Martina Šrámková

Mark Stone 83

(české 22)

Krvavé arény

Martina Šrámková

Krvavé arény

Obálka O. Liška

Vydání první

Praha 2008

Vydalo nakladatelství Golem

ve spolupráci s nakladatelstvím Poutník

jako svou sedmnáctou publikaci

Doporučená cena 99 Kč

Martina Šrámková

Mark

STONE

KRVAVÉ ARÉNY

PRAHA

© Golem 2008

© Text Martina Šrámková, 2008

© Cover Oldřich Liška, 2008

ISBN 978-80-87246-09-2

Úvod

Pozemská unie, která je federací osmdesáti pěti planet, už pět století pokračuje v expanzi po celé Galaxii, její vlády si však postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s pozemšťany přestávali vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o techniku, kterou sami nedokázali pochopit. V případě jedné planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se zachránit jen několik párů, které byly umístěny do rezervace, jak se to kdysi dělalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou humanoidními bytostmi, měla rozkaz pouze ji zaznamenat, ale v žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném případě byl úkol svěřen Službě pro dohled nad primitivními planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let aktualizovat studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že pozorování z umělých satelitů jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z agenta činné služby a androida, kteří se nenápadně vmísili mezi domorodce.

Jedním z takových agentů byl i kapitán Mark Stone.

Kožená klubovka v kanceláři generála Khova přijala Marka Stonea, agenta pro dohled nad primitivními planetami, do svého pohodlného náručí. Generál počkal, až sekretářka Peggy postaví před každého šálek kávy a zmizí za dveře. Teprve potom sáhl do příručního baru. Vytáhl láhev své oblíbené dvanáctileté skotské a nalil dvě bohatýrské dávky: „Tak na tvou další dovolenou, Marku. Kolikátou v pořadí v mém úřadu mimochodem?“

Tmavovlasý a urostlý Stone, jeden z nejlepších, ale také nejkontroverznějších generálových mužů, jen pokrčil rameny: „A není to jedno, pane? Nevzpomínám si na žádnou, kterou bych vyčerpal beze zbytku. Pokaždé se našla nějaká ta neodkladná práce!“

„Třeba budeš mít tentokrát větší štěstí,“ ušklíbl se obrovitý, holohlavý generál. Své mongolské nebo přesněji řečeno hunské předky zapřít nemohl, nyní se však tvářil nadmíru přívětivě. „Občas tě podezírám, že ty o žádnou dovolenou vlastně ani nestojíš,“ usrkl s gustem zlatavého nápoje. Potom se spokojeně zašklebil a natáhl dlouhé nohy.

„Omyl, pane,“ zasmál se Mark a také polkl doušek ze své sklenice. „Tentokrát vyrážíme s Elsou Swensonovou až na Kupido. Popravdě a jen mezi námi – ten vystrkov na samém okraji lidmi obývaného světa mě vůbec nezajímá,“ mrkl na generála, „zato Elsu ano, jak dobře víte. Bůhvíproč ji zajímá právě Kupido. Takže kvůli ní budu muset vydržet i nějaké ty místní zvyky, nějakou tamější variantu na chléb a sůl! Upřímně řečeno, doufám, že tamní folklór bude přece jenom aspoň o trochu zajímavější. Mohl by se inspirovat například v Polynésii, v Mexiku, na Novém Zélandu nebo pro mě za mě třeba u Eskymáků, ale ne zrovna v nudné Evropě.“

„Kupido?“ protáhl generál Khov. „Zapadákov, ale civilizovaný. Lišky se tam už naučily dávat dobrou noc ve všech používaných dialektech a občas přidají dokonce i panáka whisky před spaním, abych tak řekl. Tam bys na žádnou práci narazit neměl, i když u tebe si nejsem jistý ničím,“ zasmál se hlučně a nalil ještě jednou. „A starou dobrou Evropu bych na tvém místě také tak nepodceňoval, Marku. I tady bývala období, která by rozhodně přišla zajímavá i tobě!“

Mark Stone si povolil knoflíček u krku a pohled, který vrhl na Elsu Swensonovou po svém boku, mluvil jasně: Co tady mám k čertu dělat, mezi všemi těmi panáky?

Možná nejkrásnější a zcela jistě nejbohatší dívka terranské federace mu stiskla loket a zářivě se usmála na muže, který jim kráčel v ústrety: „Nádherný večírek, pane viceprezidente. Dovolte, abych vám představila svého přítele. Mark Stone, speciální agent pro dohled nad primitivními planetami. Marku, to je Abraham Collins, viceprezident soustavy planet kolonie Kupido.“

Mark se škrobeně usmál a chystal se natáhnout ruku k pozdravu, ale stříbrovlasý muž v perfektním obleku ho předešel. Oběma rukama objal pečlivě nacvičeným gestem jeho ramena a zahlaholil hlasem zvyklým na předvolební projevy: „Jsem šťastný, že vás poznávám osobně, Marku. Vaše jméno se už stačilo stát legendou i tady v Zapadákově, milý kapitáne. Legendou našeho věku, abych tak řekl. Tolikrát jsem o vašich úspěšných misích slyšel v tri-di – a dneska tu stojíte přede mnou. Z masa a krve, jestli to smím tak říci,“ usmál se zářivě.

Markovu grimasu šlo úsměvem nazvat jen s největším sebezapřením. S mečem mezi domorodci na planetě středověké úrovně se pohybovat uměl, tam byl jako doma. Také nad skleničkou whisky v prostorné, ale nikoliv procovské kanceláři generála Khova. A ani luxusní rezidence slečny Swensonové, ve kterých služebnictvo bralo svůj plat za to, že ho nebylo téměř vidět, takže jedinou společnost mu dělala jeho krásná přítelkyně, mu nebyly cizí. Večírky pro papaláše však nenáviděl zcela upřímně. Prostředí, ve kterém nezáleží na vaší obratnosti s mečem nebo, čert to vem, s paprskometem, ale na způsobu, jakým držíte příbor a zda jste zvolili tu nejvhodnější kravatu, mu připadalo mnohem nebezpečnější než planeta Octivon hemžící se lidožravými leguány.

„Doufám, že zítra navštívíte Arénu! Speciálně od profesionála vašeho kalibru by mě hodnocení úrovně našich Her zajímalo takříkajíc explicitně,“ naznačil viceprezident úklonu.

Mark Stone znovu ucítil na lokti sevření Elsiny ruky, tentokrát ještě o stupínek důraznější: „Samozřejmě že si vaši největší atrakci nenecháme ujít, že, Marku?“

Když zamumlal nezřetelnou odpověď, nezbylo slečně Swensonové než se usmát ještě zářivěji a svému příteli dupnout kramflíčkem na nohu.

„Jistěže se chci podívat na ty proslavené kupidské gladiátorské hry! A tebe by měly zajímat také, miláčku,“ trvala Elsa na svém i večer na vodním lůžku hotelového apartmá. „Boj trojzubcem, mačetou a sítí, bitva jednoho s dvěma meči proti pětici s dýkami, muž proti medvědovi, dvě amazonky s tesáky proti barbarovi s kopím…“ citovala z programu. „A piš si, že se tě viceprezident na tvůj názor neopomene zeptat. Profesionál vašeho kalibru,“ napodobila s lehkou ironií Collinsův tón.

Mark zívl: „A co tam budu u všech ďasů dělat? Koukat se na rozmazanou 3D projekci s bandou potentátů, kteří by si nadělali do kalhot třeba jen v obyčejné hospodské rvačce – pokud by se týkala jich?“

„Vidět Collinse v hospodské rvačce, to by musel být zážitek,“ zasmála se i slečna Swensonová. Potom ale zvážněla: „A jsi si jist tou 3D projekcí a tak vůbec? Nemůže jít o zápasy takříkajíc na živo?“

„To přece kromě několika desítek jiných nařízení zakazuje i preambule šestnáct Vesmírného občanského zákoníku, miláčku,“ zívl znovu Mark. „Opravdové zápasy už od dob Galaktických válek o Primaveru navíc nikde nikdo nezažil. Dokonce ani v podsvětí Nového Chicaga ne, a kde jinde, když ne tam?“

„Možná,“ zamyslela se Elsa a nakrčila nosík. „Ale podle mých informací se každý večer ze zdejší arény vymetají špinavé piliny. A ta krev na nich, Marku, tak ta je prý tak pravá, až se na ni slétají mouchy!“

„Poslechni, že tys mě sem vytáhla schválně? Mám být na dovolené anebo řešit další záhadu?“ posadil se Mark Stone na posteli.

„Jestli nechceš…,“ protáhla Elsa, ale to už ji Mark položil zpět na lůžko: „Konec konců – proč ne? Ty stejně pozítří odlétáš a já na lenošení v letoviscích bez tebe nejsem zrovna ten pravý! Ale tím spíš musíme využít zbývající čas, miláčku…“

Když druhého dne po obědě dorazili do amfiteátru, viceprezident Collins je už očekával ve své V. I. P. lóži. Amfiteátr jako by vypadl z on-line prezentací antického Říma ve výukových programech víceletých gymnázií: nebe pod kupolí svítilo středomořskou modří a pilinami posypaný písek zářil zlatě. Pompézní sloupy uzavírající čtyři vstupy končily hlavicemi v korintském slohu a bílé mramorové oblouky nad lóžemi dávaly jasně znát, že jejich hosté si zaslouží větší úctu než řadoví diváci na kamenných tribunách.

Většina návštěvníků, ať už v ložích nebo na lavicích tribuny, chystanému tyátru přizpůsobila i svůj oděv. Bílé tuniky a tógy, masivní řetězy ze zlata, z mědi i z mosazi a kožené sandály uvázané řemínky vysoko kolem kotníků. Dokonce i Collins podlehl téhle maškarádě a Mark marně skrýval smích, když pohlédl na vavřínový věnec na viceprezidentově napomádované hlavě a sýrově bílé křivé nohy vyčuhující zpod tógy.

Collins roztáhl ruce v omluvném gestu: „Zapomněl jsem vás upozornit na jedno maličké specifikum místních Her – i diváci na ně přicházejí většinou v dobovém oděvu. Zvyšuje to autenticitu zážitku, jestli mi rozumíte. Na matičce Zemi kdysi používali přiléhavé rčení – má-li hra být zábavná, musí být brána vážně. A my o zábavnost našich Her usilujeme ze všech sil, abych tak řekl.“

Mark trhl rameny. „Omlouvám se, ale tógu s sebou většinou do astronefu neberu,“ ucedil a snažil se zmírnit podrážděný tón, který se mu už už dral na jazyk. Slečna Swensonová se pouze zářivě usmála a pokrčila rameny v bezradném gestu.

„Moje chyba, přátelé, moje chyba. Mea culpa, mea maxima culpa, abych zůstal stylový v tomto antickém prostředí,“ téměř zazpíval viceprezident. „Naštěstí se dá lehce napravit – v mé šatně několik zaručeně autentických kostýmů najdete, římské tógy vám jistě padnou jako ulité, a vaše zážitky se tak ztrojnásobí. Za to vám ručím, přátelé, za to vám doopravdy ručím,“ zdůraznil, když v Markově tváři nepřečetl nic jiného než nechápavý odpor. Ale to už se Stoneovy ruky chopila slečna Swensonová a s úsměvem, ale nekompromisně ho směrovala do malé Collinsovy šatny přímo v lóži.

Za deset minut nato viceprezident v roli Caesara pokynul a brána amfiteátru pro vstup účinkujících se otevřela. Z reproduktorů se ozvaly tóny prastaré terranské árie z Carmen o smělém toreadorovi a do arény napochodovali první gladiátoři.

Celá akce začala příchodem dvou mužů opatřených zbrojí z kůže a stříbra, se kterou ladily naolejované bicepsy, jeden z nich, zrzavý svalovec, svíral sekeru, druhý, mladý a krásný jako archanděl Gabriel, meč. A pokud snad šlo o 3D projekci, pak rozhodně postrádala obvyklé neduhy podobných zábav – rozmazané okraje, chvějící se obraz nebo dokonce jeho mikrosekundové výpadky, během kterých se místo předpokládaného výjevu na zlomek okamžiku objevovala jen šedá plocha.

Oba bojovníci pozvedli zbraně směrem ke Collinsovi: „Ave Caesar, morituri te salutant,“ pozdravili dvouhlasně. „Caesar“ blahosklonně pokynul a zábava mohla začít.

Bijec se sekerou vyrazil první do útoku. Nohy zatančily v písku, zbraň zavířila nad hlavou. Úder mířil na soupeřovo rameno.

Druhý muž nastavil meč. Železo kříslo o železo. Mladík s mečem zakolísal pod těžkým úderem, ale rychle se vzpamatoval a zaútočil sám. Zbraň zamířila spodem na soupeřovy slabiny.

Bijec nezaváhal a do cesty meči postavil sekeru. Zbraň se svezla po zbrani. Kratičká a zároveň nekonečně dlouhá chvilka přetlačování. Napjaté bicepsy se leskly olejem i potem.

Archanděl Gabriel měl zjevně síly víc, než se zdálo podle jeho líbezné tváře. Odrazil bijce se sekerou na dřevěnou palisádu, až v kládách zapraštělo. Přetlačovaná dvou ocelí vrcholila – hrot meče vibroval sotva pár centimetrů od soupeřova břicha.

Bojovník se sekerou zabral z posledních sil. Za zvířecího zařvání se mu podařilo útok odvrátit. A nejen to – v ďábelské kontraakci zasvištělo ostří sekery soupeři těsně nad hlavou.

V poslední vteřině se mladík s mečem odskokem vzad vyhnul dopadající zbrani. A znova. A ještě jednou. Akce střídala akci, profesionální tanec pružných nohou a svalnatých těl. Takový boj Mark ocenit uměl.

Po nekonečné době, která mohla trvat třicet vteřin stejně jako deset minut, bojovník s mečem navalil chlápka se sekerou silou na ohradu. Než se bijec se sekerou stačil vzpamatovat, sjel archanděl ocelí z jeho zbraně a bleskově zanořil hrot hluboko do soupeřova ramene. Zrzavý gladiátor se pomalu odporoučel k zemi.

Amfiteátr na okamžik zmlkl, aby se vzápětí rozezvučel všemi hlasy. Krev diváky zjevně nenechávala chladnými. „Doraž ho,“ zahulákal tlustý chlap z ochozu. „Zabít, zabít,“ sílilo skandování.

Mark se rozhlédl – otylému muži, který první volal po krvi, napínalo panděro tuniku k prasknutí a paže měl sice tlusté jako Mark stehno, ale po svalech ani památky. Jen bledé, klepající se sádlo. Hubené, kostnaté ženě, která se k pokřiku přidala jako první, nepomohla ani nažehlená batistová tóga a kilo pudru na tvářích – stejně vypadala jako staropanenská učitelka, na rozdíl od sekretářky generála Khova slečny Peggy ale zakyslá a nepřející.

Collins v úloze Caesara sledoval dění pod sebou poměrně znuděně: „Náš Hradlo Sekyra se dneska moc nepředvedl. Obvykle je to on, kdo odchází se štítem. Obávám se, že teď je na mně rozhodnout o jeho osudu. Nemám tuhle zodpovědnost rád,“ povzdychl si teatrálně. „Nu což, i císař se může zeptat na los krásné cizinky. Elso,“ otočil se ke slečně Swensonové, „život toho nešťastníka leží ve vašich rukou. Nuže – jaký bude váš ortel? Palec nahoru nebo palec dolů?“

Markova přítelkyně, viditelně otřesená, se snažila posbírat svou pověstnou duševní rovnováhu: „Myslím, že na umírání je ještě příliš brzy, pane viceprezidente,“ dostala ze sebe nakonec tak lehkovážným tónem, že kromě Marka obelstila všechny okolo. Otočila palec vzhůru. Publikum podrážděně zapískalo. Elsa vyslala do prostoru bezbranný úsměv. Zamávala pravou rukou a po špičkách prstů vyslala několik polibků. V tu chvíli měla obecenstvo (nebo alespoň jeho mužskou část) na lopatkách.

Zraněný gladiátor se vyškrábal na kolena a pokusil se o úklonu. Ztráta krve však byla příliš silná. Bijec jménem Hradlo se znovu odporoučel v mdlobách k zemi.

„Odneste ho,“ máchl Collins netrpělivě rukou, „představení sotva začalo. Nemůžeme si dovolit takhle ztrácet čas!“

Mark přecházel po hotelovém apartmá a netrpělivě bubnoval prsty o stehna: „Tak kde ten Ray do čerta tak dlouho vězí?“

„Pokud vím, spojil ses s ním zhruba před třemi hodinami. Miláčku, já vím, že tvůj android má nejrůznější neuvěřitelné schopnosti včetně několika paranormálních, teleportace k nim ale zatím přece jenom nepatří,“ usmála se slečna Swensonová.

Kapitán Stone přikývl: „Máš pravdu, Elso! Jenže tady se děje něco zatraceně podivného. Kolik gladiátorů by dneska zahynulo, kdyby ten směšný Caesar – Collins nebyl natolik okouzlený tvými půvaby, že nechal rozhodování o jejich životě a smrti výhradně ve tvých rukou?“

„Deset,“ spočítala Elsa rychle, kolik palců nahoru musela ukázat. „A dva stejně přišli o život, vzpomínáš? Ten plavovlasý barbar, co mu medvěd prokousl hrdlo, a amazonka, co vypadala jako vystřižená z obrázku ve starém pulpovém magazínu. Té mi bylo obzvlášť líto – takhle hloupě naběhnout na meč!“

„Nu což, ti alespoň zahynuli přímo v boji! Ale zabíjet poražené? Kam se to ke všem pulsarům vracíme?“ udeřil Mark pěstí do stolu.

Slečna Swensonová zamyšleně sklonila hlavu: „Takže už věříš, že v aréně bojovali živí lidé a ne nějaké projekce nebo podobný zázrak techniky?“

Mark jen pokrčil rameny: „Pořád doufám, že se mýlím. Proto se taky už nemůžu dočkat Raye, toho žádné technické chytristiky neoklamou! Ale ano, v zásadě máš pravdu – mám za to, že v písku tam dole tekla opravdická krev a šlo o opravdické životy! A právě tohle…,“ z ničeho nic se odmlčel. Chviličku stál s nakloněnou hlavou, najednou se rozesmál a rázným pohybem otevřel dveře: „No tak jen pojď dál, kamaráde! Ne, skutečně nerušíš, jenom jsme si povídali. Shodou okolností právě o tobě.“

Do pokoje vstoupil statný chlapík v černé uniformě, překvapivě podobný Markovi. Jen lehce kovový hlas a maličko strnulé rysy obličeje prozrazovaly, o koho se jedná: android Ray, velmi dokonalý robot s lidskou podobou a vylepšeními nad rámec standardního produktu své třídy.

Také slečna Swensonová uvítala androida. „Jako na zavolanou,“ usmála se na něj.

„Ale já jdu na zavolanou,“ vrátil jí Ray úsměv, pokud jsme ochotni přistoupit na fakt, že i androidi se dokážou usmívat nebo mračit a vyjadřovat tak lidskými grimasami svoji náladu.

Mark zavrtěl hlavou: „Je fakt, že jsem tě volal – co ale nechápu je, jak ses sem mohl tak rychle dostat. Kupido leží přece stranou všech standardních letových cest, dost daleko od většiny obývaných systémů a především dost daleko od míst, kde oba žijeme.“

Ray pokrčil rameny: „Svoji postel, kdybych ji i nakrásně potřeboval, jako že ji potřebovat nebudu, si můžu rozložit kdekoliv. Neboli, jak říkáte vy lidé – domov je tam, kde si pověsím klobouk. A můj klobouk patří na tvou hlavu, samozřejmě obrazně řečeno, Marku,“ uklonil se lehce Stoneovi.

„Pořád mi to nedává smysl,“ zahuhlal Mark, „i kdybys nakrásně po našem spojení zahodil všechno, cos měl právě v rukou, na zem, chytil první loď a vyrazil na cestu, pořád bys dorazil přinejlepším až zítra k večeru. A to bys ještě musel použít mimoprostorové koridory nebo nadčasovou smyčku!“

„A to si představ,“ uculil se android, „že jsem ještě v klidu vytáhl olejový rozprašovač a dopřál svým kloubům potřebnou antikorozní kůru. Potom jsem v rámci antropologických úprav organismu vystavil své biologické součásti solárnímu působení, upravil si vlasy gelem pro přirozenější vzhled, nastříkal se svým oblíbeným deosprayem značky Wicca a teprve potom se vydal za tebou.“

„Úžasné,“ ušklíbl se kapitán. „Tak už to vybal, příteli!

V čem je ten háček?“

„Jaký háček?“ zatvářil se Ray jako vtělená nevinnost. „Kolik času bys potřeboval ty, abys přešel z hotelu v sousední ulici do toho, ve kterém spolu právě mluvíme?“

Stone na chviličku zkoprněl. Potom propukl v upřímný smích: „Mělo mě to napadnout hned! Jsem hlava dubová, že jsem s něčím podobným nepočítal. Můžeš mi, prosím, říct, jak jsi věděl, že tě budu tak brzo potřebovat po ruce?“

„Ad jedna,“ začal vypočítávat android, „slečna Swensonová má pozítří dvě veledůležitá jednání ve správních radách největších koncernů den cesty odtud. A ty jsi na dovolené bez ní nikdy nevydržel víc jak dva dny.

Ad dvě: planeta Kupido je v mnoha pohledech – no, řekněme, že mírně podezřelá. A právě gladiátorské zápasy nabízejí nejvíce otazníků.

A konečně ad tři: zjistil jsem si už předem něco málo o viceprezidentovi Collinsovi. Nepochybuji, že tě právě tenhle pán, který si tu tak okázale hraje na imperátora, zatím jen v aréně, zajímá. Ujišťuji tě, že až ti řeknu, co o něm vím, začne tě zajímat ještě daleko víc.“

Mark a Elsa si vyměnili pobavený pohled. „Jak prosté, milý Watsone! A to o téhle osobě tvrdí někteří, že jde jen o hrst obvodů, megabytových čipů a uměle vypěstované svaloviny,“ uchechtl se Mark, který Raye už dávno vnímal ne jako dokonalý pracovní nástroj, ale jako myslící bytost a především jako svého osobního přítele.

„Řekněte nám tedy něco nového o našem milém příteli Collinsovi,“ usmála se slečna Swensonová a pohodlně se usadila na lůžku.

„Viceprezident Collins především vůbec nepochází ze soustavy Kupido,“ začal s vyprávěním Ray. „Objevil se tady před dvanácti lety s napěchovaným kontem a pořádnou řádkou bouchačů za zády. Bouchačů v přeneseném slova smyslu, s diplomy z právnických fakult pověšenými proklatě nízko, ale i ranařů skutečných, s opravdovými paprskomety a laserovými fasery,“ upřesnil.

„No a? Podobných dobrodruhů je přece plný vesmír, hlavně v takových málo obydlených končinách, jako je tahle. Četl jsi někdy rodokapsy? Divoký Západ – tak ten dneska leží přesně v těhle cípech vesmíru a některý chlápci si zkrátka musejí trochu masírovat svaly i ego. Ale s tím galaktické federální právo nic nenadělá, s tím se musejí vypořádat lidé v tomhle zapadákově sami.“

„Možná,“ pokrčil android zcela lidským gestem rameny. „Ale co kdyby kromě poněkud imperátorských manýrů měl náš milý viceprezident na svědomí i horší věci? A když říkám horší, myslím podstatně horší. Vzpomínáš si ještě na kauzu Jeremy Proctor, Marku?“

„Obchod s bílým masem,“ polkl nasucho kapitán. „Tehdy mi bylo sedmnáct, když se tenhle hnus provalil. Nikdy mu nikdo nic nedokázal, ale bylo to nad slunce jasnější. Pro některé transplantace anebo spíš pro některá kosmetická vylepšení jsou přirozené lidské orgány údajně nenahraditelné – anebo si to aspoň část bohaté klientely nechá ráda nakukat! Jenže smůla, v pořadníku můžeš strávit čekáním půl života, a tak se náš milý Proctor stal potichoučku dodavatelem. Rychle a diskrétně sháněl pro svou klientelu nová játra, brzlík, lymfatické uzliny nebo podvěsek mozkový. Anebo aspoň nos lepšího tvaru, případně zelenější oči. Ani nevím, co se s ním vlastně dělo potom, co ho jeho fikaný právník z toho nechutného průšvihu galaktických rozměrů vytáhl.“

Ray přikývl: „To nejsi sám, tohle neví nikdo. Totiž nevěděl. Do včerejšího odpoledne…“

Markovi začínalo svítat: „Až včera odpoledne jsi ty sám přišel na to, že…“

„Přesně tak, můj kapitáne. Tu ironii si můžeš odpustit, je to přesně a do puntíku tak,“ zasmál se Ray.

„Jak – do puntíku tak? Chcete říci, Rayi, že Collins a Proctor jsou jedna a tatáž osoba? To je snad příliš odvážné tvrzení,“ zapochybovala Elsa.

„Nicméně podložené, slečno Swensonová,“ nenechal se android vyvést z rovnováhy. „Nechal jsem si vyjet všechny tehdejší holografické portréty Proctora i současné podobenky Collinse. Nechal si změnit všechno, co jen šlo, včetně šíře nosní přepážky a velikosti ušních boltců, některé základní charakteristiky jsou však neměnné. A Collinsův portrét se s Proctorovým shoduje v sedmašedesáti relevantních ukazatelích z jedenasedmdesáti. Za prokazatelnou shodu se přitom považuje už pětapadesát.“

„A to nám říká co, přátelé?“ zeptal se tónem přednášejícího Mark Stone. Ray i Elsa se po něm nechápavě podívali. „To nám říká, že to tu začíná smrdět těžkým průšvihem,“ uzavřel kapitán a vytáhl z hotelového sekretáře láhev whisky.

