole, ale neslyšel nic. Skoro by řekl, že zase odpluli, ale to by zaslechl motory člunů.

Poposunul se dál a konečně rozhrnul listí a mohl si sáhnout na větev sraženého velikána, trčící ze země až sem nahoru. Opírala se právě o tu, na níž seděl. Mark zaváhal. Větev nevypadala jako prasklá, ale dalo se čekat, že bude. Při nárazu větve o větev zřejmě vydržela, ale teď byla suchá, listí se proměnilo na zahnědlé, plísní napadené střapce a všechno záviselo jen na tom, jak dalece stačila proschnout, a jestli tam uvnitř dřeva není přece jenom ještě trochu života. Mohlo se stát, že pod ním praskne v okamžiku, kdy na ni přeleze.

Nejdřív se do ní jen zkusmo opřel oběma rukama. Pak se pověsil za paže na větev, po níž se dosud pohyboval a spustil nohy dolů. Našel větev, po níž se chtěl spustit, a pomalu na ni přenášel váhu.

Ani nezapraskala.

Během dvou minut sešplhal dolů, skopl z kmene stonožku, co se chystala proti němu bránit svoje teritorium a přikrčil se. Útočníky neviděl, jen slyšel útržky hovoru. Znal přibližný směr, kde se pohybovali, ale zvuk se v lese tříštil mezi kmeny stromů a ti muži mohli být kdekoli.

Nehledal ale je. Chtěl se nepozorovaně dostat k jejich člunům.

***

Když se za Markem zavřely větve se střapci listí, Adelajk se usmála a usmála se ještě víc, když se za chvíli vracel. Zamávala mu a dívala se, jak se šplhá o větev výš, na pár chvil ještě viděla podrážky jeho bot, a pak dočista osaměla. Sundala si zbraň, vyjmula zásobník a z nábojového pásu, který jí visel přes hrudník zásobník doplnila. Pak si na větvi klekla bez jediného zakolísání se postavila na nohy a zaposlouchala se. Vzápětí se bleskově vyšplhala po kmeni o dvě větve výš a rozběhla se po větvi právě na opačnou stranu, než se vydal Mark. Už se neposunovala obkročmo jako předtím. Utíkala, s jistotou se chytala větví a spletenin popínavých rostlin, visících nad ní, přeskakovala z větve na větev, jako by se na stromě narodila

***

Mark, krytý zříceným kmenem, postupoval k vodě, ale bylo to čím dál tím těžší. Už to nebyla jen podmáčená louka, ale spíš zarostlý okraj jezera, z hladiny vystupovaly ostrůvky a trsy travin, sem tam keř a velké masožravé květy číhaly na kořist.

Odkudsi z dálky se ozval hladový skřek masožravce, až se Markovi zatajil dech. Přeskočil širokou strouhu a dostal se o dvacet metrů dál, když se ten skřek ozval znovu a tentokrát byl blíž.

Mark v duchu zaklel. Zleva jej alespoň trochu chránil zřícený kmen, a kdyby se dravec ukázal tam, určitě by se dostal do konfliktu s těmi chlapy. Střelil pohledem doprava, kde se rozpadal les obrovských stromů na ostrůvky několika jedinců, ještě pokroucených přílišným množstvím vody. Dál se táhla jen louka, a ještě dál hradba rákosin, bránící ve výhledu na jezero. Nejpravděpodobnější místo, kde se masožravec vynoří ale byla rákosová houština sotva sto metrů před ním, k níž se celou dobu snažil dostat.

Jako by mu osud chtěl dát za pravdu, šáchorovité stromky v houštině sebou začaly zmítat a hned na to se i rákosiny zavlnily, jako kdyby je pročísla bouře. Zůstal na místě a přikrčil se.

Srdce mu vystoupilo až do krku. Bez rychlejšího pohybu si přetáhl řemen zbraně přes hlavu, tiše ji natáhl a připravil se k výstřelu. Tam vpředu před ním se zatím všechno uklidnilo. Ještě se poposunul o dva kroky dál, aby dosáhl na pahýl větve, trčící od kmene do skoro metrové výšky…

Už se ohlédl, že by se raději vydal zpátky, ale v té chvíli se rozhrnuly třímetrové rákosiny a na louky vyšla obluda jako z hodně strašidelné pohádky. Jestli si z něj Adelajk a Žanek nedělali legraci, pak tohle kagasar nebyl, protože to mělo jen jednu hlavu.

Zvíře zvedlo hlavu a zavětřilo. Nespokojeně zachrochtalo a pak se vydalo přímo k Markovi. Vítr vál od zvířete k němu, ale Mark si nebyl jist, jak dobrý zrak ta potvora má. Velmi pomalu se vyhoupl na pahýl větve, trčící rovnoběžně od kmene do louky, přehmátl na další, až se dostal na kmen. Teď byly jeho oči ve výšce očí toho netvora. Ten něco zaregistroval a podíval se směrem k němu. Mark ztuhl, ale už bylo pozdě. Kus práchnivé kůry se pod tlakem jeho kolena utrhl od dřeva a ujel. Mark tím ztratil oporu, v poslední chvíli se zachytil pahýlů větve, ale nohy už mu sklouzly dolů.

„Sakra!“ zaklel a bleskově vyšplhal zpátky. Zvíře už stálo v pozoru a dívalo se jeho směrem.

„Nemáš hlad!“ zamumlal nepřesvědčivě.

Zvíře se otočilo a rozběhlo se k jezeru. Zastavilo se až u nízkého šáchorovitého stromku, dvakrát si odkouslo, a zmizelo v rákosinách.

Mark opatrně sešplhal zpátky a znovu se vydal původním směrem, jen se snažil uhýbat trochu do strany, aby se s býložravou obludou nepotkal tváří v tvář.

***

Adelajk se skryla mezi střapci listů a až po chvíli opatrně vykoukla ven. Stáli přímo pod ní, jen nějakých deset kroků stranou. Měla i výhled na rozsochu, kde byla před tím zakotvena buňka, i na její zbytky, rozmetané všude kolem. Ti chlapi se nezatěžovali zakrýváním stop. Ten, kdo je poslal, si byl příliš jistý, že až bude po všem, nic se mu nemůže stát…

Shlížela dolů a horečně přemýšlela, kdo to může být. Nemluvili, a jen ve stoje přešlapovali a žvýkali kousky sušeného masa. Tyhle neposlal ani Cádiz, ani Balboa, ani Čerešňak. Ani jeden z nich by neměl důvod útočit proti lovecké agentuře. Všechno napovídalo tomu, co ji napadlo už v noci, když usínala na vrcholku balvanu nedaleko místa, kde umřel Žanek. Oni nejdou ani po ní, a nechtěli ani Žankovu smrt. Jim jde o toho lovce. Vzrušeně si olízla rty. Už dávno pochopila, že to žádný sváteční střelec není. Uměl se pohybovat v pralese a necukal sebou při každém zašelestění v porostu. Kdo ví, kdo je doopravdy! Na ruinách lovecké základny hned poznal, že šlo o výbuch studené bomby, zatímco ona o něčem takovém nikdy ani nezaslechla.

Ať tak nebo tak, teď už jí nezbude nic jiného, než s tím skončit. Pokud přežije a dostane se do civilizace, tak ten kdo poslal vrahy, bude chtít zlikvidovat i ji, a lovecká agentura taky nejspíš přestane fungovat. Nezbude jí nic jiného než se stáhnout do bažin k partyzánům a místo života ve městě bude vyjíždět na člunech do akcí proti plantážníkům a doufat, že uvidí východ slunce i na druhý den ráno.

V duchu zanadávala a poslala všechny ty muže tam dole do horoucích pekel.

„Jsou pryč,“ pronesl najednou jejich vůdce dole pod ní. „Podle stop jsou dva, asi ta holka a ten lovec. Ti dva se na moc nezmůžou. Nejspíš utekli mezi stromy a schovávají se někde v křoviscích. Nechal bych je tu zhebnout, ale stačili odvysílat, co se děje. Takže je najděte, ať nestačí říct víc!“

„Rozumím, padrinho. Mrtvej nechce soud, že jo?“

„A kde hledat, padrinho?“

„Směrem k vodě je to zbytečný, Banksi, jinak můžou být všude. Dokonce i na stromech!“ Zvedl zbraň a vypálil krátkou dávku do koruny nad sebou.

Adelajk se už nestačila schovat. Tichounce zaúpěla a vytrhla si z hřbetu ruky třísku, vyseknutou ze dřeva „To bylo o fous,“ zamumlala.

***

Mark se dostal ze zákrytu vyvráceného stromu a současně i ze závětří. Ohlédl se, ale zvíře jen vztyčilo hlavu a zase ji sklonilo ke keříkům, které předtím oždibovalo. Lidský pach je nevzrušoval, i tak ho tu všude muselo být dost.

Mark věděl, že mu utíká čas. Dřív nebo později se může stát, že najdou Adelajk, a jestli ne, vrátí se ke člunům dřív než se tam dostane on. Potlačil opatrnost a přidal do kroku. Na polozatopené louce se nedalo utíkat. Několikrát se ještě ohlédl po té býložravé obludě, až se konečně zastavil před třímetrovou hradbou rákosin. Čluny musely být někde nalevo od něj, a ne daleko, ale rákosiny a keře vstupovaly do louky dost daleko, a tak tím směrem toho moc neviděl. Pravděpodobně tam někde byl i muž, nebo spíš dva které jejich padrinho nechal na hlídce. Jestli se chtěl ke člunům dostat nepozorovaně, musel projít rákosím, protože by jej mohli muži rozptýlení mezi stromy kdykoli spatřit.

Rozhrnul rákosí a vstoupil do vody. Už předtím byl mokrý po kolena ale teď mu voda vystoupila až k pasu. Vztekle zahudral a rozhrnul oponu z rákosí ještě víc. Doufal, že se tam na druhé straně neskrývá nějaká obluda podobná tomu býložravci, nebo dokonce kagasar. Ušklíbl se. Kdyby ano, to už by tu svou sázku nevyhrál, a Ray by se stal majetkem toho hoteliéra.

Rákosí se poslušně rozhrnulo a před Markem se objevila až někde u obzoru končící hladina jezera. Čekal dlouho, a díval se, jestli se nezachvěje hladina a zda někde na ni nevystoupí bublinky. Moc toho o goorkhamských bažinách a jezerech nevěděl, ale pochyboval, že by tu nežilo něco, co by lovilo podobně jako pozemští krokodýli… Nakonec si to raději rozmyslel, zůstal mezi rákosím a začal se drát podél břehu k místu, kde by měly čluny být.

Klopýtal o kořeny plazící se po dně, ale zvysoka našlapoval. Nevěděl, jak dlouho to trvalo, když ho polekala dávka kterou vyslal padrinho do koruny stromu.

***

Vytrhla z pozornosti i oba muže na hlídce u člunů. Mark zaslechl, jak kousek před ním někdo vykřikl, a vzápětí se oba muži začali o něčem dohadovat. Mark měl šanci dostat se k nim blíž mnohem rychleji. I tak ale musel dávat pozor, aby nešplouchal moc, aby se ti dva nelekli, že se k nim blíží velké zvíře a nezačali střílet. Dostal se před malou lagunu uprostřed rákosin, a když rozhrnul stvoly na druhé straně, zase se před ním objevila nedozírná hladina jezera, tentokrát ovšem i s kusem břehu, na němž ležely vytaženy tři výsadkové čluny. Strážné neviděl. Museli stát za některým stromem, nejspíš se kryli pro případ, že by z vody vyšel nějaký masožravec.

Mark ustoupil zpátky do rákosí a krytý porostem se vydal přímo ke břehu. Teď musel postupovat absolutně tiše, ale zato měl naději, že až se vyleze z rákosí, uvidí je před sebou, protože se dostane ke břehu z trochu jiného úhlu, než pod kterým se na něj před chvílí díval.

Jeho předpoklad byl správný. Spatřil je ještě dřív, než docela rozhrnul rákosiny. Mrkl ještě k okraji lesa, dosahujícího v těchto místech skoro až ke břehu jezera a když nikoho neviděl, přiložil zbraň k líci.

První střela umlčela les. To, co tu bylo pořád slyšet, vrnění, bzučení, hladové pochrochtávání býložravce, umlklo. Mark neměl čas sledovat, jak se jeho cíl kácí. Bleskurychle přesunul mířidla k tomu druhému a znovu stiskl spoušť.

Nezasáhl ho přesně. Zahlédl jen, jak mu střela odhodila rameno dozadu a muž se skácel. Hned se zvedal, ale to už Mark vyrazil a běžel k němu. Věděl, že nemá moc času. Jejich druzi se už určitě rozeběhli ke břehu.

Doběhl k mrtvému, přeskočil ho a ohlédl se po tom druhém. Po čtyřech a chvilku zase po dvou se snažil dostat pryč. Mark k němu přiběhl, nakopl jej do žeber a serval mu ze zad zbraň. Pak se otočil na místě a rozběhl se ke člunům.

Byly tři a všechny trojmístné, což byl ideální počet pro zdejší krajinu. Jedno místo pro řidiče člunu, druhé pro toho, kdo byl připraven řízení převzít, kdyby řidiče za jízdy vyzobl kagasar a třetí místo vzadu pro střelce. To znamenalo, že v lese je kromě těch dvou, které už vyřadil, ještě dalších sedm.

Doběhl k člunům a hned ten první sestrčil na vodu. Původně měl v plánu na jednom odplout, odlákat tu sebranku, a až by se jich zbavil, vrátil by se pro Adelajk. Teď mu bleskl hlavou ďábelštější plán. Ohlédl se k lesu, jestli má ještě čas a spokojeně se usmál. Bylo slyšet udivené výkřiky, ale zatím se zpoza stromů nikdo nevynořil. Navíc mohl doufat, že když se potkají s tím zraněným, ještě je to zdrží.

Přiskočil k druhému člunu a hledal jen chviličku, než našel palivovou nádrž. Nedala se nijak vypustit, a tak jen otevřel uzávěr nahoře, popadl člun a překlopil jej vzhůru nohama. Za pár vteřin jej zase postavil a kusem rákosu zkusil, kolik paliva zůstalo v nádrži. Skoro nic. Dobře.

Rychle uzavřel víčko nádrže, chumáčem trávy otřel všechno kolem a bleskurychle provedl totéž i s druhým člunem. Pak skočil do toho, který si už spustil na vodu, nastartoval a vyplul zpoza rákosin na volnou hladinu. Ještě se otočil, pokropil dávkou louku až ke stromům a s uspokojením si všiml, že jeho pronásledovatelé už přibíhají. Počítal s tím, že do člunů nenasednou všichni, aby jejich plavidla byla lehčí a měla větší šanci ho dohonit. V každém člunu ale bude řidič a střelec a na pevnině tedy zůstanou tři plus ten zraněný, který už nejspíš stejně brzy vykrvácí.

Navedl člun doprava, proplul skrz hradbu rákosí na hladinu laguny, přes níž se předtím prodíral po pás ve vodě, a člun otočil. Teď byl mnohem výš než předtím, a měl tedy daleko lepší výhled. První dva, co doběhli ke člunům, smetl krátkou dávkou a pochybovačně se podíval po své zbrani. Nějak divně v ní zarachotilo. Rychle vyňal zásobník a zaklel. Byl prázdný! Nedoplňoval si ho, a teď na to neměl čas!

Napravo od něj prosekala dávka rákosí. Nejvyšší čas zmizet! Navedl člun přes lagunu, přídí rozrazil rákosí na opačné straně a vyplul na další lagunu. Proplul skrz a na opačné straně se znovu prosmýkl rákosovou hradbou. Na chvíli měl klid. Posadil se, sundal ze sebe nábojový pás a začal horečně plnit zásobník. Doufal, že bude stačit jen pár nábojů. Slyšel už motory těch druhých dvou člunů a nechtěl, aby jim došla šťáva tak blízko u břehu. Přepnul zbraň na krátké dávky po třech ranách, položil si ji vedle sebe a vyvedl člun na volnou hladinu.

Hned spatřil oba čluny. Pomalu vyjížděly od břehu a muži u řízení se rozhlíželi po jezeře. Ukázal se jim tak na sto metrů daleko, obkroužil široký oblouk, v druhé třetině ho zlomil, aby nemohli zamířit a vyrazil pryč od břehu. Napravo od něj polechtaly kulky vodní hladinu a jako dětské žabky od ní ještě několikrát odskočily, než definitivně zapadly do vody.

Mark se ohlédl. V prvním člunu jeli dva muži a ve druhém jeden, ostatní zůstali na břehu. Jestli dobře počítal, a jestli se mu podařilo zlikvidovat ty dva, kteří ke člunům doběhli jako první, pak jsou na břehu ještě dva. Lepší, než kdyby jich tam bylo všech pět.

Břeh se ztratil kdesi vzadu.

Mark si hlídal, aby se k němu pronásledovatelé nepřiblížili moc natěsno a současně se vyhýbal ostrůvkům, porostlým divokou džunglí stromů a keřů. Bál se, aby neuvízl na mělčině, nebo aby se do šroubu nezamotaly dlouhé kořeny, volně se vznášející ve vodě.

Žankovi vrazi se jej naproti tomu snažili do těchto míst natlačit. Získávali metry při každé Markově vlnovce, když se pokoušel znemožnit jim střelbu. Tlačili se na něj z obou stran a začínali jej svírat do kleští. Mark čekal, že jeho pronásledovatelům už konečně každou chvíli dojde palivo, ale spíš to vypadalo, že se systém přepnul na rezervní nádrž, které si nevšiml. To by ještě mohlo trvat dlouho… Pak znenadání koutkem oka zahlédl, jak člun po pravici prudce zpomalil, pod přídí se mu zvedly vějíře vody a zůstal vzadu. Mark se zasmál, širokým obloukem uhnul do strany, protože se v dálce před ním vynořily vrcholky stromů mnohem rozlehlejšího ostrůvku, než, byly ty, které míjel až dosud. Ve vodě kolem ostrova byla nějaká zvířata, v té rychlosti si jich skoro nestačil všimnout, ale vsadil by na to krk, že na nich bylo něco divného. Podvědomě stočil řízení doleva k ostrovu a vzápětí se esíčkem dostal zpátky na původní kurs. Mělo to dvě hlavy, blesklo mu v té jeho. Smečka kagasarů! Určitě!

Jenomže nebyl čas na přírodopis! Vedl svého pronásledovatele pořád dál. Ještě to trvalo dobře pět minut, než se i druhý člun dostal do problémů a zůstal stát na vodě.

Muži na člunu hned vytáhli pádla. Čekala je těžká práce a museli si uvědomovat, že budou mít co dělat, aby to do večera stihli ke břehu. Pak jich s těmi, co tam zůstali, bude zase nejméně pět.

Něco ho napadlo, ale neměl představu, jestli to vyjde. Obeplul stojící člun v dostatečné vzdálenosti, aby po něm nemohli střílet a vracel se k ostrovu, kde spatřil smečku kagasarů. Viděl je už z dálky a přibližoval se jen pomalu a opatrně, protože nemohl vědět, jestli se některý z nich neskrývá pod hladinou v jeho kursu…

Sotva ho spatřili, spustili řev, ale zatím zůstávali na místě a nevyplouvali proti němu. Zkusil odhadnout, který z nich by mohl být vůdčím samcem, povyjel jeho směrem a těsně před ním prudce odbočil. Vějíř vody, kterým alfa samce postříkal, pochopil kagasar přesně tak, jak Mark předpokládal. Jako výzvu. Vyplul a celá smečka se hnula s ním.

Mark se ale už dostal příliš blízko k ostrovu. Se zaťatými zuby zakličkoval mezi trsy nějakých vodních květin, prosmýkl se mezi dvěma mláďaty a vyplul na jezero. Ohlédl se, a když si všiml, že vůdčí samec nestačí, zpomalil a počkal na něj. Popojel mu pár desítek metrů vstříc, pak jej zas polil stříkanci vody a zase se mu začal pomalu vzdalovat.

Kagasar se dostával do té správné provozní teploty. Za pár minut už ho spatřili i oba muži v člunu a pochopili, že dnes nebude hezký večer.

Mark přidal na rychlosti, objel je zeširoka a čekal, až bude vůdčí samec hotov se svou prací.

Dávky ze samopalů pleskaly do kagasařích těl, ale celou smečku to nemohlo zastavit a během chviličky byly z člunu cáry. Mark smečku obeplul, nalákal na sebe a vydal se zpátky, kde o nějaký kilometr blíž ke břehu seděl na vodě ještě jeden člun a nečekalo jej nic jiného…

***

Kagasarů se Mark zbavil lehce, protože při útoku na druhý člun dodýchal vůdčí samec a smečka měla najednou jiné starosti. Měl v plánu vrátit se zpátky, zajet někam do rákosin a přes les těch obrovských stromů se vrátit a vyřídit zbylé dva muže, nebo dva a půl, pokud ten krvácející přežil. Nějakou dobu sledoval pobřeží a snažil se uhodnout, odkud to vlastně vyplul, když najednou z velké dálky spatřil oheň, velký a zářivý jako maják. Připlul blíž a usmál se. Vedle ohně stála jen jedna postava, a podle barvy bundy to byla Adélka

5.

Těžký krok generála Khova se rozléhal celou budovou. Peggy vstala nervózně prsty orýsovala desku pracovního stolu a upřela zraky na dveře. Věděla, že podle všeho je ještě někde na konci chodby, a bude ještě chvíli trvat, než se dostane přes všechny ty referenty, co ho budou obtěžovat s kdejakým lejstrem, až před svou pracovnu. Nějak rychle se úřadem rozneslo, že Peggy, ta stará dobrá Peggy, přes níž nikdy žádný z těchto naprosto zbytečných šašků, co si jen vymýšlí další a další směrnice, aby zlegalizovali svou existenci, je v nemilosti. Každé z těch mláďat v skrytu duše doufalo, že by po ní mohlo do předpokoje generálovy pracovny zasednout právě ono. Sekretář velitele Služby pro dohled nad primitivními planetami je sakra dobrý stupínek na kariérním žebříčku.

Chvíli stála, ale pak to vzdala, zamířila k lednici a vytáhla si sklenici s ledovou kávou ze včerejška, kterou vždycky pila nadvakrát, protože půllitrové balení nedokázala vypít najednou. Upila a posadila se. Od rána rozesílala depeše, kam ji jenom napadlo, ale po kapitánu Stoneovi jako by se půda všech planet slehla.

Khovův hlas se najednou ozval přímo za dveřmi. Peggy vyskočila do pozoru, vzlykla a odhodlaně čekala až se dveře otevřou.

„Pane generále…,“ spustila, sotva se začaly otevírat. Uhnula s očima jako člověk před medvědem, když nechce, aby se na něj hned vrhl a začala znovu: „Pane generále…“

Vešel dovnitř a zabouchl dveře: „Já už vím, kde kapitán Stone je!“ zahřměl.

„Je v nebezpečí?“

Jeho pohled jí odpověděl sám o sobě. „Agent Keywall zjistil, na které planetě je. Zatím víc nevíme.“

Peggy ještě jednou objela špičkami prstů desku svého psacího stolu: „Pošlete mu pomoc, pane generále?“

Zavrtěl hlavou: „V žádném případě. S. D. P. P. tu není proto, aby řešila soukromé záležitosti, a tohle je soukromá cesta! Alespoň podle toho, co jste mi tu naznačila!“

„Chtěla jsem jen, abyste měl radost!“ vzlykla.

Generál Khov se zarazil. „Abych měl radost?“

„No proto jsem ho tam poslala pane generále! Vždyť říkáte, že víte, kde je! Za dva dny přece máte narozeniny!“

Generál se zarazil, a pak se rozesmál. „Můj bože!“ zašeptal, prošel Peggyinou pracovnou a zmizel se své. „Moje narozeniny! Přijdu o nejlepšího chlapa kvůli takové pitomosti!“ slyšela ho ještě mumlat.

***

„Kde jsou?“ vyhrkl Mark, sotva vyskočil z člunu.

„Zbyli na mne jen dva,“ odpověděla Adelajk. „Myslíš, že to nedokážu jako ty?“

„Zdá se, že jo,“ zamumlal. „Zkontroluju, kolik zůstalo v člunu paliva a můžeme se vydat přes jezero ke Cádizovým plantážím.“

„Tolik paliva tam určitě nezbylo,“ zavrtěla Adelajk hlavou. „Nejspíš by ho tolik ten člun ani nepobral. Je to daleko, a ty jsi s tím vyjel kdovíjak daleko na jezero a…“

Pokývl: „A ještě jsem hledal tebe.“

Usmála se, prosmýkla se kolem něho a zamířila ke člunu. „Pro jistotu se na to podívám. Zatím se najez… A šetři zásoby! Někteří z nich mají po kapsách masové tyčinky. Vezmi si ty jejich. Nejsou moc chutné, ale teď si nemůžeme vybírat. Taky musíme co nejdřív vyrazit. Večer dopádlují ti, cos je nechal na jezeře…“ Sklonila se nad člunem.

„Nedopádlují,“ houkl na odpověď.

„Jak to?“

Mark jí v rychlosti popsal, co se stalo.

„Hmm… Dobrý,“ ocenila jeho akci. „I kagasara jsi viděl zblízka. Aspoň víš, co tě čeká, jestli nechceš o toho Raye přijít.“ Odstranila víko nádrže a stejně jako předtím Mark změřila tenkou větvičkou, zbavenou listí, množství paliva uvnitř.

„O toho docela určitě nepřijdu,“ ucedil. „I kdybych měl tuhle planetu obrátit vzhůru nohama!“

Mark mezitím došel k prvnímu mrtvému, sehnul se k němu a prohmatal mu kapsy po stranách bundy.

„Připadám si jak olupovač mrtvol,“ bručel pro sebe, ale uznával, že má Adelajk pravdu. Muž měl ránu na pravé straně plic a byl to nejspíš ten, kterého špatně zasáhl hned při té první přestřelce. Neměl ale u sebe nic a Mark přešel k dalšímu.

To, co hledal, našel u posledních dvou. Leželi až u stromu nějakých sto metrů od břehu jezera, oba tváří k zemi a přes sebe. Mark je obešel a dřepl si vedle a přelétl mrtvoly očima. Každý měl jen jednu krvavou skvrnu na zádech těsně pod zátylkem.

Mark zaklel a převrátil prvního na záda

„Něco se ti nelíbí?“ ozvalo se nad ním.

Vzhlédl: „Oni se ti vzdali, že?“ Neptal se, konstatoval. „A tady jsi je nechala předklonit a opřít o strom s roztaženýma nohama?“ Uplivl si stranou: „Tohle byla poprava, Adelajk!“

„Ano?“ ušklíbla se, jak to ještě neviděl. „A co by udělali oni s námi?“

„Jak jsi…?“

„Jak jsem mohla něco takového udělat, ó ušlechtilý pane?“ Zavrtěla hlavou. „Tsss! A co bylo jiného tvoje krmení kagasarů? Tihle dva aspoň netrpěli!“ Poklekla na jedno koleno, prohledala kapsy těch dvou, našla tři masové tyčinky a dvě podala Markovi. „Já už jsem jedla.“

Mark se ještě sehnul pro zbraň jednoho z nich, zjistil, že mají stejnou ráži jako ta jeho, a tak vzal mrtvým i nábojové pásy a pověsil si je přes plece. Zásoby jejich munice se během přestřelky povážlivě smrskly.

***

V nádrži člunu toho už opravdu mnoho nezbylo, takže museli stejně dál pěšky. Výhodou bylo, že už je nikdo dál nepronásledoval. Alespoň prozatím.

„Kam teď?“ zeptal se.

Přemýšlela jen chvíli. „Nejbližší lovecká lodge je západní směrem asi šest kilometrů. Jenomže…“

„Jenomže?“

„Tam bychom byli v pasti, pokud by se za námi vydala další skupina. Je postavená na cípu dlouhého úzkého poloostrova a kolem jsou neprůchodné bažiny.“

„Takže případná další skupina by nám odřízla cestu pryč?“

„Tak,“ přikývla. „Až sem přijdou, mohou si chvíli myslet, že nás kagasaři dostali, ale budou opatrní. Je tu moc kulek ve stromech kolem a v jednom z těch člunů prý byla vysílačka.“

Mark se praštil do čela. „V tom mém ne.“

„Myslela jsem si to. Možná už před tím, než se na ně smečka vrhla, neměli čas odvysílat zprávu, co se stalo, ale možná, že ano.“

Snesli těla mrtvých ke člunu a toho s nejvíc krvavou košili položili napůl do vody tak, aby se pach jeho krve dostal do jezera a přilákal kagasary. Ti, co je přijdou hledat, najdou sotva krvavé cáry a zbytky rozbitého člunu.

„Měli bychom tu nechat něco svého,“ nadhodil Mark. Najednou měl pocit, jako by se situace obrátila Adelajk už nebyla ta slabá žena, co se v noci k němu choulila na skále a ustrašeně blábolila o nočních ptácích. „Třeba batoh! Podej mi ten svůj, má na sobě emblém vaší lovecké agentury!“ Přendal zásoby a věci do svého a ten její zavěsil na nízko visící větev. Ležet na zemi ho nechat nechtěl. Kagasaři by ho nejspíš zašlapali do země a nikdo by si ho potom nevšiml.

Hodil si batoh na záda, vzal do jedné ruky svou zbraň a do druhé tu ukořistěnou a kývl: „Ptám se podruhé. Kam teď?“

Pokrčila rameny: „Neznám to tu tak dobře. Vodil nás vždycky Žanek, já dělala průvodkyni při samotném lovu. Trefila bych jedině na Poloostrov, o kterém jsem už mluvila. Na ostatní ne. Leda…“ spokojeně se pousmála. „Navrhla bych Měsíční prst. Cestu neznám, ale sotva vyjdeme tady z toho lesa uvidíme orientační bod, který nás tam zavede. Je ještě blíž než Poloostrov, takže bychom to tam mohli stihnout do večera Hmm.“ Trhla rameny. „Ale je to risk.“

„V čem?“ zeptal se. Ještě jednou obhlédl místo, jestli nezapomněli na něco, co by mohlo prozradit, že se odtud přece jen dostali, a došel až k ní. „O Měsíčním prstu jste se bavili spolu s Žankem, nemám pravdu? Cosi v tom smyslu, že si na ni objednával dodávku potravin a ve skutečnosti byly pro něho?“ Mark chtěl odkopnout malou stonožku, která se mu objevila pod botou, ale ta se stačila ještě do jeho podrážky zakousnout. Se zaklením přidupl a očistil si podrážku o trávu.

Od jezera se rozlehl řev nového vůdce smečky kagasarů, který si právě vybojoval svoje postavení nad ostatními samci.

„Musíme jít.“ řekla Adelajk. „Už sem míří. Cítí tu krev!“

Vyrazili po rozbahněné stezce, vedoucí od lodge, a zase se napojili na stezku.

„Jaké je tam riziko?“ zeptal se Mark znovu. Adelajk měla nepříjemný zvyk, že ho vždycky nechávala zeptat se dvakrát.

„Nechodíme tam. Z nějakého důvodu, kdožvíproč, se tam v posledních dvou letech začaly stahovat opičí tlupy ve větší míře než je obvyklé, a následně tam za nimi táhnou kagasaři. Okolí Měsíčního prstu se stalo hodně nebezpečným. Ne jenom kvůli kagasarům, ale i kvůli opicím. Může se stát, že je tam potkáme i ve dne, a to by nebylo dobře. Pokud se to přihodí, musíte mít pořád sklopené oči. Jasné? Ta lodge je umístěna na stromě jen pár desítek metrů od paty útesu, a dokonce nedaleko od ní úpatí jedné z mála cest, kudy se dá dostat nahoru na útes a na Massarakšskou plošinu. Je to sice spíš horolezecký terén a výstup trvá skoro dva dny, ale dá se to. Za normálních okolností bychom se tamtudy mohli pokusit proniknout nahoru na plošinu a sejít do civilizace, ale bohužel od těch dob, co se tam sdružují opice, je ta stezka neprůchodná. Zdržují se na skalních římsách, a přes ně se nedostaneme.“ Zmlkla a vykročila rychleji. Mark se zařadil za ni, s puškou připravenou k výstřelu a čas od času se ohlížel, jestli se jim ve stopách neplíží nějaká potvora. Už se mu na tomhle světě ani trochu nelíbilo a v duchu proklínal Peggy za ten hodně pitomý nápad udělat generálu Khovovi radost k narozeninám.

„Doufám, že je tam funkční vysílačka“ zaslechl. „Říkám, že to tu nepoužíváme, a tak by Žanek byl schopný sem dojít pro nějakou náhradní součástku, která by chyběla jinde.“

Mark si ještě upravoval popruhy a na chviličku se zastavil. „A co se vrátit tam, odkud jsme vyšli?“ zavolal na ni a rozběhl se. „Tu jednu noc na stromě vydržíme…,“ brzy zase přešel do kroku.

„Nevydržíme,“ odsekla „A i kdyby, zapomínáš, že musíme strávit v lese ještě dvě noci?“ připomněla mu. „Já vím, možná to vypadá jako hloupost, zacházet od heliportu tak daleko, když se pro nás pozítří helijet vrátí, ale opravdu jsme měli velké štěstí, že jsme tu první noc přežili. Podruhé se nám to nemusí podařit! Karty už někdo vyložil, jak se říká. Měsíční prst je jediná naše základna na kterou trefím sama bez Žanka. Jakmile se zavřeme uvnitř, nebude nám nic hrozit. Dobrá zpráva je, že o ní málokdo ví, protože ji už tak dlouho neprovozujeme. Takže by nás tam nikdo hledat neměl. Bude nám tam hrozit leda hlad, pokud Žanek opravdu všechny zásoby vyjedl.“

„Možná je tam ani nedopravil?“

„Ale ano. Opravdu tam chodil. Pozoroval opice.“

„Divný koníček,“ zamumlal Mark.

„Proč? Muži mají divné koníčky. Žanek pozoroval opice, ty zase pořád pozoruješ mě.“ Zasmála se, když si všimla, jak se Marek zatvářil a už nic neříkala.

Vyšli z lesa Před nimi se zvedal skalnatý hřbet bez stromů, vystupující z okolního keřovitého porostu jako nízký ostrov. Stezka stoupala jeho úbočím přímo nahoru. Daleko za ním se tyčila nad krajinu majestátní hradba Massarakše. Ještě před ní se k obloze osamoceně vypínala vysoká ostrá špice.

„Měsíční prst?“ zeptal se Mark.

„Měsíční prst,“ přitakala dívka „Je s útesem spojený nízkou, skalní lavicí. Ta odtud není vidět, ale musí se po ní přejít, když se chce člověk vyšplhat až nahoru. Ta ale bývá opicemi obsazena vždycky nejvíc. Shora uvidíme víc. Pojď!“

Za chvíli stáli nahoře. Dole pod hřebenem se zase prostíral les až k Massarakšským útesům. Nebylo to víc než tři, čtyři kilometry, ale tenhle terén mátl.

Adelajk ukázala na oblohu a odhrnula si z čela pramínek vlasů. „Máme tři hodiny do západu slunce. Pak vylezou z bažiny kagasaři a my budeme muset na stromy.“

***

Když vstoupili do lesa na opačné straně skalnatého návrší, ztratil se jim Měsíční prst z očí. Byl to docela jiný les, než ten před kamenným návrším. Zase se museli vyhýbat rozlehlým koloniím hub, sahajících až po kolena. Z větví visely cáry odtržených kusů mechu a sem tam se mezi stromy černaly hladiny malých jezírek, pokrytých pěnou, listím a chitinovými zbytky nějakého hmyzu. Několikrát, když procházeli kolem, se temná hladina zavlnila a i když by se do jezírka stěží vešlo něco většího než člověk, přece Markovi vždycky zamrazilo v zádech.

Kdyby Žanek stezku neoznačil záseky na kmenech stromů, brzy by nevěděli, kudy kam. Byla zarostlá travou, houbami a o pár kroků dál zase ostnatými šlahouny, kterými se museli nejdřív prosekat, než mohli pokračovat. Taky stále klesala níž a níž a les byl čím dál divočejší a ponuřejší. Ve vzduchu bylo cítit hnilobu a zápach čehosi, co Mark nedokázal určit. Rozháněli roje mušek a komárů a děsili se představy, že tudy budou muset jít pozítří zpátky k heliportu.

Byli na cestě už přes hodinu, když se napravo mezi stromy v zákmitu zapadajícího slunce zeleně zaleskla hladina jezerního močálu.

Po tečně minuli řadu obrovských kagasařích stop a zase uhnuli dál od břehu jezera.

„Proč jdeme tak blízko vody?“ sykl Mark. Podvědomě mluvil potichu. Šestým smyslem cítil nebezpečí. Neustále se ohlížel k nehybné vodní hladině. „Stezka by měla vést trochu víc…“

„Nalevo od nás jsou bažiny,“ nenechala ho domluvit. „K nim se nedá ani přiblížit, protože se jejich okraj pořád mění. A už tiše!“ Marka napadlo, že na většině světů, kde kdy byl, by se ozývalo skřehotání žab, ale tady nic takového nebylo. Jen snad miliony druhů stonožek a ještě víc jejich variant s méně nohama

„Stát!“ najednou sykla Adelajk a ukázala před sebe. Světlina v temném lese často spraví náladu, ale ne taková, na které stojí perníková chaloupka. A to, co před sebou Mark viděl, ji docela připomínalo.

„Co je to, proboha?“ špitl.

„Říká se tomu opičí domek,“ odpověděla ještě tišeji. „Opice si staví falešné příbytky, močí do nich, a vytvářejí tak falešný cíl pro kagasary, až v noci vyjdou na lov. Většinou pak celou noc obcházejí tuhle stavbu, rozdupou ji, a opičí tlupy na stromě si kvůli tomu ani nevšimnou.“

„Mají za ušima,“ pokývl Mark.

„To mají, ale pro nás to moc dobré není. Většinou se opičí tlupy na noc natěsnají na skalní římsy Měsíčního prstu, a tak se dá přijít k lodgi, která je před ním, vcelku bez problémů. Jenomže když stojí ten domek tady, znamená to, že je na skalách narváno a nejméně jedna tlupa se usídlila někde tady… V korunách těch stromů kolem…,“ polkla. „Ještě něco, Marku!“ Hlas se jí najednou chvěl. „Kdybychom potkali opice, nic nepodnikej, jasné? Padni na zem obličejem k zemi, nebo prostě co nejvíc sniž svoji výšku a dívej se dolů. Tvoje oči se nesmějí setkat s očima vůdčího samce, jinak to nepřežiješ. A… A kdyby mne samec bral, nevšímej si toho.“

Mark vykulil oči: „Jak to myslíš – bral?“

„Prostě kdyby po mně sáhl prackama Marku. Nech to být, jasné? Pokud se s nějakým setkáme, tak to na devadesát devět procent udělá, aby ti demonstroval svou nadřazenost, protože tě bude mít za mého druha. Nevšímej si ničeho. V takové chvíli by stačilo, aby ses jen rychleji pohnul a zabije tě. Prostě ti v jediné vteřině vykousne z hrudi kus masa a utrhne hlavu. Nech to být! Já si umím poradit!“

***

Mark si znechuceně uplivl. Opravdu to je ale dovolená! Zbavili se těch, co se je pokoušeli zabít, a teď se mohli těšit, že uvidí tlupu lidoopů v jejich přirozeném prostředí. Outdoorová záležitost jak řemen. Pak koutkem oka spatřil Adélku, jak si nervozitou rozhryzává rty a konečně mu došlo úplně, že by to mohlo být zatraceně vážné.

„Jinam!“ navrhl. „Půjdeme jinam!“

Podívala se po něm skoro vděčně, ale rozhodně zavrtěla hlavou.

„Teď už bychom se do tmy nestihli ani vrátit k tomu kamennému návrší. Jinam prostě nemůžeme, Marku. Už jsem ti to řekla“ Adelajk najednou opustila odvaha Opírala se o kmen stromu a nemohla se odhodlat k tomu, aby vyrazila dál.

„Kterým směrem je lodge?“ zeptal se Mark.

„Přímo před námi, za tou mýtinou. Můžeme ji obejít buď doprava a to se až příliš přiblížíme k vodě. Už je pozdě a kagasaři tam někde už asi jsou. Nebo to vezmeme vlevo a určitě se nevyhneme stromu, na němž sedí tlupa. Ať už je to kterýkoli z nich.“

„Tak si to namíříme napříč!“

„Přes tu louku?“ zděsila se.

„A proč ne? Opice se tam podle všeho takhle navečer netroufnou a budeme mít dost času to přeběhnout, kdyby se objevila ta masožravá potvora.“ Nečekal, co na to řekne a vzal ji za ruku. „Až se dostaneme na druhou stranu pod stromy, jak bude lodge ještě daleko?“

„Je to druhý strom od okraje mýtiny.“

„Fajn. Můžeš zaktivovat výtah tady odtud?“

„Ano, ale přilákalo by to opice.“

„Dobře. Tak jdeme. Pokud se za námi rozběhne jezerní obluda, zaktivuj to asi tak v polovině louky. Jasné?“

Mlčky přikývla

„Tak do toho, Addie!“ poprvé použil to familiární Žankovo oslovení. „Tentokrát půjdu do sprchy první já!“ Zasmála se a pokývla.

Vystoupili zpoza stromu a opice je hned zpozorovaly. Nad loukou se rozlehlo houkavé volání a Mark by skoro přísahal, že je to spíš varování před tím, co může vylézt z jezera, než výhrůžky.

„Jsou tu,“ hlesla Adélka

„Jo, já vím!“

Koutkem oka zahlédli, jak se vlevo od nich mihly v korunách stíny opic. Už se šeřilo a protější strana mýtiny působila jako jednolitá temná stěna Po levici minuli opičí domek, příšerně páchnoucí zvířecí močí a dostali se přes polovinu louky.

„Nechci se tam dívat, aby to nevzali jako výzvu,“ sykl Mark. „Jsou tam ještě?“

Ohlédla se. „Ano. Jeden dokonce stojí na zemi vedle stromu. To za šera nedělají. Vyrušili jsme je. Hodně!“ V jejím hlase možná mělo být varování, ale Mark si toho moc nevšímal. Všiml si něčeho jiného. Napravo, u břehu za hranicí tmy se něco dělo. Večerní vánek přinášel šplouchání vody. Podíval se tam, protože věděl, že tak blízko vodě to opice být nemohou, a vyschlo mu v hrdle. Kontury toho, co se skrývalo ve tmě, splývaly s pozadím. Bylo to obrovské, mnohem větší než kagasar!

Podvědomě přidal do kroku. „Co je to?“ sykl.

„Nevím,“ zadýchaně odpověděla „Ale opice nevřeští, není to masožravec…,“ polkla „Tamhle ten strom to je!“

„Vidíš opice?“

„Ne!“

„Otevři nám!“

Na zlomek vteřiny se zastavili, Adelajk na psionu vyťukala kód, aktivující uvítací program a konečně vydechla: „Je to!“

„Tak zdrháme!“ štěkl. „Jestli jsou ty opice jen z poloviny zvědavé, jak ty u nás na Zemi, tak se přijdou podívat!“

Ke stromu, v jehož koruně se skrývala lovecká lodge, doběhli právě v okamžiku, kdy lávka zdviže sjela dolů. V korunách se strhla bouře a opičí tlupa se vydala k nim. V rychlosti skočili dovnitř a čekali nekonečně dlouho, až zapadne jistící mechanismus a lávka se vydá vzhůru. Zdviž se pořád nehýbala.

„Co je s ním, hrome?!“ zaklel Mark. Mumraj v korunách stromů se blížil. Už se chystal začít šplhat vzhůru po nosných lanech, když se lávka konečně hnula. „Dobře,“ obrátil se k Adelajk. „Jak je daleko ke dvířkům buňky?“

Pokrčila rameny. „Byla jsem tu jen dvakrát, a už hodně dávno. Tohle si už nepamatuji.“ Oba se podvědomě přitiskli zády k sobě a s pozvednutými hlavněmi zbraní obhlíželi větve nad sebou.

„Až zastavíme, rozběhneš se k buňce, otevřeš ji a zapadneš dovnitř. Jasné?“

„A ty?“ Zdviž vystoupala mezi spodní větve a kolem nich se setmělo, že sotva viděli na krok.