„Povedlo se mi v noci dostat se do arény,“ přihnal se Ray do hotelu druhý den hned po ránu, krátce po odletu slečny Swensonové. „Měl jsi samozřejmě pravdu. Po krvi jsem našel jen stopy, nicméně dostatečně průkazné – do toho písku krvácelo v nejbližší minulosti, tedy včera, nejméně dvanáct osob.“

Mark vyskočil: „Já jsem to říkal! Nemůžeš říct, že jsem to neříkal! No počkej, Collinsi alias Proctore alias pane Cojávímjaksejmenujete, tohle vám už jen tak neprojde. Využívání lidí v podobných riskantních hrách zakazuje nejen –“

„Pozor, můj kapitáne,“ přerušil Markovu tirádu Ray, „krev je sice z hlediska složení člověku velmi blízká, přesto se o Homo sapiens ani o žádný jiný nám známý druh nejedná!“

„A sakra,“ ulevil si Stone, „Ať mě ďas, jestli tohle už neposouvá celou záležitost jasně do působnosti S. D. P. P.!“ Potom se zamyslel: „Rayi, na čem vlastně tehdy vystavěl advokát Proctorovu obhajobu?“

Následující krátké ticho Marka nepřekvapilo – android musel informace v megasíti, na kterou byl trvale napojen, nejen vyhledat, ale především vytřídit z nekonečného proudu balastních dat. Když skončil, maličko se zamračil: „Pošlu ti tyhle informace přímo, moje vyjadřovací schopnosti by je mohly zkreslit.“

Dalších pět minut by nezasvěcenému pozorovateli připadalo zcela lhostejných, ospalých a nicneříkajících. Málokdo totiž znal Rayovo speciální vybavení – psychický amplifikátor, který mu umožňoval s Markem nonverbálně komunikovat, posílený navíc mimosmyslovými schopnostmi získanými kapitánem šťastnou náhodou od mimořádně vybavené flóry na jedné z misí.

Po chvíli se Mark zaklonil v křesle a zhluboka odfoukl: „Páni! Osvobozen pro nedostatek důkazů – ani v jednom případě se neprokázalo, čí orgány to vlastně byly transplantovány.“

„Obhájce dokonce zpovzdálí nakousl teorii transplantací ze speciálního druhu vepřů. Moc se do toho ale nezamotával, aby mu vědci tenhle vykutálený nápad neomlátili o hlavu. Jenom tak šikovně načeřil vodu – a než se měsíc s měsícem sešel, byl náš milý Proctor volný.“

„Myslíš, že už tehdy…“

„Jistého není známo nic, ale že se stýkal s bratry Kuglery, nejproslulejšími galaktickými piráty své doby, to prokázáno je,“ pokrčil rameny Ray.

Mark přikývl: „Ovšem. Tohle dává smysl. Kuglerovi na svých výpravách objevili dost neznámých obývaných planet na to, aby jednu odprodali Proctorovi. I s jejím obyvatelstvem.“

„A Proctor si dal náramný pozor, aby se o ní nikde nezmínil,“ doplnil android.

Kapitán si zamyšleně prohrábl vlasy: „A aby na ni nenarazil někdo další. Někdo, kdo by dodržel obvyklý postup, nechal ji zaregistrovat a zapsat na seznam obývaných planet.“

„Takže další postup, kapitáne?“

„To je přece jasné. Dostat se k některému z gladiátorů a pořádně ho vyzpovídat,“ zasmál se netrpělivě Mark.

Ray přikývl: „To se snáz řekne, než udělá. Pokud se nemýlíš, bude je Proctor alias Collins střežit jako oko v hlavě. Slepička, co snáší zlatá vejce, ale jen do té doby, než přijde četník…“

„Tohle nech na mně, můj milý. Já jsem taky tak úplně nezahálel. Povedlo se mi přes barmana z hotelového baru objevit, kde má viceprezident svou soukromou nemocnici. A vsaď boty, že právě tam najdu ty, kteří včera nevyhráli.“

„Jenže právě takové zařízení bude střeženo přinejmenším obrněným plotem a smečkou kerberů,“ nepřestával o úspěchu akce pochybovat Ray.

Mark se ale jen lehkomyslně zasmál: „V každý nemocnici musí být aspoň jedna mladá, pěkná sestřička. A že cesta dovnitř pro mě povede přes její ložnici, to mi doufám věříš!“

Ray ctnostně obrátil oči v sloup: „Máš štěstí, že slečna Swensonová je tak zodpovědná, že nevynechá žádné ze zasedání správních rad svých společností. Přeji ti tedy, aby tvůj informační zdroj byl kromě potřebného postavení také milý a hezký.“

„Žádné strachy, právě takový si hodlám vybrat,“ zazubil se Mark a se smíchem odkráčel.

Do střežené vládní čtvrti na kraji hlavního města vkráčel s veselým pohvizdováním, v havajské košili a s řemenem 3D kamery přehozeným přes rameno zvědavý turista. Typickému obrázku napomohly i obrovské sluneční brýle ve tvaru dvou kornoutů zmrzliny, koupené před hodinou v pouličním stánku, a elektronický průvodce amfiteátry a arénami Kupida zastrčený za opaskem. Z obrazovky publikace dělal na okolojdoucí obscénní gesta plavovlasý barbar s obouručním mečem v levé ruce.

Po nařvaném, brunátném „cestovateli“ s plnou šrajtoflí se nenamáhali policisté procházející po naparáděných ulicích vládní čtvrti ani ohlédnout. Stejně tak špatně ho odhadli i dva tuctoví chmatáčkové. Stačilo ale, aby „turista“ ruku šátrající ve své kapse stiskl silou vpravdě medvědí a zasyčel do vyjeveného ksichtu: „Dej si vodjezd, brácho, než ti utrhnu koule a narvu ti je rovnou do huby“, a oba pobertové se ztratili jako pára nad hrncem. Bez dalších rušivých událostí potom zvědavý „cestovatel“ dorazil až k privátnímu V. I. P. sanatoriu viceprezidenta Collinse. Už velikost nemocnice napovídala, že Markovy odhady nebyly nemístné – v bílé trojkřídlé stavbě by se bez problémů mohly léčit tři legie vojáků, a ne jeden stárnoucí politik.

Kapitán Stone, protože o nikoho jiného samozřejmě nešlo, se usadil na lavičku kousek od vchodu. Zatímco kolemjdoucím předváděl věrný obrázek turisty znaveného vedrem, chůzí a příliš vydatnou snídaní, oči za zrcadlovými slunečními brýlemi pečlivě obhlížely okolí.

Konečně! Z postranního vchodu pro personál vyběhla rozčilená mladá žena. V nejlepší náladě zjevně nebyla – síťku na vlasy s emblémem zdravotnice cpala do kabelky tak vztekle, až se jí povedlo přetrhnout řemínek přes rameno. Kabelka se vysypala na zem.

„Do prdele,“ zaklela dívka jadrně. Nedbajíc na sukni klekla na dláždění a začala své propriety za neustávajícího proudu nadávek vztekle sbírat.

Zrovna se natahovala po rtěnce, když postřehla vysokého, černovlasého muže, který přiklekl k ní. „Dovolíte, slečno?“ natáhl k ní ruku s dvěma baleními papírových kapesníčků a ampulí aspirinu z její kabelky.

„Dík,“ odsekla, stále napružená jak břitva. Pak se ale na muže podívala a pokusila se svou strohost o něco zjemnit: „Díky, pane…?“

„Pro vás Mark,“ usmál se muž a stáhl z očí nevkusné, obrovské zrcadlovky. Dívčin vztek pod jeho bezelstným pohledem napůl roztál.

„Klaudie. Klaudie Schaftnerová,“ natáhla ruku.

„Mark Stone,“ stiskl jí dlaň možná o zlomek vteřiny déle, než bylo běžné.

„Páni! Vy jste… ten Mark Stone?“

Muž se chlapecky zasmál a pokrčil rameny, což mu slušelo ještě o něco víc než neutrální výraz: „Přijde na to, koho tím myslíte.“

„No přece ten Mark Stone, co byl v tri-di, jak se pere s gigaleguány na Octivionu, jak pomáhá někde v tramtárii původním obyvatelům z nesnází, jak přistává na…“

Muž rozpustile zamrkal: „To je můj koníček. Tedy, pomáhat původním obyvatelům z nesnází. Teď právě z nesnází pomáhám jedné půvabné původní obyvatelce Kupida, která vyběhla tak strašlivě rozčilená z nemocnice, že si ani nestačila dopnout kabelku.“

Dívce znova naskočil na obličeji výraz vzteku: „Ten hajzl! Co si o sobě vůbec myslí, šašek jeden arogantní? Já nejsem jen tak nějaká hej nebo počkej! Tam,“ udělala velmi neženské gesto směrem k sanatoriu, „tam mě už nikdy nikdo neuvidí!“

„Můžu vás pozvat na oběd?“ nabídl muž galantně dívce rámě.

Bistro U sítě a trojzubce nabízelo návštěvníkům Kupida přesně to, pro co na planetu přilétali: kolorit císařského Říma, gladiátorských zápasů, lesklých svalů, lesklých zbraní a rudé krve stékající do písku. Místo židlí či lavic pohodlná lehátka, víno v amforách a číšnice v tógách. Zpomalené 3D projekce nejvydařenějších zápasů zabíraly plné dvě stěny místnosti, na zbývajících dvou se skvěla sbírka zbraní, které v aréně bojovníci používali.

Při pohledu na jednu obzvlášť brutální scénu se dívka zamračila: „Ani v hospodě se člověk před tímhle cirkusem neschová!“

Mark se rozhodl kout železo, dokud bylo žhavé: „Vy asi nejste zrovna fanynkou těch barbarů z amfiteátru, co?“

„Ne, to tedy doopravdy nejsem,“ odfrkla Klaudie. „A dřív jsem bývala, ne že ne! Jako ostatně každý tady. Právě proto jsem se ucházela o místo ošetřovatelky v té zatracené nemocnici! Já husa…“

„Copak? Stateční bojovníci jsou ve skutečnosti dobytek? Kálejí pod postele? Nebo si stěžují na jídlo?“

Dívka jen obrátila oči v sloup: „Kdyby jen to… To všechno by ještě šlo! Jenže oni by chtěli –“ najednou se zarazila, „propánajána, co já vám to tady vykládám? O tomhle se s cizinci mluvit nesmí!“

„Ani se mnou ne?“ nahodil Mark svůj nejnevinnější úsměv a natáhl ruku po její dlani.

Klaudie pokrčila rameny: „A vlastně je to jedno! Já jsem každopádně rozhodnutá – v tomhle takzvaném sanatoriu mě už nikdy nikdo neuvidí!“

„Copak se vám tam přihodilo tak strašného?“ zeptal se Stone a vložil do svých slov tolik opravdovského zájmu, že dívka tála jako rampouch na slunci.

„To je na dlouhé povídání,“ povzdechla si potom zhluboka. „A hlavně – těm chudákům můžu těžko něco vyčítat, chovají se prostě tak, jak je u nich zvykem. Ale doktor Schlosser, ten to má u mě schovaný! Jako v kampeličce,“ zahrozila neznámému ničemovi.

„Nechtěl bych být na jeho místě,“ usmál se kapitán. „Copak mu asi provedete, propíchnete ho deštníkem?“

„Možná,“ odsekla dívka. „Třeba i deštníkem, jestli mi ještě jednou vleze do cesty! Uznejte přece, že takovéhle chování omluvit nelze!“

Mark zvedl ruce v omluvném gestu: „Uznám cokoliv budete chtít! Můžete mi ale říct, co vlastně mám uznat?“

Klaudie zrudla jako rajče na sluníčku: „Sice vám do toho nic není, ale budiž. S jedním z těch barbarů, s Jonathanem, to vypadalo před měsícem zatraceně bledě. Dvě rány mečem a jedna trojzubcem, to nadělá hodně škody.

Nebýt toho, že pro něj měla slabost dcera generálního ředitele spojených raketoplánových doků, palec dolů by ho neminul.

Takhle ho přivezli místo do márnice k nám do špitálu, ale ani tak neměl vyhráno. Doktoři s ním měli hodně co dělat, no a já koneckonců taky. A když se mu udělalo líp, tak… tak…“ Její tvář získala ještě o odstín sytější barvu. Potřásla hlavou a udeřila dlaní o koleno:

„No a co, sakra? Jsem už velká, dospělá holka a vám do toho nic není! A doktoru Schlosserovi taky ne, aby ho čert vzal!“

„Aha,“ přikývl chápavě Mark, „kodex ošetřovatelky vám zapovídá navazovat intimní vztahy s pacienty, no a vám se to v tomto případě poněkud…“

„Ale houby,“ mávla unaveně rukou, „kodex ošetřovatelky v naší nemocnici, kdyby něco takového vůbec existovalo, by nějaké techtle mechtle s gladiátory jedině podporoval. A v tom je ta potíž, vážený. Doktor Schlosser se domáknul, že jsem s Jonathanem nějaký ty intimní vztahy, jak tomu říkáte, měla, a už pro mě vymýšlel další program. Barvitý a s detaily,“ ušklíbla se. „A nejenom pro mě! Něco jako 3D náborový leták pro budoucí bojovníky: Nechte se naverbovat – budoucnost zajištěna, tři svolné panny nádavkem,“ ušklíbla se.

„Prosím?“ polkl kapitán překvapeně.

„No jistě, vážený! Proto jsem taky dneska vyběhla ven, až se mi za patama prášilo! S Jonathanem jsem si něco začala, protože mi ho bylo líto, protože se mi líbil, protože…“ zakoktala se a znovu zrudla, „no prostě ze všech těch důvodů, ze kterých si lidi spolu něco začínají. Ale abych se přitom nechala natáčet, a ještě k tomu se dvěma dalšíma holkama najednou, a aby to potom promítali někde v náborovým středisku nebo čert ví kde někde na planetě, co je sto let za opicema, tak to zase prr! Taková já nejsem, pane doktore, to ne! To se ve mně šeredně pletete!“

Mark se zatvářil tak soucitně, jak jen dokázal: „Chápu. Naprosto vás chápu, Klaudie. Proboha, v jakém zapadákově hledají nové borce takovýmhle primitivním způsobem?“

„No právě,“ ušklíbla se dívka, „teď jste na to kápnul.

V zapadákově pár světelných let odsud, kde se dodneška věří, že slunce je Bůh-Rybář, co každý večer odplouvá zestárnout do mořské zátoky na Západě, aby se ráno omlazený vynořil na východním obzoru. Ty jejich legendy jsou moc hezké, mimochodem, ale problém je, že kromě nich toho už moc neznají. Jonathan, chudák, si vážně myslel, že umřel a ocitl se v ráji, když ho sem přitáhli.“

Mark změřil znaleckým pohledem dívčinu postavu. „Ne že bych se mu moc divil,“ zamumlal potom a objednal další dva drinky.

Po Markově návratu do hotelu na sebe Ray nenechal dlouho čekat. „Několik novinek, můj kapitáne,“ zadrnčelo Markovi v hlavě ještě předtím, než android vešel do dveří.

„Tak povídej, bratříčku. Ale normálně, prosím, telepatie by pro mě teď byla příliš náročná. Hlava mi ještě pořád drnčí jako střep z té Klaudiiny vyřídilky,“ povzdechl si se sklenkou whisky v ruce Mark. Co už podrobně nezmínil bylo, že poslední tři hodiny probírali Klaudiiny stížnosti ve vodorovné poloze na posteli v jejím pronajatém bytě a Mark shledal, že Jonathanova utěšitelka disponuje v této oblasti nepopiratelnými kvalitami.

„Jak si přeješ,“ pokrčil android rameny. „Tak tedy, gladiátorské zápasy v novém kabátě se na Kupidu pořádají zhruba deset let. Tedy od té doby, co tehdejší bezvýznamný tajemníček Collins začal šplhat po politickém žebříčku planety strmě vzhůru. A není v současné době na planetě výnosnějšího artiklu než turistický ruch spojený právě s boji v amfiteátrech a arénách.“

„Chápu,“ ušklíbl se Mark. „Jenom těch výrobců suvenýrů, co šmudlají z plechu a červené barvy zaručeně pravé zakrvácené štíty.“

„Mimo jiné. Taky pololegální sázkové kanceláře, laboratoře na vývoj a výrobu hodně drsných steroidů a anabolik a produkce nejbrutálnějších tri-di záznamů do akčních filmů. Za babku a beze zbytku realistické.“

Mark jen vzdychl: „Zkrátka peníze tak špinavé, že by na ně nestačil ani Mr. Proper. Jedinou cestou je celý ten záhon bodláků a kopřiv vyplít a posypat vápnem.“

„Jak prosím?“ Ray se zatvářil nechápavě. Mark jen mávl rukou: „Toho si nevšímej, bráško. Kterým směrem se odsud nejčastěji odlétá?“

Android stiskl na zátylku promítací zařízení – nová zkušební technologie mu umožňovala použít jako promítačku vlastní „oči“. Na bílé stěně zazářila podrobná hvězdná mapa.

„Největší provoz je samozřejmě tímhle směrem,“ ukázal Ray kamsi na východ, do trajektorie Alfy Centauri. „Z Aramu a z Bukiny se dováží největší množství komodit a k rukám obchodní korporace na Alaurne míří jediný místní konkurenceschopný produkt mimo gladiátorské zápasy – syntetizované afrodisiakum SErX.“

„Výborná věcička,“ uchechtl se Mark, „asi jako ruská ruleta. Sedmdesátiletí pánové si zařádí jako třicátníci – anebo je klepne.“

„Z tohoto směru,“ ignoroval android kapitánovu poznámku a ukázal na severní okraj mapy, „přilétá nejvíce návštěvníků planety. Přestupní porty zde spojují oblast dokonce i s původním terranským teritoriem. Tuším, že i ty se slečnou Swensonovou jste na Kupido zamířili ze Sidaru,“ klepl ukazovátkem do nevelké tečky na horním okraji mapy. „Logicky z toho vyplývá, že stejným směrem se zase vracejí zpět.“

„Co západ?“ zeptal se Mark na jeden ze dvou zbývajících směrů. Ray jen zavrtěl hlavou: „Pásmo asteroidů takového rozsahu a takové intenzity, že pravděpodobnost závažného problému je,“ následovala mikrosekundová pauza, „3,7 na třetí. V tomto směru nebyla proto postavena ani jediná startovní rampa.“

„Takže zbývá jih. Jsou evidovány odlety i směrem na jih?“

Android se zasmušil: „Tady jsou informace neúplné. Kontinent Athika, jehož poloha by byla pro lety jižním směrem nejvýhodnější, je považován za vojenský prostor a žádné podrobné mapy ani přehledy nejsou k dispozici. Nicméně…“

„Nicméně co? Utajené vládní depo? Odpalovací rampa pro V. I. P.? Tak už se přece vymáčkni!“

Ray však jen zcela lidsky pokrčil rameny: „Nicméně něco se tam dít musí, protože půlku kontinentu halí hustá mlha prokazatelně umělého původu. Jestli se jedná o vládní depo nebo o odpalovací rampu pro V. I. P., to nevím, ale o nic malého asi nepůjde. Mlha téhle konzistence vyjde na pěkných pár milionů kreditů, pro nic za nic by nikdo takhle zdroji neplýtval.“

„Výborně,“ zamnul si ruce Mark. „Naše první cesta tedy povede na Ahtiku, sraz u Neptunu v…,“ ťukl na svůj chronometr, „13.35, nečeká se na nikoho.“

„Yes, sir,“ usmál se Ray. Pak ukázal na svůj display: „V tom případě ti ale doporučuji srovnání osobního času s univerzálním. Chronometr se ti opožďuje minimálně o 7,46 sekundy.“

Pod příkrovem bílé mlhy vypadala Athika tajemně a lákavě zároveň. „Jako Venuše vstávající z mořské pěny,“ dovolil si Mark poetickou licenci.

Jen do té chvíle, než šmolkově modrou oblohu prořízl blesk. Po něm druhý. A třetí… Dohromady sedm střel zamířilo k astronefu Neptun II.

„Ústupový manévr Omega!“

„Rozkaz, kapitáne,“ odtušil android. Neptun prudce změnil dráhu letu. Zamířil vzhůru a k východu. Pět rudých blesků neškodně zajelo do lesa, jeden prosvištěl těsně vedle křídla. Cíl našla jen jediná střela z dávky: prolétla zádí a těsně minula skladový prostor.

„Kurva do prdele jebem ti…“ spustil Mark obvyklou litanii.

Ray se pohodlně rozvalil v křesle a beze slova si kapitána měřil. Markovi konečně po „zatracených pazhřivcích“ došla inspirace nebo možná vztek. „Co je na mně tak zajímavého? Narostly mi snad volské rohy nebo co?“ zahučel zahanbeně.

„Ne. Pouze zaznamenávám, kolik různých nepublikovatelných výrazů je schopen muž tvé inteligence na jeden zátah vyprodukovat, než vyčerpá slovní zásobu nebo než ztratí chuť takhle utrácet čas.“

„No a? Jak si dneska stojím?“ ušklíbl se kapitán.

Ray pokrčil rameny: „Zatím je tvůj adrenalin téměř v mezích normy. Oproti mistrovským etudám jsi pozadu o 7,4 výrazu, postrádám především tvé ‚hovnivály podělané, v septiku nakládané‘, případně ‚kokoty třikrát peřím obalené‘. Největšího mistrovství jsi ale dosáhl, když nás na Ubaru IIX honila letka lidožravých varanů. ‚Vypelichaný nahnilý ještěrky v konzervě‘, ty neměly chybu.“

„Príma, kamaráde. A co dál? Moji slovní zásobu už jsi rozebral, můžeme se teď věnovat praktičtějším problémům?“ odfrkl Mark.

„Jistě,“ přikývl Ray. „Dvě standardní míle jižně odsud protíná skálu relativně přístupný kaňon. Po klasickém monitoringu můžu říct s třiadevadesátiprocentní jistotou, že místo není obsazeno humanoidní ani robotickou hlídkou. Přistávání nebude nejsnadnější, ale při troše štěstí…“

„Tak na co čekáme, Rayi?“ plácl sebou Mark do pilotního křesla. „Souřadnice, první důstojníku!“

„Rozkaz, kapitáne,“ ušklíbl se android. Potom následoval soubor číslic a kódů vyťukávaný do řídícího panelu a za několik minut nato už raketoplán dosedal na skalnatou plotnu svíranou dvěma hřebeny.

Ray vystoupil první a aktivoval znovu své monitorovací programy: „V okruhu tří a půl standardních kilometrů žádný podezřelý antropogenní pohyb. Největší živočichové v okolí dosahují velikosti v průměru metr dvacet jedna v kohoutku.“

„Srnky,“ zazíval Mark.

„Nic takového se na Kupidu nevyskytuje. Psouni havranovití nebo lasanky,“ oponoval android.

„Ach bože, proč já pořád zapomínám, že nejsi člověk,“ zabručel kapitán, „ty bys mě opravoval, i kdybych řekl ‚myš‘ místo ‚hraboš polní‘.“

„Neopravoval. Myš stejně jako hraboš polní představují zhruba stejné, tedy v zásadě zanedbatelné nebezpečí. Zato psoun havranovitý může člověka považovat za kořist. Takových případů už bylo zaznamenáno…“ Ray se na chvíli odmlčel, aby mohl zapátrat v databázi, „dohromady čtyřicet osm. Z toho dvanáct skončilo pro homo sapiens tragicky.“

Jakoby na potvrzení Rayových slov náhle zapraskala větev horské borovice, vyrůstající ze skalního hřebene nad jejich hlavami. Černý tvor dosahoval možná velikosti srnky, ale jinak se od ní lišil ve všech myslitelných ohledech. Bohužel.

Tlama, jejíž trháky a špičáky transformovaly během tisícileté evoluce do útočného zobanu ostrého jako meč. Přední tlapy se postupem doby přeměnily ve funkční křídla, na spodních svítily masivní, okované drápy. Rychlost a obratnost letu sokola.

A přesně tenhle tvor teď shora zaútočil na kapitána. Což by nestálo ani za zmínku – kdyby si Mark předtím stihl zapnout svůj převratný ochranný pás. Skutečný zázrak pozemské techniky vytvářející kolem těla elektromagnetické pole, k jehož porušení je zapotřebí síly větší, než dokáže vyprodukovat atomový generátor. Ochrana téměř absolutní – pokud je v provozu. Takhle Mark jen zoufale zatápal za pasem aspoň po dýce. Marně. Před očima se mu mihl obrázek jeho parádní sady chladných zbraní vyrovnaných na stole astronefu.

Tvor zamířil pařátem na Stoneovo hrdlo. Mark odskočil na poslední chvíli.

Ptakopes zakrákal. Udeřil hlavou Marka do bránice.

Kapitán se zapotácel. Rovnováhu zachytil na poslední chvíli. Vší silou sevřel psounovo křídlo.

Nestvůrný ptakopes zakrákal ještě jednou. Silněji. Pokusil se hrábnout pařátem Markovi po ruce.

Mark se rozmáchl levačkou. Jeho pěst přistála nestvůře na oku.

Ptakopes na moment zvrátil hlavu. Nestvůrně zakrákání nabylo na důrazu, stejně jako rána zobanem. Ostrá špice roztrhla Markovi rukáv i kůži na předloktí. Krev dopadla na kamení i kapitánovy boty.

„Rayi! Tak sakra Rayi! Dělej něco!“

Android jen nešťastně potřásl hlavou. Ptakopes byl nesmírně rychlý a rvoucí chumel nedovoloval bezpečně oddělit kapitána od nestvůry. Dávka z dezintegrátoru mohla fatálně zasáhnout stejně tak cizího tvora jako kapitána.

Chvíli se marně snažil bezpečně zamířit. Nakonec pokrčil rameny a vložil se do rvačky fyzicky.

Když tvorovi přistál cizí dvounožec i na druhém křídle, zaburácelo soutěskou další výstražné zakrákání. Ptakopes se ohnal zobanem, aby se cizího útočníka co nejrychleji zbavil.

Ocelová špička zobáku se zaryla do Rayovy pravé paže. Když se ozvalo křísnutí kovu o kov, tvor šokovaně zakrákal. Na takové protivníky zvyklý nebyl. Překvapený a vzteklý si přestal všímat Marka a zaměřil celou svou pozornost na neznámého vetřelce se svaly tvrdšími než kámen. Se svaly do slova a do písmene z oceli.