„Budu tě krýt a půjdu za tebou. Ale otevřeš mi jedině, když tu ještě nebudou!“

Lávka zdviže sebou cukla a zastavila se o metr níž, než by měla

„Lez!“ postrčil ji Mark. „Honem!“ Počkal, až se Adélka vyhoupne na větev a pak se vyškrábal za ní. Najednou ji neviděl. Všude dokola byla téměř absolutní tma. Šmátral před sebou a hledal něco, čeho by se mohl chytit. Kovové příčky, zasekané do větve byly dostatečně široké, ale stejně se mu zdálo, že se musí při prvním kroku sesmeknout dolů.

„Napravo od tebe je lanové zábradlí,“ uslyšel její šepot. Hmátl do tmy, dotkl se prsty lana a opatrně, krok za krokem se vydal za ní.

I opice kvůli tmě procházely korunami stromů pomaleji než jindy. Tápaly stejně jako oni.

„Adélko?“

„Už tam budu!“

„Spěchej! Blíží se!“

„Už stojím na ochozu! Hledám dveře!“

V bažině se znovu cosi dělo. Bylo slyšet šplouchání, hluboké, poděšené odfrknutí, a pak se najednou přivalila vlna. Nebyla vidět, ale bylo slyšet její sykot, šplouchání tam, kde narazila do stromů…

„Co se to děje?!“ vykřikl.

„Nevím!“

Dole pod nimi se valila vlna dál do pralesa. Už zalila celou louku, v posledních zbytečcích světla bylo vidět, jak se opičí dům uprostřed mýtiny hroutí…

„Mám to!“ vyjekla Adelajk.

Mark se přestal dívat dolů a popošel za ní. „Kde jsi?“

„Tady,“ ozvalo se napravo od něj. „Teď otevřu a uvnitř se rozsvítí. Musíš to stihnout dovnitř dřív než ony!“

„Ještě tu nejsou,“ namítl. „Ale pospěš si!“

„Už tu jsou,“ špitla „Cítím je. Jen čekají, co se bude dít!“

V té samé vteřině jej šlehl přes nos štiplavě nakyslý pach zvířecího potu. Jedna tu byla určitě! A hrozně blízko!

6.

Generál Khov zůstal ve své kanceláři příliš dlouho. Dávno uplynula doba oběda a pak dokonce i hodina kdy s bručením odcházel domů. Peggy se za celou dobu neodvážila odejít na delší dobu a pořád čekala kdy se rozletí dveře a právem rozlícený generál Khov jí provede něco strašného.

Nevěděla co. Za dnešní dopoledne několikrát prolistovala celý kázeňský řád Služby pro dohled nad primitivními planetami a nenašla jediný odstavec, který by řešil nedovolený let na planetu mimo centrální systém za účelem sehnání narozeninového dárku pro hlavního velitele. Jediné, co se nabízelo, bylo okamžité propuštění ze služebního poměru, a toho se bála jako čert kříže. I když jí už bylo něco přes padesát a na účtech měla dosti velkou sumičku, přece jen si nedokázala představit, že by měla z toho denního shonu v centrále S. D. P. P. uniknout a trávit zbytek života v houpacím křesle s knihami ze své oblíbené řady o fiktivním agentu Kovářovi. Vždycky si ho představovala s tváří generála Khova a jen když některý den vypila o jednu deci červeného víc, míval úsměv Marka Stonea Co to ale bylo proti skutečnosti! Vždycky, když pročítala zprávy z misí, měla pocit, jako by tam byla s nimi, jako by se ten vítr opíral do ní, jako by se čepele mečů míhaly kolem její hlavy…

„Peggy!“ ozvalo se nad ní.

Sekretářka generála Khova se vytrhla ze snění a postavila se tak rychle, jako by artróza bylo jen vymyšlené slovo. „Pane generále?“

„Vím, že se trápíte. Ale já taky. Mark Stone není jen můj podřízený. Chci vědět, kam jste ho poslala!“

Vzlykla: „Přece jste řekl, že už to víte!“

„Ano. Zjistili jsme, že odletěl pronajatým astronefem na Terranii IV., komerční linka tam nelétá. Na té planetě se jeho stopa ale ztrácí. Nejspíš hned letěl někam jinam. Je to postup při odletu na tajnou misi, ale proč dělal tohle i tentokrát, nechápu. Jste povinna mi prozradit, kam mířil doopravdy.“

„Ale on opravdu letěl na Terranii IV., pane generále,“ vydechla Peggy. „Pro vaše oblíbené doutníky. Sháníte je horko těžko a poslední dva balíčky, jak jste říkal, byly zasažené nějakou snětí…“ S překvapením si všimla, že ji generál Khov poslouchá a nepřerušuje ji. „Chtěli jsme vám tedy k narozeninám darovat vaše oblíbené doutníky, a usoudili jsme, že pokud je dovezeme přímo od výrobce…“

„Ale ony se už přece dávno přestaly na Terranii vyrábět! Ta rostlina tam po ekologické katastrofě vyhynula. Společnost Dohan se přestěhovala a dnes svůj vodní tabák pěstuje jinde a jinde taky vyrábí doutníky! Už je to možná šedesát let! Možná dokonce sto! Jen značku si ponechali.“

„Proto asi odletěl hned pryč!“ vyjekla Peggy. „Tohle jsme nevěděli! Vydal se na tu druhou planetu.“

Generál Khov sebou trhl. Peggy určitě bude mít pravdu! Goorkham! Ušklíbl se. Co se asi tak stane, když Mark zaťuká na dveře některé balírny a řekne, že by chtěl balíček pro svého šéfa? Budou ho mít za špiona od konkurence. A o Goorkhamu už slyšel od admirála Neumanna, svého přítele a šéfa Vesmírné policie, dost a dost.

„Ženská nešťastná!“ zaúpěl a rozběhl se zpátky do své pracovny. „Spojte mě s Neumannem!“ houkl na Peggy ještě ve dveřích. „A pořád se pokoušejte navázat spojení s Rayem!“

***

„Vystřelím!“ sykl.

„Když to uděláš, zabijí nás!“

Opice na tomhle stromě už musely být, když oni dva stoupali se zdviží do koruny

„Jedna?“ zeptal se. „Nebo víc?“ Opatrně sunul ruku po zábradlí, a pak udělal další krok k buňce. Někde před ním ale ještě byla Adelajk. „Slyšíš? Kolik jich je?“

„Celá tlupa,“ přimrazila ho její slova

„A proč…?“ Posunul se. Prsty se něčeho dotkl a rychle ucukl.

„To jsem já,“ špitla Adélka a hlas se jí třásl. „Nemůžu dál. Asi sedí na ochozu kolem lodge. Jsme v pasti, Marku!“

Od jezera se znovu rozlehl ten šum a šplouchání a loukou pod nimi se přihnala ještě jedna vlna

„A proč neútočí?“ zeptal se znovu. Divil se, že jeho šepot nevyprovokoval opice kolem ani k obyčejnému zavrčení.

„Tohle jsou samice,“ odpověděla mu. „Ty nebývají agresivní. Teď čekají, až samec uzná za vhodné se na nás podívat. A ten asi zatím pozoruje tu vodu pod námi.“

„Třeba tu jsou jenom…“

„Ne. Jsou tu i samci. Někde… Ta druhá tlupa co se sem hnala zastavila postup na vedlejším stromě. To by se nestalo, kdyby tady byly jenom samice!“

„Prostřílíme se!“

„Ne!“ zvýšila hlas a hned ho zase ztišila „Ony nejsou hloupé. Když jim o to půjde, tak dokáží poznat, která lana kotví lodgi na stromě a uvolní je, kdyby měly dřevo okolo míst ukotvení ohryzat. Když ale jenom projdeme a zmizíme uvnitř, za chvíli na nás zapomenou.“

„Když zastřelím vůdce, nebude je mít kdo vést!“

„To jedině,“ sykla „Ale musíš si být zatraceně jistý, že to, na co budeš mířit, je právě on!“

„Takže musíme čekat?“

„Jedině!“

***

Čekali ještě nejméně deset minut. Opice kolem, které už předtím pomalu usínaly na větvích a na ochozu lodge, se teď začínaly tísnit kolem nich. Začínaly se jich dotýkat, a čím dál víc dotěrněji.

„Chyť mne za ruku!“ sykla Adélka a přimkla se k němu. „Zvedly se ze svých míst. Pokusíme se protlačit ke dveřím, teď by to možná šlo. Samy nám neublíží, když je proti nám nepoštve alfa samec.“ Mark ucítil, jak ho dívka za sebou táhne. Zalykal se zápachem, opatrně odstrkával ty, které se po nich sápaly zezadu a z větve nad nimi.

„Jsem na ochozu!“ uslyšel Adélku. Zatápal kolem sebe a levou rukou narazil na tramzitovou stěnu lovecké buňky.

„Máš dveře?“

„Dvee..ře!“ uslyšel za sebou a poděšeně se otočil.

„Napodobují zvuky. Toho si nevšímej!“ špitla Adelajk.

„Nee..všíiiíímeéj!“ ozvala se zase opičí ozvěna.

Adélka před ním o něco klopýtla, vyjekla a padla na zem. Mark ucítil, jak mu zezadu zkouší nějaká opice stáhnout batoh, otočil se a odstrčil ji.

Skřek, kterým tvor ze tmy odpověděl, mu zatavil všechny vlásečnice v jeho těle.

Adelajk něco vykřikla, ale i když jí Mark nerozuměl, pochopil, co se stalo.

To se na ně konečně přišel podívat sám vůdce tlupy.

Hleděl do tmy za sebou a čekal, kdy se ten opičák zase vrátí. „Můžeš tím kódovacím psionem rozsvítit nějaké venkovní světlo?“ zeptal se do vzrůstajícího řevu kolem.

„Ano. Ale…“

Nenechal ji domluvit: „Na vteřinu je to oslepí!“ Pomalu sklonil hlaveň zbraně před sebe a čekal, kdy to přijde.

Adelajk ještě seděla na zemi, a opice si jí moc nevšímaly. Zřejmě ani v té tmě neviděly o moc lépe než lidé. Dívka konečně uvolnila psion z pouzdra a začala popaměti vyťukávat kód. „To nezvládneme!“ špitla „To nezvládneme!“

Když už si myslela, že se potmě špatně zmáčkla klávesy, z reflektorů zabudovaných ve stěně tak, aby nikde nevyčnívaly, vystřelilo světlo a prozářilo korunu stromu.

Mark zaklel a couvl, protože se mu metrová vzdálenost od evidentně naštvaného lidoopa nezdála ani trochu dostatečná.

„Jsem uvnitř! Marku!“

Mark uskočil dozadu, zavrávoral a ohlédl se. Adelajk zmizela v obdélníku světla, ale pořád nechávala pootevřeno. Jenomže moment překvapení se už vytratil. Samec se začal dlouhýma prackama poplácávat po stehnech a Mark nemusel mít doktorát z antropologie, aby nepochopil, že je to jen předehra k útoku. Jako ve snu zvedl hlaveň pušky.

„Nestřílej!“ slyšel Adelajk, jak drmolí, a potom i křičí. „Jestli vystřelíš, tak já zavřu!“

„Proč, sakra?“

„Střelbu ony znají, Marku!“ zasyčela „Jenom je to rozzuří! Musel bys trefit přímo jen toho, o kterém jsme mluvili. Jinak to bude nejhorší chyba! Střílí po nich kdekdo, ale tenhle druh se nebojí, rozumíš? Teď jsi jen vetřelec, ale pak budeš nepřítel číslo jedna! Zaútočí! Pojď už…,“ věděla že je to nesmysl, a kdyby se jen pohnul směrem ke dveřím, samec po něm skočí. Věděla to, a taky už přivírala dveře, aby je stačila přibouchnout. Nechtěla se jim dostat do pracek.

Samec se k Markovi otočil zády, stále se poplácával po stehnech, chvíli dřepěl a vzápětí zase vyskakoval jako při nějakém šamanském rituálním tanci. Závany zvířecího pachu jako by Marka zmrazily na místě. Opice, co seděly kolem na větvích a pod jeho nohama na okrajích ochozu, po něm vztahovaly ruce, dotýkaly se ho, ale už ne jemně! Začínaly štípat, a to šeredně bolelo.

A pak mu to došlo.

„Kterým směrem je ta druhá tlupa?“ zeptal se. „Přímo před tebou, proč?“ nedošlo jí to.

Mark zvedl zbraň a přes samcovu hlavu vypálil do koruny sousedního stromu.

Všechno ztichlo. Mark vteřinku počkal, a pak potáhl krátkou dávku zleva doprava Bolestný řev zraněných opic se zvedl ze stromů jako pára nad kotlem bublajícího jedu. Stalo se přesně to, co Adelajk předpověděla. Zaútočily!

Strom se otřásl. Nebyla to jedna, nebo dvě. Byly jich tucty! V té tmě nebylo nic vidět, ale hluk byl nepopsatelný. Praskání větví a skřek napadených se mísily do příšerné divoké kakofonie zvuků. Tlupa z vedlejšího stromu vtrhla na ty, kteří po ní stříleli. Mark nemohl tušit, jestli se chtějí probojovat k němu, nebo mají za střelce někoho z tlupy, která ho zajala. Byl ve střehu a čekal, co udělá vůdce. Ten musel bránit svou tlupu a obrátil se k Markovi zády. Jen na okamžik, na chvilku. O pár vteřin později mu zřejmě v jeho mozku došlo, co Mark udělal a s vyceněnými zuby se po něm ohnal. Mark už byl o dva kroky dál. Adelajk mu ustoupila ze dveří a vpustila ho dovnitř. Vzápětí se na dveře zase vrhla, a ulehčeně si oddychla, když zapadly bezpečnostní západky.

Samec zaútočil proti dveřím, ale hned po dvou ranách nastal klid. Musel se obrátit a vrhnout se do bitky, jestli nechtěl ztratit tvář před členy své tlupy.

„Říkala jsem…,“ Adelajk se nadechla, aby pokračovala…

„Pst!“ přerušil ji Mark. „Budou mít starosti samy se sebou. Jen zhasni ta venkovní světla, ať zbytečně nedráždíme. A i kdyby – musí tu přece být systém obrany nablízko!“

„Tohle je lovecká chata, ne pevnost!“ S údivem hleděli na kartony krabic s potravinami, s baleným pitím, na balíky sušenek a pytle sušeného ovoce. Konzervy s nakládaným masem stály docela vzadu u stěny.

„To sem natahal Žanek?“ překvapeně se zeptal Mark. „No, aspoň nebudeme mít hlad!“ Několik ran na stěny buňky jim připomnělo, co se děje venku. „Jestli půjdou po ukotvovacích lanech…“

„Blbost,“ skoro ji okřikl. „Jsou to opice! Ráno sežerou všechno ovoce, co na tomhle stromě je, a potáhnou dál. Buď klidná, děvče!“ protáhl se a zazíval. „Jdu se vysprchovat. Není to ode mne moc galantní, ale…,“ pokrčil rameny, „… je na mně řada! Jak sem vlastně dostáváte vodu?“

„To jsem ti zapomněla říct!“ křikla za ním, když mizel v hygienické kóji. „Voda se jímá při deštích, ale teď ji prakticky nikdo dva roky neodebíral. Je možné, že bude systém zanesený a ta voda už nebude dobrá ani na koupání!“

„Hrome!“ ozvalo se ze sprchy. „Jsou tu nějaké chlupy!“

„Cože?“ Adélka se zvedla a zamířila za ním. „Můžu dál?“

„Jo.“

Vešla dovnitř a uviděla to taky. Všude po stěnách i po podlaze koupelnové skořepiny tu ležely chuchvalce dlouhých rezavých chlupů. Výlevka jich musela být plná.

„Že by se sem opice chodily sprchovat?“ zamumlal Mark. „Tam, venku byla tma a ani jsem nepoznal, jakou mají barvu.“

„Většinou rezavou,“ odpověděla mu. „Jako já mám vlasy.“

Podíval se po ní a usmál se. „Ale tohle…,“ sklonil se a vzal jich pár mezi prsty. „Tohle je tvrdší než vlasy. A ani zvířecí chlupy to nebudou, na to je to zase moc měkké.“ Usmál se. „Možná se tu schází šéf vaší agentury s nějakou zrzkou?“

Adelajk po něm loupla očima, jako by řekl tu nejpitomější věc na světě. „Tohle je hodně špatné místo na milostné schůzky, pane Stone,“ prosedila skrz zuby. „Nehledě na to, že existuje jen málo lidí, kteří by to tu našli. Přiletět se sem nedá, připlout taky ne.“

Sesbíral tři plné dlaně chlupů či vlasů, vysypal je vedle sprchy na zem a pak Adelajk vystrčil ven. „Mluvila jsi o stezce nahoru na planinu. Třeba tudy někdo sestoupil? Třeba si sem někdo zašel picnout kagasara bez poplatku agentuře? Hmm… Ale bez toho kódu by se dovnitř nikdo nedostal, nemám pravdu?“

„Máš!“

Mark konečně pustil sprchu. Addie nakoukla do lednice a spokojeně pokývla, když zjistila, že je skoro plná. Ani smrti žízní se nemuseli bát. Žanek tady zřejmě od posledního doplnění zásob nebyl a tak to všechno nestihl sníst. Usmála se, když si na něho vzpomněla a současně ucítila v krku cosi velkého, co jí nedovolilo ani polknout.

„Říkala jsi, že sem chodil Žanek pozorovat opice, když měl volno?“ Ani si nevšimla, že Marek už vyšel ze sprchy. Zvenčí už zase dopadaly na stěny buňky pádné rány opičích pracek. Zdálo se, že domácí tlupa tu druhou už zahnala a teď se její vztek obrací proti lodgi.

„To ano!“

„Pak to vypadá, že měl chuť na zvěřinu. Jednu z těch opic střelil a tady uvnitř jí stahoval. Z toho bývá vždycky kolem dost vyškubané srsti. K tomu se mi zdálo, že pár těch chlupů bylo slepených krví.“

Vytřeštila oči a zvedl je k němu: „To… To je nesmysl. To by nikdy neudělal.“

„Proč?“ zeptal se Mark. Rychle se oblékal „Mohl být zrovna bez potravin! A dole na louce třeba zrovna probíhalo kagasaří rojení. To by přece nemohl slézt! Na stromě nebylo k jídlu nic, jen nějaká zatoulaná opice. Venku ji stáhnout a vyvrhnout nemohl, protože se už blížila tlupa, přilákaná výstřelem…“

„Říkám, že je to nesmysl,“ utrhla se. „Jednak se to muselo stát při poslední návštěvě, jinak by ty chlupy byly určitě uklizené, a jednak je lednička plná jídla. Muselo to být něco jiného…“ Náhle vstala a skoro se rozběhla k policím vedle vchodových dveří.

„Že bys myslela na to, co já?“ ozval se Mark.

„A na co myslíš ty?“ Konečně našla mezi krabičkami se střelivem a bateriemi do svítilen kufřík a výrazným z větší části sedřeným nápisem.

„Je to lékárnička,“ hádal Mark.

Ani se po něm neohlédla „Je to lékárnička“ potvrdila „A chybí tu obvazy. Skoro všechny.“

Pokrčil rameny. „Zdá se mi divné, že by si sem dovnitř vtáhl zraněnou opici, oholil jí místo zranění a ošetřil ji. Mohlo se mu to vymstít! Jsou přece mnohem silnější!“

Adelajk po něm zvedla zrak a zase uhnula očima jinam. „Deky a polštář najdeš v úložném prostoru lůžka povlaky jsou v těch modrých balíčcích taky tam. Jdu se vysprchovat a…“

„Dá se koukat ven?“ přerušil ji Mark.

Přikývla: „Ano. Nad námi je ještě jedno podlaží. Ještě ti to ukážu!“ Na opačné straně za blokem sociálního zařízení visel provazový žebřík, kterého si Mark předtím nevšiml. Vyšplhali nahoru a ocitli se pod průhlednou pětibokou kupolí, na několika místech přesahující půdorys spodní části buňky, takže by bylo vidět i přímo dolů pod strom, kdyby venku nebyla taková tma Zvenčí nebylo vidět skoro nic, a tak zůstali stát u otvoru šachty, kterou vylezli. Adelajk rozsvítila a hned zvedla ruku, aby ho uklidnila „Odtamtud sem není vidět. Tohle je pozorovatelna Tamhle, tamhle a tam jsou výsuvné posedy. V každém jsou na kolejničce nasazeny dvě těžké opakovačky ráže osmdesát dva pro lov na kagasary. Svátečním lovcům často po první nevydařené střele zmizí odvaha a kagasara musím dorazit já.“

„A když uteče z dostřelu?“

Pokrčila rameny: „Pak se můžu jen modlit, aby na nás někde při zpáteční cestě nečíhal. Přece ho nepůjdu dodělat po svých?“

„Na jiných loveckých štacích se to tak dělá…“

„Jinde nemají dvouhlavé bestie!“ odsekla „Odtud se můžeš dívat, na co chceš. Ale až ráno. Teď bys nespatřil vůbec nic.“

„Nemáte tu reflektory?“

„Na co?“

„Přece tam u břehu něco bylo, když přišla ta vlna!“

Mávla rukou: „Na to už jsem zapomněla. To se stává. Říkala jsem ti přece, proč pro nás nemůže helijet přiletět dřív. Protože musí vyzvednout výpravu, co táboří na písčinách před ústím jezera do moře. Nevzpomínáš si? Když je na volném moři bouře a vichřice se žene právě směrem od ústí do vnitrozemí, navalí se do jezera vždycky obrovská masa vody a doznívá to potom, jako záplavová vlna v nejzazších cípech goorkhamských bažin.“

„A co bylo to, co jsem tam viděl?“

„Nemám zdání. Kagasar? Možná uhynulý mečoun, kterého ten příliv zahnal až sem… Fakt nevím. Jdu se vysprchovat.“ Začala šplhat dolů, ale ještě se zastavila, když jí koukala už jen hlava. „My máme jiný problém, Marku Stone! Jak se odtud dostat, když jsi pořádně, ale pořádně naštval nejméně dvě opičí tlupy!“

***

Zhasnul si a díval se ven do tmy. Slyšel, jak se Adelajk dole chystá ke spánku. Naslouchal jejím krokům, poslouchal, jak si vaří čaj, a jak to zasyčelo, když roztrhla vakuový obal sucharů…

Usmál se. Byla zvláštní. Už vstal, aby sestoupil za ní, ale nakonec mávl rukou. Tam venku to bylo zajímavější.