Ani Ray nezahálel. Na rozdíl od Marka své zbraně nikdy neodkládal, takže zápas byl rozhodnutý předem. Stačilo jen počkat na vhodný okamžik, kdy za hlavou cizího stvoření nikde nevykukoval Mark ani astronef. Dezintegrátor potom udělal svoje.

Po pár minutách už seděli kapitán i android nad zbytky podivného stvoření. Hlava s ocelovým nástavcem zobanu sice zmizela pod Rayovou anihilační dávkou, ale i okované pařáty dokazovaly jednu věc – tohoto tvora si k nepříliš mírumilovným účelům upravili lidé.

„Auvajs,“ vyjekl Mark pod Rayovou ošetřovatelskou péčí, „nemusíš to s tou desinfekcí tolik přehánět!“

Ray nevzrušeně vstříkl do rány další dávku obzvlášť účinného prostředku: „Nevíme, do čeho ten tvor strkal zobák. Potažmo jaké mikroby mu na něj naimplantovali přímo jeho majitelé. Mimochodem, nevíme ani, kdo ti majitelé jsou. A co říkají Pravidla průzkumu?“

Kapitán jen obrátil oči v sloup: „Až si jednou dokážeš udělat legraci z Pravidel, dej mi vědět. Otevřu šampaňský a zatancuju ti kankán!“

Android však jen v klidu dokončil ošetření a vrátil propriety na jejich místo v přihrádce ve svém speciálně upraveném levém stehně. „Já otevřu šampaňské, až jednou spočítáš, kolikrát ti už Pravidla zachránila život,“ pronesl přitom jen tak mimochodem. „Bez kankánu se doufám obejdeš.“

Za podobného špičkování se vydali skalnatou soutěskou opačným směrem, než ze kterého k astronefu zamířily střely, Ray o dva metry před Stonem.

„Tady se mi něco hodně nelíbí,“ zastavil se náhle kapitán. Okolí se mezitím rozšířilo do zeleného úvozu mezi dvěma táhlými hřebeny.

Ray se jen o něco pevněji napřímil a rozhlédl se náhle zúženými očními štěrbinami: „Ani se nedivím. Podle monitoringu druhé kategorie se v našem bezprostředním okolí právě nachází šest humanoidů, každý s nákladem asi čtyři a půl kilogramu oceli.“

„Takže slušný meč a zbude i na štít,“ vytasil Mark tesák, pro který si předtím došel do kabiny astronefu.

Řev, který se ozval zpoza nejbližšího křoví, stupni civilizace Federace planet rozhodně neodpovídal. Podle Marka se ale o to víc podobal válečným pokřikům společností na rozhraní starověku a středověku.

Šest postav, které se vyřítily zpoza zelené lesní hradby, této charakteristice také odpovídalo. Ale ještě více připomínaly bojovníky z kupidského amfiteátru. Krátké meče i dlouhý trojzubec, umně splétaná síť a železné štíty. Na rozdíl od arény se však jejich zbraně neleskly novotou. Naopak, zahnědlých míst bylo na mečích i štítech dost a dost a Mark si netroufal hádat, zda se jedná o rez anebo o zaschlou krev.

Vůdce v kroužkovém brnění zvedl ruku: „Ass-khar grond? Kruual treeg!“

Ray rychle zapnul automatického tlumočníka. Nesrozumitelná slova tak získala pochopitelný, byť dost nepříjemný smysl: „Co tady chcete? Boží hněv na vás!“

Mark rychle pozvedl prázdné dlaně: „Nejsme nepřátelé. Zabloudili jsme v lesích a marně hledáme cestu.“

Náčelník ozbrojené skupiny sklonil meč a zamyšleně si Marka s androidem změřil. „Ať rozhodnou bohové,“ udeřil potom jílcem zbraně o štít.

„Boží soud byl oblíbený způsob řešení sporů za raného středověku,“ pošeptal Markovi Ray, „obviněný byl například přinucen vydržet určitou poměrně dlouhou dobu přivázaný ke kůlu na zapálené hranici, případně ho i s kamenem připevněným k nohám hodili do vody. Když přežil, měl pravdu.“

„Jasně,“ ušklíbl se Mark. „Soud a poprava v jednom. Úsporné řešení, to ti teda řeknu… Radši se ztratíme!“

Dobrý nápad, přišel ale pozdě. Nad hlavami skupiny náhle zaburácely motory a laserové blesky zapálily několik smrků. Ozbrojení bojovníci se vrhli tvářemi do prachu.

„Bohové přicházejí! Porušili jste zákony Bohů,“ stačil ještě zakřičet náčelník, než i on padl na kolena a sklonil hlavu k zemi.

„Boží vůz přistává! Boží vůz!“ ozývaly se výkřiky.

Nutno říci, že přilétající vznášedlo si toto označení vskutku zasloužilo. Speciální metalíza odrážela modř oblohy i bělobu mraků tak věrně, že z jistých úhlů pohledu nebylo letoun takřka vidět. O to působivěji se skvěli zlatí hadi na křídlech, kterým z tlamy občas vyjel ohnivý jazyk. Jazyk, který zapaloval stromy.

Také hromový hlas, který se ozval, si s božími troubami v ničem nezadal. „Koho to tu schováváš, Alfile?“ zarachotilo seshora drnčivým témbrem.

„Milost, bohové,“ zanaříkal vůdce, „ti vetřelci se tu objevili až teď, těsně před tím, než jste se zjevili vy. Právě jsem se vám chystal podat zprávu,“ zabušil čelem do země. „Věřte mi, prosím! Milost! Milost!“

Ohnivý jazyk vyšlehl z tlamy hada na křídle a spálil drn trávy těsně u Alfilových nohou. Vůdce se zajektáním nadskočil. „Příště si boží had vybere tvou hlavu,“ zarachotil znovu „boží“ hlas.

‚Skvělé divadlo pro barbary! Dokonale vymyšlené,‘ poslal Ray Markovi telepaticky vzkaz.

‚Možná. Jsem jenom zvědavý, co se z našich „božstev“ vyklube,‘ odtušil stejnou cestou Mark.

Nemuseli čekat dlouho. Vznášedlo přistálo na kamenité cestě. Schůdky se neslyšně spustily z vysouvacích dveří. Dvě postavy na nich jako by vystoupily přímo z ilustrací mýtických bájí – jenže konkrétní mytologie se dala jen těžko určit. Některé prvky, například zřasené tógy, nasvědčovaly antickému vlivu, jiné – třeba naddimenzované sekery či rohaté přilby – svědčily spíš o nordické inspiraci, no a nerezové ovladače s blikajícími číselníky a světélkujícími displeji si tvůrci boží image vypůjčili z robotických bájí Gofrelu III. Laserové fasery poslední třídy, které drželi oba „bozi“ v rukou, však neměly s nakašírovanou divadelností kostýmů společného nic.

„Tak tohle jsou ti vetřelci?“ namířil jeden z neznámých hlavní laseru na Marka a Raye. „Spoutejte je. Nejvyšší rozhodne o jejich osudu!“

Tři barbaři se vrhli ke kapitánovi a androidovi s provazy v rukou. Mark ale švihl tesákem s takovou razancí, až jeden z trojice ve zmatku upadl. „Nic takového, pánové! Půjdeme sami!“ pronesl pak a vykročil s důstojně vztyčenou hlavou a založenýma rukama. Barbaři o dva kroky ucouvli. Ray na něj překvapeně pohlédl a poklepal pak nenápadně na dezintegrátor ukrytý ve schránce na stehně. ‚Neutečeme raději?‘ zeptal se telepaticky.

‚Nic takového! Moc mě zajímá, kdo si tady vlastně hraje na Pánaboha,‘ poslal androidovi vzkaz Mark.

Vystoupali po schůdkách do vznášedla. Hned za vysouvacími dveřmi čekalo na Marka nepříjemné překvapení – podlaha v přechodovém boxu byla pouze iluzorní a silové pole, které ji nahrazovalo, někdo náhle vyřadil z provozu. Temný prostor, do kterého se propadl, byl sice vypolstrovaný, ale stejně si tvrdě narazil rameno.

„Pozor, sniž gravitaci,“ stačil ještě houknout na Raye, a už se tísnili v nevelkém prostoru oba.

„Zajímavé,“ rozhlédl se Ray. „Předpokládám, že toto vznášedlo používají místní ‚bohové‘ na transport živého materiálu. Aspoň tenhle prostor by tomu nasvědčoval.“

Mark upažil. Obě ruce se dotkly protilehlých stěn: „To by je museli vozit po jednom!“

„Nikoliv,“ odtušil Ray a rozsvítil svou energetickou čočku. „Zapomněl jsem, že ty potmě nevidíš.“

Kapitán se rozhlédl a pochopil: Stěna, která se na omak nelišila od jakékoliv kovové přepážky, byla ve skutečnosti z materiálu průhledného jako sklo. Za jejich kabinkou následovala další, za ní ještě další a další… „No pozdrav pámbů. Sem by jich mohli namačkat klidně ke dvaceti!“ vydechl.

„Zajímal ses někdy o včelařství? Kabinky jsou tu sestaveny podle vzoru pláství. Ne dvacet, ale padesát nedobrovolných cestovatelů by se sem klidně vešlo, pokud by přepravce nekladl příliš velký důraz na pohodlí a kulturu cestování,“ opáčil android.

„Což zjevně neklade,“ pokusil se Mark marně protáhnout v těsném prostoru nohy. „Doufám, že letíme jenom na hlavní kontinent. Meziplanetární cestu bych takhle absolvovat nechtěl!“

„Vítám vás na Kupidu, kapitáne. Bohužel, situace se nám poněkud zkomplikovala, nemáte ten pocit?“ zapředl mladičký, sotva šestnáctiletý chlapec v antickém oděvu.

Mark musel připustit, že zlatovlasý mladík, pokud je majitelem této rezidence skutečně on, má vytříbený smysl pro styl. Prostředí připomínalo až do poslední amfory, do poslední hlavice dórského sloupu a do posledního kamínku v barevné mozaice na stěně obydlí římského patricije. Stejně jako chlapcovo oblečení – bleděmodrá tóga s ornamenty vyšitými zlatou nití, sandály s koženými řemínky uvázanými kolem kotníků i zlatá obroučka na nakadeřených plavých vlasech.

Velmi mladá žena, či spíše odrostlejší dítě, ovívala neznámého několika palmovými listy. Její oděv zakrýval méně než odhaloval a mladík si Markova mimoděčného, o to však výmluvnějšího pohledu nemohl nevšimnout. „Zaujala vás Rosalina, jak vidím,“ usmál se. „Tohle je snad jediné porušení stylu, které jsem si dovolil, věřte mi. Mladičký chlapec krásného těla by se ke Caligulovi jistě hodil víc. Ale co naděláme, tenhle druh preferencí mi příroda bohužel nedopřála,“ pokrčil s hranou lítostí rameny.

Chlapcovu lehkému konverzačnímu tónu neodpovídalo jak jeho oblečení, tak především Markova situace. Svázaný ocelovými lanky na nohou i na rukou, pouze s bederní zástěrkou kolem těla, si připadal jako naprostý pitomec. V duchu už si také nejméně desetkrát vynadal, že neposlechl Rayův návrh a nevzali včas roha.

„Došlo k omylu, pane…,“ pokusil se vybruslit, anebo alespoň zjistit, na čem je.

„Pro přátele jen Caligula,“ mávl chlapec rukou. „Pro nepřátele ostatně taky.“

„Chtěl jsem jen trochu propátrat přírodní krásy Vaší planety, ale vaši vojáci si mě zřejmě s někým spletli. Můžete, prosím, zařídit, aby se tahle trapná situace vyřešila?“

„Ale to je mi líto, kapitáne, věřte mi,“ přikápl chlapec do hlasu ještě trochu medu. „Nesmírně mě to mrzí, ale taková už tady máme pravidla. Athika je zakázané území. Chápejte, ochrana přírody a tak,“ protáhl poslední slova.

„To je mi líto. Nechtěl jsem –“

„Ale teď už té komedie bylo dost, nemyslíte?“ vymrštil se náhle mladík z lehátka. V ruce se mu objevil bičík a hlas ztratil medový přízvuk. Z tváře zmizel chápavý, soucitný výraz a v očích nebezpečně blýsklo šílenství: „Já vím, že vy víte, že já vím… Chce se vám ještě takhle ztrácet čas?“

Nepovedený Caligula si při těch slovech opakovaně poklepával bičíkem o stehno a s podivným úsměvem se přibližoval k Markovi. Mark ustoupil o krok vzad. ‚Rayi! Rayi,‘ pokusil se vyslat vzkaz.

Chlapcův úsměv přešel do šklebu: „Tohleto dokážu taky, ty nulo! Myslíš, že s telepatickou kytkou ses potkal jenom ty? A toho svýho ocelovýho kamarádíčka voláš marně, ten už čeká v cele na zítřejší ortel,“ švihl Marka bičem po zádech.

„Jaký ortel?“ skousl Mark zuby. Zasténání se mu tak podařilo téměř potlačit.

Mladík náhle odhodil bičík a složil se zpět na lehátko. Jako mávnutím kouzelného proutku nasadil opět konverzační tón i vlídnou tvář: „Přitažlivý ortel, kapitáne, věřte mi. Alespoň pro muže vašeho formátu rozhodně! Mimochodem, co vlastně říkáte našim zápasům v aréně? Viděl jsem vás předevčírem v lóži v amfiteátru, ale nestihl jsem se zeptat.“

„Říkám, že ve federaci civilizovaných planet nemá něco takového co dělat. A taky říkám, že si to někdo hodně šeredně odnese,“ odsekl Mark.

Chlapec se široce usmál: „Jak vidíte, má to tu co dělat už z toho jednoduchého hlediska, že to tu je. A o tom, kdo si co odnese, bych na vašem místě příliš nemluvil. Jak jste mohl vidět, pro plebs dovážíme barbary. Ale já osobně dávám přednost rafinovanější zábavě. Proto se také tak velmi těším na zítřek – zítra budu svědkem úchvatného zápasu, to mi věřte! Nejlepší gladiátoři, jaké jsem si mohl přát,“ olízl jazykem nalíčené rty, „budou krvácet jen kvůli mně, v mém vlastním soukromém koloseu!“

„Jací gladiátoři?“ nakrabatil s nepříjemnou předtuchou Mark čelo.

„Ještě vás nic nenapadlo? Nevěřím! Právě vás… Vy jste přece tak inteligentní muž – kromě jiných kvalit samozřejmě. Pro zítřek, řekl bych, podstatnějších,“ ušklíbl se chlapec. „No přece vy, můj příteli! Vy a ten váš androidí kamarád. Do úplného rozhodnutí a do poslední kapky krve, milý kapitáne! Nebo oleje u androida? Co myslíte? Zajímavá filologická otázka, jak vyjádřit ‚do poslední kapky krve‘ v případě androida…“

‚Rayi! Rayi!‘ zkoušel už spíš jen ze setrvačnosti Stone. Noc dávno pokročila do druhé půlky, mohl-li v zamřížované špeluňce věřit svému odhadu, a android pořád nic. Přitom pokud byl ve stejné budově jako on, musel neslyšné volání zaznamenat na sto procent, pokud ve stejném městě, tak na devadesát a do okruhu sta mil na padesát…

„Nic! Zkrátka n i c!“ zavrčel nespokojeně a pokusil se uvelebit pohodlněji na tvrdé pryčně. Marně – prasklé prkno pod řídce vycpaným slamníkem se mu zpod žeber jen přestěhovalo do zátylku. Iluze starověké gladiátorské ubytovny byla věrohodná více, než bylo kapitánovi milo.

„Tak dost,“ udeřil pěstí do zdi. „Přece neztroskotám na tak banální šlamastyce s jedním bláznivým pubertálním pseudocaligulou!“ Seskočil z pryčny a vysypal na hromádku z kapes všechen svůj skrovný momentální majetek: balíček žvýkaček značky Excelent, na stříbrném řetízku zavěšenou ozdobnou číslici 4, kapesní vakuový rozprašovač pánského deodorantu, elektronický záznamník, keykartu a startovací čip Neptunu. Po návštěvě u neznámého mladíka mu byl oděv vrácen, z jeho vybavení však zbylo jen toto. Startovní čip mu navíc žalářníci zřejmě nechali jen z čiré zlomyslnosti, protože ze zbraní a tomu podobných předmětů přišel dokonce i o přenosnou manikúru.

Přelétl jediným pohledem všechno, co mu věznitelé zanechali: chtě nechtě si musel přiznat, že s takovou výbavou nemá šanci se z vězení do rána dostat.

Pokrčil rameny – jestli ho dlouhá služba v SDPP něco naučila, tak využívat každou vhodnou chvilku k regeneraci sil. A tak za pět minut navzdory hrozivým perspektivám už kapitán Mark Stone spokojeně oddechoval ze spánku.

Ráno ho probudilo ostrým jasem místního slunce deroucím se přes mříže a stejně ostrým hvízdnutím. „Budíííčééék,“ zařval někdo zupácky.

Mark vyskočil a sklepal únavu z očí. Tohle se naučil také už dávno – během dvou vteřin se dostat do zcela bdělého, připraveného stavu. Právě tahle schopnost mu koneckonců už několikrát zachránila život.

Dnes však žádné ohrožení nablízku nebylo – aspoň bezprostředně teď ne. Do úzké cely vešel strážný. Elektrický obušek mu sice nescházel, pro tuto chvíli byl ale neškodně skloněný k zemi.

„Nejvyšší čas vstávat, kapitáne,“ ušklíbl se muž, „dnešek je přece váš velký den! No, tuhle snídani bych si být vámi ujít nenechal. Může být poslední,“ postavil na zem podnos obložený různými druhy masa, sýrů i zeleniny. Z konvice pronikavě zavoněla káva a ve skleněném džbánku házel oranžové pablesky džus. „Čerstvé pomeranče,“ poznamenal strážný, když si všiml Markova pohledu, „jste asi extra sorta, pane, tohle si já dovolit nemůžu!“

Sotva za strážným dorachotila mříž, vrhl se Mark na snídani. I tohle se během let služby naučil – řešení žádné patálie nepomůže, když se napřed pořádně neposilní.

Během jídla se ještě jednou pokusil spojit s Rayem. Marně. Právě nemožnost komunikace s androidem ho znervózňovala víc než vězeňské mříže, víc než vyhlídka na nastávající zápas v aréně. Protože Ray, to nebyl jen mechanický pomocník. Ray byl přítel, ať si o tom odborníci na robotiku a kybersystémy říkají co chtějí!

Klid na snídani netrval příliš dlouho. Už po necelé hodině se strážný vrátil. „Půjdete dobrovolně, nebo musím odjistit tohle?“ zaklepal na pouzdro s elektrickým obuškem.

Místo odpovědi se kapitán zvedl a hodil na muže povzbudivý úsměv. Ukázal holé ruce: „Šetřím si síly do arény, kamaráde.“

„Dobře děláte,“ přikývl strážný. „Dnešní zápas, to má být něco náramnýho. Rafinovanýho, nechal se prý slyšet šéf!“

„Kdo je váš šéf? Aspoň tohle byste mi říct mohl,“ pokoušel se Mark získat nějaké informace.

„Kdoby? Caligula přece,“ odsekl muž.

„Samozřejmě, kamaráde, ale – kdo je to doopravdy?“

„To si radši vědět nepřej. Kamaráde,“ ušklíbl se strážný. Při těch slovech už procházeli do šaten vyhrazených gladiátorům. „No, tady už je to na tobě. A radím ti – vybírej dobře,“ plácl strážný Marka přátelsky po zádech, než ho zamkl v prázdném prostoru.

Tedy – prázdném co se lidí týče. Stejně by se sem už jen těžko ještě někdo vešel. Úzká prostora byla přecpaná zbrojí. Pancíře a krunýře, kroužkové vesty i nohavice, ramenní a stehenní chrániče, kovové nákrčníky, rukavice, náloketníky, nákoleníky i suspenzory, helmy jakoby římští centurioni, helmy jakoby vikingové, helmy jakoby normané, štíty všech tvarů a velikostí. Prostě všechno, na co si Mark vzpomněl (a toho bylo, vzhledem k jeho zálibě v chladných zbraních a starověkém i středověkém terranském válečnictví, hodně) a ještě spousta věcí navíc.

Kapitán se rozhlédl. Celoplátová zbroj vypadala lákavě, ale Mark dobře věděl, že za zvýšenou ochranu by zaplatil podstatně menší pohyblivostí. Navlékl tedy nejlehčí kroužkovou košili, kterou v hromadách našel. Z ocelových součástek si vybral límec, rukavice a především suspenzor. Po chvilce zaváhání přidal ještě náloketník na pravou ruku.

Chvíli se probíral haldou štítů, až našel to, co hledal: velký oválný štít z římských časů, takzvaný scutum. Vypouklý, široký téměř metr a dlouhý ještě o půl metru více, vyrobený z klíženého tvrdého dřeva zpevněného surovou kůží. V záplavě naleštěných kovových štítů by ho každý druhý přehlédl, Mark ale dobře znal jeho výhody, plynoucí především z velikosti a lehkosti.

Když se nastrojený do zbroje rozhlédl, objevil se další strážce. Odemkl okované dveře a beze slova kývl rukou. Mark prošel.

Další komora byla pro změnu plná zbraní. Mark zavrtěl hlavou – kdyby aspoň věděl, co nebo kdo bude proti němu! Caligulovým řečem o Rayovi nevěřil – kdyby tu android byl, už dávno by ho kontaktoval anebo alespoň odpověděl na jeho volání.

Pokrčil rameny a vytáhl jednoruční meč. Standardní zbraň vyhovující ve většině situací, navíc právě s ní dosahoval největšího mistrovství. Potom zaváhal a sáhl ještě po bojové dýce. Pro jistotu…

Připjal si zbraně na okovaný opasek. Nezbývalo než vyčkávat.

Po dvou hodinách si už začínal připadat jako hadrová panenka zapomenutá někde na pískovišti. Vztekle odhodil štít a stáhl prozatím drátěnou košili. Vzal za kliku vedoucí zpět, do zbrojní komory.

Zamčeno.

Zkusil dveře vedoucí opačným směrem.

Zamčeno.

Zabušil o jejich kovovou výplň jílcem meče: „Haló! Haló! Je tu vůbec někdo?!“

Ticho.

„Polibte mi…,“ ulevil si nahlas a rozhlédl se po zbrojnici. Prohrábl hromádku malých zbraní. Dýky odsunul – ta, kterou si vybral, mu plně vyhovovala. Ocelové hvězdice se ale mohou hodit, a to nejen v aréně. Čtyři zasunul pod náloketník. Také malé šipky s nenápadným, ale o to nebezpečnějším hrotem uložil na svém těle, tentokrát omotané řemínky přidržujícími suspenzor. Bičík spletený z tenkých stříbrných strun si obtočil kolem pasu a překryl ho původním opaskem. Jen ocelové boxery si nasadil viditelně na kotníky prstů.

A potom se konečně otevřely dveře. Aréna čekala.

Slunce ho ostře bodlo do zřítelnic, když vstoupil. Bod jedna – vždy zády ke slunci, vytanulo mu v mozku první pravidlo pro přežití.

Když si jeho oči zvykly na sluneční jas, rozhlédl se po hledišti. Ne, tenhle amfiteátr neměl s předchozí arénou společného takřka nic. Určitě ne počet míst pro diváky. Oproti tisícovkám čumilů tísnících se na kamenných lavicích kolem dokola zde bylo jen několik přepychově nazdobených lóží a pódium těsně nad bojištěm. Zřejmě pro ty, kterým se jejich místa zdála být od krveprolévání příliš vzdálená. Momentálně na této vyvýšené plošince přešlapovaly a povykovaly zhruba dvě desítky hodně mladých lidí. Možná ještě dětí, otřásl se Mark. Dívky i chlapci našňoření v podstatě do antických kostýmů, pradávnou módu si ale přizpůsobili podle svého. Tógy přepásané ocelovými řetězy a pod nimi kombinézy z černé kůže, semiplastové pancíře přes tuniky a obrovské zrcadlovky pod anticky nakadeřenými účesy. Tu a tam i armiplastová helma s průzory uzpůsobenými na infravidění, noční vidění a termovizi.

Také většinu míst v lóžích okupovaly odrůstající děti. Zlatá mládež, co si za papínkovy peníze hraje na rebely, ušklíbl se kapitán. I tady se antické části oblečení míchaly s pseudoarmy doplňky, i tady bylo na každém kroku vidět na bílém hedvábí černý kevlar nebo pod ním ocelí obité kožené vesty a nohavice.

V nejbližší lóži ho zaujala štíhlá plavovláska, už od pohledu jiná a starší než ostatní okolo. V studánkových očích nuda a lhostejnost, ve výrazu obličeje něco, pro co kdysi muži vedli války… Mark polkl. Málokdy na něj nějaká žena takhle zapůsobila na první pohled. Neměl to rád. Připadal si náhle jako vysvlečený do naha, neobratný jako třináctiletý chlapec, předhozen beze zbraně v plen hordě posměváčků.

Násilím odpoutal pohled od krásné neznámé a rozhlédl se po aréně. Soupeře zatím vidět nebylo, jen v klecích u třech východů pospávali znudění a zjevně přežraní lvi.

Vtom prořízl repetění publika gong. Ostrý kovový zvuk rozdrnčel Markovi každý nerv v těle, napjal každou šlachu.

Protilehlý vchod se otevřel a do arény vstoupil protivník. Slunce mu stálo v zádech, takže ať Mark mhouřil oči jak chtěl, stejně viděl jen černou siluetu.

Potěžkal meč a postoupil deset kroků vpřed. Při vzpomínce na barbarské gladiátory z předvčerejška zkontroloval i hvězdice za nákrčníkem a ocelové šipky pod řemínky k suspenzoru: všechno v pořádku.

Neznámá postava si vůči němu stále udržovala trajektorii se sluncem v zádech, takže i když se vzdálenost mezi nimi zkrátila na polovinu, Mark pořád neviděl, proti komu vlastně stojí. V jednom okamžiku se mu temná silueta zazdála nepochopitelným způsobem povědomá. Pak se mu ale oči podrážděné ostrým světlem znovu zamžily a kapitán zase nevěděl, s kým se má bít.

Náhle oslňující jas místní hvězdy na moment pohasl. Nevelký mrak zastínil nebe a Mark si vytřel slzící oči. Podíval se směrem k soupeři – a couvl. Pak si oči protřel ještě jednou, vykřikl a sklonil meč. Protože proti němu s mečem v jedné ruce a se sítí v druhé kráčel – Ray.

„Rayi! Rayi!“ zavolal kapitán. Rozpřáhl ruce. Android se na moment zastavil. Zvedl hlavu výš. Na okamžik připomněl Markovi vlka větřícího cizí pachy.

„Rayi! To jsem já!“

Plavovlasá kráska podrážděně stiskla rty.

Android se znovu zastavil. Temné čočky „očí“ přejely po Markovi. Přejely po něm lhostejným, hodnotícím pohledem. Potom se android opět vydal na cestu. Jen meč sevřel o poznání pevněji.

Mark na moment zakolísal a potom pocítil závrať. O mikrosekundu později hrůzu. Nakonec žal. Protože to, co kráčelo proti němu, nemělo s Rayem společného nic. Doslova a do písmene nic. Cizí tvor, nepřátelská bytost v tělesné schránce po Rayovi. Kdysi…

Ještě jednou se pokusil dostat se k přítelovým programům: „Rayi! Rayi, kamaráde!“ Zároveň však i on stiskl pevně zbraň.

Z čoček cizí bytosti neblesklo jediné znamení, ani stopa po poznání. Ani stopa po Rayovi.

Nic. Jen cizí program, chladný a analyzující Markovu sílu, rychlost, možná i aktuální sklon zbraně a momentální hladinu adrenalinu.

Marka náhle zalila vlna vzteku. Vždyť Ray byl jeho nejbližší přítel! Kamarád… A co zbylo? Jen skořápka. Prázdný robot, který ho má zabít… Co hůř, který má sílu ho zabít!

„Vy svině!“ zařval a rozběhl se po aréně. Písek mu skřípal pod nohama, brzdil jeho kroky, drobná zrna vystřelovala zpod okovaných bot s razancí maličkých projektilů. Android se zastavil a vyčkával. Ledově klidný, soustředěný, připravený na všechno.

„Svině!“ chtěl zařvat Mark ještě jednou, protivníkovi přímo do tváře. Při pohledu na androida – na Raye – mu ale tohle slovo ne a ne vylétnout z pusy.

Android si ho znovu změřil, analyticky a chladně. O krok ustoupil a zvedl meč. V druhé ruce zavířila síť.

Mark o krok couvl. Koutkem oka zachytil plavovlásčin pohled. S ironickým pousmáním mu poslala letmý polibek. Pak ukročil úhlopříčně stranou. Naznačil útok.

Android se z místa ani nepohnul. Jen natočil těžiště a napřáhl zbraň. Mark strhl meč na poslední chvíli.

Teď byla řada na androidovi. Dva lehké, takřka neznatelné kroky – a potom náhle výpad ve vražedném tempu. Mečem i sítí zároveň.

Meč se podařilo kapitánovi se štěstím odrazit, ale do protiútoku už přejít nestihl. Levá ruka i se štítem uvízla v síti. Plavovláska krátce tleskla. Oči se jí leskly vzrušením.

Android neztrácel čas. Bleskově nakročil k dalšímu výpadu. Plavovláska se napjatě předklonila.

Mark se ubránil jen mistrným záklonem. Zároveň se mu povedlo uvolnit i levou ruku. Jen ruku, štít byl definitivně ztracen. Houpal se zamotaný do sítě jako přerostlá, vypasená moucha.

Kapitán zaklel. Maně si přitom vybavil Rayovy znechucené obličeje, když se dřív dopouštěl podobných výrazů. Zoufale zapátral v androidově obličeji ve snaze zachytit aspoň zdání nesouhlasu, alespoň stopu kdysi tak důvěrně známého výrazu.

Nic. Jen lhostejná maska, jen ledové soustředění, jen chladně kalkulující kyberinteligence. Dva úkroky napravo a potom výpad. Ostrý a neodhadnutelný – pro někoho, kdo nelidskou inteligenci nezná. Mark však Rayův způsob boje znal za ta léta stejně jako svůj. Stačil proto nejen nastavit zbraň, ale i přejít do protiútoku.

Android vykryl útok mečem. Zároveň odhodil štít a levačkou tasil dýku. Pohyby o zlomek vteřiny rychlejšími než Markovými podklouzl pod jeho zbraní a pokusil se Marka zasáhnout do stehna. Plavovláska vypískla.

Stone odtlačil meč mečem. Současně zaútočil dýkou. Android nestandardní útok zřejmě nečekal – anebo hůř: nestál mu za obranu. Dýka prosekla kůži na rameni a narazila na ocel.

Markovi vypadla zlomená dýka z ruky. Znova zaklel – jak bojovat s androidem se v bojové akademii neřeší!

Meč na meč, útok na útok, ráz na ráz! Výpad zasáhne Marka zleva do ramene, protiútok probodne androidův pseudosval v boku.

Plavovláska se předklonila. Výstřih odhalil pohled, pro který jsou muži ochotní jít na smrt.

Mark zachraptěl. Meč na meč, útok na útok, ráz na ráz! Železo zároveň studí i pálí, když prosekne maso. Lidské maso. Krev barví písek a rána bolí. Android jen pošle signál a napumpuje do vlastního poškození adhezní roztok.

Meč na meč, útok na útok, ráz na ráz! Výpad a kryt, odskok a útok. Kroky jak z tanečních. Tak předvídatelné! Tak dopředu jasné…

Dost! V tomhle je šance. Jediná, maličká šance!

Mark zaútočil. Odskočil. Podruhé ne – dva nečekané kroky napravo, rychlé a netaktické. Odkrytá pravá strana. Být proti němu zdatný šermíř – člověk, byl by kapitán ztracen.

Umělá inteligence nic takového nepředvídala. Technická paměť tvorovi nazývanému dříve Ray takovou situaci nenabídla a paměť pocitová byla úspěšně vymazána. Ray by takový manévr předpokládal. Tvor, který z něho zbýval, ne.

Mark sekl zespoda. Jediné místo, kde měl šanci na úspěch: „čelist“, nad kterou se skrývaly inteligenční mikrodisky. Oddělit kanál od „svalů“! Znehybnit nelidsky výkonné zařízení! Znehybnit Raye?

Kratičké, téměř neznatelné zaváhání. Rayi? Rayi, kde jsi?

Plavovláska se usmála. Lačně a dychtivě.

Android nezaváhal – a jestli přece, tak v časovém řádu, který lidská bytost nemohla postřehnout. Senzory vyhodnotily situaci ve zlomcích mikrosekund a taktické spoje nabídly postup. Meč bleskově zamířil na Markův krk. Poslední, co kapitán stačil, bylo přibrzdit trajektorii zbraně vlastním loktem ve zbroji a natočit hrdlo místem, kde byl ocelový nákrčník vyztužen hypermetalovými svorkami. Přesto meč dopadl a další krev zbarvila písek. Tohle je konec, prolétlo Markovi hlavou, než se definitivně propadl do bezvědomí.

I jeho zbraň ale stačila opsat svou dráhu. Androidova „čelist“ odlétla k zemi. Písek pod ní ještě chvilku vibroval bičován marnými signály kyberinteligence. Prováděcí mechanismus, laicky nazývaný „tělo“, se už však poroučel k zemi.

Měkké lůžko a vůně čerstvé kávy. Větřík, který právě vletěl do pokoje otevřeným oknem, shrnul roh tenké pokrývky.

Mark otevřel oči: ležel v malém, stroze zařízeném pokoji. Spíš narychlo uzpůsobeném kumbále, opravil svůj odhad. Vybavení poskládané ze všeho možného, spartánské semiplastové lůžko, odřený duralový stolek a křeslo přenesené ze starého astroletu. Zkrátka každý pes jiná ves, všechno otřískané dlouholetým používáním. Pouze lékařské vybavení, kapačky v nerezových úchytech a monitor ukazující činnost orgánů nebudily dojem vetešnictví. A otevřená termoska s kávou. Aspoň to.

„Konečně,“ usmála se na něj známá tvář. Klaudie, už ne ve stejnokroji sestry vládního sanatoria, ale v tmavém overalu. Slušel jí možná ještě víc, Mark ale neměl právě na podobná povyražení ani pomyšlení.

„Co to k čertu – kde to jsem?“ zvedl se na loktech. Ostrá bolest ho srazila zpět.

Dívka se usmála: „Ať jsi kde jsi, žiješ. To je víc, než jsi mohl čekat, po tvé exhibici v aréně.“

„A Ray?“ pokusil se znovu rozhlédnout. Něžně ho vrátila zpátky. „Zůstaň v klidu, prosím. Ztratil jsi příliš mnoho krve. Doktor tě zalátával celou noc, a vyhráno přitom ještě nemáš.“

„K čertu s tím,“ odfrkl. „Kde je Ray?“

„Kdo prosím?“

„To nic,“ rezignovaně zavřel oči. „Kde to jsem? A s kým?“

„Mě pokud vím, znáš až moc důvěrně,“ usmála se dívka a tváře se jí přitom zapýřily ruměncem.

Mark si povzdechl. Jestli na něco neměl síly, tak to bylo probírání minulých milostných eskapád. „Rád tě vidím, Klaudie. Ale ještě radši bych slyšel, o co tu k sakru jde, kde to jsem a kdo za tím stojí? Komu mám děkovat za záchranu, chceš-li,“ pokusil se změkčit svá slova.

Zbytečně. Klaudie už nasadila profesionální výraz a zcela věcně kontrolovala monitor i kapačky. „Já nejsem oprávněná ti říkat nic. Ale dozvíš se všechno, slibuju,“ ušklíbla se, „tím spíš, že tahle záchranná mise zadarmo nebude. Na to nás stála až moc! I krve, miláčku!“

„Koho nás?“ zkusil to ještě jednou Mark. To už však mluvil k zavírajícím se dveřím a pak k prázdnému pokoji. Pokrčil rameny – však on se někdo ukáže. Klaudiina slova o dluhu, který mu bude dáno splácet, to zaručovala.

Nemusel čekat dlouho: dveře se znovu rozlétly sotva pět minut po odchodu dívky.

Dva muži, kteří vstoupili, se podobali jeden druhému tak málo jako trpasličí pinč irské doze. První z nich, drobounký hubený mužík v neslušivém oděvu a s brýlemi, jaké se už sto let nenosily. Mastné řídké kadeře si přímo říkaly o ostříhání a špinavý límeček o pračku. Ruce sebou nepřestávaly neuroticky poškubávat a prsty mířily co chvíli mezi mužíkovy zuby. Do krve okousané nehty přitom dávaly vědět, že nejen dnes. Celkově vypadal spíš jako narychlo načrtnutá karikatura než jako živá lidská bytost. Přesto v pohledu toho muže bylo něco, co přitahovalo pozornost: možná jen odraz silných čoček, možná podivná, trochu křečovitá urputnost.

Druhý muž, urostlý a plavovlasý, ztělesněné zdraví a síla. Dlouhé kadeře měl svázané splétanou šňůrkou a z kožené vesty se draly ven opálené, lesklé bicepsy. Fluoreskující tetování s motivem okřídleného hada na pravé paži už jen podtrhávalo celkový dojem – lamač dívčích srdcí a zároveň muž, který o problémech nepřemýšlí, ale rovnou je řeší. Nejlépe pěstí, a jestli správně, to zjišťuje až potom.

Hubený mužík dokráčel až k Markově posteli: „Victor Sulliwen. Ehm… doktor Victor Sulliwen,“ představil se s drobným zajíknutím. „Dovolte, Marku, abych vám představil i svého přítele, Jacka – ehm – Ringstera. Jacku, tohle je ten vyhlášený Mark Stone. Doufám, že bude tak hodný a – ehm – pomůže nám s našimi problémy.“

„Nám, to znamená komu?“ Mark si oba muže zvědavě měřil.

Doktor Sulliwen nervózně prolomil prsty. Zapátral očima kolem sebe, jako by hledal někoho, kdo by mu napověděl, co a jak má říct. Pak pokrčil rameny, odkašlal si, otřel dlaně o kalhoty… k odpovědi se ale už nedostal.

„To znamená funigijskému hnutí odporu.“ Hlas osvaleného borce byl zvučný, jasný a nenechával místo pro pochyby. Rozený táborový řečník, ušklíbl se Mark v duchu. Proti své vůli ale štipec respektu k Jackovi Ringsterovi pocítil i on.

Tázavě povytáhl obočí: „V životě jsem o žádné Funigii neslyšel.“

„Funigu,“ přispěchal Jackovi na pomoc doktor Sulliwen. „A ani jste nemohl. Místní vláda si dává hodně pozor, aby existenci téhle primitivní planety – abych tak řekl – dobře ukryla.“

„Proč?“

„Protože z ní tyje. Postavila na jejím vykořisťování celou svou pohodlnou existenci!“ Zvučný hlas Jacka Ringstera nenechával nikoho na pochybách: viditelnou hlavou, která stojí v čele všech akcí proti Kupidu, je právě on.

Mark si charismatického svalovce poprvé důkladně prohlédl: „A vy jste kdo, pane Ringstere?“

Muž se lehce uklonil: „Nikdo. Přítel doktora Sulliwena, chcete-li. Těší mě, pane Stone,“ ušklíbl se neznatelně.

„A můžete mi říct, z jakého titulu mluvíte za planetu Funig?“ zeptal se Mark.

Svalovec a Sulliwen si vyměnili pohled. Doktor pak neznatelně přikývl. John pokrčil rameny, než klidně odpověděl: „Protože jsem se tam narodil, pane Stone. A nebýt lovců otroků, vládl bych dneska svobodné konportské říši.“

„Funig, to je tahle tečka čtyři palce od Arkuru, dva měsíce standardní rychlostí od Kupida,“ klepl doktor Sulliwen tužkou na hvězdnou mapu na obrazovce kompu.

Mark se ušklíbl: „Předpokládám, že odletový portál leží na Athice.“

„Předpokládáte správně. Dokonce několik portálů. Mezi Kupidem a Funigem panuje čilý provoz. Samozřejmě jen jednosměrný a – ehm – výhradně vládou posvěcený,“ zašklebil se doktor a rázem vypadal o něco víc jako lidská bytost.

„A-ha. Proto je taky Athika normálním lidem nepřístupná, předpokládám. Dovoz otroků by ctihodným občanům nemusel vonět, co? I když, pokud se podíváme na ty – výhody, řekněme…“

Doktor však jen pokrčil rameny: „Nesuďte nás tak přísně, Marku. Kupido bylo ještě před třiceti lety pokojným světem. Bohabojným, by se téměř dalo říci. Trochu – ehm – provinciálním, to je pravda, a taky drobet nudným, ale počestným ve všem všudy, jestli to tak smím říct. Gladiátorské zápasy, ty tu samozřejmě nescházely, to popřít nemůžu. Prosperovaly tu už nejmíň sto let předtím, ale – pozor, vážený pane – výlučně na sportovní bázi! Nepředstavujte si prosím ty současné masakry. Samozřejmě tu byly nějaké ty úrazy, včetně – ehm – smrtelných, ale to hrozí i při obyčejném astrotrekingu. No a potom přišel ten federální zákaz. Necivilizované… barbarské…,“ vyprskl ta slova z pusy jako obzvlášť zkažené sousto, „právě tohle nám dodneška otlouká o hlavu mezigalaktická vláda!“

„Chápu. Věřte mi, milý doktore, naprosto vás chápu,“ zapředl soucitně Mark. „Na druhou stranu ale pochopte i vy – zabíjení pro zábavu…,“ nechal ve vzduchu viset konec věty.

„Zabíjení pro zábavu,“ vyprskl doktor, „to jste dal těm starým pranicím větší váhu, než si zaslouží, věřte mi! Pochopte, Marku,“ naléhavě zaťal kapitánovi okousané nehty do předloktí, „v těch zlatých dobách nebyla smrt v aréně obvyklým rozuzlením. Ba co víc, pane Stone,“ rozohňoval se samospádem slovo od slova víc a víc, „dokonce byla něčím nepatřičným! Něčím, čemu se pořadatelská a zdravotní služba v arénách snažila zamezit, seč jí síly stačily. A vůbec: všem místním klukům visela nad postelí galerie šampiónů a vsadím se, že do jednoho každý snil o tom, že se tu jednou stane králem arény on,“ rozlil se doktorovi najednou po tváři blažený výraz a Mark pochopil, že mezi ty chlapce toužící marně po kariéře gladiátora patřil kdysi i tenhle mužík. „Ale zabíjení? Zabíjení pro zábavu? To byste mě rozesmál, pane… pane…,“ zajíkl se doktor rozhořčeně. „Ne, ne a ne, pane! Než přišel federální zákaz všech sportovních bojů s lidskými protivníky, trvám na tom, že gladiátorské boje na Kupidu byly jen neškodnou atrakcí!“

„A záliba vás a vám podobných v téhle ‚neškodné atrakci‘ už stála Funig několik tisíc životů,“ usekl doktorova smířlivá slova ostře Jack Ringster. „Ale to je vám jedno, že ano?“

Mužík zrudl až po kořínky vlasů: „Jacku, vždyť já… já jsem – ehm – zahodil jsem celou svou kariéru, jen abych těm nebohým lidem pomohl! Co jiného mám ještě dělat? To já, pane Stone,“ otočil se na Marka, „to já jsem založil celé tohle takzvané hnutí odporu. To já schovávám uprchlé gladiátory u sebe doma, to já je učím číst a psát…“

„Dost,“ přerušil počínající spor Mark. „Takhle se nedostaneme nikam! Radši mi řekněte, jak se dostaneme na Athiku. Můj astronef tam asi dodnes leží na skalní plotně, a bez něj se dál nepohneme!“

Jack Ringster a doktor si vyměnili pohled. Sulliwen pak pokrčil nešťastně rameny: „Tak to bude problém. Velký problém. Před několika dny vyhlásil viceprezident zostřenou karanténu celého kontinentu. Neproklouzne prý ani myš!“

Mark se mimoděk rozhlédl – Raye určitě něco napadne! Když si uvědomil, že Raye už zřejmě nenapadne nikdy nic, na moment propadl malomyslnosti. Pak ale uviděl pohledy obou mužů – Ringsterův odhodlaný a doktorův, ve kterém se mísila rezignace s nadějí a rychle beznaděj sklepal. Nemohl si ji dovolit, ne tváří v tvář těmhle dvěma.

„Jacku, kolik mužů z Funigu je teď na Kupidu?“

„Přesně vám to říct nedokážu,“ zamyslel se Ringster, „ale kapacita všech gladiátorských ubikací v hlavním městě je přibližně sto dvacet lůžek. Zálohu ve výcvikových táborech na Athice odhaduju zhruba na trojnásobek.“

„Takže, pokud dobře počítám, okolo pětistovky odhodlaných, všeho schopných chlapíků?“

„Jenže vy zapomínáte na – ehm – na premisu, se kterou sem ti lidé přicházejí,“ vložil se do rozhovoru doktor. „Představte si, že jednoho dne usnete a ráno se vzbudíte – v ráji!

V jiném světě, tak dokonalém, že jste nikdy ani netušil, že něco takového může existovat. Žádné starosti s obživou, žádná nekonečná lopota na poli. Věčné blaženství a láska davů jsou vám slíbeny jen za to, že budete dělat to, co vás baví nejvíc. To jest rvát se. Myslíte, že uvěříte někomu, kdo se bude chtít proti životu v ‚ráji‘ bouřit?“

„Jack se bouří dost kategoricky,“ pohlédl Mark na svalnatého muže. „Vám Kupido nepřipadá jako ráj?“

Ringster se místo odpovědi prudce otočil a udeřil pěstí do zdi. A tak si slovo opět vzal doktor: „U Jacka udělali chybu. Jednak jde o vysoce inteligentního muže a navíc následníka trůnu. Takže povídačky o posmrtném elysiu odmítl po pár týdnech. Ale hlavně – vytáhli ho rovnou z – ehm – novomanželského lože. A Jack o svou ženu usiloval dost dlouho na to, aby se od ní nechal takhle beze všeho odtrhnout!“

„Takže pokud si to máme shrnout, pánové,“ založil si ruce Mark, „funigijské hnutí odporu nemá žádnou členskou základnu, unesení muži si připadají jako v ráji, až na čestné výjimky samozřejmě,“ pohlédl na Jacka, „motivaci doktora jsem zatím příliš nepochopil, ale nemyslím, že takto uvažujících lidí by na této planetě bylo příliš. Tak s kým chcete tuhle revoltu ke všem čertům dělat? A pro koho?“

Oba muži na sebe pohlédli. „S vámi,“ odpověděl na první otázku doktor. Druhé otázky se chopil Jack: „Pro Funig. Měl by dostat šanci rozvíjet se po svém, jako všechny ostatní světy, a ne odevzdávat své nejlepší muže Kupidu! Natož bez možnosti tuhle nehoráznost vůbec nějak ovlivnit.“

„Dobrá,“ přikývl Mark. „V tom případě potřebujeme astronef – anebo aspoň něco, co nás dopraví k té mé poletuše,“ zamračil se při vzpomínce na opuštěný Neptun kdesi na jiném kontinentu ve skalní rozsedlině. Ze všeho nejvíc bych ale potřeboval Raye, dodal už jen v duchu. Stesk po příteli mu padl na záda jako těžká deka, takže raději zavřel oči a velmi věrohodně předstíral spánek – pomůže jim nejlépe, jak dokáže, nejprve se ale musí alespoň ve své mysli rozloučit s přítelem. Anebo se aspoň pořádně vyspat…

„Úkol číslo jedna: sehnat dopravní prostředek na Athiku,“ zahájil druhý den ráno Mark ze svého nemocničního lůžka bojovou poradu. Doktor se zasmušil, Jack jen bezmocně pokrčil rameny. Jen Klaudiin výraz vzbuzoval aspoň jakous takous naději. Také to byla ona, kdo po půlminutě přerušil rozpačité ticho: „O jedné cestě bych možná věděla. Že by ale byla bezpečná nebo dokonce zaručená, tak to si doufám nemyslíte.“

Mark ožil. Dokonce se zkusil i přes své zranění posadit – a šlo to! Dosud nezahojená rána do krku sice bolela až dost, ale vsedě se už udržel.

„Jednou za čas se tu zastaví Sandokan. Starý Kugler už sice předal řemeslo synovi, ale na staré porty se nezapomíná.“

Mark zpozorněl. Pirátská loď bratří Kuglerů patřila svého času k legendám mezigalaktické bezpečnostní služby. K černým legendám, nutno poznamenat.

„A když už se tu zastaví, tak na Athiku dřív nebo později dorazí taky. Díky nadstandardním vztahům s viceprezidentem Collinsem pro ně zákaz vstupu neplatí,“ pokračovala.

„No a – máš snad nějaké zprávy, kdy by se měla konat další návštěva její pirátské excelence?“

Klaudie pokrčila rameny: „Tak daleko mé informace nesahají. Ale můžu se poptat po příslušných hospodách. Jestli ale čekáš, že ti na ozdobném blanketu přinesu pozvánku na lodní raut, tak to se tedy mýlíš,“ ušklíbla se. Potom se na Marka podívala a ironický výraz tváře na moment změkl: „Zaslechla jsem, že ten jejich koráb předevčírem požádal o umožnění průletu notinghamským prostorem – takže na Kupido už to má jen co by kamenem dohodil.“

„Výborně!“ zamnul si Mark ruce. „A já se mezitím pokusím dostat svou tělesnou stránku do odpovídajícího stavu. Doufám, že mi s tímhle úkolem budeš nápomocná,“ přitáhl si dívku blíž k sobě.

Doktor Sulliwen se na oba podíval, rozpačitě odkašlal a pak se zvedl. Pohlédl i na Jacka. Když ten nereagoval, znovu si odkašlal, tentokrát o poznání hlasitěji. Nakonec musel funigského borce důrazně šťouchnout do boku, aby ho z Markova pokoje dostal. „Taktu zkrátka naučí člověka jen staletí civilizačního vývoje,“ brblal si přitom nespokojeně.

Klaudie opustila Markův kumbál až o několik hodin později, čerstvě učesaná, s perfektně upraveným make-upem a s profesionálním úsměvem na rtech. Pečlivému pozorovateli by pravděpodobně neunikla nakřivo zapjatá blůzka a punčocháče natažené naruby, naštěstí tu však žádný takový nebyl a dívka tak mohla nerušeně a v blažených snech dojít až do své ubikace.

I Mark se po čase stráveném s Klaudií cítil nad očekávání dobře. V každém případě rozhodně lépe, než předpokládal ještě včera večer. Tělo zocelené dlouholetým tréninkem dostalo možná poprvé šanci dostat se ze svých zranění i bez Rayových zázračných technologií a ukázat co dokáže – a Mark musel uznat, že toho dokáže poměrně dost. Každopádně po dívčině odchodu byl schopen dokonce i vstát a sevřít v ruce hůl, která stála opřená o postel. Zkusil udělat proti zdi jeden či dva šermířské výpady – ani to nebylo vyloučeno. Nohy se mu sice podlamovaly, do pravé ruky se zakousla křeč a v ráně na krku bodalo o sto šest, ale přesto – na nohou se udržel a meč do ruky by také dokázal vzít!

Na moment si vzpomněl na hromádku šrotu odstřiženou od megabytového informačního „mozku“, která bývala Rayem, ale rychle tuhle představu zahnal. Jediné, co může pro svého kamaráda udělat, je dotáhnout tuhle zatracenou misi do konce. „A taky se tak stane, bratříčku,“ švihl pěstí do zdi. Bolestivě naražené klouby prstů ho vrátily zpět do reality a Mark si znovu v hlavě předestřel celou situaci.

Bod číslo jedna, tedy dostat se do posádky Sandokana, mu starosti nedělal. Každý pirátský astronef přivítá muže, který má svaly, zbraně a despekt k zákonům. A právě takového jim hodlal předvést. Jenom ať se hodně rychle ukážou!