Proti noční obloze viděl jen kontury větví. Mezi nimiž jako z klecí vykukovala světýlka hvězd. Daleko nad jezerem začínal východ měsíce a podle toho, že se vrcholky stromů zbarvovaly do růžova byl na řadě ten větší z obou goorkhamských satelitů.

Viděl i siluety opic, rozsazených na větvích kolem lodge. Usínaly, nožná už spaly. Kdyby už vyšel měsíc, mohl by si je prohlédnout lépe. Předtím při tom mumraji to dost dobře nešlo. Vlastně si pamatoval jen špičáky vůdčího samce…

Vstal a přistoupil až k průhledné stěně. Reflektory zapínat nechtěl, protože nevěděl, co je to zač tam u břehu. Byl si jist, že tam něco bylo. Adélka si toho nevšimla, ale on ano, a bylo to příliš velké na nějaké zvíře. Napadlo ho, že ta sebranka, s nimiž se střetli dnes před polednem, stačila přivolat pomoc a tam na vodě kotví loď, plná chlapů a zbraní. Adélčino tvrzení, že sem žádná loď nedopluje a žádný helijet tady nemůže přistát, bral s rezervou. Bude muset počkat do rána…

Přímo před ním jedna opice usnula příliš hlubokým spánkem, přestala se držet větve a zřítila by se dolů, kdyby se v poslední chvíli nezachytila své sousedky. Ta se stačila chytit, ale nejspíš měla zato, že ji popadl nějaký predátor. Příšerné zaječení proniklo až k dovnitř lodge. Mark to celé sledoval jako divadelní představení. Provinilkyně se zvedla a seskočila na větev o podlaží níž a snad tam někde našla místo.

Až teď blesklo Markovi hlavou, co se mu na těch opicích nelíbilo! Bleskurychle sešplhal po žebříku dolů do obytné části. „Adelajk?“ hlesl. „Spíš?“

„Ještě ne.“

„Viděl jsem už za ty dva dny tisíc různých stonožek, býložravou plazí obludu, kagasar je taky plaz. Mluvila jsi o nějakých nočních ptácích… Jak vypadají?“

„No…“ zapřemýšlela „Jsou to spíš létající ještěři,“ zazívala „Je to tak důležité?“

„Možná ano! Opice jsou jediní savci, které jsem tady spatřil. Dost divné!“

Ve světle pohotovostního světla viděl, jak se obrací k němu. Chvíli bylo ticho, a pak Adelajk pípla zpod deky: „Dost, že sis toho všiml!“

Nevěděl proč, ale přeběhl mu po zádech mráz.

„Jak to, hrome?“ zahučel, ale Adelajk mu už neodpověděla

„Jak to, že na téhle planetě existuje jediný druh savců? To je přece nesmysl! Není možné, aby se něco takového stalo!“

„Ještě tu jsou lidé,“ ozvalo se zpod deky.

„Ti ale přišli! Nejsou původní…,“ zarazil se. „Addie?“

Už neodpověděla Pravidelně oddychovala a tiše pochrupávala jako na smrt vyčerpaná malá holčička.

Lehl si na lůžko a díval se do stropu. Důsledky toho modrého drinku odeznívaly jen nesmírně pomalu. Snažil se vzpomenout si. O Rayovi už snad všechno věděl. Pamatoval si generála Khova, jeho doutníky a… A Peggy…? Ne. Peggy bylo jen jméno. Nedokázal si vzpomenout, jakou měla tvář. Věděl jen, že to je generálova sekretářka, ale víc nic. Vzpomínal, že má snoubenku, ale nedokázal si vybavit její tvář ani jméno. Byla to Peggy? Nějak uvnitř v duši cítil, že ne. Stočil oči k druhému lůžku, kde spala Adelajk a usmál se. Možná nějak podvědomě ucítila, že na ni v tu chvíli myslí. Prudce se na lůžku obrátila dlouhá nahá noha jí v tu chvíli vyklouzla zpod přikrývky a po polštáři se rozlétla zrzavá záplava vlasů.

Adelajk…

Adélka je strašně hezká dívka mihlo se mu hlavou.

***

Nevěděl, jestli usnul, ale když znovu otevřel oči, průlezem do kopule prosvítalo šeré světlo. Bylo ještě příliš brzy. Vstal a rozespale zamířil k ledničce. Vyndal si litrové balení nějaké ovocné šťávy, otevřel ho a opatrně se napil. Bylo to příšerně studené. Ještě si usrkl a pomalu se vracel k lůžku.

Zaklepání na dveře ho zastavilo. Tohle nebylo to zvířecí mlácení jako předtím to, co se ozývalo, než usnul. Opice se přes noc uklidnily a nejméně od půlnoci už bylo ticho.

Znovu to ťukání!

Už se pohnul, aby otevřel.

„Dvee..ře!“ ozvalo se zvenčí.

Lekl se a uskočil. Už to slyšel! V noci, když se prodírali mezi opice ke vchodu do buňky! Adelajk říkala že napodobují hlasy… Tam za dveřmi teď musela být opice a pokoušela se jej vylákat, aby jí otevřel!

„Dvee..ře,“ bylo slyšet znovu. „Oteev..ři je!“

Tohle nebylo napodobování slov, protože ta slova tady nikdo neřekl! Tam na druhé straně nemohla být jen opice! Někdo jí předříkával, co má říct!

Ohlédl se po Adelajk. Seděla na lůžku a mžourala ospalkovýma očima do šera „Co se děje?“ zeptala se rozespale.

„Tam!“ ukázal na dveře. „Tam za dveřmi je…“ Mávl rukou a vrhl se k žebříku, vedoucímu do kopule. „Neotvírej!“ ještě na ni houkl a bleskurychle vyšplhal nahoru. To musela být ta sebranka co po nich šla. Jen nechápal, proč najednou změnili taktiku, neodpálili lodgi výbušninou a na místo toho se je rozhodli dostat živé.

V kopuli se okamžitě zorientoval a vrhl se k místu, odkud by měl vidět na ochoz přede dveřmi.

Nikdo tam nestál. Mark se zmateně rozhlédl. Opice byly pryč. Jen na větvi o nějakých pět metrů výš stál nehnutě mohutný vůdčí samec, možná ten, se kterým se v noci pustil do křížku, a rozhlížel se po stromě, jako by se chtěl ujistit, že všechny opice odešly a žádná nezůstala.

Mark ještě chvíli obcházel pětibokou kopuli podél stěn, ale nespatřil už nic. Venku se pomalu rozednívalo a nad jezerem na východě se červenal polštář ranní mlhy. Nad mlhou vycházelo zdejší slunce a snopy paprsků začínaly pronikat mezi větvemi stromů až dolů k zemi…

Mark přimhouřil oči proti slunci a pomalu je otevíral. Pak si na něco vzpomněl, na to velké, co se šplouchalo v noci u břehu a podíval se níž. Chvíli mu ještě v očích tancovala rudá a žlutá kola, než si oči zvykly, a mohly do mozku vyslat sdělení, že na mělčinu u břehu vyplavila přílivová vlna torzo helijetu, a to zatraceně podobné tomu, který je měl za třicet šest hodin vyzvednout na lesním heliportu.

„Krucinál,“ zamumlal Mark.

7.

„Možná někdo přežil,“ špitla Adelajk.

„Možná,“ připustil Mark. „Možná, že ne. Je to určitě helijet vaší agentury?“ Vrak se nedal přehlédnout, ale částečně jej zakrývaly větve.

Pokývla hlavou. „Museli spadnout při cestě zpátky. Na palubě jsou naši klienti, pilot a dva průvodci, co byli s výpravou na mečounech. Nechápu proč…“ Hlas jí selhal. „Nechápu, jak to, že to vrak zaneslo zrovna sem.“

„Jo, vypadá to divně,“ připustil Mark. „Goorkhamské bažiny jsou velké, že by to stačilo na menší světadíl u nás na Zemi. Podle mne to bylo jinak. Přestala jsi vysílat dřív, než se stačili ozvat, že nás slyší. Moc se přiblížili, a někdo je sundal.“

„Kdo někdo?“

Pokrčil rameny. „Možná měli ti grázlové někde dál na jezeře nějakou větší loď. Na těch malých člunech by přece nemohli připlout kdoví odkud. Helijet se přiblížil, když už jsme byli pryč, a ti parchanti jej sestřelili, když nám přiletěli pomoct. Přesně tak to vypadá, ať se na to dívám, jak chci! Říkáš, že na palubě byli i vaši klienti. Znám tyhle sváteční lovce. Každý z nich se jen třásl, aby se mohl zapojit do přestřelky, zachránit krásnou zaměstnankyni agentury a potom o tom doma několik let mluvit. Znám trouby, co celé měsíce blábolí jen o tom, že si jednou za rok zastřílí ve střeleckém klubu… Hmm. Šli jsme odtamtud půl dne, ale ten vrak sem mohl doplout za pár minut. Spadl té přílivové vlně přímo do cesty.“ Rozhlédl se kolem dokola. Opice někam odtáhly, možná na nějaký jiný strom, který ještě nestačily očesat. Potkat je nechtěl, ale zdálo se, že se nedá nic dělat. „Říkala jsi, že tu jsou výsuvné posedy s opakovačkami?“

„Co chceš dělat?“ zeptala se, i když jí to hned došlo.

„Půjdu se tam podívat. Třeba je někdo z nich opravdu ještě naživu.“ Mluvil k ní a přitom se díval ven. „Často létá nad jezerem, nemám pravdu? Ve vybavení by měl mít i záchranný člun?“

Přikývla.

„A vzhledem k tomu, co tu žije za potvory, by takový záchranný člun neměl smysl bez motorové jednotky a dostatečnou zásobou paliva?“

„Palivo má na pět set kilometrů. Když je čas přečerpat další palivo z nádrží helijetu, může při plném obsazení pobrat ještě kanystry s palivem na dalších tři sta.“

„To je dobrá zpráva!“ zakřenil se, ale do zpěvu mu nebylo.

„Není, Marku. Už jsem ti řekla, že je zrovna v této oblasti bažin ta největší koncentrace…“

„… kagasarů na míle daleko,“ pokývl. „Bohužel si to pamatuji. Ale v noci tu nebyli, nebo jsi snad nějakého zaregistrovala? Jestli tam jsou lidi, tak já je tam nenechám, Addie. Ani ten člun, a jsem ti vděčný, že teď přihlouple nevykřikuješ, že půjdeš se mnou.“

„I když se dostaneš k vraku, tak tě docela určitě nenechají vrátit se. Ať už někdo z nich přežil nebo ne, bude tam krev, a kagasaři ji cítí na míle daleko! Zůstaneme uvězněni každý jinde a budeme se na sebe dívat, jak…,“ polkla „Ty bys umřel první. Já tu mám ještě zásoby,“ dodala prakticky.

„Konec žvástů! Potřebuji krýt záda.“

„Střílet umím,“ pokusila se ho uklidnit.

A vlastně taky sebe.

***

Adelajk v rychlosti doplňovala zásobníky obou těžkých opakovaček v posedu, který se vysunoval právě ve směru k vraku a Mark se chystal ven. Do batohu si dal lékárničku a dvě balení nějaké ovocné šťávy, dva zásobníky nábojů do šestačtyřicítky Merlina a popadl zbraň do ruky. „Budu vycházet ven,“ houkl do patra na Adelajk.

„Dobře, jsem připravená.“

„Pojď sem dolů. Budeš si jistit dveře, kdyby tam na mne venku něco skočilo.“

„Co by na tebe mělo skočit? Opice odtáhly za jídlem.“

„Myslím to, co tady ráno blábolilo za dveřmi.“

Sešplhala dolů a popadla do ruky pistoli z vybavení lodge: „Toho se bát nemusíš. To musela být opice, nic jiného.“

„Jenomže ona neopakovala! Ona mluvila sama za sebe…“

„Nemluv nesmysly, Marku!“ Náhle k němu přistoupila a vtiskla mu polibek na tvář. „Tak už jdi!“

Mark odjistil bezpečnostní západky dveří a lehce do nich strčil. Počkal, až se rozevřou dokořán. Celou dobu mířil ven a čekal, jestli se něco nebo někdo objeví.

Byl ale klid. Mark prošel ven na ochoz, sjel zdviží dolů a zase ucítil pod nohama rozmáčenou, měkkou půdu, kde se nohy bořily až po kotníky.

Otočil se kolem dokola s puškou, připravenou k výstřelu, a pak rychle přeběhl, jak jen to šlo, k sousednímu stromu. Ani teď se neobjevilo žádné nebezpečí. Rychle překonal padesát metrů k dalšímu kmeni a přikrčil se. Zvedl hlavu, a i když výsuvný posed s Adelajk za clonou listí neviděl, zvedl palec, aby jí ukázal, že je všechno v pořádku. Pak vyhlédl zpoza kmene k dalšímu stromu.

Žádné ovoce na něm nebylo, a tak se nemusel bát, že by tam potkal opice. Odlepil se od stromu a co nejrychleji se snažil přesunout dál. Čekaly ho ještě dva úseky mezi stromy, rostoucími při okraji lesa, ale pak bude muset vstoupit na louku a nebude se mít čím krýt. Nakonec se bude muset spolehnout jen na Adélčinu mušku.

Zaklel, ale jen tak, aby si dodal odvahu. Zvedl ze země dlouhý klacek, aby si měl čím zkoušet hloubku vody a znovu vyrazil. Tentokrát se ani nezastavil, když míjel další strom. Půda tu byla zanesená bahnem, přineseným včerejší vlnou. Všude tu číhaly jámy, naplněné vodou. Kmeny byly obsypány stonožkami, které vyšší hladina vyhnala z trávy na stromy.

Mark se naposledy rozhlédl a uhnul do louky. Připadal si jako blázen, co se rozhodl spáchat sebevraždu, ale vracet se nechtěl. Před sebou měl už jen nízkou houštinu, a kolem ní se už čeřila hladina Vrstvy zelené pěny, které ještě včera pokrývaly v téhle části jezerní bažiny hladinu, vlna včera odnesla někam dál do lesa.

Hádal, že by teď mohl vidět, kdyby tu pod hladinou číhala nějaká hlava na dlouhém krku. Cítil se relativně v bezpečí. Voda mu stoupla až do půli lýtek, ale to ještě pořád postupoval místy, které ještě včera nebyly zatopeny. O kus dál viděl, že se barva vody mění na hnědou, a tak začínala hloubka.

Zastavil se tak deset metrů před tím místem. Vrak helijetu trčel z bažiny ještě o nějakých dalších dvacet metrů dál. Moc velká hloubka tu nebyla, člověku tak maximálně do pasu, ale mohlo se tam schovávat cokoli.

Ohlédl se. Odsud byla kapsle výsuvného posedu vidět dobře. Zamával a zase se obrátil čelem k jezeru. Popošel ještě kousek, a pak sklonil hlaveň dolů a několika krátkými dávkami pročesal vodu mezi břehem a vrakem.

Dárek pro Khova, blesklo mu hlavou. Alespoň mu ubude rozčilování s tím, kdy si vezmu dovolenou.

Zkusil klackem hloubku a opatrně sestoupil ze břehu. Voda mu dosáhla po kolena a hned při dalším kroku dno ještě kleslo. Nezdržoval se, protože věděl, že teď je nejzranitelnější. Snažil se co nejrychleji postupovat. Bál se, že bude zakopávat o lodyhy vodních rostlin, ale všechno tu bylo kagasary zasupáno do bahna Opíral se hůlkou o dno, a snažil se tím ještě zrychlit svůj postup. Přitom neustále obhlížel jezerní hladinu. Nikde se nic nehýbalo, ale pokud se něco skrývalo za vrakem helijetu, nemohl to vidět ani on, ani Addie.

Cesta ale skončila dobře. Konečně se prsty dotkl kovového povrchu letounu a zamířil k zádi, kde, jak si pamatoval, by měly být vchodové dveře.

Štěstí mu ale přestalo přát. Zadní část letounu zapadla do bahna. Moc se k ní přiblížit nedalo. Jak to Mark zkusil, hned se začal bořit, a cítil, jak jej ze všech stran obtéká bahnitá mazlavá kaše. Možná přitom, jak torzo helijetu hnala přílivová vlna před sebou po dně hrnula další vlnu bahna a změť vodních rostlin. Poznal, že i kdyby se dostal až ke dveřím, i kdyby se při pádu nezablokovaly, což s největší pravděpodobností ano, stejně by je nedokázal otevřít, dokud by neodhrnul tu hromadu bahna.

Zvedl oči k okénkům nad sebou, a pochopil, že ani tudy se dovnitř taky nedostane. Byla moc malá a navíc ležel helijet našikmo a okénka na této straně byla příliš vysoko. Pamatoval si, že jedno až u přídě bylo rozbité. Vydal se podél vraku zpátky k přídi. Šlo to rychleji a pod přídí bylo tvrdší dno. Natáhl ruku s klackem a několikrát udeřil do obruby okna. „Haló!“ houkl. „Je tam někdo živý?“

Nikdo mu neodpověděl. Ani sténání nebylo slyšet. Zabušil ještě jednou, ale bylo by zbytečné to zkoušet dál. Posunul se ještě víc k přídi. Už se dostal k čelnímu průzoru, ale okno bylo zanesené špínou a pokryté sítí prasklin, takže dovnitř nebylo vůbec vidět.

Vztekle zaklel a udělal ještě dva kroky. Opatrně vyhlédl přes příď za vrak a oddechl si. I když nevěřil, že by tam nějaká bestie vydržela tak dlouho číhat, přece to do poslední chvíle nemohl vyloučit. Voda mu už tady dosahovala nad pas. Dál se mu už moc nechtělo, ale na téhle straně byla rozbita skoro všechna okénka a měl možnost dovnitř alespoň nahlédnout. Zamával na Adélku a zmizel jí za vrakem.

Mark cítil, jak mu voda stoupá stále výš. Jednou rukou držel klacek, kterým zkoušel hloubku a druhou měl zvednutou nahoru a v ní svíral zbraň. Trvalo to, než se konečně dostal k okénku a mohl nahlédnout dovnitř.

Vládl tam neuvěřitelný nepořádek. Vlna před sebou torzo helijetu nejspíš občas i kutálela a rozbitými okny se do vraku dostala voda. „Haló?!“ houkl okénkem dovnitř. „Haló! Je tu někdo?“

Až teď si všiml těla, vraženého mezi sedačky. Nad hladinu vykukovala jen ohnutá záda a jedna noha. Víc nic. Rozhlížel se pořádně, ale až dozadu neviděl a pod hladinou se mohla skrývat ještě i další těla. Každopádně nikdo živý ve vraku nebyl. Ohlédl se na jezero, jestli se neblíží nebezpečí a ještě jednou zanořil hlavu dovnitř.

Ne, živí tam nebyli.

Teď už musel vymyslet jen to, jak se dostat dovnitř a vynést ven záchranný člun. Horečně uvažoval. Ke dveřím do zavazadlového prostoru se nedostane, protože ty byly docela v zádi, ještě za vchodovými dvířky, takže kvůli bahnu nebyly přístupné. Okénkem se tam dostat nemohl. Zbývala mu jediná možnost.

Vrátil se k přídi, odložil klacek a vší silou udeřil pažbou merlinky do čelního skla Jen to tak trochu zachřestilo. Obrátil zbraň, o pár kroků couvl a dvakrát do čelního průzoru letounu vystřelil. To už mělo výsledek.

Spokojeně se zašklebil, ještě jednou obhlédl jezero a nakoukl do pilotní kabiny. Ani tam nikdo nebyl.

***

Všechno v kabině pilota bylo pokryto mazlavou vrstvičkou bláta. I podlaha pod hladinou. Mark si přehodil pušku přes plece a chytil se opěradla pilotního křesla. Jinak to nešlo. Natáhl se, aby dosáhl na dveře do oddělení pro pasažéry. Měly docela obyčejnou kliku a naštěstí se daly lehce otevřít. Protáhl se skrz dovnitř a pomalu postupoval uličkou mezi sedadly dozadu, kde by měl být průchod do zavazadlového prostoru. Pořád se musel něčeho přidržovat. Nohy mu ujížděly. Překročil mrtvolu, kterou viděl už okénkem a už si byl skoro jist, že tu nikoho jiného nenajde. Dostal se až dozadu a otevřel dveře do nákladní části vraku.

Byla skoro celá zatopená a vzadu trčela z vody křídla nákladových dveří. To znamenalo, že nejsou zavřeny, ale dokořán. Rozhlédl se po téměř prázdném prostoru a zaklel. Konečně, mohl to čekat. Až na toho jednoho všichni havárii přežili a zdá se, že měli dost času vytáhnout záchranný člun a opustit vrak.

Takže se sem plahočil úplně zbytečně.

Už se obracel, aby se vrátil zpátky do lodge ke kávě a něčemu dobrému, když zahřmělo. Alespoň si to v první chvíli myslel. Až po vteřině si uvědomil, že to střílí Adelajk.

Vrhl se k jednomu z okének na pravé straně a vyhlédl na jezero, ale nespatřil nic, co by ho mělo vyděsit. Skoro si už oddechl, když se podlaha vraku pod ním zahoupala. Jen maličko, téměř neznatelně.

Obrátil se k okénku vlevo. Neviděl nic. Jen vzadu na konci louky pobíhali zrzaví opičáci a zase si stavěli svůj opičí domek. Proto by Adelajk nestřílela… Vlastně ho překvapilo, že je ten výstřel ani nepoplašil. Až po několika vteřinách se rozlehl varovný skřek a opice zmizely na stromech jako když do nich střelí.

„Tak se ukaž, hrome,“ zamumlal tiše Mark.

Torzo helijetu se mu znovu zahoupalo pod nohama a tentokrát se už musel chytit madla na stěně, aby neztratil rovnováhu.

Srdce se mu rozbušilo rychleji, i když, pravda ne tak rychle, jako když večer Adélce vyklouzla noha zpod přikrývky. Ještě pořád to mohl být bráška té býložravé obludy, se kterou se potkal včera. Přemístil se na druhou stranu a znovu vyhlédl okénkem na jezero. Stále nic neviděl.

„Tak kde jsi, frajere?“ sykl nervózně a vzápětí zaklel, že by se i mukl z alinajského trestního tábora začervenal. Mezi ním a břehem už nebylo prázdno.

Dvouhlavá bestie nepřiplula z jezera ale přišla podél břehu. Teď už Adelajk nestřílela. Zřejmě mezi ní a kagasarem trčely větve, nebo prostě jen masožravce nechtěla vydráždit, dokud se Mark nedostane jinam. Zraněná bestie by si mohla vylít vztek na tom, co tu bylo cizí a spojit si svou bolest s tím, že ji pocítila, až když se to tu objevilo. Nebo možná ještě přicházeli další!