Bod číslo dvě: dostat se na Athice k vlastnímu astronefu. No, to už může být zapeklitější. Co když ho tam mezitím objevil někdo jiný? Co když ho našly tlupy budoucích gladiátorů dovezených z Funigu? Nebo – nedejbože – „bohové“, na jejichž lodi se dostal do tohohle maléru?

Jedno po druhém, rozhodl se nakonec.

Věci je potřeba řešit postupně, tak, jak přicházejí. Mark o tomhle jednoduchém pravidle dosud nikdy nepochyboval. Jenže to jsi měl při ruce Raye, zahlodal mu v hlavě zlomyslný červíček pochybností: Raye, který si nakonec vždycky věděl rady. Raye s technologickou výbavou schopnou překonávat těžko překonatelné. Raye s megabajty informací o většině technických, biologických, astrofyzikálních a dalších disciplín, co jich lidstvo za dobu své existence nashromáždilo.

Dost. Mark zahnal nevítané myšlenky a raději se pustil do oběda. Za léta služby se naučil i to, že šťavnatý stejk a sklenice dobré whisky jsou nejlepším lékem na pochmurné myšlenky.

„Sandokan právě přistál!“ Klaudii svítily tváře vzrušením, když přinesla tuhle novinu. „Kuglera juniora ubytoval Collins jako vždycky ve své rezidenci, ale důstojníci jsou do jednoho v hotelu U Poseidonova trojzubce!“

Mark se spokojeně zazubil: „Bravo! Potřebuju ještě zbraně a vhodný převlek a zábava může začít.“

Za hodinu poté už Stone s laserovým automatem přes rameno a s mečem za pasem přešlapoval před důstojníkem Horstem Nowickým.

Kuglerův šéf ozbrojených složek vyplivl obloukem žvýkací tabák a Mark stěží potlačil úšklebek: někteří z pirátů hráli svou roli přímo s ochotnickým nadšením. Bohužel i s ochotnickým přehráváním.

„Tak ty bys rád na Sandokana? Tak se ukaž!“ tasil náhle pirát šavli. Mark tak tak stačil odskočit a vytrhnout svůj meč.

Krátká šermovačka poučila Marka, že i pirát jako vystřižený z laciné 3D verze prastarých filmů může s mečem zacházet jako – inu, jako opravdový pirát. Nowicky zase rychle pochopil, že Mark se mu v tomto umění minimálně vyrovná.

„Uff,“ odfrkl si Nowicky a otřel čelo šátkem (nutno poznamenat, že stylovým – bílé lebky a hnáty na černém podkladě), „šermovat umíš slušně! A na pitomce taky nevypadáš. Uměl bys dát do latě tucet chlapů?“

Mark se zasmál a nabral dech. „Trochu pohybu do toho umírání! Makám, makám, neflákám se, nejsme tady na dovolený! Flákat se můžete u maminky, ne na palubě!“ zařval z plných plic. V duchu přitom vyslal poděkování nenáviděnému seržantovi výcvikového tábora S. D. P. P., který tehdy osmnáctiletému Stoneovi a jeho kolegům udělal na rok ze života peklo.

„Jo. To taky nebylo marný,“ uznal pirát a strčil do úst další smotek žvýkacího tabáku. „Máš kliku, chlapče… Jak ti vlastně mám říkat?“

„John Brown,“ plácl Mark nazdařbůh první jméno, které mu slina na jazyk přinesla.

Nowicky uvážlivě vyplivl žmolek tabáku dírou po chybějícím zubu. „Pravděpodobně kecáš,“ odtušil, „ale to je nám fuk. Kuglerovi je úplně jedno, cos dělal, kdo tě hledá a před kým se schováváš. Fuk mu to přestane být až ve chvíli, kdy se budeš schovávat před ním! Pokud se toho dožiješ,“ ušklíbl se. „To se totiž zatím povedlo jen málokomu. A vždycky jen nakrátko, Johne Browne!“

A tak byl Mark alias John Brown najat na Sandokana. Dokonce dostal volnou ruku k doplnění posádky o zhruba desítku chlapů, kteří by nahradili ztráty za posledních několik měsíců. Že se tak v posádce ocitli i Jack Ringster s doktorem Sulliwenem je nabíledni. Že se ale mezi ostřílenými darebáky procházel i hladce vyholený mladičký kadet, který téměř nemluvil (a když, tak šeptem) a jehož tvář se až příliš podobala ošetřovatelce Klaudii, to už byl Markův majstrštyk. Zvlášť když tomuhle „chlapci“ každé ráno tajně pomáhal stáhnout příliš ženské tvary pružným obinadlem.

„Dneska včas do pelechů, bando! Zítra brzo ráno odlétáme,“ zavelel po čtyřech dnech na večerním nástupu Nowicky. Mark si v duchu oddechl – prohánění devítky nových chlapů (a Klaudie), které měl v popisu práce dosud, se mu už zajídalo. Na druhou stranu, pomyslel si, jsem vybíral dobře. Kromě Jacka se na palubě díky němu ocitli i tři další zběhlí gladiátoři z Funigu, jeden mladý muž hledaný policií pro podněcování odporu proti Collinsovi, jeden stárnoucí dobrodruh, který nevynechal žádný dostatečně praštěný a dostatečně nebezpečný podnik a konečně dva běžní rváči a výtržníci. Na Athice můžou přijít vhod – bůhví komu se Neptun mezitím dostal do rukou.

„Tak co, Browne, už se těšíš na funigské kočenky?“ plácl ráno po ramenou Marka komandér jiné skupiny výtečníků, Reesnick řečený d’Artagnan. „Máš na co, to mi věř,“ zamlaskal zkušeně.

V tu chvíli ale zaburácely motory a Sandokan se vydal na cestu. Startovní přetížení a rachotící stroj, který měl svá nejlepší léta už dávno za sebou, nedovolily Markovi přemýšlet o tom, proč by na Athiku měly být kromě budoucích gladiátorů dováženy i funigské ženy. Po dvou hodinách letu však znejistěl: na Athice by už museli být za tu dobu čtyřikrát! Po další hodině bylo jasno: ať už pirátský astronef míří kam chce, žádný cíl na Kupidu to není. Planeta se mu v proskleném průzoru jevila už jen jako vzdalující se kulatý terč. Nejprve tak veliký, že zabíral většinu oblohy, ale postupně se zmenšující. Nejdřív do velikosti velkého plážového míče, potom talíře, pak tenisáku…

V tu chvíli přiběhl k Markovi rozklepaný doktor Sulliwen. „Zmýlil jste se! Fatálně jste se zmýlil,“ zasyčel mu do ucha. Ruce se mu třásly a na bledých tvářích naskakovaly rudé fleky.

Mark rychle sáhl do příručního baru pro whisky. „Klid, doktore, jen klid. Napijte se,“ vtiskl mu do dlaně bohatě naplněnou sklenici, „a potom mluvte. Jaká změna plánu?“

„Totální a – ehm – neočekávaný… kolaps našich plánů!“ drmolil Sulliwen. „Skandální a – ehm – neřešitelné, obávám se! Naprosto neřešitelné! Letíme na… na…,“ sklesl neschopen slova do křesla.

„Klid!“ zavelel Mark, vykroutil doktorovi sklenici, která už už padala z rozklepané ruky, a sám mu vpravil do úst hlt zlatého nápoje. „Tak kam tedy letíme?“

„Na Funig,“ zasípal Sulliwen. „Neodvratně na Funig!“

Mark se zarazil. Zamyšleně nalil do sklenice další dávku whisky. Tentokrát si posloužil zlatým životabudičem sám a potom potřásl hlavou: „Takže rovnou cestou se Sandokanem tam, kam jsme chtěli oklikou a na Neptunu…“ Potom pokrčil rameny a nalil další dávku: „Nu což? Uvidíme, jestli nám tahle změna může být k něčemu dobrá!“

Funig byl podprostorovým letem vzdálen asi dva a půl dne cesty. Mark využil čas a připojil se na volném kompu k databázi. Bohužel nízká palubní oprávnění, která měl, mu nedávala možnost podívat se přímo do informačních programů důstojníků Sandokana. Musel vzít zavděk nejnižším připojením pro obyčejné námořníky. I z těch ale načerpal aspoň základní informace o Funigu: planeta terranského typu, velikost se Zemí v zásadě totožná, gravitace nižší o cirka patnáct procent. Většinu ze dvou kontinentů pokrývají písečné pouště nebo vyprahlé savany, příznivá pro život jsou pouze říční údolí nebo rozlehlé delty toků ústících do oceánů. Počet obyvatel zatím zřejmě nepřekročil půl milionu, civilizační úroveň přibližně na úrovni pozemského středověku. Mezi volné programy, které Mark ocenil nejvíc, patřil automatický tlumočník. Toho si také okamžitě stáhl a uložil do vlastního mikrokompu.

Loď přistála uprostřed hor v poušti Salbuku, na západnějším z obou kontinentů. Posádka dostala rozchod do zítřejšího večera a piráti se jeden po druhém vyvalili ven.

„Do Sitery to máme dobré tři hodiny cesty,“ plácl Marka po ramenou Reesnick. Na mušketýrském kníru bylo ještě poznat, co před půl hodinou obědval, ale chlapík s přízviskem d’Artagnan se vesele šklebil i přes špagety přischlé pod nosem. „Tak přidej do kroku, Browne, ať na nás zbude ještě nějaká ta šťabajzna! Dneska budou místní bordely asi dost plné,“ zasmál se bezstarostně.

Mark se rozhlédl: Ringstera ani Sulliwena nikde poblíž neviděl, Klaudie s ním nemluvila už od snídaně (uražený obličej v posledních dnech střídala se zamilovaným ve zkracujících se intervalech) a nějaké informace o místní společnosti nutně potřeboval. Pokrčil tedy rameny a srovnal krok s Reesnickovým.

„Myslel jsem původně, že letíme na Athiku,“ začal opatrnou konverzaci.

„Co tam – bez nákladu? Do výcvikových táborů na Athice se přece vracíme vždycky až odsud.“ Potom se Reesnick na Marka pátravě zadíval: „Poslechni, ty vážně nevíš, pro co se létá na Funig?“

Kapitán vykouzlil ten nejbezelstnější úsměv, jaký dokázal: „Pro cuberiovou rudu, pro exotické ovoce, pro afrodisiaka, co já vím, pro co všechno se dá jezdit na takovou ztracenou vartu…“

„Afrodisiaka! Ty bys mě rozesmál! I když – místní domorodky jsou nad celer i nad ten tolik vyhlášený kupidský SErX, to tě můžu ujistit,“ zazubil se Reesnick. „Takže tě vítám, bráško, v nejlepší zásobárně pracovních sil v celém západním kvadrantu Mléčné dráhy. Speciálních pracovních sil, aby bylo jasno!“

Mark se zatvářil patřičně překvapeně: „A to jim nabízíte pracovní smlouvy?“

„Svatá ty prostoto,“ ušklíbl se mušketýr. „No jasně, chlapečku! Volné víkendy, pět neděl dovolený, odborový hnutí a prémie nádavkem!“ Potom chytil Marka kolem ramen a oči mu zasvítily nepředstíraným vzrušením: „Počkej pozítří, až se přesuneme na Konportu! Už jsi někdy lovil?“

„No – samozřejmě,“ zatvářil se Mark nechápavě. „Létající ptyrony na Alfě Epsilon, tygrovarany na orbitech Megaloocku, pseudolvy vysazené na zbytcích terranské Sahary…“

Ale mušketýr jen obrátil oči v sloup: „Na to se tě přece neptám, ty naivo. Já chci jen vědět, jestli už jsi někdy lovil – lidi!“

„Lidi?“ nasadil Mark konsternovaný výraz. „S mnoha lidmi už jsem se popral, proti některým jsem bojoval na život a na smrt a pár jsem jich i zabil. Jsem přece pirát, nebo ne? Ale o nikom nemůžu říct, že bych ho lovil!“

„Skvělý,“ rozesmál se Reesnick. „Takže ty jsi vlastně pole neorané, tabula rasa, dalo by se říct! Anebo taky panna v bordelu, jestli se ti tohle líbí víc! V tom případě dovol, abych tvým prvním učitelem byl já. Abych tě zasvětil, jestli mi rozumíš! Ostatně, lepšího bys stejně nenašel,“ ušklíbl se. „Zeptej se, koho chceš, kdo si vždycky ryje do pažby ze všech borců na lodi nejvíc zářezů,“ plácl kapitána po zádech. „A každý ti řekne: No přece d’Artagnan!“

Za tohoto poučného rozhovoru dorazili mělkým říčním údolím až k hradbám Sitery. Červené město z nepálené hlíny a zástěn z rohoží je přivítalo dvěma ozbrojenci v bráně. Sotva starší z nich poznal Reesnicka, jeho tvář zohyzdil ponížený, patolízalský úsměv: „Velkomožný pán d’Artagnan dorazil! Klaním se uctivě…“ Vyčkávací tón mluvil za vše.

Reesnick se ušklíbl a vytáhl ze zavazadla plato bledězelených pilulek: „Nezapomeň: jedna udělá dobře, dvě pošlou do ráje, tři – rovnou pod kytičky!“

Strážný se šťastně zašklebil a okamžitě nacpal do úst dvě zelené pecky. Mark měl dost práce, aby Reesnicka rovnou na místě nesrazil k zemi. Jedna věc je vozit pár chlapů z planety rvát se do arény. To se alespoň těm bojovnějším z nich může koneckonců i zamlouvat. Ale kupovat si je přísunem laciné drogy, tedy něčím, s čím místní civilizace v životě nepřišla do styku a neumí se bránit, z toho se kapitánovi zvedal žaludek.

Zábava potom pokračovala v místním bordelu. Ale Mark, ač se jinak radostem s druhým pohlavím nijak nevyhýbal, si tentokrát vystačil se sklenicí nápoje připomínajícího chutí sladké pivo. Představa, že dívka bude svolná jen proto, že jí za to kyne několik zelených pilulek nebo třeba uniplastová obrazovka s pohyblivými obrázky, mu jakoukoliv touhu po radostech tohoto druhu spolehlivě zaplašila.

V podniku bylo plno, a tak si k Markovu stolu přisedli dva muži v oděvu, který na první pohled prozrazoval vyšší vojenské hodnosti. „Nejvyšší přijel na další lov?“ obrátil se na kapitána starší z nich, s prošedivělou kšticí a vypočítavýma očima.

Mark přikývl. „Pozítří vyrážíme na Konportu,“ poznamenal zkusmo.

„No konečně,“ rozzářili se oba důstojníci. Mladší z nich, chlapík s pečlivě udržovanými vlasy staženými obsidiánovou čelenkou a panovačným pohledem šedých očí, si uplivl pod stůl: „Ta pakáž si už zase začíná dovolovat. I když – za předchozího vládce, toho proklatého Vol-ortena, to bylo ještě horší. To vyhlašovali dokonce samostatnost na Siterském císařství a zpochybňovali práva nejjasnějšího císaře. A nejen to – nechtěli respektovat dokonce ani Nejvyššího lovecké teritorium, přestože o něm rozhodly obě boží podoby – ranní Caligula i večerní Caesar,“ dodal významně a s pohledem zapíchnutým Markovi do očí. „Nejvyšší dobře udělal, že odchytil zrovna tohohle ptáčka!“

Kapitán jen přikývl a v duchu si začal dávat dvě a dvě dohromady. Kupido zjevně využilo místní mytologie, o které mu vyprávěla Klaudie, stejně jako zdejší politické rozmíšky. Bůh rybář, který ráno vstává mladý na východě, aby večer zestárlý usedl do své bárky na západním obzoru… Mladou boží tvář může výborně ztělesnit zkažený mladíček Caligula, zatímco na starého boha se nikdo nehodí víc než všemi mastmi mazaný Proctor alias Collins vulgo Caesar.

Rozděl a panuj… ušklíbl se v duchu. Nebylo snad právě tohle heslo samotného Gaia Julia? Uvidíme, co z toho dokážu použít proti vám, vážený Proctore alias Collinsi alias Caesare!

Potom už nečekal na nic a vyrazil noční tmou zpět na Sandokana. Čekala ho ještě náročná příprava a vůbec netušil, nakolik vše vyjde podle jeho představ.

Třicítka mužů ozbrojená laserovými automaty nastavenými na uspání se vyhrnula z lodi do konportské stepi. Jack Ringster (i když tady dával přednost původnímu jménu Vol-orten) spolu s dvojicí bývalých funigských gladiátorů mezi nimi ale nebyl. Ti vyrazili z lodi tajně okamžitě po přistání. Jejich úkoly byly jasné a ještě při plavbě s Markem i doktorem Sulliwenem pečlivě prodiskutované.

„Směr západo-jiho-západ! Město Junger a přilehlá osídlení,“ zaburácel hlas nejvyššího vojenského důstojníka Nowického. „A chlapi, pamatujte – za každý kousek máte slíbenou speciální prémii. Kapitán Kugler na vás nešetří, tak se sakra trochu snažte! Devítiocasá kočka se už sice nepoužívá, ale neurální bič taky udělá slušnou práci, připomínám všem flákačům,“ zachechtal se a důkladně si přihnul z lahve pravého třtinového rumu. „Lovu zdar!“ odříhnul poté a sám nadhodil na rameni nejmodernější automatický faser nastavený na mezistupeň mezi invalidizací a narkotizací. Poté nasadil přilbu se zaměřovačem a vyrazil první ke kopcům na obzoru.

Mark s doktorem Sulliwenem se nenápadně oddělili od hlavního roje a zamířili po boční stezce poněkud jižnějším směrem. „Myslíte, že to může – ehm – stihnout? Tedy – ehm – Jack, myslím. Je to vůbec v lidských silách?“ obrátil se doktor se svými pochybnostmi na kapitána.

„Je to protentokrát jediná šance. Taky jsem si to původně představoval jinak,“ odpověděl Mark.

„Já – ehm – nepochybuji o Jackově – ehm – autoritě mezi místním lidem, ale není už přece jenom příliš dlouho pryč? Bude mu vůbec někdo věřit?“ nedával doktor se svými pochybnostmi Markovi pokoj.

Mark jen trhl rameny. Co na tohle říct? Sám si takové otázky kladl celou noc a odpověď neznal ani on, ani Jack. „Nezbývá než to zkusit,“ odsekl tedy a raději odklusal o pár metrů před Sulliwena. Doktor jen těžce povzdechl a pokulhával za kapitánem.

Po několika kilometrech zvedl Nowicky ruku a zavelel do komunikátoru: „Pozor! Už se dostáváme pomalu na dohled k osídleným místům. Rozvinout rojnici, nastavit zaměřovač na tepelné a pohybové rozlišování, zkontrolovat zbraň – a ticho!“

Třicítka chlápků, aktivátory spouště pohotově a elektronika vysílající do hledí přileb informaci o každém neautorizovaném pohybu v okruhu několika set metrů, vyrazila. Lov začal.

Jenže – něco bylo jinak. Zatímco jindy už od prvních minut „lovu“ naráželi na hojnou „kořist“ – funigské muže, dnes jim ojedinělý pohyb v zaměřovači signalizoval leda tak místní variantu zajíců, srnců či lišek.

Černě odění lovci ztráceli trpělivost. Mušketýr Reesnick vztekle nakopl znehybnělé tělo korfula – asi největší zdejší šelmy: „Kurva mať, co má tohle znamenat? Tak kde jsou ty úžasný osvalený mládenečkové? Kde je ten vejvar, co nám Kugler slíbil? Veverky nelovím, aby bylo jasno!“

To už ale v komunikátoru zarachotil Nowického hlas: „Pozor, chlapi! Něco tady zatraceně smrdí – a já chci kurva vědět, co to je. Nastavit vizor na nejvyšší rozlišení a automat na ostro! Dokud nebudeme vědět, co se to tu děje, palte bez vyzvání!“

Mark se ušklíbl: Zvěř se chystá vyměnit s místo s lovci, pane komandére, to se tu děje. Také Sulliwen přidal do kroku a s rozzářenou tváří Marka doběhl: „Zatím to, zdá se, funguje.“

„Zdá se,“ přikývl kapitán. „Ale neříkejte hop, doktore – ještě jsme neskočili. A tahle sebranka právě dostala rozkaz přeřadit fasery z ‚uspání‘ na ‚zabití‘. O tom, že je nebudou váhat použít ani proti nám – anebo právě proti nám, když na to přijde – se snad bavit nemusíme.“

Muži se stáhli do užší podkovy, hlavně laserových zbraní stále namířené přímo před sebe. Postupovali teď zcela potichu, tváře stažené napětím. Takhle tenhle lov vypadat neměl!

Písek skřípal pod nohama a cizí slunce rozpalovalo černé přilby. Lovcům stékal pot do očí i za kevlarové vesty a mračna písečného prachu zvedaná větrem se dokázala vetřít všude – za vizory, pod vojenské kalhoty i do speciálních bot. A po kořisti – původních obyvatelích Konporty, nikde ani stopy.

„Kurva práce to je,“ odplivl si černobradý pořízek. „Tohle ať si vyžírá Kugler sám,“ strhl z očí přílbu se zaměřovačem.

V tu chvíli se otočil Nowicky. Automat krátce zachraplal, vylétl rudý paprsek. Pořízek vysokým tónem zaječel, pak jeho hlas přešel v chroptění. K zemi se zřítilo už jen mrtvé tělo. Ze spečeného masa se chvíli kouřilo, ale páchnoucí dým rychle rozfoukal vítr.

„Ještě někdo má nějaké dotazy?“ zeptal se Nowicky. Hlaveň zbraně přitom nesklonil. Její ústí dál opisovalo půlkruh podél postavení lovců.

Ticho se ještě prohloubilo. Muži chvíli stáli bez hnutí. Někteří si soustředěně prohlíželi špičky bot nebo mraky na obloze. Jiní však stejně upřeně a s pěstmi zaťatými zírali veliteli přímo do očí.

Konečně první z nich, d’Artagnan Reesnick, uhnul očima a plivl na zem. „Zatracená, svinská, zkurvená rachota!“ ulevil si. Potom ztuhnul v předpisovém pozoru. Po něm i několik dalších udělalo totéž, pak ještě další a nakonec stála v pozoru celá jednotka.

Nowicky, nespouštěje z chlapů oči, přikývl: „Jo. Zatracená, sviňská, zkurvená rachota to je. Ale udělat se musí!“

Postupně se celá lovecká výprava vydala na další pochod. S jediným rozdílem – Nowicky už nešel v čele, ale naopak celé uskupení uzavíral. A jeho automat častěji mířil na záda vlastních chlapů než mezi okolní řídké křoviny a pískovcové skály. Po chvíli ale polední slunce uspalo i velitelovu ostražitost. Přesunul se k Reesnickovi dopředu, vytáhl poslední butelku se zteplalou vodou a nalil si štědrou dávku za límec.

Mark zpomalil. Znepokojeně se rozhlížel po nevýrazném okolí. Okrové kopce, několik skal, vyschlé koryto řeky, které se plní jen dvakrát v roce… „Doktore,“ obrátil se na Sulliwena, který mu klopýtal za zády, „doktore, máte u sebe tu mapu?“

Doktor nejprve stáhl helmu i se zaměřovačem a otřel zpocené čelo kapesníkem. „Obávám se, že – ehm – takovýhle pochod je nad mé síly,“ zasípal. Teprve potom sáhl za košili, kterou si nechal pod semiplastovou vestou. „Nevím, co z těch klikyháků chcete vyčíst…,“ nadhodil tázavě.

„To nejsou klikyháky, to je mapa – anebo aspoň to, co ji může nahradit, když nemáte k dispozici klasickou elektronickou verzi. Ostatně, původní mapy byly pouze papírové,“ zasmál se Mark. Roztáhl přeložený papír a zamračil se: „Aha. Obávám se, že pravdu jste měl vy. Tohle jsou skutečně spíš klikyháky. Ať mě ďas, jestli vím, co to má představovat.“

„Půjčte mi to,“ natáhl Sulliwen po mapce ruku. „Uvidíme, zda mi těch několik semestrů – ehm – archeoantropologie k něčemu bude.“ Roztáhl papír před očima. Pak zamžikal a natáhl ruku s mapou co možná nejdál od sebe. Nespokojeně zakroutil hlavou: „Kapitáne, omlouvám se. Bez brýlí nejsem bohužel mocen čtení. A moje brýle jsou –“ Než však stačil dopovědět, kdeže jsou jeho brýle, nasadil mu Mark bez ptaní optický zaměřovač a nastavil jeho funkci na optické rozlišování nablízko: „A co teď, doktore? Není to lepší?“

Sulliwen zamrkal a sklonil hlavu ke straně: „Samozřejmě. Samozřejmě, že je. Úplně jsem zapomněl na tento – ehm – výdobytek moderní techniky.“ Potom se znovu naklonil nad cár papíru jen ze slušnosti nazývaný mapou a chvíli do něj soustředěně zíral.

„Je to jasné jako – abych tak řekl lidově –, jako facka,“ zachraplal nadšeně. „Vidíte tuhle linku? To je řeka – nebo spíš teď právě vyschlé koryto, přesně támhleto,“ ukázal východním směrem, kde se mezi kameny klikatilo vádí. „Za chvíli se tok zařízne mezi vysoké, téměř zcela neschůdné skály,“ ukázal na papíře zcela nesrozumitelnou čmáraninu, „a projít lze pouze korytem. Přesně jak to Jack říkal.“

„Skvělé,“ zasmál se Mark. „Protože přesně tam,“ zaklepal kotníkem ukazováčku do změti čar, „tam na těch skalách bude čekat Ringster se svými muži.“

„Ovšem,“ sklonil hlavu doktor. Jeho energie byla náhle pryč, ramena se nahrbila a hlava stáhla mezi ně: „Bojím se, že pro takový podnik nejsem zrovna já ten pravý. Budete se mi smát, Marku, ale já – ehm – nesnáším krev a z násilí se mi zvedá žaludek.“

Mark si ho nevěřícně změřil: „Ale to přece – to není možné! Vy, lékař? Vy, který jste tak plamenně hájil gladiátorskou kulturu? Vy, zakladatel Funigijského hnutí odporu?“

Doktor jen smutně přikývl: „Snažím se svou slabost skrývat, seč lze, ale stejně mě vždycky znovu dostane na lopatky. Abyste rozuměl, Marku, dokážu všechno přesně promyslet a procítit – nad historickou publikací, nad vědeckým pojednáním nebo v odborné disputaci u dvojky bílého. Teorie, to je můj život. Praxi jsem se pokud možno až dodnes vyhýbal. Víceméně – ehm – úspěšně. A lékař? To jste mě špatně pochopil, Marku. Jsem doktor, ale historických věd a sociokulturní antropologie.“

„Hm,“ zamračil se Mark, „jenže teorie, doktore, teorie na Nowického, Kuglera nebo Collinse nestačí. Občas je nutné uchýlit se k praxi. A třeba i k tak banální praxi, jako je tohle,“ poplácal na stehně svůj meč.

Doktor beze slova přikývl. I on pevněji stiskl zbraň a vykročil po Markově boku. Společně ukrajovali metr za metrem a pomalu se blížili k hradbě skal na obzoru. Dávali si přitom pozor, aby se drželi sice na dohled od zbytku lovecké grupy, ale přesto stranou, a Mark přitom nepřestával hledat vodítko, o kterém předpokládal, že jim Jack někde zanechal.

Tím, kdo objevil nenápadné znamení z trávy a kamenů, nebyl však on, ale Sulliwen: „Tady! Tady musíme odbočit, Marku! Tahle pěšina nás dovede za ním.“

„Doufám, že ne za ním, ale za nimi,“ zabručel Mark. „Při vší úctě k Jackovým svalům i k vašemu odhodlání, tady bychom toho sami moc nedokázali.“

Stezka, tak nenápadná, že by ji bez Jackova označení nikdy nenašli, se místy prosmýkávala mezi kamennými bloky, místy šplhala strmě vzhůru. A tak zatímco zbytek pirátů pokračoval pohodlným vyschlým korytem, Mark a doktor se po vzoru kamzíků pokoušeli zdolat těžko schůdný skalní hřeben a přitom se alespoň jakž takž skrývat za řídká křoviska. Naštěstí piráty ani nenapadlo se otáčet nebo rozhlížet – zase už se jim vrátila víra v úspěšný a zábavný lov, byť po kořisti zatím v jejich trikodérech nebylo ani stopy.

Do kroku ale přidal i Mark. A i když by to zřejmě popřel, tak jeho důvody se od důvodů těch pod ním ve vyschlém korytu řeky příliš nelišily. I jeho hnal prastarý lovecký pud. Jen kořist byla jiná a také laserový automat byl v jeho výzbroji nahrazen starým dobrým mečem.

A tak jediným, kdo zůstal vůči těmto atavistickým pudům imunní, byl doktor. Čím dál tím vratčeji našlapoval na zvětralou skálu, stíral z čela hektolitry potu, chvílemi lapal po dechu a občas se z posledních sil chytal Marka za nadloktí.

„Dost! Dost… Já už nemůžu,“ sesunul se k zemi po jednom obzvlášť nebezpečném sklouznutí, při kterém by – nebýt Marka – skončil o stovky metrů níž pod skalou rozsekaný na maděru, „nechte mě tady, Marku. Já jsem želbohu asi vážně jen – jen obyčejný teoretik…“

Mark pochopil, že jinou možnost nemá – doktor vypadal, že už nedokáže ujít ani sto metrů. S pomocí Marka se přesunul aspoň do stínu a částečně i do úkrytu, na tvrdý koláč trávy pod usychajícími křovinami. Kapitán ještě překontroloval stav jeho zásob, především pitné vody, ale i místního ekvivalentu hrozinek a čokolády, a s hlodavým pocitem, že volí sice menší, ale přece jen zlo, zanechal Sulliwena jeho osudu.

Nowického lovci se podezřívavě rozhlíželi po úzkém kaňonu, do kterého je vádí vtáhlo. Lovecké nadšení bylo náhle pryč. Vystřídala ho nervozita a neurčitý strach. Přitom při žádné z předchozích výprav v nich tahle cesta obavy nevzbuzovala. Až teď…

„Tady se mi to dneska ani trochu nelíbí, komandére,“ poplácal Reesnick – d’Artagnan svou zbraň. „Něco mi tu podezřele smrdí. Vypadá to jako nějaká zatracená past na medvěda!“

Také ostatní chlapi se nejistě ohlíželi přes rameno. Ne, úzká soutěska dnes rozhodně nevzbuzovala důvěru.

Vůči neklidu nebyl ostatně imunní ani sám Nowicky. Dávat svou nejistotu najevo si ale dovolit nemohl. Raději vytáhl z úkrytu ve vysoké botě láhev se zlatou tekutinou a nalil si do hrdla bohatýrskou dávku. „Dost,“ odříhl potom. „Takovýhle skuhrání starejch bab já poslouchat nebudu! Nejdeme tady přece poprvé, kurva mať. Navíc máte zaměřovače s vizorem, takže předem víte o každým šustnutí!“

„A to je právě to, čím si dneska vůbec nejsem jistý,“ zabručel Reesnick pod knírem. Přesto ale pokrčil rameny a vydal se dál v čele výpravy. Komandér průvod uzavíral, jeho automat však už nemířil k zemi, ale objížděl hledím přilehlé skály a kamenité srázy.

Kdesi nahoře zakřičel korful. Z druhé strany soutěsky mu odpověděl druhý. Příliš přesně ve stejné tónině na to, aby mohlo jít o skutečná zvířata.

„Komandére! Ty vizory vážně nefungujou,“ počkal si Reesnick na Nowického. „Podle křiku těch proklatejch bestií musí být v jejich dosahu minimálně dvě bytosti! A vidíte tam snad někoho?“

Nowicky musel přiznat, že d’Artagnan má pravdu.

V zaměřovači ani jeden červený bod, pouze autorizované zelené tečky vlastních mužů. Ale je jich nějak příliš… Nejméně třikrát tolik, než jich má být!

„Sakra,“ neudržel se. „Pozor! A krýt se!“ zakřičel.

Pozdě. Šípy, které přilétly, nenadělaly vůbec žádný hluk, ale zkázu o to větší, je pravda, že semiplast probít nedokázaly. Je ale také pravda, že někteří muži si ochranné vesty ani nevzali, většina je měla rozepnuté a všem zbývalo po těle spousta nechráněných míst. Výpravy na místní domorodce se přece pokaždé podobaly spíš honům na zajíce než lovům medvědů.

Než se stačili vzpamatovat z prvního šoku, sedm jich leželo v prachu. Čtyři z nich nahlas nadávali a jeden sténal. Dva však už jen zírali nevidomýma očima na oblohu.

„Ústup! Ústup!“ křičel Nowicki. „Kde jsou? Kurva kde jsou?“ hrozil jeden z chlapů hlavní zbraně na vrcholky okolních skal. Několik dalších prostě pálilo bez míření, část se bezhlavě rozběhla oběma směry, jeden se pokoušel vyškrábat po křoví nahoru na sráz… Zavládl zkrátka dokonalý chaos. A do toho další a další šípy svištěly z hřebenů kaňonu.

Mark dorazil k Jackovým mužům právě ve chvíli, kdy nasazovali na tětivy první šípy. Jack Ringster tady vůbec nevypadal jako třetiřadý hrdina z akčních 3D bijáků. Vypadal jako někdo, kdo sem patří, jako… zkrátka jako Vol-orten, napadlo Marka.

Když uviděl Marka, jen krátce pokývl. Lesklý pancíř a bohatě zdobený plášť, ale především samozřejmost, se kterou velel svým mužům a úcta, kterou oni prokazovali jemu, Marka málem přiměly k úkloně. Ano, vrátil se král. Konporta si může vydechnout, teď, když se vrátil právoplatný dědic.

Ještě třikrát zakládali muži šípy. Po třetí salvě Jack máchl rukou: „Dost! Tohle jim stačilo, protentokrát. Dávají se na útěk!“

Mark si ale definitivním vítězstvím vůbec nebyl jistý. Naopak, byl přesvědčen, že Nowicky svou kořist tak snadno nepustí, zvlášť poté, co si dovolila vytáhnout drápky. Rozhodl se však neplést se Jackovi do velení. Ostatně, když viděl oddanost mužů králi, nepochyboval, že by se se zlou potázal.

Když postavy pirátů zmizely z dohledu, vysoukal se Jack s úlevou z pancíře. Odkopl těžkou zbroj lehce jako zmuchlaný papír, přistoupil k Markovi a objal ho kolem ramen. „K tomuhle muži se chovejte stejně jako se chováte ke mně,“ pronesl zvučně, „nebýt jeho, tak jsem se nevrátil.“

Než stačil Mark odlehčit celou náhle příliš oficiální atmosféru, ucítil šťouchanec do žeber – to mu Jack nenápadně, ale o to výmluvněji dával najevo, aby držel ústa. Proto se jen lehce uklonil, opětoval zkoumavé pohledy a nereagoval na polohlasné poznámky Jackových mužů.

„Zapalte ohně a slavte vítězství. Ať napříště nezmizí z Konporty už ani jeden muž,“ rozpažil král ruce. Vznešenou pózu nepokazilo ani nenápadné ušklíbnutí adresované výlučně Markovi. Ostatně, nikdo neměl čas zabývat se takovými malichernostmi. Ryčný halas a vojácká hesla vykřikovaná v odpověď královým slovům zaplnila náhorní planinu.

Za chvíli už Jackovi muži bouřlivě slavili a Mark s Jackem se mohli konečně v klidu uklidit o kus stranou od ostatních. „Klobouk dolů, Jacku! Nebývá zvykem, aby země zachovala králi věrnost i tři roky po jeho zmizení,“ pochválil loajalitu vojáků Mark.

„Věrnost,“ vyprskl Jack, „nemyl se, tohle slovo se už nenosí ani v Konportě. Věrnost mi zachovala leda tahle hrstka bláznů a dobrodruhů z mé osobní gardy. Vzali s sebou i pár dalších, kterým taky nevoní současný vládce. Vsaď ale boty, že o moc víc než tuhle šedesátku bys v celé zemi hledal těžko! Ostatní více či méně ochotně panáčkujou před novým králem. Moje žena mu dokonce vpanáčkovala až do postele! Takovému navoněnému sralbotkovi se zlatým řetízkem na kotníku, aby ho čert vzal,“ uplivl si znechuceně.

Mark přikývl: „To se vlastně dalo čekat. Ani od vlastní ženy nemůžeš očekávat takové oběti, zvlášť když má všechny důvody myslet si, že jsi mrtvý.“

Jack jen pokrčil rameny: „Vlastně by mi to bylo jedno. Tedy – mojí ženy ne, to dá rozum, ale království se vzdám bez lítosti. Když se to vezme kolem a kolem, asi jsem lepší gladiátor než manžel a král. Taky je to, jen tak mezi námi, větší zábava. Ale…“

„Ale?“

„Ale obávám se, že v téhle době Konporta někoho takovýho právě potřebuje!“ rozhodil Jack nešťastně ruce. „Někoho, jako jsem já, stará vojna Jack. Někoho, kdo se postaví jak sousednímu císařství, tak těm gaunerům z Kupida. A že tohle můj velevážený bývalý sok, nyní král Par-Losmen, neudělá, tak na to můžeš vzít jed! Jediné, co prozatím dokázal, bylo sebrat mi ženu!“ Udeřil otevřenou dlaní do stehna: „V aréně bylo všechno jasný jako facka: buď zvítězíš, anebo ne! A když prohraješ, zase jsou jen dvě možnosti – buď už jsi mrtvej, anebo ne. Ne? Rozhodne Caesar – palec nahoru, nebo palec dolů! Buď, anebo! Občas se mi po téhle jednoduchosti stýská,“ ušklíbl se.

„A s korunou, kterou vložil Bůh na tvou hlavu, vložil i povinnosti na tvoje královská – to –“ zarazil se Marek v citaci před nezvyklým výrazem.

„Bedra,“ doplnil Jack s povzdechem. „Jo. Jen mám strach, aby to zrovna ta moje unesla! Myslím ta bedra,“ zakřenil se. „Myslím, že dřív nebo později se na celý Funig vykašlu. Anebo mě vyplivne sám – se svými návyky z Kupida bych pro něj mohl být těžko stravitelný.“ Potom se ušklíbl a plácl Marka po zádech: „Stesků už bylo dost! Pojď, radši si dáme pálenku ze zralých olihovní. Zaručuju ti, že na tu svou whisky si po ní už ani nevzpomeneš.“

Mark do sebe hodil sotva první sklenku zelenkavého nápoje a vtom se praštil do čela: „Úplně jsem na něj zapomněl! Na Sulliwena,“ doplnil dřív, než Jack stačil dotaz vyslovit. „Jacku, musím si pospíšit! Náš doktor je zkrátka člověk teorie, dlouhé pochody se zátěží pro něj nejsou,“ ušklíbl se. „Jen nám drž palce, aby si nikdo z pirátů nevšiml našeho vlastního programu na tomhle lovu. Jinak máme na krku těžký průšvih!“

„V čase oslavy vítězství nesmí král opustit tábor! Nosí to prý smůlu, tradice, moudrost otců a vůbec celý tohleto divadýlko,“ obrátil Jack oči v sloup. „Ale pár mých mužů půjde s tebou,“ rozhodl okamžitě. Markovy protesty zahnal ještě dříve, než byly vysloveny: „Nebýt něj, dodnes hniju v aréně. A ty střípky vašeho vzdělání, ty mi dal taky on.“

Když pětičlenná skupina sestávající kromě Marka ještě ze čtyř nejvěrnějších členů gardy vyrazila, panovala už tma. V čele se držel Sorbon, obratný a v těchto skalách narozený chlapík. Před každým ostřejším zlomem nebo polem uvolněné suti varoval s profesionalitou horského vůdce, přesto Mark nad hrozivou propastí potmě každou chvíli tak tak udržel rovnováhu.

„Oheň před námi,“ zahlásil Sorbon ve chvíli, kdy už si Mark začínal myslet, že hledanou planinku s doktorem museli dávno přejít. Po několika krocích konečně ucítili čpavý dým a zahlédli mihotavé světlo plamenů všichni.

„Zaplaťpámbu,“ oddechl si Mark. „To se musel doktor už docela vzpamatovat, že si tady rozdělal táborák.“

Předběhl Sorbona a vyrazil první: chtěl Sulliwena sám připravit na návštěvu čtveřice mužů ve středověkých oděvech a se středověkými zbraněmi.

Malou planinu osvětloval oheň. Ne však obvyklá strážní hranička, ba ani ne několik nalámaných větviček v neuměle připraveném ohništi. Nic takového. Hořelo křoví, pod které Mark doktora odtáhl.

Něco je špatně, věděl Mark dřív, než na planinu doběhl. Ruku na jílci meče, opatrně vkročil na planinu. Ticho přerušovalo jen praskání hořícího dřeva.

Nejen to. Vycvičené ucho náhle zaslechlo pohyb. Zašustění trávy. Zapraskání větvičky mimo ohnivý jícen. Sípavé nadechnutí.

V tu samou chvíli se Mark ocitl parakotoulem na zemi. Odrazil se z dopadu a prolétl těsně nad doutnající trávou směrem k vetřelci schoulenému ve tmě mimo kruh ozářený ohněm. „Co tady hledáš?“ sevřel ležící postavu pod krkem.

„Marku… Marku!“ zamumlal vetřelec skomírajícím hlasem.

„Doktore! Co se tu ke všem čertům stalo?“

Doktor Sulliwen – protože právě on byl oním neznámým – však už nebyl příliš mocen slova. Velká krvavá skvrna na jeho blůze byla vidět i v panujícím příšeří. „Nowicky… on a tři další… už jsou pryč…,“ dostal ze sebe z posledních sil. „A jeden… tady zůstal…,“ hodil hlavou směrem od ohně.

Mark uviděl zhroucenou siluetu. Krvavou skvrnu pod ní v nastávající tmě spíš vytušil.

„Doktore,“ vydechl ohromeně. „Odnesu vás,“ pokusil se potom Sulliwena nadzvednout.

Sulliwen však udělal jen odmítavé gesto: „Ne, Marku… já… vědí o tobě. O Jackovi… nesmíš se –“ vzpříčila se mu slova v hrdle. Krev vytryskla z proražené hrudi s obnovenou silou. „Na loď už ne –“ zachraptěl doktor z posledních sil. Krev ještě jednou zabublala v ráně. A pak ticho. Definitivní.

„Doktore! Doktore Sulliwene!“ Nic. Mark svíral v náručí už jen mrtvé tělo. Těžce vzdechl a složil mrtvého do trávy: „Sbohem, doktore. Možná, že jste se neuměl prát, ale mužem jste byl víc než leckterý ofrčkovaný voják!“ Potom přehodil Sulliwenovi přes tvář svůj kapesník a vyrazil zpět za králem a jeho muži.

Vrátil se do ležení královské gardy a odtáhl Jacka od sudu pálenky a od rozparáděných gardistů: „Zůstávám tu s tebou! Na loď se nevracím.“

Jack, už patřičně rozpálený pálenkou, se rozesmál: „Chyba! Já se naopak právě rozhodl, že se vrátím. Na Sandokan a posléze i na Kupido. Ať si tu vládne, kdo chce, já to ale nebudu! Na to mně dal doktor ochutnat až příliš z těch vašich civilizačních příjemností,“ ušklíbl se a labužnicky zamlaskal.

„Jacku, poslouchej mě,“ zacloumal Mark králi ramenem, „nemůžeme se vrátit, ani ty, ani já! Nowicky o nás ví – buď si dal dvě a dvě dohromady už předtím sám, anebo to vymlátil z doktora, než mu rozpáral plíce. Takovýhle detaily už mi Sulliwen říct nestačil, ale i bez nich je naše situace tristní dost a dost!“

Jack okamžitě vystřízlivěl. I podle toho se pozná vládce, pomyslel si Mark. „To ovšem od základů mění situaci,“ konstatoval král s úsměškem a nalil si na hlavu studenou vodu z čutory. Otřásl se a vyklepal vodu z vlasů: „Brr…“ Potom se vyšplhal na nejvyšší kámen na planině. „Gardo!“ zavelel z plných plic. „Natáhněte pancíře, zvedněte meče! Vyrážíme okamžitě – všichni!“

Královi muži vytřásali pálenku z hlavy déle než on. „Co je to za blbost?“ zahýkal obrovitý vousáč. „Bitvu jsme přece vyhráli. Teď už je na čase chlas-“

„-tat“ doříct nestihl. Jack ho srazil jedinou dobře mířenou ranou rovnou k zemi. „Kdo chce tolik zlata, že ho neunese? Kdo chce zázračné zbraně, proti kterým není obrany? Kdo chce pomstít všechny naše ztracené bratry, syny a otce? Kdo se mnou vyrazí vyplundrovat Sandokan, tu proklatou pirátskou loď?“

Plošinu rozezvučel hromový mnohohlasý řev. Všichni muži byli okamžitě na nohou, ovace na krále střídaly posměšné nadávky pirátům anebo skandovaná bojová hesla. Mark chytil Jacka za rameno: „Ty ses zbláznil! Nemáte žádnou šanci!“

„Možná,“ připustil Jack klidně a zastrčil za pás dlouhý meč.

„Vnímej mě přece – nemáte šanci!“

„Opakuješ se,“ zafuněl Jack při dopínání přilby.

„Předtím vám hrál do ruky moment překvapení a ty identifikační čipy, které jsem ti pro tvé muže dal. Jenom kvůli nim vás neměli okamžitě v hledáčku. Jestli si ale myslíš, že Nowicky nerozdá svým mužům jiné, tak jsi padlý na hlavu, rozumíš! Nemáte šanci!“

Ale Jack jen trhl ramenem: „To se ještě uvidí, kdo z nás nemá šanci. Jdeš s náma?“

„Nemáte šanci!“ zopakoval Mark zoufale.

„Nejdeš? Tak nezdržuj,“ setřásl Ringster Markovu ruku. „Vyrážíme!“ zakřičel a zvedl zaťatou pěst proti nebi: „Pomsta je naše – a kořist taky!“

„Anebo pár dávek z automatu,“ pronesl Marek do prázdna. To už byl však Jack i ostatní na cestě. Kapitán jen pokrčil rameny a vykročil za nimi. „C’est la vie,“ zamumlal pro sebe. Poplácal hlaveň zbraně a přidal do kroku. Nebylo jeho zvykem nechávat přátele bez pomoci a nehodlal své zvyky měnit – a to ani když se ti přátelé chovají jako tvrdohlaví mezci a navíc jsou ožralí jak Dáni.

K cestě vedoucí přímo k přistávacímu portu dorazila ozbrojená skupina až za ranního šírání. Opileckou euforii vystřídala rozpačitá kocovina.

„Potichu,“ zavelel polohlasem Mark a nasadil vizor: „Tady už můžou být rozestavěné stráže. Alespoň já bych to tak udělal,“ pokrčil rameny, když v průhledu vizoru nenašel jedinou zelenou ani červenou tečku.

Udělal poslední pokus: „Jacku, ty jsi na Kupidu viděl, jakou technologii má moderní civilizace v rukou.“

Jack přikývl. „První týdny jsem si myslel, že jsem se dostal do země čarodějů. Kouzla a čáry v říši Bohů,“ poznamenal trpce.

„A na tuhle magii ty jdeš s luky a meči? Neuraz se, ale máš asi takovou šanci jako býk na koridě. Tedy prakticky žádnou,“ vzpomněl si Mark na další z terranských zvyků barbarského období.

„Možná,“ pokrčil rameny Ringster. „A nenapadlo tě, že já už nemám zrovna co ztratit? Moji ženu už dávno zatáhnul do své ložnice nový král. A i bez toho – na Funigu už žít nedokážu a zpátky na Kupido se bez lodi nedostanu. Ta vaše báječná civilizace, ta říše Bohů a čarodějů, která nás polyká ve velkým, tak ta mě sežvejkala a vyplivla zpátky jako příliš tuhou flaksu. Buď se probiju na loď, anebo zhebnu – a čert to vem!“

„Co tvé Hnutí odporu, co doktor Sulliwen?“ pokusil se Mark ještě naposled.

Ringster ale jen mávl rukou: „Měl jsi pravdu, tam na Kupidu. Nulová členská základna, unesení muži se vracet nechtějí, naopak, kdo jednou ochutnal civilizaci, dá jí přednost vždycky, i kdyby měl na Kupidu třeba jen drhnout záchodky! A život gladiátora? Rvát se v aréně a za to mít gratis veškerý servis včetně holek, dokonce na nejvyšší úrovni? Co bych chtěl víc? Ne Marku, otroci na Kupidu se mají lépe než králové na Funigu! A doktor? Ten celou tuhle šaškárnu zaplatil životem. Tak mi jdi k čertu s celým Hnutím!“ Potom, aby dal najevo, že celý tenhle rozhovor považuje za skončený, vykročil po cestě vpřed. Padesátka mužů ho bez váhání následovala a Mark chtě nechte také.

V okolí na ně nečekala žádná Nowického hlídka. Ani jeden živý tvor. Mark zavrtěl nespokojeně hlavou: Tohle v pořádku není! Buď si je Kugler zatraceně jistý, anebo…

Červené tečky se objevily na západní hraně trikodéru. Nejdřív pět, potom patnáct, pak dvacet… Mark polohlasně zaklel. Celkem devadesát osm červených teček se v husté lince přibližovalo k Jackově výpravě.

„Do zbraně,“ zavelel hlasitě. „Nepřítel od západu! Do zbraně a zády k sobě!“

Ringster se bleskurychle postavil na jednu stranu překvapených mužů, Mark na druhou.

Ve vizoru se červené tečky hrozivě blížily. Ještě pět set metrů… ještě čtyři sta…

Mark strhl zaměřovač a snažil se zachytit nebezpečí očima.

Marně – ze západní strany se téměř až k nim táhl nevysoký, zato o to hustší křovinatý porost. Vyprahlá a na dřeň vyschlá, těžko prostupná dvoumetrová kleč.

Padesátka mužů se instinktivně srazila těsně k sobě, meče napřažené a štíty vytrčené směrem k neprostupnému křoví.

Z křovinaté hradby pronikly první zvuky: lámání větví, dusání a dupání.

„Je jich dvakrát tolik,“ otočil se Mark na Jacka.

Jack přikývl. „Máš laser?“ zeptal se.

„Já? Ne. Vystačím si s mečem – ze zásady! Lasery mají oni. Osmadevadesát laserů proti pár desítkám mečů, Jacku!“

„Padesáti devíti včetně tvého. O lucích nemluvě.“

Mark tohle nekomentoval. Jaký význam by mělo mluvit o semiplastových pancířích, které – pokud jsou dobře nasazené – šípy ani meče neprobijí? Jack tohle všechno musel vědět sám…

První tečky se už přiblížily na padesát metrů. Za chvíli opustí křoví a vyřítí se na planinu.

„Připravte se! Už jsou –“

„Tady!“ zařval Jack. A začal se smát.

Mark strhl přilbu s trikodérem. A pak se také rozesmál. Nekontrolovaně a s úlevou. Protože na planinu vtrhlo stádo zvěře velikostí i tvarem těla blízké přerostlým srnkám.

„Kastany! To je přece oblíbená trofej – kastany,“ hýkal smíchy Jack, „nechali jsme si nahnat hrůzu… obyčejnými kastanami.“ Sekl mečem jednomu tvorovi po krku, plácal se do kolen, zalykal se smíchy, polykal slzy smíchu, které mu brázdily tvář. Protože po extrémním napětí je i smích extrémní.

Jeho muži se smáli. Řehtali se o sto šest, plácali dlaněmi o stehna, někdo se zhroutil na zem a chechtal se do nebe, jiný bezmocně tloukl čelem o zem. Přitom však alespoň někteří z nich neopomněli desítku vyděšených tvorů strhnout. „Výborná pečeně,“ vysvětloval mezi výbuchy smíchu Ringster Markovi.

„To je všechno moc hezký, Jacku, ale kde jsou k čertu Kuglerovi piráti?“ přejel si Mark dlaněmi tvář.