Otřásl se, ale tohle vypadalo nejpravděpodobněji. Kagasaři přece žili ve smečkách, sám to viděl. Byla by velká náhoda, kdyby tenhle samec (a byl to samec, to se nedalo přehlédnout, penis mu visel skoro až k zemi) se toulal sám. Blesklo mu hlavou, že jestli jich je víc, a tento přichází před ostatními jako hlídka, má na dlouhou dobu poslední naději se odtud dostat. Až dorazí zbytek smečky, ta šance bude nulová. A možná až do rána…

Rozběhl se mezi sedačkami dopředu. Vrazil do pilotní kabiny a opatrně vystrčil hlavu rozbitým čelním průzorem ven. Pořád viděl jen toho jednoho. Kagasar už mezitím už vylezl z vody a skláněl obě svoje hlavy k zemi, jako by snad zachytil Markův pach, který tam ještě zůstal od chvíle, kdy tudy procházel cestou k helijetu.

Mark se opatrně vysunul horní polovinou těla ven, aby se mohl podívat úplně zpátky ve směru, odkud bestie přišla. Mezi obřími stromy, ale zatím ještě dost daleko, se něco pohybovalo. Nebyl schopen rozpoznat, jestli to byli kagasaři, ale nejspíš ano. Mrkl po tom prvním, který už mezitím zaregistroval mnohem výraznější pach a zamířil si to loukou přímo k nedostavěnému opičímu domku.

Mark se protáhl ven a co nejtišeji sklouzl po přídi letounu do vody. Přikrčil se, ale věděl, že nemá moc času. Hned se vydal ke břehu. S vodou sahající až do pasu to nikdy nejde rychle. Dostal se sotva na deset metrů od vraku, když se levá kagasaří hlava otočila po něm.

Strnul a pomalu, aby bestii nevyprovokoval k útoku, začal zajíždět pod hladinu, aby co nejméně připomínal siluetu opice. Schoval se až po krk a nemohl nic jiného než čekat. Stádo bylo ještě daleko, ale samec už zpozorněl docela a otočil po něm i druhou hlavu.

„Klid,“ zamumlal Mark. „Klid! To je jenom hlava, co plave po vodě…“

Bestie ho buď neslyšela, nebo nevěřila. Krátce dvojhlasně zařvala a zapomněla na opičí domek.

V tom okamžiku ztratila nervy Adelajk a vystřelila Měla pravdu, když před chvílí tvrdila že střílet umí. Střela odhodila levou hlavu stranou, odsekla horní lebeční hřeben, prošustila prejtem, kterému se u vyšších tvorů než je kagasar říká mozek a roztříštila celou protější polovinu lebky.

Dál už bestie řvala jen jednohlasně, ale o to příšerněji. Správě vytušila odkud přišla ta bolest. V mžiku se obrátila a rozběhla se ke stromu, z jehož koruny vyčnívalo rameno výsuvného posedu s kapslí na konci. Mark netušil, jak rychle dokáže běžet, ale ucítil šanci, protože nesynchronně se potácející pahýl, do všech stran rozstřikující krev, kagasara zdržoval. Co nejrychleji začal brodit ke břehu.

Netvor se v běhu pokusil dosáhnout tlamou po kapsli, ale byla příliš vysoko, a hned po prvním pokusu to vzdal. Ani se nezastavil, uhnul do strany a rozběhl se přímo k vodě.

Mark se zastavil a na okamžik ztuhnul. Pochopil, že i kdyby se dostal na břeh, tak kagasarovi neuteče, pokud ten dřív nevykrvácí a na takovou náhodu by nespoléhal ani hazardní hráč.

Měl zatraceně málo času, ale to mu stačilo. Bleskově se otočil, odrazil se a dvěma tempy se dostal k tělesu helijetu. Cestu dovnitř už znal. Vletěl dovnitř po hlavě, hned se zase zvedl a ještě po čtyřech se snažil dostat z pilotní kabiny dál. Zapletl se do nějakého strženého závěsu, nasáklého bahnitou vodou, kterého si předtím nevšiml a konečně našel dveře. Pověsil se za kliku oběma rukama a vpadl dovnitř.

V tom okamžiku bestie narazila do přídě vraku. Náraz uvolnil tubus helijetu ze sevření bahna, a na okamžik jej vyhodil nad vodu. Vrak letounu poskočil po hladině jako oblázek, ale při dalším střetu s ní nezajel pod vodu. Roztočil se jako čamrda a setrvačností se sice už pomalu, ale pořád víc vzdaloval od břehu. Levá řada okének se dostala pod čáru ponoru. Naštěstí na téhle straně bylo vybité jen jedno, ale i to bylo dost, aby vrak začal pořádně nabírat vodu. To ho zbrzdilo. Voda se vzápětí začala dovnitř valit i čelním průzorem.

„Do prdele,“ zasykl Mark, i když jinak si v podobně drsných kletbách moc neliboval.

Rána dalšího výstřelu z těžké pušky, kterou ovládala Adelajk z posedu, mu ještě na pár chvil nabídla naději. Kdyby se jí podařilo odstřelit i druhou hlavu…

Ale nepovedlo!

Příšerný řev mu vzal zbyteček dobré nálady, co mu zbyl od té skvělé snídaně. Jasně, odsouzenci k smrti taky těsně před aktem dostávají pořádné jídlo, blesklo mu hlavou. Vrak přestával rotovat, ale zato se začínal houpat čím dál víc. Něco se blížilo vodou…

Vyhlédl z okénka a zaklel ještě jadrněji. Kagasar byl už zase příliš blízko, než aby se dalo cokoli podniknout.

Helijet dál nabíral vodu, těžkl, a klesal ke dnu. Kagasar do něj narazil, ale jen lehce. Zpola naplněný tubus poodplul sotva o dva metry a překulil se o čtvrt otáčky. Mark na okamžik zmizel pod vodou, hned se ale znovu vynořil. Vyhlédl ven. Už byl daleko od břehu, možná padesát metrů, ale to nebylo to nejhorší.

Přímo před oknem se klátil mohutný naběhlý kagasaří penis a vedle něj sebou plácal ve vodě ještě pořád krvácející pahýl krku s napůl ustřelenou hlavou. Markovi okamžitě došlo, co se chystá. Kagasar se zvedl na zadní… Na nějaké další přemýšlení nebyl čas. Navlékl si zbraň přes hlavu a vrhl se zpátky k pilotní kabině. V tom samém okamžiku na střed těla vraku dopadly přední nohy netvora.

Mark se odrazil od obruby čelního průzoru a snažil se, aby se dostal pod hladinou co nejdál, než se bude muset znovu vynořit. Voda byla v těchto místech relativně čistá, a kdyby se kagasar rozhlédl, musel by ho spatřit i pod vodou, ale bestie byla zaslepená vztekem. Vodou se nesly zvuky drceného kovu a vlny smýkaly s Markem jako s dřevěnou třískou. Chvíli to trvalo, než najednou nastal klid a rozbouřená masa vody se začala pomalu uklidňovat.

Uplaval pod vodou asi dvacet metrů, když ho nedostatek vzduchu přinutil se vynořit. Stáhl nohy pod sebe, obrátil se a s poslední vydechnutím vystrčil oči a nos nad hladinu.

Ztuhl a pochopil, že nemá smysl se skrývat.

Kagasar ho viděl. Stál vedle zdeformovaného vraku, už jen maličko vyčnívajícího nad hladinu a upíral oči své zbylé hlavy přímo na něj. Mark tušil, proč kagasar neútočí. Ztratil už obrovské množství krve. Slábl.

Mark se bleskově rozhlédl po ostatních z jeho smečky. Ti právě míjeli krajní stromy lesa a vstupovali na louku. Mířili přímo k nim. Voda byla zrudlá krví, a to je muselo lákat. Mark mohl jen plavat na jezero nebo se pokusit ještě kus brodit vodou. O kus dál vybíhal ze břehu do vody vysoký val rákosin. Břeh tam bude podmáčenější, a bude se tamtudy špatně utíkat, ale rákosí bylo jedné místo, kde by se mohl bestiím schovat.

Mark se nadechl a znovu zmizel pod hladinou. Udělal jen pár temp, když se kagasar přestal držet na nohou a zřítil se do vody. Vlna, zdvižená padajícím tělem Marka poponesla daleko od mršiny a vyhodila jej na val z bahna a naplaveného dříví, skrývající se těsně pod hladinou.

Mark se unaveně ohlédl, překulil se přes náplavu a sklouzl do hloubky na druhé straně. Už to bylo kousek. Ještě naposledy se otočil a zmizel za nejbližším trsem rákosí.

8.

„Takže?“ protáhl admirál Neuman. „V čem je problém, Khove?“ Upil kávu a natáhl se pro slaný zákusek. „A dej si! Ta pomazánka je z kaviáru marranského suchozemského kalmara. Na etiketě se říká, že každý půlkilogram zaplatil životem jeden sběrač. Prý je to nejnebezpečnější povolání ze všech.“

Generál Khov neměl na nazelenalé kuličky ani pomyšlení, ale nechtěl admirála Neumana, velitele všemocné policie urazit. Roztržitě se natáhl pro nejbližší kousek veky a půlcentimetrovou vrstvou pomazánky a ukousl si.

„Nerušil bych tě, kdybych nemusel,“ zamumlal s plnými ústy. „Pravděpodobně je věc dost vážná… Fantazie!“ Zarazil se a ukousl si ještě jednou. „To je zatraceně dobré!“ Strčil si do úst poslední kousek a automaticky se natáhl pro další zákusek. „Člověče! To je hotový festival skvělé chuti!“

„Ano, je to výborné. Bohužel, už po několika soustech se vytváří závislost.“

„Závislost?“ Generál Khov se na okamžik zarazil, ale pak si ukousl znovu a to neměl ještě spolknuté minulé sousto. „To jste odebrali překupníkům?“

„Tak,“ přikývl velitel policie. „Zabavené zboží. Není to kradené a není to komu vrátit. Otevřít ty plechovky a vysypat kaviár zpátky do marranské buše by byl nesmysl, protože kalmaří vajíčka už jsou neschopná vylíhnutí. Na trh se to nedá dát, protože by vznikla taková poptávka, že už by nikdo kalmaří populaci na Marranu nezachránil. Nezbývá nám než se obětovat… Chacha!“ Napil se a odsunul tác s kalmařími zákusky stranou: „Opravdu není dobré, Khove, toho sníst víc najednou. Cos mi chtěl?“

Generál Khov lítostivě střelil pohledem po pochoutce a pak už si jí přestal všímat. „Kdysi jsem od tebe zaslechl něco o Goorkhamu. Nepamatuji se už přesně, o co šlo. Chtěl jsem si to osvěžit, ale některé části vaší databáze jsou nepřístupné i mně.“

Velitel policie zpozorněl: „Goorkham? O co ti jde?“

„Je tam Mark Stone! A už se měl dávno vrátit.“

Admirál Neuman se překvapeně zasmál: „Tak to je on, kdo tam dělá to pozdvižení? Mohl jsem si to myslet. Je to divočák, Khove. A neumí pít!“

„Nevím teď, o čem přesně mluvíš. Peggy ho poslala na Terranii IV., aby mi sehnal k narozeninám moje oblíbené doutníky. Nevrátil se a mne napadlo, jestli jsi nevyužil toho, že jsem byl pryč a nevyslal jsi ho na nějakou tajnou misi.“

Neuman se rozesmál: „Cože?“ Nalil mu víno a vstal: „Ne, bez tvého vědomí bych nic takového neudělal. Ale poslouchej. Goorkham je na první pohled lovecký ráj pro ty, co rádi rozdýchávají sakra velkou koncentraci adrenalinu v krvi. Mám tam dva informátory, protože se tam už delší dobu děje něco, co není v pořádku. Podle zprávy přiletěl ten tvůj Mark Stone na planetu teprve před několika dny. Zřejmě brzy po příletu na Terranii zjistil, co ví každý kuřácký fajnšmekr v téhle galaxii, že Terranie IV. je dnes už jen značka. Dozvěděl se, že skutečným místem, kde se tabák pěstuje a doutníky vyrábí, je Goorkham a přiletěl tam. Začal se shánět po doutnících, ale tam jej zřejmě měli za mého agenta. Okamžitě poté, co se zaregistroval na letišti, se jistý pan Jason Gellner, ředitel Goorkhamské růže, nejlepšího hotelu na pobřeží, jinde tam hotely ani nejsou, postaral o to, aby byl Stoneovi jeho hotel doporučen jako nejlepší. Ještě ten den jej pak pozval na oslavu svých narozenin.“

Generál Khov sáhl po dalším kousku s kalmařím kaviárem. „No a?“

Admirál Neuman pokrčil rameny. „On ale žádné narozeniny ve skutečnosti neslavil.“

„Záminka?“

„Určitě. Jeden z těch mých lidí pracuje právě v tomhle hotelu, a protože mu to všechno bylo podezřelé, poslal mi zprávu. Jméno Marka Stonea ale bohužel neuvedl. Možná to nepovažoval za důležité, možná je ani neznal. Na oslavě byla celá místní honorace a můj člověk očekával, že pozvaní hosté z hotelu tam jsou spíš jako mimikry. Vedle nich tam byli taky všichni místní plantážníci, a to je ta sorta, o kterou se my zajímáme. V závěru pak informátor hlásil, že Stone, tady uváděn jako pan X, byl záměrně opit koktejlem jménem Modrý voči. Ten způsobuje těžkou amnézii. Ta někdy pomine už za pár dní a jindy se s tím postižený úplně nevyrovná ani za několik let. Mark Stone si tedy dodnes ještě pravděpodobně nemůže pamatovat všechno nejen z toho, co se stalo právě ten večer, ale vůbec nějaké informace ze svého života. Teoreticky vzato možná ani neví, že pracuje pro tvou agenturu, možná si teprve rozpomíná na svoje jméno, ale taky si možná nepamatuje jen to, že se nechal na tom večírku vyprovokovat k jisté sázce. Vsadil se, že odpraví jediným výstřelem nějakou místní masožravou potvoru. Druhý den objednal ředitel Gellner loveckou agenturu a jejich helijetem byl Mark i s průvodkyní dopraven do džungle.“

„Ta průvodkyně byla dívka?“ zavrčel generál Khov. „A hezká?“

„Chceš říct, že tím by se mnohé vysvětlilo?“ usmál se admirál Neuman. „Ne, starý příteli. Hezká možná byla, to nevím, ale problém je jinde. Cestou na ně bylo provedeno několik útoků. V čerstvě nastraženém minovém poli zahynul jejich průvodce, a potom někdo na základně, kde měli přenocovat, odpálil studenou bombu…“

„Cože?“

„Výbuch zaznamenal náš satelit a nebylo těžké si to s Markem a tou dívkou dát dohromady. Akorát, jak říkám, jsme netušili, že se jedná právě o Marka Stonea, jinak bychom tě samozřejmě informovali. Potom, co základna vybuchla, to ti dva měli spočítané, protože přežít v goorkhamské džungli noc je sakra výkon!“ Admirál si odkašlal. „Po tom incidentu jsme se na tu oblast zaměřili dálkový sledovací satelit. Ještě týž den došlo k menší přestřelce asi o sedm kilometrů dál. Aby ti to bylo jasné – sedm kilometrů je na Goorkhamu prakticky půldenní pochod. Těsně před přestřelkou se v éteru dala zachytit prosba o pomoc od těch dvou. Odvysílali ji z lovecké lodge, kterou útočníci vzápětí odpálili. Můj informátor nevěděl přesně, jestli k přestřelce došlo před tím vysíláním nebo po něm. Na každý pád, pak se už ti dva, tedy Stone a ta dívka, neozvali. Stalo se ale něco jiného – helijet, kterým byli den předtím dopraveni do džungle, byl sestřelen, když se pohyboval ve stejné oblasti. Zřejmě jeho pilot zachytil jejich vysílání a vydal se jim pomoci. Současně se na Gorkhamu množí útoky proti plantážím, což jsi možná zaregistroval i ty sám, protože terranijské doutníky nejsou už několik měsíců k mání.“

„Trochu zmatek,“ utrousil generál Khov. „Ale… Hmm. Proč vlastně po Markovi jdou? Přece ne kvůli tomu, že chtěl doutníky?“

„Na Terranii IV. se už dávno tabák nepěstuje, příteli! Možná tak osmdesát let. Konečně, to možná víš taky. Taky nejspíš víš, že to vlastně ani není náš pozemský tabák, ale vodní rostliny, obsahující ještě o něco větší množství nikotinu. Před sto lety na Terranii vyhynul na nějakou plíseň. Říkalo se, že si jednotliví plantážníci a majitelé továren na tabák úmyslně navzájem nakazili pole. Tehdy se našlo pár plantážníků, kteří s několika zdravými rostlinkami emigrovali na Goorkham a zavedli se tam. Podnebí i složení vody je tam pro ty rostliny ideální. Na pobřeží moře, kde je daleko zdravější podnebí, pak stojí sušárny, balírny, a tak.“

„Proč po Stoneovi jdou?“ opakoval generál Khov.

„To nevím. Původně jsem měl zato, že ho mají za mého agenta. Ale asi je těch důvodů víc. Informátor se domnívá že proto, aby nemuseli vracet to, co dal do banku, když se vsadil, že sundá tu bestii.“

„Kvůli nějaké blbosti se takhle odhalili, že mají studenou bombu?“ Admirál Neuman neodpověděl a Khov po něm zvedl oči: „O co že se to Stone vsadil?“

„Bylo to v opilosti, Khove!“

„Co to bylo?“

„Vsadil se o toho svého androida! Zřejmě ho odhalili hned na kosmodromu při příletu. Jeho existence je pravděpodobně přesvědčila o tom, že tam Mark není pro doutníky, ale služebně. A taky nejsou hloupí a museli si uvědomit Rayův bojový potenciál! Ten chlap, který se se Stonem vsadil, a zřejmě to bude ten Gellner, majitel hotelu, nebude chtít Raye vrátit a zákony Goorkhamu budou na jeho straně. Když to domyslíme do důsledků, tak vlastnictví Raye umožní násilné sjednocení goorkhamského tabákového průmyslu pod Gellnerovou rukou. To by nám tolik nevadilo, pravda, ale teď se dostávám k těm důvodům, kvůli nimž sledujeme Goorkham. Na trhu se začal objevovat žvýkací tabák, jehož účinky jsou katastrofální. Stav naprosté euforie střídá touha po zabíjení. Prostě oživení staré legendy o bersercích. Původně jsme měli podezření, že se to sem dostává se ze sektoru Fomalhaut, kde něco takového za bývalého panovníka užívali vojáci při akcích proti Pozemské unii. Ukázalo se ale, že je pravda mnohem blíž. V současné době padá největší podezření na Goorkham. DNA, vyextrahovaná z toho žvýkacího tabáku je velmi příbuzná tabáku, který kouříš ve svých doutnících!“

„Takže ty už několik dní víš, kde je Ray? A kdy jsi mi to chtěl říct?“ zařval generál Khov.

„Přece jsem to nemohl vědět? Neměl jsem tušení, že ten chlap je Stone! V informátorově zprávě bylo řečeno, že se pan X vsadil o svého otroka. A teď, když od tebe vím, že to je tvůj nejlepší agent, pak usuzuji, že musí jít jedině o Raye! Až teď, Khove!“

„Nemůžeme jim Raye nechat!“

Admirál Neuman položil ruku Khovovi na rameno: „To ne, ale nemůžeme ani zasahovat, příteli,“ pronesl po chvíli, kdy už z Khova vyprchal největší vztek. „Goorkham není součástí Pozemské unie a sázka je tam legálním způsobem, jak k něčemu přijít. Myslím si, že proto se ti ještě Mark neozval. Pravda, je tu možnost, že si ještě pořád na nic nevzpomíná, ale podle mého názoru se stydí a chce Raye dostat zpátky sám.“

***

Mark seděl v podřepu na dně rákosové laguny, voda mu šplouchala pod bradou, a opatrně vyhlížel zpátky. Ani nedýchal. Kagasaři stáli vedle sebe na břehu a rozhlíželi se kolem. Točili hlavy do všech stran, jako by hledali nepřítele, který jim zabil druha, ale nemohli najít nic. Nakonec ten největší z nich vstoupil do vody…

„Žáaa! Žááaa… Žáaa..neek! Žáa..neek!“

Mark zvedl hlavu a zaposlouchal se. To řvaly opice! V noci je slyšel a jejich hlas by poznal na sto procent. Za chvíli už zas byl klid.

Mark si nervózně olízl rty. Musel čekat. Kdyby se pohnul, všimli by si ho. Zatím se ještě pořád rozhlíželi… Ten první se přebrodil až k mršině, sklonil jednu hlavu a olízl mrtvé tělo od kořene krku až ke konci mokvavého krvavého pahýlu. Na okamžik ještě zvedl hlavu, krátce zařval, jako by volal ty ostatní za sebou, a pak se znovu sklonil a zabořil zuby do mršiny svého druha. Jediným mocným trhnutím oderval kus kůže z plecí, zvedl hlavu, zatřepal s kůží a nechal ji spadnout do vody. Mezitím se druhá hlava vkradla k odhalené svalovině a zakousla se do masa.

Mark ještě chvíli počkal, a když se pustil do žrádla i zbytek smečky, začal se po čtyřech, jen s hlavou nad hladinou, plížit přes lagunu k dalšímu pásu rákosí nějakých dvacet metrů před sebou…

„Žáaaa… Žáaa! Žáaa.nek!“ zase spustily opice.

Ušklíbl se. Skoro by přísahal, že to zní jako by volaly Žankovo jméno. V duchu zaklel. Jasně. Jenom opakují, říkala Adelajk. Když uzná, že to, co slyšel ráno před dveře, se mu možná v rozespalosti vážně jen zdálo, teď už to připustit nemůže. Jestliže opravdu jen opakují, tak tam teď Adelajk sedí a vyvolává Žankovo jméno.

Jasně, to je hloupost. Buď je ten jejich křik podobný jen náhodou, nebo Žanka volají ony. Mark v duchu mávl rukou. Nyní nemělo smysl se tím zabývat. Zrovna dorazil k rákosí. Ohlédl se, a když se ujistil, že si ho bestie pořád nevšimly, protáhl se mezi trsy dál.

Další laguna, a nad jejím protějším koncem konečně uviděl větve stromů.

Už se ani neskrýval. Před očima kagasarů jej ukryly čepele rákosových listů. Po pás ve vodě se brodil bahnem, zakopával o spleteniny rákosových kořínků a spěchal ke břehu. Ještě měl šanci se dostat ke stromu, na němž byla lodge dřív, než kagasaři vylezou z vody. Na opice ani nemyslel.

Jen koutkem oka zaregistroval, že se hradba rákosu po pravici zavlnila, ale ještě tak dva tři kroky tomu nevěnoval pozornost. Díval se pod nohy a už ani nezvládal sledovat okolí. Byl vyčerpaný, sotva pletl nohama a myslel už jen na to, až se v bezpečí lovecké lodge natáhne a usne…

„Žáaa..nek! Žáaa..nek!“

Hergot, to bylo blízko! Zvedl hlavu a se zděšením spatřil, že na břehu pár kroků před ním stojí dvě opice. Jedna se právě shýbala a zvedala těžký hrozen napůl shnilého ovoce, sražený větrem ze stromu. Vlastně vypadají zvláštně, mihlo se mu v té vteřině hlavou.

„Žáaanek!“ vyrazila ze sebe ta, která zvedla trs ovoce, rozmáchla se, a mrštila jím někam stranou. Mark se ohlédl v tom směru, na poslední chvíli spatřil nestvůrná kusadla a obrovskou hlavu jakési hadovité příšery, která proti němu vyplula z rákosin. V mžiku se položil do vody, odrazil se a na jeden záběr rukama se dostal až k bahnitému prahu u břehu. Obě opice mezitím sbíraly všechno, co se dalo a házely tím po útočníkovi.

Mark se po čtyřech přeplazil přes bahno a unaveně se zvedl. Ohlédl se na vodu, kde se už pětimetrová vodní stonožka po nezdařeném útoku obracela zpátky ke svému úkrytu a pak se vrátil pohledem k opicím.

Byl to samec a samice, ale už na první pohled Mark poznal, že to není vůdčí samec, se kterým se v noci střetl.

„Žáaa..nek!“ pronesla samice, zvedla pracku a prstem ukázala na Marka.

Mluvila! Jasně! To nebylo bezduché opakování! Mark se nervózně ohlédl, ale zase se vrátil k jejím očím. Nevěděl, jaké mohou mít opice oči. Možná na každé planetě jiné. Vsadil by v té chvíli i ruku na to, že nikde jinde než tady ale nemají opice oči modré jako je nebe na Zemi.

„Žáaa..nek!“ řekla a podivně nakrčila tvář. Až teď si je vlastně mohl pořádně prohlédnout, protože v noci stěží rozpoznával sotva siluety. Obě měly holou tvář, skoro lidský obličej, s hodně tmavou kůží a většinu těla snad kromě dlaní jim pokrývaly husté rezavé chlupy.

„Já nejsem Žanek,“ řekl neopatrně. Byl jim vděčný za pomoc, ale teď se nechtěl divit tomu, že opice mluví. Chtěl se umýt a spát…

„Ty Žáaa..nek!“ pokýval samec. Zvedl ruku a jemně vzal mezi prsty Markovu ruku. „Ty Žaáa..nek! Amšá to ví. Amšá čeká!“

Od jezera se rozlehlo zařvání kagasara Hostina se blížila ke konci. Každou chvíli se bestie mohly vypravit na souš.

„Amšá čeká, Žáa..nku!“ řekla samice. Samec přestal mluvit a pokukoval k jezeru. Z místa, kde stáli, ale toho moc vidět nebylo.

„Já už musím jít!“ zavrčel Mark. „Potom!“

I opice znervózněly. „Potom ne! Amšá čeká! Žáanku! Amšá!“

Znovu zařvání a půda se najednou zachvěla, jako při zemětřesení tisíc kilometrů daleko. Ne moc, ale cítit se to dalo. Otočil hlavu k louce. Mezi stromy se tam cosi hýbalo. Mohla to být jedině ta dvouhlavá bestie…

„Krucinál!“ Ukročil do strany, aby se jim vyhnul, nechal opice opicemi a rozběhl se lesem ve směru, kde by mohl stát strom, na němž byla lovecká buňka Nebyl si ale úplně jistý. Když se snažil dostat ke břehu, dostal se dost daleko od louky, a teď mohl někde strom minout.

„Amšá…,“ slyšel ještě za sebou, a pak už bylo ticho. Dostal se ale jen k dalšímu stromu, když se na něj sesypala sprška přezrálých plodů a po kmeni sklouzla samice. „Amšá!“ řekla mu s naléhavostí, jako by šlo o život. Možná, že šlo, ale Mark to nebyl schopen vnímat. Chtěl…

„Amšá čeká! Žáan..ku!“

V duchu ji poslal do háje i s Amšou.

„Amšá čeká! Schovává! I dítě čeká! I dítě schovává.“

Zastavil se a otočil se. „Dítě?“

„Amšá a ty… Dítě! Říkala, že se přijdeš podívat! Učí nás tvou řeč, Žaan.ku! Už umím dobře doc..cela!“

„Nejsem Žanek, hrome!“

Další sprška ovoce mu vzala poslední sílu k odporu. Jenomže tentokrát to nebyl samec, kterého čekal. Na zem vedle něho seskočila Adelajk a namířila svou merlinkou na opici.

„Nech ji,“ zasupěl Mark. „Musíme pryč!“ Obrátil se k samici a dotkl se jí prsty podobně jako ona jeho předtím. „Potom přijď!“ řekl a potřásl hlavou. „Ty i Amšá!“

Nevnímal vyjukaný pohled Adélky, jen se na ni usmál a našpulil rty. „Když mne odvedeš do sucha a ke kusu žvance, dám ti pusu!“ vydechl.

„Já i Amšá,“ pokývla opice a bleskově vyšplhala po kmeni do koruny stromu. „I dítě!“ zavolala ještě a za chvíli byl klid.

„Slyšela jsi?“ zeptal se Mark. „Ony mluvily!“

„Jo, slyšela,“ pokývla „Vzchop se! Musíme zpátky a jedině po stromech, protože po zemi se tam už nedostaneme!“ Odmotala si lano, které měla stočené pod halenou, jeden konec uvázala Markovi pod pažemi a s druhým bleskurychle vyšplhala po kmeni nahoru. „Lez!“ křikl a začala tahat. Mark by nikdy sám nedokázal vyšplhat, ale když cítil za zády kagasaří smečku, roztoulanou po lese, dostal se nahoru celkem rychle.

„Pojď!“ špitla když se dostal za ní na nejnižší větev.

„Ony mluvily!“ upozornil ji znovu.

„Jo. Některé jsou toho už od druhé generace schopny,“ překvapila ho. „Počkej tu! Podívám se, jestli tudy projdeš!“ vyhoupla se o větev výš a rozběhla se po větvi kamsi do listí.

„Jsi na těch stromech jistější než ony!“

„Jo,“ pokývla znovu a povzdychla si.

„Jak to? Vždyť přece tam, kde po nás šli ti chlapi ze člunů, jsi lezla po větvích stejně hloupě a pomalu jako já.“

„Už dost! Jdu se podívat…“

„Odpověz mi!“

„Prostě jsem nechtěla abys to věděl!“

„Co abych věděl?“

„Že to umím, hrome!“

„Já se ptám, Adelajk, jak to, že to umíš?“

„Mám to v krvi,“ ucedila a zmizela za listím.

Neptal se už, když si pro něj přišla Měl co dělat, aby se soustředil na cestu a nezřítil se ze stromu s trsy shnilého ovoce, které sráželi na každém kroku.

***

Probral se až po třech hodinách. Zvedl se na loktech a rozhlédl se. S uspokojením zjistil, že leží v lodgi na lůžku, vedle stojí stolek s nějakou kouřící kaší a láhev s ovocnou šťávou. Byl sám.

„Adélko?“ zavolal.

„Jsem nahoře!“ odpověděla a za chvíli už slezla dolů. „Dostal jsi do těla. Musela jsem ti píchnout něco na spaní.“

Někdo nebo spíš něco zaťukalo na dveře.

„Pořád to zkoušejí,“ řekla Přisedla k němu na lůžko, ale uhnula očima

„Mluvily se mnou.“

Zavrtěla hlavou. „Už jsem ti to říkala. Neumí to. Jen opakují.“

„Žáaa..nek!“ ozvala se zpoza dveří.

„A po kom opakují tohle?“ zeptal se. Posadil se na posteli a natáhl se pro pití. „Byla jsi nahoře, je tam odtud vidět před dveře. Kolik jich tam bylo?“

„Dvě.“

„Půjdu se jich zeptat…,“ všiml si, že se jí třesou ruce, až si musela prsty zaplést navzájem do sebe. „Čeho se bojíš?“

„Nebojím se.“

Natáhl se a pohladil ji po ruce. „Nejsem slepý, Addie! Včera ses bála opic, a dnes jsi mezi ty dvě, co tam se mnou stály, seskočila jako by nic a ukončila jsi ten náš rozhovor, jako bys to dělala denně! Tvrdíš něco o tom, že jenom opakují slova, ale každý jiný by poznal, že jsou schopny komunikace. Možná jsou na úrovni opolidí, možná…“

„Je to další generace, to jsem ti řekla!“ odtáhla se a zase se postavila

„Druhá, jsi říkala!“

„Druhá, třetí, čtvrtá!“ pokrčila rameny. „Nechci o tom mluvit! Opice mne nezajímají!“

„Amšá! Amšá a ty! Žáaa..nek!“

„Nejsem Žanek!“ štěkl proti dveřím. „Co je Amšá?“

„To bude jméno,“ hlesla Adelajk. „Kde je Amšá?“ houkla přes dveře.

„Schovaná! Schovaná, aby král nevěděl!“

„Král?“ vypadlo z Marka

„Vůdce tlupy, kdo jiný?“ Adelajk si přetřela čelo. „Ten, kdo je učil mluvit, je asi naučil slovo král. Dá se použít ve více významech než vůdce tlupy.“

„Kdo to asi byl?“ zavrčel Mark. Hádal, že právě Žanek, ale skoro se to bál před Adélkou říct nahlas. Začínalo se mu to spojovat. Díval se na ni a uvažoval, jestli to všechno může být pravda

„Žan..ku! Pojď ven! Král by zabil Amšá! Podíval by se a zabil by potom určitě! Amšá musí jít za Žáaa..nek!“

„Kdo je Žanek?“ zkusil to.

„Žáa..nek je král, co už není…“ Tohle musel být hlas té druhé opice.

„Proto sem chodil?“ zasmál se Mark.

„Ticho!“ zasykla Adelajk a přiložil Markovi ukazovák přes rty.

„Amšá se musí schovat tady!“

Někde tam venku se rozlehl příšerný skřek. Něco těžkého doskočilo na ochoz lodge.

„Alfa samec!“ uhodl Mark.

Musel to být on! Jednu opici podle všeho dokázal chytit. A začal zabíjet! Musel jí rvát maso z kostí, protože řev samice byl strašnější než cokoli, co kdy Mark slyšel. Trvalo to jen chvilku. Samec s nešťastnicí pak několikrát udeřil o stěnu buňky a už zase byl klid.

Mark vstal. Nohy se mu ještě chvěly a hlava se mu trochu točila ale zvládal to. Hmátl po pušce a jen tak, ve spodním prádle zamířil ke dveřím. Připravil si zbraň k výstřelu a na jeden ráz otevřel dveře.

Samec už tam nebyl. Jenom na ochozu leželo polámané tělo samice, které ani on ani Adelajk nechtěli otevřít.

Umírala. Zvedla ještě hlavu. Měla jinou tvář než ty, s nimiž mluvil předtím. Lidštější. Desetkrát lidštější! Její oči, plné bolesti, jej minuly a hleděly skrz plentu listí kamsi k jezeru. „Ty ne Žáa..nek!“ řekla a neptala se. „On by nedovo..vo..volil mně umr..žít. Nedovolil by králi, aby mne zabil!“

„Nevyčítej,“ zašeptal Mark a cítil, jak mu běhá mráz po zádech.

„Ty ne Žáan..nek! Vypadáš tak, Jinýžáa..nku! Vypadáš…,“ někde blízko zapraskala nějaká velká větev a Mark pro jistotu couvl dovnitř.

„Amšá! Nezapomeň na Amšá!“ ještě zajektala opice a zuby jí narážely o sebe. „Ona schovává se, aby taky jako já neumržela! A dítě! Sedmá generace!“ Adelajk za Markem vyjekla a couvla do místnosti. „Amšá ržíkala – sedmá generace!“ Zvedla pracku, sčísla si chlupy ze skrání přes obličej a vydechla naposledy.

Mark věděl, že by teď měl tělo svrhnout dolů, ale připadlo mu nefér předhodit tu samici slintajícím tlamám kagasarů, ještě pořád se potulujících někde po okolí. Zavřel a zajistil dveře a loupl očima po Adelajk. Seděla v křesla, v ruce držela velké balení koňaku, kterým tu bohatí klienti zapíjeli skolené kusy a zrovna si zhluboka přihnula.

„Chceš se opít?“

„Jo.“

„Proč to děláš?“

„Abych ti mohla něco říct,“ popotáhla a napila se ještě jednou.

„Tak mi to řekni! Dokud nepleteš jazykem úplně!“

Polekaně na něj pohlédla „Až zítra!“

Chvíli bylo ticho. „Myslíš, že mi to nedošlo?“ promluvil konečně Mark. „Máš za to, že jsem hlupák? Že jsem to nepochopil, nebo co?“

„Ale ani já nevím, jestli je to pravda rozumíš? Možná! Možná! To je to nejhroznější! Možná!“

Vzal ji za ruku a přivedl k žebříku, vedoucímu nahoru do kopule.

„Mám spát tam?“ škytla vzlykavě. Cítila ho za sebou a nevěděla co chce.

„Vylez nahoru, Adélko,“ zašeptal a políbil ji do vlasů. „Ale možná…“

S úsměvem ji položil prst na rty a políbil ji na čelo. „Nahoře bude krásný rozhled,“ zašeptal.

„Aha,“ špitla poslušně a hřbetem ruky si rozetřela slzy na tváři, až ji měla šmouhatou jako kočka Vystoupili nahoru a bylo lhostejné všechno, co bylo za tou kopulí.

9.

„Dozvěděl jste se něco nového, pane generále?“ Peggy celý den seděla za svým pracovním stolem jakoby ji vyřezal z toho netvrdšího dřeva, ale teď doslova vyletěla Když jí generál Khov neodpovídal, odvážila se ještě jednou: „Víte něco o kapitánu Stoneovi? Prosím!“

Generál Khov se po ní podíval tak, že by si od ní ani pes kůrku nevzal. „Jen ty špatné!“ zavrčel.

Peggyiny ruce poletovaly po věcech na stole, v podvědomé snaze je všechny ještě nějak urovnat. „Byla jsem v centrálním archivu, pane.“

Generál zvedl obočí. „Proč?“

„Abych zjistila něco o Goorkhamu.“

„A co jste zjistila?“

„Nic, pane. Ale…“

„Nu?“

„Podívala jsem se ještě na Terranii IV. V běžně dostupných informacích jsem se totiž dozvěděla jen to, že je ta planeta známá pěstováním vodní formy tabáku a produkcí nejkvalitnějších doutníků. Kolonka populace je ale ve všech výročních lexikonech Pozemské unie vynechaná. To bývá jen tehdy, když na daném světě žádná lidská populace není, pane generále! Jak tam tedy může existovat jakýkoli průmysl?“

„Vůbec nikdo?“ Khov se zarazil a nakonec se usmál.

Poprvé za poslední tři dny.

„Tohle zachytili před dvaceti lety, když tam byla poslední inspekční výprava Další bude za pět let. Před víc než stoletím tam vypukla nějaká epidemie sněti, napadající rostliny a hlavně ten váš tabák…,“ rozložila po stole fotografie opuštěných usedlostí, zarůstajících divokou džunglí, městských bloků, potažených tlustým gobelínem mechů a nábřeží, kde se mezi převrácenými plastbetonovými kostkami zmrzlinových stánků vyhřívali na slunci plazi, ze všeho nejvíc připomínající dlouhonohé krokodýly. „Věděl jste to?“ zeptala se.

„Jen něco z toho. Včera mi to sdělil admirál Neuman. Zřejmě ale ani on neví, že na Terranii IV. nežije dnes už vůbec nikdo. Říkal jen, že se největší plantážníci odstěhovali na Goorkham, ale zřejmě z planety zmizeli všichni. Proto taky dnešní pěstitelé tabáku mohou používat značku Terranie IV., aniž by se kdokoli proti tomu ozval. No, v našem případu to je ale v podstatě irelevantní. Stonea nám to nevrátí.“

„Ještě něco jsem zjistila, pane generále,“ pípla Peggy.

„A co?“

„Případ Terranie IV. byl jedním z důvodů, proč před sto lety vznikla naše S. D. P. P.“ Generál Khov se zarazil: „Cože?“

„Byl to jeden z těch méně okatých případů a podle všeho ne docela dostatečně prošetřený. Plantážníci na Terranii IV. pocházeli ze Země a z jejích kolonií, ale na té planetě existoval i původní druh homo, který se v mnoha znacích lišil od Pozemšťanů. Zachovala se i fotografie… Tady je. Dnes už tihle lidé vyhynuli, protože ta sněť zničila skoro všechny rostliny, které potřebovali ke svému životu.“

„Znamená to, že tu rostlinnou sněť tam zatáhli naši lidé?“

„Něco horšího, pane. Podle záznamů ji vypěstovali v laboratoři jednoho z těch plantážníků a byla použita, aby zničila úrodu jeho konkurentů. Zdá se, že někdo z vedoucí rady Pozemské unie o tom tehdy věděl. Inicioval vznik Služby pro dohled nad primitivními planetami, aby se to už neopakovalo, ale při tom zabránil potrestání viníků. Korupce, samozřejmě. Doutníky z Terranie IV. otevíraly dveře mocných už tehdy. Vyhynutí hospodářských rostlin, a teď nemám na mysli tabák, pak nastartovalo postupné vymírání původních obyvatel Terranie.“

„A…?“ zarazil ji Khov. „Chcete, abych zakročil? Pod záminkou sto let starého případu mám vyrazit s celou flotilou a zachraňovat Marka Stonea? Zbláznila jste se?“

Pokývala hlavou. Už zase jednala energicky, jak byli všichni zvyklí v minulosti. „Ano, pane. Ty materiály jsem prostudovala, a zjistila jsem, že v té době došlo ještě k podstatně horšímu narušení svobody a prostoru původního obyvatelstva Terranie IV. Byli brutálním způsobem zotročeni a museli pracovat na zatopených tabákových polích. Vzhledem k tomu že se bez soustavné manuální práce na plantážích majitelé plantáží neobejdou ani dnes, dá se předpokládat, že tam na Goorkhamu mají otroky také.“

„Kdysi jsem na Goorkhamu byl. Tam se inteligentní forma hominida vyvinout nemohla. Nejsou tam pro to podmínky a…“

„To neříkám, pane, to jsem si taky ověřila. I když podle svědectví některých lovců tam existují tlupy velkých opic. Opice ale k práci nedonutíte. Tím se liší od lidí. Mám ale za to, že plantážníci otroky rekrutují z návštěvníků planety. Goorkham je proslavený adrenalinovými lovy a jen za minulý rok tady v tlamách jakýchsi kagasarů a mečounů zahynulo dvaadvacet lovců!“ Peggy se dramaticky nadechla. „Co jestli tomu tak nebylo a skutečný počet mrtvých je menší? Co jestli tam někteří z nich otročí na plantážích? Co jestli je mezi nimi i kapitán Stone?“

„Je vidět, Peggy, že čtete dobrodružnou literaturu a že ve vás ty vaše Kováři příběhy probudily talent pro fabulaci,“ generál Khov se usmíval, ale registroval, že Peggyny argumenty mají zatraceně pevný základ. „Proč by ale používali k práci lovce, z nichž většina si nedá zrovna moc líbit? Mohli by přece unést nějakou transportní loď s kolonisty, mířící k nově obydleným planetám! Měli by tak spoustu lidí na jeden ráz.“

„To mne taky napadlo, pane,“ přitakala „Pak je tu ještě jedna možnost. Goorkham je lovecký ráj. Co jestli zde probíhá i lov na muže? Unesený obyčejný turista by se jako lovná zvěř neosvědčil. Hned by ho měli, ale muži typu Marka Stonea mohou lovcům připravit spoustu zážitků a organizátorům takového lovu spoustu peněz!“

Khov si mnul bradu. „To vypadá zatraceně pravděpodobněji, Peggy! Kteří agenti jsou zrovna přítomní?“

„Mimo akci je momentálně jen Vanik Drn. Před několika hodinami se vrátil z akce na Hoganově campu. To je na té planetě, co…“

„Vím, kde to je,“ přerušil ji generál. „Co teď dělá?“

„Jak se vrátil, zůstal na ubikaci. Ještě vyspává, mám dojem.“

„Vzbuďte ho! Letí se mnou! A vzkažte admirálu Neumanovi, ať za námi pošle speciální jednotku!“

„Tak kterou myslíte, že tam najdete z těch možností?“

„Nevím,“ pokrčil generál rameny. „Ale je velká pravděpodobnost, že nám bude všem dost nepříjemně! Nesmíme zasahovat, ale něco snad už vymyslím!“

***

Noc odezněla jako když vítr odfoukne motýla.

„Žanek něco chystal,“ prohodil Mark a otevřel si plechovku s pivem. „Ty obrovské zásoby tu nejsou jen tak. A to, že se tu v posledních měsících začaly shromažďovat opice, bude mít taky svůj důvod.“

Bloudili kolem toho jak slepí kolem propasti, když vědí, že tam někde je.

„O ničem jsem neměla ani tušení. Vážně jsem si myslela, že to všechno sní on!“

„Komunikoval s nimi. Mluvit je musel naučit on a k tomu měl taky důvod!“

Neodpovídala. Natáhla ruku, zhasla lampičku a pak vstala. Ještě nahá a ve slaboučkém světle přešla místností a posadila se do křesla na opačné straně. „Tys mi taky něco zamlčel,“ změnila tón hlasu. „Jsi jiný než ostatní lovci. Umíš se pohybovat džunglí, máš androida, nedělalo ti problém nechat tamty na člunech kagasarům napospas, a na druhé straně ses málem obětoval, když ses pokoušel zachránit Žanka. Moc dobře jsi věděl, co je to studená bomba o které já jakživa neslyšela.“

„Nejsem lovec. Existuje agentura jménem Služba pro dohled nad primitivními planetami…“

V několika větách vysvětlil, o co jde.