I Jack se přestal smát: „Jestli nás neslyšeli do téhle chvíle, tak nás neuslyší ani teď, i kdybychom si s sebou vzali celou četu pištců a bubeníků, na to vezmi jed.“

A to je právě to, co mi tady tak zatraceně smrdí, pomyslel si Mark. Protože jestli nás neslyšeli do téhle chvíle, tak já se jmenuju křestním jménem Mickey a příjmením Maus! Kdepak, jestli o nás nevěděli doteď, tak teď už o nás vědí až moc dobře. A to překvapení, které nás čeká u lodi, to bych si s chutí nechal ujít…

Mezitím skupina vyrazila na další pochod. K pirátskému raketoplánu už zbývalo jen několik set metrů.

Mark se přesunul dopředu: „Počkejte tady. Podívám se, co nás čeká dál.“ Nečekal na odpověď, kývl na Jacka a vyrazil vyšlapanou cestou k astroportu.

Ráno se už definitivně přihlásilo o slovo, když Mark dorazil k nedbale zamaskované ranveji. Vysokou stěnu z průhledného aktivního nanosoftdresu obtáčela už zubem času notně poznamenaná dotyková maska vegetace a stopy na betonové rampě spíš méně než více zakrýval vizuálně upravený vzduchový polštář. Když se Mark přiblížil, zpoza stěny s pokřikem vzlétlo hejno okřídlených ještěrek.

Znepokojeně se rozhlédl: zvířata vyplašená jeho kroky svědčila o opuštěnosti tohoto místa. Kde k čertu vězí posádka Sandokana?

Natáhl ruku a opatrně se dotkl zamaskované stěny. Nic. Obrana nebyla aktivována, ze zdi zbyla jen iluze vzrostlých stromů, mechů a křoví. Pokrčil rameny a prostoupil nyní uvolněnou přepážkou. Údivem zalapal po dechu. Protože tam, kde stál ještě včera ráno masivní hvězdný koráb, tam nyní nebylo nic. Jen spálená země a na trikodéru sotva patrné zbytkové stopy přítomnosti podprostorového modulu cestování.

Zaklonil hlavu a podíval se vzhůru, na nazelenalé nebe. A potom se už podruhé během poslední půlhodiny rozesmál z plných plic. Ti, se kterými padesátka Jackových chlápků chtěla změřit síly, byli fuč.

„Fuč? Jak to myslíš – fuč?“

„Tak jak to říkám. Prostě práskli do bot, vzali do zaječích, poradili se s utíkalem… Nevím, co ještě chceš slyšet.“

„Do řiti,“ zaklel Jack, „já musím na Kupido, Marku. Musím, rozumíš? Jakže tomu říkáte? Frustrace? Tak to je to jediný, co na mě čeká na Funigu: parádní, doživotní frustrace! Už jsem tu vaši zatracenou civilizaci poznal moc zblízka! Už vím, že když se chci najíst, stačí zajít do obchodu, že hvězdy nejsou bozi, ale slunce jiných světů, už vím, co to je koupelna s teplou a studenou vodou a jak funguje tridivize…“

Mark jen zakoulel očima. Jestli o něco z hloubi duše nestál, tak dělat laického psychiatra jednomu akčnímu hrdinovi z arény a vládci domorodého království zároveň. „Jestli si myslíš, že já tady hodlám do konce života louskat šváby, tak ses asi zbláznil. Ale jak se odtud dostat, to teda vážně netuším! Leda že…“

„Ledaže co?“ visel mu Jack na rtech.

„Ledaže si na nás vzpomene Klaudie. Ta snad na něco na Kupidu přijde.“

„Máš pravdu. Klaudie nás tady shnít nenechá,“ rozzářil se Jack. „A já budu mít mezitím čas vysvětlit svému přitroublému švagrovi, jak má Konportu spravovat!“

Ráno vyrazila po cestě vyznačené vyschlým korytem do sídelního města království prapodivná družina: padesátku mužů ve zbroji, už od pohledu rozených válečníků, vedl někdo, kdo byl až příliš podoben dávno ztracenému králi. Po jeho boku kráčel muž připomínající místním božího posla na lovu – oblekem, přilbicí i podivnou zbraní, kterou svíral v ruce, se nelišil od těch záhadných bytostí sestupujících z hvězd a odvádějících jejich muže i ženy.

Jednomu z chlapců, kteří zvědavě poskakovali podél karavany, vrazil tento záhadný cizinec do ruky dopis: „Vzkaz pro vašeho současného vládce od krále Vol-Ortena, kterému bohové dovolili vrátit se na tento svět a podívat se, jak je spravována jeho země.“ Kluk jen vypískl vzrušením a už utíkal směrem k hradbám, až mu kudrnatá hlavička nadskakovala.

„Myslíš, že to bylo rozumné? Takhle budou mít čas se na náš příchod připravit,“ zamručel Jack.

Mark jen trhl rameny: „Tím lépe. Já rád hraju s otevřenými kartami. Aspoň bude od začátku všechno jasné a jestli proti nám pošlou zbrojnou moc, předvedu jim takového božího posla, že na něj hned tak nezapomenou,“ poklepal na jílec meče i na semiplast pancíře. „Hned se ti bude lépe vyjednávat.“

Jack jen pokrčil rameny a ukázal před sebe kamsi k obzoru, kde se vypínala šedavá zeď: „Vidíš? To už jsou hradby sídelního města, Solferna. Jestli na nás budou někde čekat, tak právě za jižní přístupovou branou. Právě tou, ke které nás přivede tahle cesta.“

Mark přikývl – právě tak by to udělal on. Schoval semiplastovou vestu pod kožený plášť a beze slova potom kráčeli dál k linii na obzoru. Jackova garda za nimi se přizpůsobila mlčenlivému neuspěchanému pochodu.

Po půlhodině konečně dorazili k hradbám. Poctivá práce, pochválil v duchu stavitele Mark – šedý kámen byl dokonale opracován a jednotlivé bloky držely svázány jednak maltou a jednak dobře vymyšlenými překlady. Navíc se zeď směrem vzhůru rozšiřovala, takže vyšplhat se nahoru nemohlo být jednoduché. Obrana na svou dobu nadprůměrná, pomyslel si ještě a znovu nasadil vizor.

Musel konstatovat, že obrana je nadprůměrná, a to nejen co se samotných hradeb týče.

V trikodéru viděl červené tečky: zatímco o kus dál jen roztroušeně pokrývaly zemi, na hradbách a těsně za nimi tvořily nepřerušovanou rudou plochu. Nebylo těžké domyslet si, co to znamená.

„Čekají nás drobné problémy,“ otočil se na Jacka.

„Jak drobné?“

„Nepočítal jsem je do podrobna, ale nejméně dvě stě mužů. Pokud tedy není v Solfernu zvykem vodit na hradby a těsně pod ně školní výpravy.“

„Nu což,“ odfrkl Jack. „Jestli si můj následovník chce hrát, tak si tedy pohrajeme. Uvidíme, koho to bude víc mrzet!“

Mark ale zavrtěl odmítavě hlavou: „Nech mě jednat prvního. Když jim ukážu boží moc, třeba žádné krveprolití nebude zapotřebí.“

„Budiž,“ zamračil se Jack. „Já i mí muži tě ale budeme zezadu jistit. Co kdyby celé to tvoje slavné božské image proti královým mužům nezafungovalo?“

Mezitím dorazili těsně k dřevěné okované bráně. I když slunce už dávno pálilo, bylo město pevně uzavřeno.

„To je u vás normální, neotvírat přes den městské brány?“ podivil se Mark. Jack jen mlčky zavrtěl hlavou.

„No tak to zkusíme jinak,“ udeřil Mark jílcem zbraně několikrát o dřevo. „Otevřete králi a božímu poslu!“

Ticho.

„Ctihodný král Vol-Orten z boží říše jde navštívit krále Par-Losmena,“ nevzdával se Mark.

Znovu ticho.

„Boží posel po boku ctihodného krále Vol-Ortena chce také pozdravit krále Par-Losmena,“ pokračoval Mark.

Ticho. A potom svist několika šípů z vrcholku hradeb. Dva neškodně prolétly okolo. Třetí se zaryl do nohy jednomu z mužů Jackovy gardy.

„Vy psí synové!“ rozběsnil se Jack. Mark mu ale stiskl ruku: „Klid. Třeba je uklidní pohled na Božího posla na hradbách!“ Zkontroloval podrážky svých jedinečných bot. Zaplaťpámbu, antigravitační přísavky pořád ještě čekaly na své použití. V duchu poslal díkuvzdání Klaudii, která mu tuhle nedocenitelnou obuv na Kupidu někde pod rukou obstarala, a vyrazil do akce.

Nejvhodnější stěnou pro tuhle atrakci se zdála být samotná hradební věž: cirka šedesát metrů výšky, z hladkých šedých kamenů, bez jakýchkoliv nerovností nebo úchytů. Ideální kulisa pro boží představení, ušklíbl se v duchu Mark. Bleskově zkontroloval, zda má všude dopnutou semiplastovou vestu, stáhl rukávy přes zápěstí, límec vyhrnul až k nosu a vyrazil. Přehoupl se přes vysoký ochoz a začal po pavoučím způsobu šplhat po červené zdi věže.

Sprška šípů se odrazila od jeho semiplastového brnění. S metry, se kterými se vzdaloval od země, však zprvu husté šípobití řídlo, až ustalo úplně. Namísto něj dorazily k jeho uším výkřiky údivu a zděšení.

Takhle na vás, smečko, ušklíbl se a vyšvihl se na vysoký ochoz. „Lide konportský,“ pokusil se překřičet tartar dole. A povedlo se – dav pod ním okamžitě zmlkl.

„Lide konportský,“ začal ještě jednou, „nemám vám za zlé vaše uvítání. Časy jsou těžké a kdejaký hejhula se může vydávat za božího posla nebo ztraceného krále. Ale,“ rozpřáhl ruce, „teď jste, doufám, pochopili, že my jsme tím, kým říkáme, že jsme!“ Raději rychle pokračoval: „Král Vol-Orten se navrátil nakrátko z nadoblačné výše, aby se podíval, jak se daří jeho lidu,“ zmlkl a počkal, až utichne největší halas zezdola, „a také aby si promluvil se současným králem, ctěným Par-Losmenem.“

Na ta slova hukot zezdola ještě zesílil, vojáci začali vyhazovat meče k nebi a provolávat slávu jak Vol-Ortenovi, tak současnému vládci.

Ne všichni. Oficír, který před chvílí na hradbách celou patálii rozpoutal, se zjevně s vývojem událostí nehodlal smířit. Zamířil po ochozu hradeb směrem k Markovi: „Tak vy tvrdíte, že jste vyslanec bohů, pane… pane…“

Nechybělo příliš, a Mark málem vyhrkl „Stone“. Pro jistotu se kousl do jazyka a mlčel. Oficír se ušklíbl: „Nebeská mocnost se mnou odmítá mluvit? To ovšem odmítá mluvit i s naším nejmilostivějším vládcem, protože právě já jsem jeho ucho i jeho ústa. A samozřejmě jeho pěst,“ dodal a významně se rozhlédl po shromážděných vojácích. Ti ztuhli v předpisovém haptáku.

Mark rychle pochopil, že rozhodnuto není zdaleka nic. Tenhle panák vyparáděný ve vojenském mundúru má v Konportě možná větší slovo než sám král. A návštěvě někoho, kdo by tu chtěl změnit poměry, rozhodně nakloněn není. Zřejmě má v těch stávajících vysezené teplé hnízdečko, pomyslel si znechuceně. Jenže to místečko, zdá se, zatraceně smrdí! Jak to, že se vůbec nepodivil Markově „zázračné“ schopnosti?

A potom uviděl zuřivě gestikulujícího Jacka. Rozeznat v těch horečně střídaných posuncích jednotlivé výrazy dost dobře nešlo, smysl byl ale jasný: bývalý král sebevědomého mluvčího znal. Času na přemýšlení však neměl kapitán nazbyt – Jackovi lidé mezitím vzali útokem bránu. Okovaná vrata soustředěnému náporu neodolala. Šest desítek elitních bojovníků vpadlo dovnitř a krvavá řež mohla začít.

V tu chvíli ale uviděl Mark ještě něco. Zatímco se Jack gesty snažil Marka na ochozu varovat před samozvanými „královými ústy“, za jeho zády se z hradeb spustil muž v šedivé kazajce, s čapkou stáhnutou hluboko přes tvář a s obuškem zavěšeným na opasku. Ve změti zvuků, výkřiků a skandování jeho kradmý pohyb zanikl. A tak Jack nemohl tušit, že se nad jeho hlavou zdvíhá primitivní, leč účinná zbraň.

„Jacku! Jacku, otoč se,“ pokusil se Mark ještě zabránit nevyhnutelnému.

Pozdě. Obušek dopadl na hlavu legitimního vládce. Jack se pomalu sesunul na dláždění.

Dole se rozpoutalo peklo. Část Jackových mužů, tedy ti, kteří stačili postřehnout, co se stalo s jejich komandérem, se vrhla okamžitě na Par-Losmenovy vojáky. Královské vojsko, podléhající zřejmě neznámému v důstojnické uniformě na slovo, začalo naopak systematicky klestit řady Jackovy gardy. A i když jeho muži patřili zjevně k elitním válečníkům, s několikanásobnou přesilou si poradit nemohli.

Mark strhl luk a namířil na oficíra. Šíp zasvištěl vzduchem, zacloumal mužovým pláštěm a – nic! Důstojník se jen lehce zakymácel, ušklíbl se a zvedl směrem k Markovi ruku s významně zdviženým prostředníkem.

Stone zaklel. Chlap, kterého zjevně nekryl žádný pancíř, se měl podle vší logiky válet na zemi, a ne dělat na Marka posměšná gesta. Navíc gesta, která byla doma pouze v zemích terranské federace! Jestli si Mark do té doby myslel, že v Solfernu něco smrdí, teď už vnímal ten puch téměř hmatatelně. Přinejmenším ochrana na úrovni kevlarové vesty druhé generace a neslušné posunky vyjadřované stejným způsobem jako na Zemi tu rozhodně neměly co dělat…

Pohlédl znovu dolů do ulice. Omráčený Jack naložený mezi dva pořízky právě mizel v boční uličce.

Mark zaklel ještě jednou. Všechno nabralo dramatický spád, ale naprosto špatným směrem. Nezdržoval se už zasahováním do bitky pod sebou a seskočil z hradební věže na nejbližší střechu. A potom přeskakoval ze střechy na střechu a sledoval přes několik ulic bezvládné Jackovo tělo odnášené dvěma hromotluky v černé kůži.

Strohá kostka z šedého kamene prozrazovala svůj účel přinejmenším zamřížovanými děrami místo oken a okovanou branou. Čtyři po zuby ozbrojení strážní, kteří před ní přecházeli ve dvojicích tam a zase zpátky, výsledný dojem jen potvrzovali. A tak Marka ani nepřekvapilo, když chlápci v černém zamířili s Jackem na ramenou právě k nim.

Nenápadně se tmavým výklenkem spustil ze střechy na zastrčený dvorek. Ukoptěná drobotina, lidská i zvířecí, se mu s pištěním prohnala kolem nohou a rozstřikovala přitom břečku páchnoucí močůvkou.

Prosmýkl se skrz dvorek na ulici. Zblízka působila šedivá kamenná budova ještě odpudivěji – působila jako vězení, kterým ostatně zjevně byla. Dva strážní se znuděně rozhlíželi po okolí. Zdejší služba asi nepatřila k příliš dramatickým. Počkal, až strážní přejdou, a nenápadně otočil hlavu vzhůru. Na kamenném průčelí nenašel jedinou přístupovou cestu, kterou by nechránily tlusté železné pruty. Změřil si zeď ještě jednou a pak se volným krokem vrátil zpět na dvorek, který už znal.

Slunce pálilo z jasné oblohy a děti vesele rozstřikovaly bláto na prádlo pověšené na šňůře. Téměř idylku vzápětí přerušil rázný povel z okna. „Táhněte někam jinam, parchanti! Prát to za mě znova nebudete a já si kvůli vám záda taky nestrhnu,“ zahartusila tlustá ženská a doprovodila svá slova výmluvným gestem.

Mark pokrčil rameny, počkal, až děti s pištěním utečou a ženská zmizí za zárubněmi okna. Teprve potom rychle vyšplhal ve svých speciálních botách zpět na střechu. Pár minut stačilo, aby se z tohoto domu přesunul na střešní hřeben věznice a další chvilka k nalezení kouřového průduchu, kterým se dalo při troše šikovnosti proklouznout dovnitř.

Ocitl se v úzké temné chodbě osvětlené právě jen tou dírou, kterou sem vlezl. Součástí faseru byla naštěstí i regulovatelná svítilna. Kouřovod mizel pod podlahou, ale Mark už vzal raději zavděk standardnější cestou.

Po třech desítkách metrů končila chodba strmým schodištěm dolů. Meč v pohotovosti, rychle seběhl schody. Dlouhá chodba byla prázdná. Zvuky, většinou nadávky, se ozývaly zpoza dvacítky dveří po obou stěnách. Důkladných dveří, dlužno říci. Jedny jako druhé byly opatřeny zámkem, masivní petlicí a průzorem velkým právě tak na malou misku s jídlem. Zkrátka vězení jak se patří.

Zepředu se ozvaly kroky. Mark se přitiskl ke zdi.

Do ústí chodby vyšla stráž. Dva vojáci s halapartnami ledabyle pod paží, jeden právě zakrýval zívnutí, druhý si odříhl. „Svinská služba, to ti povím! Venku se aspoň můžu koukat holkám do výstřihu, ale co tady?“ uplivl vyšší z obou chlapů.

„Ale nežvaň,“ zívl znovu druhý, „když je venku morna, leje anebo moc praží a na nás vyjde varta před branou, to se ti po chládečku stejská, viď?“

„Jestli se mi po něčem stejská, tak leda po pořádný práci,“ ušklíbl se chlap. „Jenže tý se s tímhle králem asi nedočkáme. Nepostavil by se ani pitomýmu zemánkovi, kdyby si ten na něj zadupal! Jak říkám, to není král, to je králík!“

„Jen aby se postavil jemu,“ zachechtal se druhý, „jinak vymře královský rod po meči.“

„Ale nevymře. Však ona si královna už nějak poradí. Říká se,“ naklonil se strážný blíž ke svému druhovi, „že nožky u sebe nijak přísně nedrží. Prej se jí pod sukně už dostal nejeden z dvořanů. A nejvíc že drží na Paznera…“

Voják pokrčil rameny: „Ani bych se nedivil. A říkám rovnou, že ji zcela chápu. Já být ženská, navíc takhle pěkná, mít za muže Vol-Ortena, a pak místo něj dostat tohohle kašpárka, taky bych si hledal náhradu.“

„Jo, bývalý král, ten představoval jinačí…“

Co „jinačího“ pro něj Jack představoval, už strážný dopovědět nestačil. Stejně jako jeho druha ho nečekaný úder do hlavy odeslal do limbu.

Mark ještě překontroloval tep obou mužů, protože zabíjení do standardního režimu agentů pro dohled nad primitivními planetami rozhodně nepatřilo. Potom vytáhl oběma omráčeným zpoza opasku svazky klíčů a přeběhl chodbou k dalšímu schodišti vedoucímu zase o patro níž.

Chodba se od té minulé prakticky nelišila. Jen zápach byl hutnější, nadávky pronikající skrz zamčené dveře drsnější a chodba vlhčí a možno-li, ještě nevlídnější. Mark jí rychle proběhl a opět sestoupil o patro níž. A ještě jednou. A ještě.

To už se ocitl pod úrovní země. Plíseň a hnilobný pach překryly jakékoliv jiné dojmy, snad jen vyjma občasného zašramocení rychlých tlapek. Krysy – anebo nějaký druh v tomto světě je nahrazující, pochopil Mark. Už dávno přijal jako daný fakt, že podobná havěť se zákonitě musí vyvinout na každé obydlené planetě. Všude, kde jsou lidé, jsou také vlhké sklepy, skládky odpadků, podzemní štoly nebo páchnoucí stoky či jímky.

Dveře cel byly ještě masivnější, zámky ještě mohutnější a kovové petlice několikanásobné. Právě tady se zřejmě soustřeďovali nejstřeženější vězňové říše. Za každými ze čtyř dveří slyšel Mark přerušovaný dech nebo polohlasný příval kleteb.

Co teď, k čertu? Nechtělo se mu otevírat všechny cely, a ve které je Jack, neměl tušení. Na moment se zamyslel.

V očích se mu blýsklo, když zapískal první tóny Bizetovy árie, na kterou nastupovali gladiátoři do kupidské arény.

Za prvními dveřmi proud nadávek na moment ztichl, aby se potom ozval ještě hlasitěji. Za druhými uslyšel jen chrápání, nerušené ani operní melodií. Teprve třetí mu daly očekávanou odpověď. Toreadore smělý, pozor si dej, pozor si dej… přidal se k jeho pískání hluboký, neškolený hlas.

Do zarezlého zámku se hodil až pátý klíč, takže Jack byl venku za necelé tři minuty.

„Marku,“ objal bývalý král svého přítele vpravdě medvědím stiskem.

Mark jen mávl rukou: „Teď není čas! Rychle pryč, než se ti dva z horního patra proberou a zalarmují celou armádu.“

Za slabou hodinku už Mark s Jackem seděli v nejzapomenutější putyce celého Solferna, mezi nanicovatými šejdíři, nešikovnými zlodějíčky a poběhlicemi, které zestárly dřív, než si stačily nastřádat na stará kolena přiměřený kapitálek. Pivo tu ale neměli špatné a uzené maso taky stálo za ochutnání. A hlavně – královská stráž o tomhle zapadáku možná ani nevěděla. A jestli ano, tak byl natolik z ruky od jejích pravidelných pochůzek, že sem podle Jacka nezavítala, jak byl rok dlouhý. Zato Jack sám o něm věděl ještě z dob svého panování. „Špatný král, který se čas od času neopije v nejzapadlejší hospodě království. Inkognito, samozřejmě,“ poznamenal pouze lakonicky a otočil na ex holbu vychlazeného moku.

Mark jen potřásl hlavou. Pivo sotva usrkával a zamyšlený, nepřítomný výraz z jeho tváře nemizel. „Poslechni, Jacku,“ obrátil se konečně na svého přítele, „ten důstojník, který otočil situaci u hradeb ve tvůj neprospěch, to byl kdo?“

„Ty myslíš Paznera? Hodně schopný…“

„Všeho možného? Možná i čehokoliv?“ pohlédl na něj Mark. O Paznerově příliš blízkém vztahu ke královně se rozhodl zatím pomlčet.

Jack se zamyslel. Potom neochotně přikývl: „Asi máš pravdu. Pazner umí být zatraceně nebezpečný. Když jsem tu vládl, považoval jsem ho za jednoho ze svých nejlepších taktických důstojníků. Dokonce i včera… Nebyl jsem tu tři roky, sakra! Co jiného si měl ke všem čertům myslet, než že jsem dávno mrtvý!“

„Zvlášť pokud by tomu sám maličko napomohl…,“ protáhl zamyšleně Mark.

Jack se zarazil: „Takhle jsem neuvažoval. Lovci z Kupida sem jednou za čas doráželi, nedalo se odhadnout, kdy a kde roztáhnou svoje sítě. Prostě jsem to bral jako boží úradek.“

„Kdy a jak tě vlastně dostali, Jacku?“

„Když mi to tak připomínáš,“ zamyslel se Jack, „něco podivného na tom bylo. Nebylo obvyklé, aby si lovci vybrali jako kořist krále. Navíc v jeho vlastní zahradě. Pokud si dobře vzpomínám,“ zachmuřil se, „byl jsem prvním králem naší říše, který se dostal na Kupido.“

„Tebe nechytili na okolních pláních?“

Jack zavrtěl hlavou: „Ne, seděl jsem v altánu a sepisoval královský projev. Další den mělo být zasedání nejvyšší rady království a já jsem měl v úmyslu prosadit několik zásadních reforem.“

„V jakém směru?“

„Především v obranném. Nelíbilo se mi, jak nejlepší muži mizí někde na nebesích nebo čert ví vlastně kde a nikdo se neodváží ani ceknout. A nejenom to – někteří dokonce obětovali bohům, aby si lovci vybrali právě je!“

„A-ha,“ protáhl Mark. „Takže předpokládejme na chvilku, že to nebylo jen tak samosebou. Předpokládejme, že ti tady přímo pod zadkem kvetl podivný černý trh. O to podivnější, že kořist, za kterou ‚božští‘ lovci potenciálně – potenciálně, říkám – platili, si možná sama ještě připlácela, aby se dostala na jejich dostřel.“

„A ty si myslíš, že Pazner…“

„…v tom hrál nějakou roli. A řekl bych, že dost vysokou,“ přikývl Mark. „A jestli ne tehdy, tak později rozhodně. Obyčejný plášť, ve kterém včera stál na hradbách, by ho před přímým zásahem z mého speciálního luku ochránil dost těžko, nemyslíš?“ ušklíbl se.

„Cože? Pazner má…“

„Semiplastovou vestu nejvyšší kvality anebo něco přinejmenším stejně účinného. Tedy něco, co by si u místního zbrojíře asi neopatřil, co myslíš?“

Jack se ohromeně zašklebil. Pak se pohodlně zapřel v židli a rozesmál se na celé kolo: „Mělo mě to napadnout! Jsem hlupák, že mě to nenapadlo. Kdo jiný, když ne on?“

Mark trpělivě čekal, až se jeho přítel vzpamatuje ze šoku. Konečně se Jack uklidnil. „Co budem dělat?“ zeptal se už normálním hlasem.

„Co by,“ pokrčil kapitán rameny. „Nezbývá nic jiného, než se pustit do rozplétání tohohle nepřehledného šmodrchance!“

Dům madam Roscudy příslušnost k podnikům svého typu zapřít nemohl. Na červeno přetřené dveře, vývěsní štít s vymalovaným bujným poprsím a laškovné dívčí výkřiky pronikající skrz závěsy v oknech nenechávaly nikoho na pochybách: madam Roscuda patřila k nejlepším bordelmamá Konporty a její podnik navštěvovala pouze vybraná klientela.