„A kde jste byli, když jsme vás potřebovali?“ zeptala se konečně a zase se odmlčela aniž by mu to vysvětlila Zvedla se z křesla, přistoupila ke stěně kopule a dívala se ven. Mark pozoroval, jak jí růžové světlo většího měsíce, cezené třepotajícími se listy stromu, poskakuje po těle, a hraje nějakou hru na herním plánu její kůže.

Chtěl si už zase zahrát taky, ale Adelajk jen ukročila do tmy. Teď z ní neviděl ani oči. Mlčel ale, protože poznal, že chce něco říct a být přitom skrytá.

„Na planetě, které se v Unii říká Terranie IV. žili lidé jako já,“ promluvila ze tmy. „Všichni měli rezavé vlasy a světlou pleť. Nebylo jich moc…“

„… Jich?“ nezdržel se.

„Mlč!“ zasyčela jak had. Chvíli to trvalo, než začala znovu. „Nebylo jich moc a žili na nízké civilizační úrovni. Taky je neustále ohrožovaly tlupy lidoopů, s nimiž válčili o místa s ovocnými stromy. Krajina je tam daleko zajímavější než tady. Hory, savany, ale tam se ti lidé ještě nevypravili a žili na rozhraní nízkých kopců a zatopené džungle. Něco jako tady.“ Zhluboka se nadechla a pokračovala. Trochu zrychlila jako by se bála, že ji ještě něco zastaví. „Pak přišli tví lidé, Marku, a začali pěstovat vodní tabák. U vás prý roste jiný, suchozemský, a není tak… hm… dobrý. Jenomže příšerná práce, zvířata a jedovaté rostliny si vybíraly daň a dělníci na plantážích umírali jako mouchy. Tehdy se plantážníci spojili a začali lovit otroky. Rozumíš?“

„Tvoje předky?“

„Možná. Možná taky ne. Prostě domorodce z Terranie. Osady jim vypálili a násilím je přestěhovali do ubikací za ostnatým drátem. Muži museli na plantáže a ženy a děti zůstaly jako rukojmí. To trvalo skoro dvacet let, než začaly tabákové rostliny hynout na sněť a majitelé plantáží se rozhodli odstěhovat se na Goorkham. Mezitím ale plantážníci začali provádět příšerná zvěrstva Aby otroci vydrželi víc, začali domorodce křížit s těmi lidoopy. Když se potom stěhovali na Goorkham, chtěli vzít domorodce i křížence s sebou. Těsně před odletem z Terranie se ale domorodci vzbouřili a při následném masakru byli všichni povražděni. Dnes už vlastně neexistují. Tady na Goorkhamu se pak pokračovalo v genetických pokusech už jenom s lidoopy a s kříženci. Jak to dopadlo, jsi viděl sám. Ti venku jsou všichni výsledkem těch pokusů. Většina mláďat patřila vzhledem a mentálně spíš k opicím, a ty plantážníci vyháněli do pralesa, a dělají to dodnes. Časem tak na Goorkhamu vznikla opičí populace. Mláďata, jejichž výsledky testů odpovídají předpokladům pro práci, si pak nechávají na další chov. Časem tak vyšlechtili, aspoň se domnívám, nový druh ideálního otroka, pracovitého a nemajícího problém ve zdejším podnebí. Taky dost silného, aby si dokázal poradit s útokem některých zvířat.“

„A ty?“ odvážil se zeptat.

„Já? Já jsem vyrostla jako jediné dítě první Cádizovy ženy. Toho plantážníka, rozumíš? Když umřela, a otec si vzal jinou, musela jsem odejít. Několikrát mi předhodili, že tam nepatřím.“

„A tys usoudila, že si tě vzali…,“ zarazil se a nevěděl, jak to říct.

„Z toho genetického programu?“ dokončila za něj. „Ano, myslím si to. Slyšela jsem od služebných, že matka, tedy první Cádizova žena, nemohla mít děti. A taky tomu napovídá moje vizáž. Mám rezavé vlasy… Umím skákat po stromech jako opice.“

„To tě musel někdo naučit.“

„To jsem se naučila sama“ Trhla rameny. „Jsem opice. Já to vím. Možná jen z poloviny, možná ze čtvrtiny…,“ pokrčila rameny. „Vypadám jako lidská dívka mám hlasivky jako člověk…,“ hlasitě polkla „Jenom nevím, jestli bude moje dítě, až se jednou narodí, jako já, nebo chlupaté… Jako oni. A nikdy asi nebudu mít odvahu se přesvědčit.“

Zezdola se zase ozvalo bouchání na dveře, ale tentokrát to opice venku bavilo déle.

„Mezi nimi se taky občas narodí lidské děti,“ nadhodil Mark.

„Ano. Občas se i mezi nimi narodí takové, co má blíž k lidskému modelu. Jak to víš?“

„Viděl jsem tu, co ji před setměním vůdčí samec zabil. Měla lidské rysy.“

„To není jen v tom, jak vypadají. A jsou taky chytřejší, chápeš? Jenomže takových se rodí víc samic než samců. Navíc samci, mající k lidem blíž než k opicím, v tlupě nevydrží, protože tady platí, že inteligence je nepřímo úměrná síle. Vůdčí samec zabíjí ty chytré. Je to vlastně zvláštní druh, který teprve vznikl a…“

„Žáa..nek!“ ozvalo se zvenčí.

Chvíli bylo ticho a promluvil někdo jiný: „Žanku! Prosím tě!“

Ten druhý hlas už zněl jinak. Mark vyskočil, ani si nevzal nic na sebe, sešplhal z kopule dolů a se zbraní v ruce opatrně přistoupil ke dveřím: „Kdo je tam?“

„To jsem já, Žanku!“

„Kdo, hrome?!“ Přiskočil k polici s baterkou. „Já! Amšá, přece!“ vyjekla dívka za dveřmi. „Otevři, pro všechno na světě! Vzal mi ho! Vzal mi ho!“ Mark odblokoval první pojistku dveří.

„Kdo je to?“ slyšel shůry z kopule Adelajk. Pak odjistil druhou.

„Vzal mi ho!“ vyjekla dívka venku.

Mark pozvedl hlaveň zbraně a konečně otevřel.

Ze tmy se vynořila chlupatá ruka a rozrazila dveře. Mark se proti nim vrhl, aby je zase zavřel, ale už to nešlo.

Adelajk vzadu vykřikla a do buňky vešla mohutná samice s lidskou tváří, plochým břichem a tělem, schovaným v dlouhých rezavých chlupech. „Žáaa..nek!“ vyhrkla jakoby spěšně a rozhlédla se. Dlaní naplocho jemně strčila do Marka a rozhlížela se dál.

„Žanku! Tam venku…,“ až teď si Mark všiml lidské postavy, klečící na ochozu přede dveřmi. „Žanku! Vzal mi ho!“ Neznámá dívka se vyšplhala po ruce své chlupaté družky a před Markem zůstala zaraženě stát. Byla stejně krásná a stejně nahá jako Adelajk, ale zjevně z jiného důvodu. Patřila k tlupě. „Kdo jsi?“ konečně ze sebe vypravila

„Žáa..nek!“ odpověděla její družka důležitě a vzápětí vysunula hlavu dopředu a zavětřila „Ne. Žáa..nek! Ne!“

„Nevím, kdo jste, pane,“ hlesla ta neznámá. „Ale když jste tady, pomozte mi! Prosím!“

„A s čím?“ hlaveň ještě pořád neklesala.

Dívka ukázala ven, dolů skrz větve. „Vzal mi ho!“

„Vůdce tlupy?“ promluvila Adelajk, která už slezla dolů.

„A koho vzal?“ zeptal se Mark hloupě.

„Přece jejího syna“ uhodla Adelajk. „Jejího a Žankova! Nemám pravdu?“

***

Dítě leželo mezi drny nacucané trávy a křičelo o pomoc. Ani si to neuvědomovalo. Prostě křičelo. Voda ho studila do zádíček a po tělíčku mu přelézaly stonožky. Jejich jemné štětinky na nohou přitom rozdíraly dětskou pokožku až do krve a v rankách se palčivě ozývaly sekrety vyměšované stonožkami na obranu před predátory.

Dítě křičelo tak, jak to Mark ještě nikdy neslyšel.

Ani se nestačil obléknout. Noc byla teplá. Z hájů kolem vody se občas rozlehl štěkavý kagasaří řev, nad loukou se rojila hejna pakomárů a nad dítětem stál vůdce tlupy a cenil špičáky. Zůstával na zemi a neohlížel se. To mohlo znamenat, že se kagasaři právě drží někde dál.

„Žanek byl vůdce tlupy a já jeho první žena,“ špitla Amšá. „On si netroufal, ani když byl Žanek mnoho dní pryč…“

„Žáaa..nek!“ mlaskla její družka se smutným výrazem.

„Před dvěma dny si ale troufl,“ pokračovala Amšá. „Najednou přišel a chtěl mne…,“ vůdčí samec, jako by věděl, že ho pozorují z ochozu před lodgí, vzal do rukou dítě a zase ho pohodil na zem. Dvakrát se překulilo, ale naštěstí zůstalo zase ležet na zádech. „Zachraňte mi ho!“ zaúpěla Žankova žena. „Žanek by to udělal, kdyby to byl váš syn!“

„Žanek je mrtvý,“ řekl jí Mark tiše.

„Mrtvý?“ vydechla.

Čekala to, bylo to znát.

„Mrtvý. Proto si ten chlupatej parchant troufl. Už to asi věděl.“

Zvedla k němu tvář: „To on?“

„Ne.“

„Tak jiný samec? Někteří chtěli Žanka zabít! Hrozně moc!“

„Ne, ani jiný samec to nebyl.“ Mark po ní nenápadně sklouzl pohledem. Krásná Helena to nebyla ale opičí samci mohou mít jiné kategorie krásy. I Žanek, koneckonců, blesklo mu hlavou cynicky.

Byla tma ale světlo obou měsíců osvětlovalo louku dostatečně.

„Proč ho tolik chce?“ sykl Mark k Amše.

„Protože je Žankův! Vůdce tlupy vždycky zabije malá mláďata samce, kterého svrhl,“ odpověděla místo ní Adelajk.

„A proč ho tedy ještě nezabil?“

„Protože jste tu vy,“ šeptla Amšá. „Vyzývá vás! Byla jsem schovaná a moje družky za vámi chodily, abyste mne pustil dovnitř.“

„Jo.“

Obrátil se na Adelajk. „Spusť mne dolů!“ Pohladil zbraň a usmál se na Žankovu ženu, když vklouzla do zdviže vedle něj. „Dobrý nápad,“ přikývl. „Ty vezmeš dítě a já budu střílet.“

Za chvíli už stáli dole pod stromem.

Pokročil o pár kroků. Pod botami mu začvachtala voda Z kalužiny se vynořila stonožka, zkusmo se mu zakousla do boty a začala přes ni přelézat. Druhou nohou ji seškrábl dolů a protočil se na ní jako na nedopalku cigarety.

„Všichni z těch tvých rozumí téhle řeči?“ zeptal se.

„Rozumí někteří,“ špitla „Ale mluví jen ti, co vypadají jako já. Žanek říkal, že nemají hlasivky jako… my,“ dokončila pohrdlivým tónem, až se po ní Mark ohlédl. V tom okamžiku to už nevydržela a vrhla se dopředu. K mláděti, ležícímu ve studené vodě to měla sotva třicet kroků, ale nestihla to. Mohutný opičák jí vyběhl vstříc a vycenil špičáky.

Mark zareagoval pozdě. Už ji nestačil chytit, ale aspoň vypálil dávku vůdci tlupy pod nohy. Alfa samec uskočil dozadu, ale neutekl. Popadl mládě za nožičku a zvedl ho země. Viselo hlavou dolů a bouchalo se čelem do nohy.

I kagasaři v hájích přestali na chvíli řvát.

Amšá popošla blíž. Chystala se znovu vyrazit, ale Mark věděl, že by pak už žádnou naději zasáhnout neměl a pro ni ani pro to mládě by to neskončilo dobře.

„Co chceš?“ houkl na samce.

Nečekal, to, ale samec mlaskavě odpověděl. Opravdu rozuměl, zato Mark jemu ne.

„Chce bojovat,“ přeložila mu to Amšá. V ten okamžik zkusila využít moment překvapení znovu. Samec ale jen ukročil stranou a těžkým úderem ji odhodil o deset kroků. Pak pohodil rukou, v níž držel malého za nožičku a plácl si s ním o stehno. Znovu se zalykavě rozkřičelo. Mávalo ručičkami a snažilo se něčeho zachytit, dokud se nedotklo dlouhých rezavých chlupů a nechytilo se jich.

Amšá se po čtyřech rozběhla k únosci jejího dítěte a zakousla se mu zezadu do lýtka.

Vůdce tlupy se po ní ohlédl a krátce bublavě zařval.

Mark si připadal jak v hodně pitomém filmu.

Poznal, co se chystá ten lidoop udělat, a věděl, že mu nedokáže zabránit. V hlubokém šeru, zředěném jen růžovým světlem většího a svítivějšího měsíce si netroufl vypálit.

„Marku!“ Vytrhl ho ze soustředění vzdálený hlas Adelajk, ale přinutil se nevšímat si ho. Pokročil blíž. Samec už od Žanka věděl, co dokáže puška a teď zvedl dítě před sebe jako štít.

„Marku!“ Mark se zarazil. To nebyl strach, ani klasická ženská hysterie! V tom hlase bylo cosi… Vzápětí si to uvědomil. Přimhouřil oči, aby odstínil měsíční světlo a bez hnutí hlavou se rozhlédl kolem.

Hned poznal, proč ho Adelajk volá. Temná silueta mezi stromy po jeho pravici tam ještě před chvílí nebyla. Neviděl nic než beztvarou neurčitou masu, ale vsadil by se třeba i s Khovem o dovolenou, že k tomu tělu tam ve tmě patři dvě hlavy, kagasar se přiblížil tak nepozorovaně, že si jej nepovšimly ani opice, stržené tím, co se dělo na louce.

Bylo jasné, že každou chvíli vyrazí a půjde za tím, kdo bude pomalejší. Zvedl hlaveň a ukázal prstem na kagasara. Opičí vůdce pochopil, že hrozí nebezpečí a ohlédl se.

V tom okamžiku kagasar vyrazil. Opičí samec pustil mládě i jeho matku a vyrazil k nejbližšímu stromu na opačné straně. V tu chvíli měl všechny triumfy na své straně. Měl náskok a hádal, že bude i rychlejší než matka s dítětem, možná i než ten vetřelec, který se jich zastal!

Myslel si to až do okamžiku, kdy ho Mark střelil do hýždí. Mark Stone uměl střílet, a usmrtil by ho jedinou ranou, ale nebyl si jist, jestli by masožravce nehnutě ležící mršina zajímala. Věděl, že plazi dávají přednost hýbající se kořisti, a opičí samec s nepohyblivýma nohama byl tou ideální hračkou pro hladovou bestii.

Koruny stromů na protější straně mýtiny, ozářené narůžovělým světlem většího z obou měsíců, se náhle rozkomíhaly jako v bouři. Nad goorhamskou džunglí se rozlehl poděšený křik velkých lidoopů.

A pak se to stalo. Příšerný řev, připomínající stokrát zesílený jekot mrouskajícího kocoura, zahnal i měsíc z oblohy. Kraj pod černými mračny, orámovanými aurou schovaného měsíce, ještě potemněl a náhle nebylo vidět nic.

Druhé zařvání se protáhlo do dlouhého mručivého chrochtání, zarylo se do mozku a vrtalo se v kostech ještě dlouho po tom, co zaniklo v šustění listí. Mark cítil, jak mu vstávají vlasy na hlavě. V tom řevu bylo víc nenávisti než chuti po krvi…

Hnal Amšu před sebou a co chvíli se otáčel, jestli se netvor nerozmyslel a nezačal lovit je.

Se srdce v krku doběhli ke stromu, ale zdviž tam nebyla!

„Adelajk!“ křikl vztekle, a vzápětí se poděšeně ohlédl, jestli na sebe neupozornil netvora.

Zatím ne.

Bestie se právě skláněla ke kořisti, spodní čelistí postřeleného, krvácejícího a vřískajícího lidoopa podebrala a stiskla. Zuby zaskřípaly o sebe a po kostech kořisti. Dvojím trhnutím hlavy dozadu si opičáka srovnala tak, aby jí mířil přímo do jícnu a po stranách hlavy se jí naduly polykací svaly.

Druhou hlavu Mark neviděl. Možná z druhé strany kořist očichávala a možná taky je pod vlastním břichem pozorovala

„Adelajk!“

Nikdo neodpovídal.

„Jsou tam,“ slyšel Amšu, jak mu něco říká. „Slyším je. Samci obklíčili lodgi! Tvá žena se asi schovala dovnitř.“

„Má žena? Jo, aha! Krucinál! Nemáme čas! Co chtějí?“

„Zabil jsi vůdce tlupy, Jinýžanku!“ špitla a olízla slzy z tváře svého syna Moc se nehýbal, všiml si. „Chtějí vědět, jestli jsi nepřítel, nebo ten, kdo teď povede tlupu!“

Chtěl jí odpovědět hodně pitomě, ale v poslední chvíli si uvědomil, že oni tam nahoře rozumějí. Ironicky se ušklíbl. Žanek, věrozvěst a velký učitel národa Opů se činil… „Jasně, že bych vedl tlupu, Amšo, ale jestli si nás všimne ta bestie, tak už se k tomu nedostanu!“

Dítě se konečně probralo ze šoku. Aby se to všichni dozvěděli, začalo vřískat, jako by je na nože bral. Jeho únosce mu možná zlomil nějakou kost.

Kagasar zvedl první hlavu a ohlédl se.

„Musíš nahoru,“ vyhrkl Mark. „A rychle!“ Mrouskavé zařvání kagasara ho bolestivě zalechtalo až kdesi hluboko na kořínkách nervů.

„Ty taky musíš nahoru!“ špitla

„Sakra, neumím to!“ vyjel na ni. „To není jenom o hlasivkách!“

V tu chvíli ucítil, jak jej cizí opičí pracky berou za paže a táhnou nahoru do koruny stromu. Byli dva a nezdálo se, že by mu chtěli ublížit. Postavili jej na první větev a zůstali stát vedle něj. Pokud mohl v proměňující se záři měsíců soudit, měli opičí rysy. Po lidských ani tuchy.

„Amšo!“

Byla někde dál, blíž středu koruny, pokud to nevřískalo ještě nějaké jiné mládě. Oba opičáci jej postrkávali před sebou jako dobytek na porážku. Cítil se tak. Klouzal po ochozené horní části tlusté větve, držel se jiné a druhou rukou přitom tápavě hledal zábradlí, které tu někde bylo ještě včera. Pak najednou klopýtl o povrch ochozu a v pádu narazil do stěny lodge.

„Adelajk!“

„Neotevřu!“ ozvalo se zevnitř.

„Rozsviť venkovní osvětlení!“

Stalo se a Mark nervózně přešlápl. Tam dole kagasar obcházel strom kolem dokola, ale z těch tady nahoře si ho nikdo nevšímal.

Na ochozu lodge sedělo osm mohutných opicích samců jeden vedle druhého a malýma očima pozorovali Marka. I v záři umělého osvětlení bylo vidět, že jejich srst už bledne a u kořenů jsou jejich chlupy šedivě stříbřité jako vlasy lidských starců. V rozsoše větví jen pár metrů daleko a trochu výš trůnil další a svíral paži Žankovy ženy. Markův pohled se střetl s jejím a Mark poznal, že se Amšá nebojí. Možná byla ještě naděje. Zase sklouzl očima k osmičce stařešinů. Kdyby si kterýkoli z nich zamanul, tak by dokázal na jeden ráz přetrhnout v půli, ale nedělo se nic.

Ze tmy se vynořila samice, kterou ještě neviděl. Měla lidskou tvář a přehnaně vytahaná prsa „Umím mluvit,“ začala dřív, než se usadila „Proto tu jsem. Ty, Jinýžan..ku, jsi zabil vůdce, před kterým couvaly i cizí tlupy, co jsou na okolních stromech!“

Osmička stařešinů pokývla hlavami. Jeden z nich se natáhl do tmy a podal si trs ovoce. Zdálo se, že to bude nadlouho.

„Ty si můžeš vybrat, Jinýžáan..ku! Zabijeme tě jako nepřítele, shodíme tě ze stromu kagasarovi k jídlu, nebo se staneš vůdcem. Takovým, jako byl Žáa..nek!“ Mlaskla „Ne silným, ale chytrým! Buď smrt, nebo budeš učit!“

„Žáaa..nek!“ zahučelo to z větví okolo a možná i z okolních stromů. „Žáan..ek!“

„Co jsi vybral sobě, Jinýžáan..ku?“ sykla samice a potutelně se ušklíbla Marka napadlo, že samice jsou možná na jeho straně. Šlehl pohledem ke dveřím lodge. Někdo je na prst pootevřel, a mohla to být jedině Adelajk. Kdyby se teď vrhl za ní, možná by se stačil protáhnout dovnitř a bleskově zajistit západky…

„Ne,“ zahnal tu myšlenku. Je to moc daleko a ony se po stromě pohybují mnohem jistěji. Když to teď dopadne dobře, tak pak si už někdy najde vhodný čas k tomu, aby zmizel.

„Budu vaším vůdcem!“ pronesl nahlas.

Stará opice seskočila k němu na ochoz. Zřejmě se přiblížila ke stařešinům moc blízko, protože ji okamžitě zasáhla sprška ovoce a plivanců. Samice couvla na konec ochozu: „Žáan..ek řekl: Zase musíme být silní!“ pokračovala stará. „A silní budeme, až budeme všichni i děti otroků šlapat po těch, kteří vzali jejich předkům dům a svobodu…“

Mark se zarazil. Svoboda byla příliš abstraktní pojem i pro většinu lidí, a pro opice zvlášť. Přemýšlel, co tím Žanek myslel a skoro zapomněl poslouchat tu opičí stařenu.

„… Proto jestli chceš být vůdcem těch, kteří tu teď stojí a sedí kolem tebe, musíš podle Žan..kova přání učit a taky chystat útok!“

„Útok?“ Mark překvapeně vydechl.

„… Podle starého zvyku pak i pojmout za svou samici, která patřila tomu, kdo vedl tlupu před tebou.“

„To jsem já,“ uslyšel tichý hlas Amši.

„Jo,“ usmál se Mark. „Už jsme se skamarádili.“

Stará samice se ale pořád ještě nechystala zmlknout. „Tomu, koho jsi dnes zabil, se to nepovedlo a Amšá se skrývala. Ale teď je tady…“

„Cože?“

„Musíš ji pojmout teď a tady, aby všichni věděli, že budeš vůdcem ve všem a všude.“

„Teď a tady?“ Málem vyprskl. „Teď ne. Až jindy. Jsem unavený po tom útěku před kagasarem…“

„Když to neuděláš, tak mne vyženou,“ špitla Amšá z rozsochy nad ním. „Umřela bych s dítětem sama v lese.“

„Teď a tady!“ zadrnčel hlas staré samice.

„Tee… aúa táaaa!“ pokusil se jeden ze samců zopakovat, jak nejlíp uměl.

Ten, co až do teď svíral Amšu za paži, ji pustil a popostrčil, až jí nezbylo než seskočit na plošinu ochozu, pokud se nechtěla zřítit dolů.

„Teď a tady!“ opakovala stařena dokola až do omrzení.

Kagasar dole se rozhodl zaútočit, protože mu jedno opičí sousto rozhodně nemohlo stačit. V okamžiku, kdy samci popostrčili Marka k Amše, mrouskavě zařval.

„Teď a tady!“

Mark sledoval jako ve snách Amšu, jak si před ním pokorně kleká na všechny čtyři. Ne, nebylo to zvíře, byla to dívka, vsadil by se o všechno na světě, že měla v sobě sto procent genů původní lidské populace z Terranie IV., ale…

„Teď a tady!“ zavřískla stará samice a strčila do něj.

„Amšo,“ zašeptal Mark, a vzal si ji.

O vteřinu později se kagasar zvedl na zadní a plnou vahou se předními končetinami opřel do kmene. Strom zasténal jako živý. Obluda se předníma nohama odstrčila od kmene a hned nato do něj zase vší silou narazila Mezi větvemi se ozval praskot a někde ve tmě mimo dosah světel lodge se první opičák neudržel a pustil se. Zavřískl a zřítil se o větev níž. Ta pod nárazem praskla a o vteřinu později dopadlo těžké tělo na zem. Netvor dopadl na všechny čtyři, hrábl prackou do tmy a přimáčkl opičí tělo k zemi. Tmou se mihly obě hlavy, každá se zakousla do těla ze své strany a na jeden ráz je roztrhly vpůli.

„Teď a tady!“ zavřískla samice neúnavně. „Jinýžáan..ku! Teď a tady!“

„Tohle by měl vidět Khov,“ blesklo Markovi hlavou.

10.

„Samci se chystají na útok,“ řekla Amšá. Sloužila jako spojka mezi opičími tlupami a hlavním stanem v lodgi. „Chtějí vědět, jestli už zítra.“

„Žádný nebude,“ opověděl Mark.

„Musí být!“ vyjekla, až sebou dítě polekaně trhlo a skoro se jejího krku pustilo.

„Už jsme to probrali nejméně desetkrát!“ zavrčel Mark. „Všechno je jasné. Žanek tady nashromáždil zásoby potravin a ovládl tři opičí tlupy, které se naučily vracet stále na tohle místo a přijímat od něj příkazy. Opice potřeboval proto, aby měl vojáky, zásoby proto, aby měli co jíst. Tím je to jasné.“ Rozhodil rukama a podíval se po svém štábu. Už dopředu věděl, že mu ani Amšá, ani Adélka moc nepomohou. „Já jsem slíbil, že je povedu do boje, ale já na rozdíl od toho vašeho Žanka jsem už bojoval. A častokrát. Musím uznat, že jeho válka je spravedlivá. Jestliže na plantážích opravdu drží otroky, je naší svatou povinností, konečně i mou, je osvobodit. Nápad, že se plantážníkům vymstí to, že takzvaný odpad toho jejich křížení lidoopů a terranijských domorodců pouštěli do pralesa, je přímo skvělý. I jeho plán. Pro těch asi sedmdesát samců by neměl být problém vyšplhat nahoru po útesech, za dva dny přejít po okraji massarakšské plošiny až k místu, kudy vede silnice spojující plantáže s hlavním městem a kosmodromem a po té silnici se dostat k plantážím. Jenomže tím genialita končí!“

„Proč?“ zeptala se Adelajk.

„Protože je zmasakrují. Proto!“ odsekl. „Opičáci nemají zbraně a i kdyby měli, nenaučí se tak rychle s nimi zacházet. Sotva se tam objeví, smete první salva polovinu z nich a druhá ten zbytek. Nezapomeň, že plantáže napadají partyzáni, to jsou uprchlí otroci a díky jejich útokům budou tam plantážníci mít hlídky.“

„Chceš říct, že jediné rozumné řešení je vyšplhat nahoru, probít se přes hnízdiště nočních ptáků na pobřeží, odletět z planety a pak upozornit Pozemskou unii, co se tady děje?“ Adelajk nevěřícně zakroutila hlavou. „Vždyť je zmasakrují zrovna tak, jen tentokrát ty otroky. A taky jejich ženy a děti! Domyslel jsi to? Budou mazat stopy jako šílení! Ti neušetří nikoho!“

„Já vím,“ pokývl hlavou Mark. „Slíbil jsem to a jako agent Služby pro dohled nad primitivními planetami dokonce musím, ale změnil jsem plán. Musíme je oslabit, jinak samci nikdy plantáže neovládnou.“

„Jakmile dobudou první ubikace, bude jich hned o mnoho víc.“

Mark zavrtěl hlavou. „Ne. Muži by jim sice mohli pomoci, ale taky budou muset odvést ženy a děti do pralesa, aby se z nich nestala rukojmí. Na rozdíl od samic z tlupy se tyhle ženské v pralese nevyznají. Bude stačit jediná noc, a budou mít špatné sny do konce života Nemám pravdu?“

Adelajk přikývla

„Takže poslechněte můj plán. My je zničíme tady! Budeme ale ještě někoho potřebovat!“

***

Už za hodinu se dvacítka samců vydala do pralesa pátrat po těch, kteří přežili havárii helijetu. Mark správně usuzoval, každý z těch chlapů mu bude v nadcházejícím boji víc platný než dvacítka těch nejsilnějších kingkongů.

Zatím se vydal na útesy a prošel si prvních dvě stě výškových metrů cesty, traverzující skalní stěnou až nahoru. Bylo to lepší, než čekal. Dolní partie skalní stěny byly rozdrásány pravěkým příbojem, a mělké jeskyňky, vyhloubené vodou před milionem let nabízely ideální úkryt po střelce.

Sotva se vrátil, pustil se do demontáže těžkých opakovaček z posedových kapslí a s pomocí nejsilnějších samců je přestěhoval do střeleckých hnízd na skále. Nechal jen dvě zbraně v kapsli, z níž se střelbou dala pokrýt zátoka nejlépe. Ještě nechal roznosit balíčky potravin a pití do jeskyněk u nových střeleckých postavení.

Nakonec poslal samice a mláďata pryč z válečné zóny, vrátil se zpátky do lodge, uvařil si kávu a položil si nohy na stůl.

Spiklenecky mrkl na Adélku: „Spokojená?“

„A s čím?“ odpověděla hořce. „Až bude po všem, ty odletíš.“

Vstal, přidřepl u ní a pohladil ji po vlasech. „To je pravda.“

„Zvykla jsem si na tebe.“

Pokrčil rameny, nevěděl, co jí na to říct. „Uvědomuješ si vůbec, že to, co se děje, tě pasuje do role vůdkyně tvých lidí? Těch, co jsou teď otroky a vypadají jako ty, i těch, co běhají po pralese?“

„Napadlo mne to.“

„Největší chybou revolucionářů je, když nevědí, co bude potom, až to vyhrají.“

„Co by.“ usmála se. „Přestěhujeme se. Všichni. Zpátky na naši planetu. Někde v archivech najdu, jak jí naši předci říkali, a přejmenujeme ji…“

„Budete vyrábět doutníky?“

„Budeme je prodávat celé Galaxii.“

„No, vidíš,“ pousmál se a zatahal ji za pramínek vlasů. „Skončí to tam, kde to začalo. Budu za tebou létat kupovat doutníky pro svého šéfa.“

„Za mnou?“ zašklebila se. „Nebo za Amšou?“

„Vy ženy jste všechny stejný, že jo?“ ucedil. „I když máte v sobě porci opičích genů, je to pořád málo, aby vás to změnilo.“ dodal v duchu. Svalil se na podlahu a díval se do stropu. Nemohl nic jiného než čekat.

***

Goorkhamský pánbůh byl s ním. Druhý den po poledni přihnali samci šestičlenné stádečko vyděšených trosečníků z helijetu. Byli zbědovaní, vyhladovělí, dehydrovaní a vůbec nevěděli, co se s nimi chystají opice provést. Stáli na louce pod lodgí a rozhlíželi se kolem sebe. Žádný z nich se nepodíval nahoru.

Mark by se vsadil o Raye klidně ještě jednou, že ho nikdy nikdo neviděl raději, než ta šestice dole pod ním.

„Zdravím vás, pánové!“ křikl z ochozu a sjel k nim zdviží. „Můžu vám nabídnout něco k jídlu?“

„Kdo jste?“ vyhrkl prošedivělý muž s emblémem lovecké agentury Kagasar na prsou.

„Mé jméno je Mark Stone a mám tu práci. Na Goorkhamu se dějí hnusné věci. Otrokářství, genetické pokusy na lidech, a tak dál. To vám potom všechno vysvětlím. Teď se musíte najíst a spát. Opice, které vás dnes zachránily, budou od vás zítra potřebovat pomoc!“

„Díky, pane,“ potřásl hlavou dlouhovlasý prošedivělý muž. „Ale jako zaměstnanec agentury, vlastnící tuhle loveckou lodgi, se vás musím zeptat, jak jste se do ní dostal a…“

„Drž hubu, Franku, a poděkuj mu,“ strčil do něj muž, stojící vedle něj a mávl rukou nad hlavou: „Fajn, pane Stone. Jsem Basil Komnen a tenhle výlet se mi zatraceně nevyvedl. Chtěl jsem si picnout mečouna, a kdyby pro nás na poslední chvíli nepřiletěli, tak mečouni dostali mne. Pak nás zase někdo sestřelil… Fuj. Jestli mi opravdu dáte hlt teplý polívky a na spaní něco jinýho než silnou větev, jsem váš a zítra vám pomůžu s čím budete chtít!“ Ohlédl se po opičích samcích. „Dokážete jim poděkovat za mne a za ostatní?“

„Oni vám rozumí, pane Komnene,“ pokývl Mark.

„Tak jdeme na to!“ zahulákal Basil Komnen a šlehl pohledem přes louku k vodě. „Měli bychom si asi pospíšit, ne? Je tu voda a posed… Asi sem chodí ty dvouhlavý potvory na pastvu, nemám pravdu? To bude ten úkol, ne? Slyšel jsem, že se rády krmí opicema… Chcete jich pár bouchnout?“

„Pojďte dovnitř!“ řekl místo odpovědi Mark.

***

V lodgi bylo najednou plno.

Frank vstoupil dovnitř první, pročísl si špinavou rukou dlouhé šedivé vlasy a přehlédl interiér. „Addie? Ty jsi tady taky?“ vyhrkl překvapeně, když ji uviděl, jak na nízkém stolku servíruje misky s kouřící polévkou. „Říkali, že jsi asi skončila někde v džungli…“

„Ahoj, Franku,“ zasmála se. Přitáhla si kolegu do rohu a začala mu vyprávět, co se stalo a co se chystá.

Lodgi začpěl mužský pot a pach bahna, které si šestice přinesla na šatech.

Adelajk vytáhla z prostoru pod lůžkem spací pytle a chystala všechno na spaní.

Chlapi usínali jeden po druhém, někteří ani nestačili dojíst polévku.

„Jo, pocit bezpečí je nejlepší ukolébavka!“ zahlaholil Basil Komnen a mrkl na Adélku. „Raději jsem si měl zaplatit ránu na kagasara, s váma by se i to ztroskotání dalo vydržet spíš než s tím šedivým morousem…,“ dojedl poslední lžičku a požádal ještě o něco. „Takhle kus uzenýho?“ zeptal se s pohledem, jaký mají děti před vánočním stromečkem. „Nebo pivo?“

„Leda to pivo,“ odpověděl Mark, zalovil v lednici a jednu plechovku mu podal. S druhou vyšel ven na ochoz.

Hádal správně. Basil Komnen byl příliš zvědavý na to, co zítra bude, než aby šel teď spát.

„Tak o co půjde, pane Stone?“ zeptal se.

„Mark.“

„Jo, Mark. Já jsem zase Basil. To znamená král…“

„Já vím.“

„Takže o co, Marku? Měl jsem zato, že ta vaše parta chce zlikvidovat ty dvouhlavé bestie, ale už mě ten nápad opustil.“

Mark otevřel plechovku a zaklel, protože mu vystříkla do obličeje. „Střílel jsi někdy na lidi, Basile?“

Lovec se zarazil. Nejspíš se nechtěl prořeknout o něčem, co nemusel nikdo vědět. „Přijde nato, který lidi by to měli být.“

„Ti, co vás sestřelili.“

„Ne!“ usmál se Basil Komnen šťastně. „Jestli je to pravda, pak jsi mi splnil moje nejtajnější přání…,“ odmlčel se a napil. „Musel jsem dva dny žrát stonožky. Něco příšernýho!“ Mávl rukou. „To je fuk. O co tu jde?“

Mark začal popisovat, co se stalo a mluvil schválně dost nahlas, aby to slyšeli i jeho druzi, co se už stačili svléknout a zalézt do spacáků.

„Jo, to je dobrej plán,“ pokývl Basil, když Mark skončil. „Jen má jednu chybu. Jak sem chceš ty parchanty dostat, to za prvý. A za druhý, jak se chceš vyhnout trestnímu postihu? Protože jestli tady zlikvidujeme nějakých padesát chlapů, tak se ke kosmodromu nedostaneme ani za zlatý prase!“

„Připlují, jen co požádáme vysílačkou o pomoc. Už se nás jednou pokusili zlikvidovat, a zkusí to i podruhé! Před chvílí vyrazila Adelajk s oddílem samců navrch do útesů. Zítra hodinu potom, co z plantáží vyplují ti jejich žoldnéři, zaútočí s opičáky proti Cádizovu stavení. Zná to tam. Pak půjdou dál…“

„A ten druhej problém?“

„Podnikneme útok na hlavní město a osvobodíme mého androida. Ten je schopný se spojit s velitelstvím S. D. P. P.“

„No,“ ušklíbl se Basil. „Bude o čem povídat. Jde se spát.“

***

V deset hodin byli všichni na svých místech. Blížilo se finále.

Mark odvysílal zprávu, že dokázal zastřelit kagasara jedinou ranou a hned na to žádost o pomoc proti útočníkům, kteří likvidují lovecké lodge agentury Kagasar. Přidal pár informací o tom, kým byli přepadeni, a dál už mohl jenom čekat. A doufat, že se Adelajk se samci dostala na svoje místo včas.

Ještě naposled se pokusil spojit s Rayem, ale jejich soukromý éter byl tichý.

Dalekohledem přehlédl skalní stěnu, kde se se zbraněmi skrývali lovci a oba zaměstnanci agentury Kagasar. Zaktivoval posedovou kapsli, ve které zůstala těžká puška Merlin .820.

Otočil dalekohled k útesům. Docela na nejvyšším stanovišti stála Amšá a mávala nad hlavou trsem velkých listů. Banda z plantáží už byla na dohled.

***

Muži u zbraní počkali, až byli nepřátelé docela blízko, a pak to začalo.

Mark by se vsadil, že první vystřelil Basil. Celoplášťová střela s výbušnou špičkou proděravěla pravou bočnici člunu, pak nohu jednoho z mužů na palubě, zavrtala se do levé bočnice a na druhé straně zapadla do vody.

Stačily dvě salvy a většina z dvaceti člunů začala nabírat vodu. Jeden dostal zásah do pohonné jednotky. Motor se roztrhl a výbuch rozmetal po hladině kusy kovu, plastu a lidských těl.

„Jo,“ zasmál se Mark. Od začátku počítal s tím, že krev ve vodě přiláká další jeho zbraň. Dřepěl v posedové kapsli, schované mezi větvemi a trsy hnijícího ovoce a číhal.

Třetí salva a další výbuch. Zatím byli útočníci daleko na to, aby mohli vyskočit z člunů a pokračovat ke břehu pěšky. Taky už pochopili, že padli do léčky, a první z nich se začínali stahovat zpátky.

Nejspíš se potřebovali zeptat na pokyny. Ty podle všeho zněly tak, jak Mark předpokládal. Zničit svědky za každou cenu. Plantážníkům bylo jedno, jaké budou mít ztráty. Potřebovali se zbavit svědků a majitele aneroidy.

Útočníci se sešikovali a vyrazili ke břehu.

Obránci ani nestačili střílet. Na břeh vyjela příď prvního člunu, a dřív než z něj vyskákali muži se zbraněmi, zasáhla jej Markova střela do nádrže a člun vyletěl do povětří. Voda u břehu dostala rudou barvu. Už to nemohlo dlouho trvat.

Mark věděl, že by bylo daleko rozumnější, kdyby se stáhl na skály za ostatními, ale teď nechtěl ustupovat, protože měl přistávající čluny jako na podnose.

Těžkým kalibrem smetl muže, co se dostal na břeh z některého rozstříleného plavidla, a pak už nestačil. Pak se objevila velká transportní loď a na břeh začali vyskakovat ozbrojenci. Hned poznal, že to jsou profesionálové. Dlouhou dávkou je rozehnal a s uspokojením se díval, jak prchají do lesa, kde se chtěli skrýt za kmeny stromů.

Tohle byl povel k útoku pro oddíl opičích samců, kteří neodešli s Adelajk, ale zůstali tady.

Za obzorem se vynořila další taková loď a z kulometného dvojčete na přídi začala ostřelovat útesy. Obránci se stáhli do jeskyněk a jejich střelba utichla.

Plantážníci postupovali od vody do vnitrozemí. Neměli tušení, že v okruhu dvou kilometrů už všichni kagasaři zaregistrovali ve vodě pach krve a vydali se na cestu…

***

Mark dřepěl na větvi vysoko v koruně stromu a ani nedutal, protože by ho ta sebranka co se dostala do lodge, mohla sestřelit jedinou ranou. Byli vyděšenější než, on. Dívali se, jak dole mezi stromy pobíhají kagasaři a honí jejich druhy. Obrovská dvouhlavá bestie, která se zdála být příliš mohutná, aby se honila za kořistí, se zvedala na zadní a narážela předníma nohama do kmene stromu, kde byla lodge, a pokoušela se setřást někoho dolů.

***

Blížil se večer.

Daleko na východě ozařovaly oblohu rozdivočelé plameny, pohlcující domy plantážníků, budovy, sušárny, vybuchovaly zásoby paliva Adélka se svým oddílem provedla skvělou práci.

Mark, pořád nezpozorovaný, se z posledních sil držel větví v koruně stromu a se smíšenými pocity se usmíval na mohutný, hranatý, kosmický křižník, který se tak náhle vyloupl z oblohy.

Dovedl si spočítat, že na palubě bude i Khov. Blesklo mu hlavou, že se docela dobře mohlo při útoku Adélčina oddílu stát, že rozlité hořící pohonné hmoty kompletně zničily plantáže. Taková ekologická katastrofa není žádná sranda Klidně může zaniknout nějaký rostlinný druh. Třeba vodní tabák…

Olízl si rty a zavrtěl hlavou. Snad ne. To by ho určitě stálo místo…

Kompletní přehled české řady MARK STONE

1. Vlado Ríša: Mark Stone a charlungští bojoví obři

2. Ivana Kuglerová: Šarlatové pláště

3. Jiří Walker Procházka: Jablka z Beltamoru

4. Miroslav Žamboch: Meč proti sekeře

5. Štěpán Kopřiva: Adarghargský jed

6. Jaroslav Mostecký: Kalužiny modré krve

7. Vlado Ríša: Mise na Šámatu

8. Jiří Pavlovský: Zatykač na Stonea

9. Petr Macek: Ve stínu pravdy

10. Františka Vrbenská, Miroslav Zachariáš: Oheň v kapradí

11. Zdeněk Rosenbaum: Zkáza Tortugy

12. Jaroslav Mostecký: Král posledního moře

13. Petr Macek: Vnitřní záležitost

14. Zdeněk Rosenbaum: Dračí krev

15. Petr Macek: Královský gambit

16. Vlado Ríša: První mise

17. Jan Kovanic: Zlato Alwogiry

18. Juraj Červenák: Svatá válka

19. Petr Macek: Zachraňte Titanic

20. Ladislav Szalai: Vládce hurikánů

21. Jaroslav Mostecký: Děti otroků

Jaroslav Mostecký

Děti otroků

Obálka O. Liška

vydání první

Praha 2008

vydalo nakladatelství Golem

ve spolupráci s nakladatelstvím Poutník

jako svou šestnáctou publikaci

doporučená cena 99 Kč

MARK

STONE

Jaroslav Mostecký

Děti otroků

Mark Stone má zatraceně nehezké probuzení.
Kam to hrome, letí?
A co je to za krásnou rezovlásku,
co se mu tady snaží namluvit,
že se vydal na lov nějaké nebezpečné bestie?
Pod helijetem ubíhá divoká, bažinatá krajina
a Mark nemá zdání,
kdo vlastně je a jak se sem dostal.
Nemá tušení, že existuje nějaký generál Khov,
který právě hodně daleko odtud přemýšlí,
kam se jeho nejlepší agent ztratil.
A už vůbec netuší, že dvouhlavé bestie, minová pole
a jedovaté stonožky mají společného jmenovatele,
a to nejoblíbenější doutníky generála Khova…

Doporučená cena 99 Kč

ISBN 978-80-85892-15-4