Mark ještě naposledy zkontroloval, že má v kapse Jackův prsten s růžovým kamenem, a vešel. Pronikavá směs pachů parfémů, růžového oleje, mužského potu a drahých vín ho málem porazila už na prahu.

Stejně jako dívka, která se k němu přivinula, sotva vstoupil dovnitř. Ukázkové křivky zakryté pouze v nejnutnější míře, drnčivý kontraalt a přivřené tmavé oči Markovi téměř nedovolily soustředit se na svůj cíl. Napočítal v duchu do deseti a potom lehce plácl dívku po zadečku: „Hledám Sulinu, kočičko.“

„A co má Sulina z toho, co já nemám?“ zapředla kráska a přitiskla se ještě blíž.

„Doporučil mi ji… kamarád.“

„Možná jen proto, že nepoznal mě,“ nenechala se odbýt a položila Markovu ruku významně do svého výstřihu.

„Možná,“ ušklíbl se Mark. „Já svým přátelům ale důvěřuju. Dovolíš,“ vrátil se špetkou lítosti svou dlaň tam, kam patřila, a odsunul dívku lehce stranou. „Hledám Sulinu,“ zopakoval ještě jednou.

Odtáhla se a přetáhla šál přes lákavý dekolt.

„První dveře v patře,“ zaprskala. „Nemá nic, co nemám já, a já mám spoustu toho, co nemá ona,“ zaslechl ještě, ale to už kráčel po strmých schodech vzhůru.

Hlas, který odpověděl „dále“ na jeho zaklepání, nebyl zdaleka tak jednoznačný jako předení děvy, která ho zastavila předtím. Zaplaťpámbůh, oddychl si Mark v duchu. Podruhé by už svou rukou z cizího výstřihu vytahoval hůře.

Dívka, která ho v šeré místnosti přivítala, se své kolegyni od vchodu do podniku příliš nepodobala. Ne že by nebyla hezká, právě naopak. Její krása ale nemířila jednoznačně do postele. V obličeji se kromě jisté míry zkušeností daných prostředím odrážela i inteligence, tělo, byť (polo) oblečené zcela v intencích podniku, budilo dojem krásného, ale také funkčního nástroje na překonávání mnohých překážek a oči při pohledu na Marka zpozorněly a vyslaly němou otázku, o co jde. Protože Sulině stačil jediný pohled, aby pochopila, že Mark se ze zástupu zdejších hostů vyděluje minimálně účelem, za kterým sem přišel.

„Víno?“ přerušila mlčení, když překročilo společensky únosnou dobu.

Mark přikývl a bez vyzvání se posadil na taburet proti dívce. Když mu podala nádobu, ochutnal nápoj. Byl sladký, silný a kořeněný přesně tak, jak se v podniku tohoto typu dalo očekávat.

Dívka si ho nepřestávala měřit. „Jdeš si pro pobavení, potěšení anebo pro něco jiného?“ položila konečně otázku.

„Platí ta třetí možnost,“ usmál se Mark.

Sulina s ulehčením povolila do té doby pečlivě naaranžovanou pózu na posteli. Usmála se a přikývla: „Tak mluv. Potřebuješ typ na prodejce zeleného štěstí?“

Mark jen zavrtěl hlavou. Vzpomněl si na d’Artagnana Reesnicka na bráně Sitery a na jeho „dar“ strážným a na moment ho ochromil vztek: tak i sem už pronikli dealeři „rajských“ pilulek!

Usmála se ještě jednou, tentokrát naplno: „To je dobře. Nezdálo se mi, že zrovna ty bys potřeboval tohle zboží.“ Znovu na něj tázavě pohlédla: „Tak o co jde? Nechci tě honit, ale mamá po půlhodině zvyšuje taxu. Raději bys měl mluvit, aby tě tenhle rozhovor nevyšel moc draho.“

„Tak právě u toho můžeme začít,“ povzdechl si Mark. „Nemám ani měďák kromě pár siterských gormacků,“ vytáhl z kapsy hrst mincí.

Sulina prohrábla lesklou hromádku: „Hm. Nemáš ani na tu půlhodinu se mnou… a chlapíci mamá Roscudy umějí být hodně nepříjemní… Asi je to důležité, podle toho, jak riskuješ.“

Místo odpovědi Mark vytáhl z kapsy Jackův prsten. Efekt byl okamžitý – dívka zalapala po dechu a chytila Marka za ruku: „Kdes ho vzal? Slyšíš? Kdes to sebral? Orte už přece…“

Náhle se rozplakala. „Proč… Myslela jsem, že aspoň tohle mu po mně zůstalo. Tam, kde…“ Záda se jí otřásala křečovitými vzlyky.

Mark v rozpacích poplácal dívku po zádech: „Posílá mě za tebou. Vrátil se a potřebuje pomoc.“

Dívka se z ničeho nic ušklíbla, popotáhla a energicky rozmazala šminky se slzami po celém obličeji: „Jasně! Jasně… Sulina pomůže. Sulina přece vždycky pomáhá! Sulina – věrný pejsek, co přiběhne na každý zavolání… Když nastoupila královna, Sulina sbalila kufry a odfrčela zpátky k Roscudě. A teď, když královna hřeje postel Paznerovi, tak zase nastoupí Sulina! Jasně že nastoupí, udělá, co se jí řekne, a ani se nebude ptát… A až bude po všem, tak zase zmizí ve svý boudě,“ rozbrečela se znovu.

Jacku, ty idiote…, pomyslel si Mark. „Vol-Orten se vrátil,“ řekl nahlas, zatímco se pokoušel setřít dívčiny slzy. „Ale nikdo ho zrovna nadšeně nevítal. Spíš naopak. Z vězení jsem ho dostal, ale vyzvednout si zlato z královského trezoru nemůže ani on, ani já. Takže tu kysneme bez groše – a bez informací,“ podíval se dívce tázavě do obličeje. „Kdo teď vlastně vládne království?“

„Oficiálně nebo doopravdy?“ Jakmile přešel do praktické roviny, dívka okamžitě přehodila výhybku a Mark nemohl neobdivovat její věcnost a chladnou hlavu.

„Takže to není to samé?“

„Jistěže to není to samé,“ ušklíbla se pohrdavě. „Par-Losmen se stará čím dál víc jen o svůj šatník, o hony a o chlapečky. Co nejmladší chlapečky, aby bylo jasno. A o zelené pilulky,“ doplnila posměšně, „na ty nesmím zapomenout.“

„Takže?“

„Takže ho nahradil Pazner. V politice i v posteli,“ pokrčila rameny, „což je někdy prakticky totéž.“

Mark povytáhl obočí: „I v tomhle případě je to totéž?“

Dívka se zamyslela. „Myslím, že ne,“ připustila nakonec. „Aspoň ne z jeho strany. Královna je krásná, jestli máš slabost pro tyhle křehounké blondýnky s ledovýma očima a účetní knihou místo srdce, a generál se dočista zfanfrněl, jen aby ji dostal na lopatky.“

„A z její strany?“ zeptal se.

„Na to by ses měl zeptat jí,“ pokrčila rameny, „v dámách jako je ona se já nevyznám. Jak bych taky mohla,“ usmála se křivě, „já, holka z ulice. A mimochodem,“ přivřela oči, „královna si s generálem Paznerem začala ještě za Orteho, jestli chceš něco vědět. Řekla bych to i jemu, kdyby o to stál. Kdyby se za mnou od té doby, co si vzal tuhle urozenou nádheru, vůbec zastavil!“

„Tak si to shrneme ještě jednou,“ zamračil se Jack a netrpělivým gestem odbyl krčmářku v koutě nejzastrčenější hospody hlavního města. „Podle Suliny mi tedy moje žena nasazovala parohy dávno předtím, než mě unesli na Kupido!“

Mark jen nešťastně potřásl hlavou. V téhle smyčce se točili už přes hodinu a Jack nebyl ochoten přejít k zásadnějším věcem. „Něco takového potká dřív nebo později každýho chlapa,“ zamumlal útěšně. „Ostatně, vy jste se Sulinou asi taky zrovna neřešili mezinárodní politickou situaci. Radši chvíli popřemýšlej o Paznerovi! Jak se právě on dostal k zeleným pilulkám?“

„Psí parchant,“ zasyčel Jack, „věřil jsem zatracenýmu psímu parchantovi, tak to je! A čubce, co se s ním pelešila i v době, kdy… Ech, škoda mluvit,“ udeřil pěstí do stolu. „Teď je třeba činů, a ne slov!“

Mark tak tak zachytil pohár, který se po Jackově ráně chystal převrhnout. „Zelené pilulky! Věděl jsi o nich?“ vyslovil důrazně.

Jack jen trhl rameny: „Něco se šuškalo,“ zabručel neochotně. „Babské klepy, myslel jsem si tehdy. Elixír štěstí, k smíchu! Štěstí je to, co urveme vlastníma rukama, to, co si vybojujem na nepříznivém osudu, to, co si vyprosíme od bohů! Ale nějaké podezřelé sny, navíc po pilulce, která nás může i zabít… Tfuj, to že má být štěstí?“

Mark, který měl problematiku narkotik nastudovanou ještě z výcvikového kursu, raději mlčel. Společností, které za umělé prožitky zahodily celý další vývoj, se v celém Vesmíru nacházelo dost a dost. A nejen ve Vesmíru, konec konců. Likvidace indiánského etnika v Severní Americe „ohnivou vodou“ sloužila přednášejícím na Akademii jako výstražný příklad.

„Co se šuškalo? Jacku, je to důležité! Kde se tady to svinstvo vzalo? A od koho?“ naklonil se těsně k Ringsterovi.

Ten si přetřel dlaněmi oči. Další slova z něj vypadávala neochotně, jako by se mu zadrhávala v hrdle: „Jollie mi jeden večer nabídla ‚úžasné překvapení‘. Tak tomu aspoň tehdy říkala. Vytáhla z truhly flakónek a z něj dvě zelené bobulky, velké sotva jako nehet. Prý když to sníme spolu, bude se nám fantasticky… to… no… však víš co,“ začervenal se.

Markovi dalo dost práce potlačit smích. Tvrdý chlap jako vystřižený ze starých brakových paperbacků, a rudne jako pivoňka, jakmile přijde řeč na sex! „A co? Bylo to fantastický?“

Jack jen zahanbeně přikývl.

„Řekla ti potom, kde k tomu zelenému zázraku přišla?“

„Jen tak mimochodem. Přímo mi na tuhle otázku odmítla odpovědět, ale po čase se v téhle souvislosti mezi řečí několikrát zmínila o Paznerových zvědech. Nechával jsem je tenkrát šmejdit v siterském císařství, právě ono pro nás tehdy představovalo největší hrozbu.“

„To se ani nedivím,“ vzpomněl si Mark na rozhovor s důstojníky siterského sídelního města. „Tak tedy oni sem začali to svinstvo pašovat?“

Jack jen pokrčil rameny: „Zdá se mi to nejlogičtější. Caesar si prostřednictvím Kuglerových pirátů kupuje za zelené pilulky na Funigu spojence. Mezi našimi největšími nepřáteli samozřejmě.“

„A co Pazner? Nemohl je tady prvně distribuovat právě on?“

Na to bývalý král jen energicky zavrtěl hlavou: „Tehdy určitě ne! V době, kdy jsem se ženil, bojoval na východní hranici království se sousedním knížetem. Jollii v té době ještě ani nezahlédl a síť špionů dostal pod své velení až o půl roku později. To už jsme za sebou dva nebo tři večery se zeleným štěstím měli.“ Zamračil se v usilovném přemýšlení: „Vlastně – vlastně pod sebe zvědy dostal až na její přímluvu. Když se vrátil z hranice, čekala ho tady velká sláva. Byl hrdinou, knížete rozmázl jako zralou malinu, Východ dostal za vyučenou… Na hradě jsem na Paznerovu počest uspořádal velikou trachtaci. Tam se taky prvně potkal s mou ženou.“

„Neřekl jsi Jollii před tím, že se zelenými bobulkami musí skončit?“

Překvapeně přikývl: „Jak jsi na tohle přišel? Do krve jsme se o ně pohádali pár dnů před jeho vítězným návratem. Dokonce jsem jí celý zbytek zásob vyhodil do krbu.“

„A-ha,“ zamručel Mark spokojeně. „Tak už se mi ten obrázek začíná trochu vybarvovat. Jollie se stala závislou na droze z Kupida a když jsi jí zlikvidoval její zásobičku, rozhodla se otočit si kolem prstu jakožto schopného chlápka právě Paznera. A protože sem drogu pašovali zvědové ze Sitery, postrčila ho na místo jejich vrchního velitele. Jenom mi není jasné, proč Caesar nedodával drogu přímo k vám.“

Jack jen pokrčil rameny: „Rozděl a panuj. To prý podle doktora Sulliwena blahé paměti říkával sám historický předobraz našeho kupidského lžicísaře. Navíc – když tu bude čas od času po droze hlad, Kupido bude mít s našimi lidmi snazší práci. Stačí, když ‚bohové‘ slíbí pár zásilek téhle many, a lidi za nimi půjdou dobrovolně a sami. Jako ovečky…“

„…na porážku,“ doplnil Mark. „Potřeboval bych vzorek té drogy.“ A potřeboval bych Raye, dodal už jen v duchu. Raye, který dokázal provést precizní biochemický rozbor každé látky během pár minut.

„Vzorek drogy? Žádný problém,“ ušklíbl se Jack. „Pro jistotu jsem si dvě pilule schoval.“

„Kde? Na hradě?“ ušklíbl se Mark.

„Proč na hradě? U sebe přece,“ zašklebil se Jack vesele. Potom zapáčil kamenem v prstenu na ukazováčku. Z malé schránky vypadly dvě zelené perličky. „Vidíš? Nosil jsem je s sebou po celou dobu na Kupidu. Pro všechny případy. Znáš to…“ pronesl spokojeně.

Mark jen zalapal po dechu. Pak zavrtěl hlavou a zhluboka se napil. „Jaký máš plán?“ zeptal se, když setřel pivní pěnu z úst.

„Jaký asi?“ pokrčil Jack rameny. „To je přece jasný. Odchytit Paznera a položit mu nůž na krk. On přece musí mít klíč ke všem těmhle otázkám a jestli si myslíš, že to z něj nevypáčím, tak se tedy zatraceně mýlíš!“ Potom práskl korbelem na stůl tak prudce, až se s trhnutím otočila polovina lokálu: „Jdem na věc! Mám s Paznerem víc nevyřízených účtů, než mu bude milo, a na tohle setkání se těším jak rota dobyvatelů do dívčího penzionátu!“

Paznerův dům na největším náměstí Solferna nehýřil zbytečnými ozdobami. Strohý pískově hnědavý kámen a na černo natřené dřevěné trámy dávaly znát, kdo tento příbytek obývá, skleněné tabulky zalité do olova v oknech mluvily pak o jeho solventnosti. Poslední hit místní technologie – sklo – si lecjaký měšťan dovolit nemohl.

V pozdní noci se za skleněnými průhledy neodrážel plamen jediné svíce. Dva stíny v protilehlé uličce zvolnily, přikrčily se a potom několika rychlými kroky přeběhly k bočnímu, služebnickému vchodu domu. Jeden z nich sáhl do kapsáře na opasku a vytáhl svazek masivních klíčů a paklíčů: „Uvidíme, jestli se něco z toho hodí,“ zasykl šeptem.

Druhý přikývl a po paměti překontroloval výzbroj: dýka v botě, sada hvězdic za opaskem a meč zavěšený křížem přes rameno.

První klíč se do zámku nevešel vůbec, druhý sice šel vsunout, ale otočit už ne. A co hůř, nešel ani vytáhnout. „Do psích kulek,“ zaklel polohlasem Mark – neboť právě on a Jack byli těmi nepozvanými návštěvníky Paznerovy rezidence, „tohle se mi tedy vážně povedlo.“

„Uhni,“ zasyčel Jack, „taky mám pár zkušeností!“ Přitáhl vzpříčený klíč lehce k sobě, nepatrně ho přinadzvedl a potom s ním zkusil otočit v opačném směru. Zámek cvakl a povolil.

„Doprava,“ zavrtěl Mark konsternovaně hlavou, „čeho se já při své práci ještě nedožiju. Doprava!“

Jack se jen zašklebil: „Nevím jak u vás, ale u nás se klíčem odemyká vždycky doprava.“

Oba muži zmizeli nepozorovaně v útrobách domu. Téměř nepozorovaně – zpoza výklenku ve vedlejším domě se hned po jejich vstupu do Paznerovy rezidence vynořil stín zahalený do tmavého pláště. Rozhlédl se a potom také vběhl do velitelova domu. Jenže hlavním vchodem, který mu na první zaklepání otevřel muž v polozbroji typické pro muže městské stráže.

Mezitím se Mark s Jackem protáhli do úzké chodby pro služebnictvo. Mark nasadil vizor a seřídil jeho svítilnu na úzký paprsek. Stejně jako předtím Jack, i on teď přejel automaticky rukou po těle: sada vrhacích dýk spolu s mečem za opaskem a rezervní akumulátor vizoru v kapse. „Nejvěrnější přítel každého opravdového průzkumníka,“ ocitoval s úšklebkem reklamní slogan, když vytahoval z pouzdra na stehně švýcarský armádní nůž.

Proběhli chodbou do jídelny. V krbu ještě rudě řeřavěly zbytky ohně, na stole ve dvou mosazných pohárech teplalo víno od večeře. Mark zvedl jeden z pohárů: „Oficírek měl návštěvu.“ Lehce k němu přičichl: „A řekl bych, že dámskou.“ Jack jen sevřel rty.

Chodba je vedla dál do soukromých prostor. Za prvními dveřmi pracovna: paprsek vizoru zatančil na nablýskaných ostřích několika mečů i na plátech vycíděné zbroje. Na sekretáři ležel svazek papírů a několik brků. Jack se natáhl po jednom z popsaných listů: „Viskon – 350 sulmidů, Rosco – 245 sulmidů, Josmia – 520 sulmidů, Brynad – 475 sulmidů… A tak dál, a tak dál. Vypadá to, že od Paznera nakupovala, a za hodně peněz, půlka aristokracie mé říše. Tipnul bych si, že vím, za co asi byli ochotni dávat tolik peněz…“

„Zelené pilulky,“ přikývl Mark. „To by dávalo smysl. Nevíme ale pořád, kde je bral.“

Jack zalistoval znovu svazkem papírů: „Ne, tady to není. Další seznamy kupců, pár vojenských výnosů, dvakrát k podpisu rozsudek vojenského soudu a především milostná korespondence… Peprná milostná korespondence,“ ušklíbl se. „No, aspoň tohle mě utěšuje. Jestli si Jollie myslí, že má toho svého kocourka bezpečně na krátkém řemínku, tak se zjevně mýlí. Zahýbá jí se ženou prefekta, s dcerou konšela Mudry, s manželkou prezidenta nejvyššího soudu, dokonce i s Kumisou, milenkou největší… no, to je vlastně jedno,“ uchechtl se krátce. „Každopádně mu jeho erotické výboje dobře slouží i v podnikání. Manželé či otcové každé z těch žen jsou na jeho seznamu… obchodních partnerů, pokud to tak můžu říct.“

„Tak se ho na to všechno jdeme zeptat, ne?“ zakřenil se Mark.

Do ložnice vedly hned další dveře na dlouhé tmavé chodbě. Mark vzal za masivní železnou kliku. Jestli očekával, že dveře budou zamčené, zmýlil se. Klika se – sice s odporem, ale přece – podvolila jeho ruce. Kovové veřeje zaskřípaly a těžké dveře se centimetr po centimetru otvíraly.

Mark bleskově stáhl světlo do paprsku širokého sotva na dva prsty. Jack vytasil nůž. Za dveřmi panovala naprostá tma.

Protáhli se dovnitř, Mark s paprskem sklopeným k podlaze, Jack s dýkou v pěsti.

Nikde se nehnula ani myš. Ticho rušilo jen vrzání prken pod nohama.

Náhle se ozvalo zarachocení ze zadní části pokoje. Kolem Marka a Jacka se prosmykly dvě postavy. Kapitán po jedné z nich vztáhl ruku. Zachytl ji za rameno. Do dlaně zastudil kovový plíšek na bandalíru. Nitě však nevydržely a kovová ozdoba se vytrhla z kůže řemene. Muž se vysmekl a zmizel na chodbě za svým druhem. Markovi zůstal v ruce jen zbytečný kus plechu.

„Ke všem ďasům!“ zaklel polohlasem Jack. Zakopl v temné komnatě o nečekanou překážku, až měl co dělat, aby udržel rovnováhu. Mark rychle nasměroval světlo naznačeným směrem.

„A do paďous…,“ ulehčil si. Před nimi se po zemi rozlévala krvavá záplava. V jejím středu pak ležel sám důstojník z ochozu věže. Muž, který obrátil situaci u hradeb v jejich neprospěch. Úspěšný svůdce královy ženy – vojenský velitel Pazner.

Oba se k nehybnému tělu bleskurychle sklonili. Mark se pokoušel nahmatat známky života, Jack mezitím zkoumal poranění.

„Je mrtvý,“ zvedl se od nebožáka konečně Mark.

„Jak by nebyl,“ kontroval Jack. „Jen jedna rána, zato přímo do srdce. Muselo se to stát před okamžikem, krev ještě nepřestala tryskat.“

Oba muži se po sobě podívali. „Pryč! A honem, než nás tady někdo objeví!“ zavelel Mark. Jack přikývl a vystartoval ke dveřím.

Pozdě. Na chodbě zadusaly těžké kroky. Do komnaty vpadla čtveřice lancknechtů s loučemi a těžkými meči.

„Odzbrojit! Svázat,“ vyrazil ze sebe náčelník a sám se jako první vrhl vpřed se zbraní napřaženou. „Náš informátor nežvanil! Zavraždili pána a ani se nenamáhají utéct!“

Mark nastavil proti meči botu: „Zdrháme!“ Útok ho však srazil na kolena a další ze stráže tak získal čas, aby se svému veliteli postavil po bok. Ten zvedl znovu dlouhý meč: „Mám tě, ty parchante!“

„Hovno máš,“ zařval Jack a srazil jeho meč svým. Zároveň odkopl třetího ze čtveřice a dal tak čas Markovi postavit se na nohy a tasit vrhací dýku.

Ostrý švih paží. Zadrnčení vržené zbraně. Jeden z vojáků padl a velitel zakolísal.

„Pryč! Rychle!“ strhl Ringster Marka ke dveřím dřív, než se dva zbývající vzpamatovali.

Proběhli chodbou, Mark srazil rozespalého sluhu belhajícího se za svým pánem, a vylétli na ulici.

Sedm vojáků v královských livrejích se jim pokusilo zastoupit cestu.

Mark zvedl meč: „Volnou cestu pro božího posla!“

Dva nejblíž na ráně ustoupili. Seržant jednoho z nich nakopl: „Vpřed! Jsou to vrazi, vrazi velitele Paznera! Na ně!“

Trestná výprava znovu vyrazila směrem k nim. Mark nakročil a zdvojenou sekundou se vrhl na prvního z dvojice. Voják se v poslední chvíli stočil kotoulem k zemi. Druhý přiskočil s mečem nad hlavou.

Jack také zvedl meč: „Jménem krále – nechte nás projít!“

Vojáci se však opět sešikovali do útočné formace. „Ze tří stran,“ zavelel seržant, „a štíty před sebou!“

„Zády k sobě,“ křikl Jack. Mark nezaváhal. Navzájem si kryjíce záda se pokusili prorazit dál do ulice. Jack vyřadil dobře mířeným švihem meče pod kolena jednoho z vojáků, Mark poslal druhého do bezvědomí ranou jílcem zbraně do hlavy.

Zbývající pětice pod komandem seržanta se však jen tak vzdát nehodlala. „Za Paznera! Budete chcát krev, vy vrahové!“ zařval velitel a máchl lesklou zbraní proti Jackovi.

Hrot meče prosekl koženou vestu a zadrhl Ringsterovi o klíční kost. Horká krev ho rozběsnila k nepříčetnosti. „Koho tady hájíte? Za koho se rvete? Nosíte královy barvy, ale král, král, to jsem já,“ drtil ze sebe, zatímco zuřivými výpady tlačil muže ke zdi.

Další dva přispěchali svému druhovi na pomoc. Jeden se navalil na Jacka z boku, druhý se snažil dostat se mu za záda.

Ringster odrazil jednoho, Mark skočil do cesty druhému. Cestou srazil třetího, který se mu snažil zkřížit cestu. Čtvrtý se přikrčil za svého zhrouceného druha. Vytáhl zpoza pasu vrhací dýku a zamířil.

„Jacku, pozor!“ zařval Mark. Pozdě. Dýka už vylétla vojákovi z ruky. Jack stačil jen ukročit vpravo – vržené zbrani rovnou do dráhy. Zachytil dlaní čepel trčící mu z prsou. „Marku… Marku,“ zachraptěl nevěřícně, „Marku, já jsem… to… koupil…“ Ještě se rozhlédl kolem sebe, jako by doufal, že někdo řekne, že ne, že se mýlí, a potom se pomalu, téměř baletním pohybem složil na ušlapanou zem.

Mark nejprve srazil jednoho z vojáků kopancem do obličeje, druhému ve skoku probodl plíce. Přískokem se ocitl těsně u Ringsterova zhrouceného těla. Pokusil se vytrhnout meč z hrudi nepřátelského vojáka. Čepel narazila na kovovou přezku na bandalíru a praskla.

„Do všech psích řití,“ zanadával. Nezdržuje se už zraněným protivníkem vytrhl Jackovi z bezvládné ruky meč: „No tak to zkusíme s tímhle!“ Vyšvihl se na nohy a postavil se do střehu proti dvěma zbývajícím vojákům.

Jeden z vojáků zaútočil horem. Mark nastavil zbraň do obranné pozice a prudce trhl. Chlapík stěží udržel rovnováhu. Druhý ale využil situace, jeho meč podjel pod meči obou mužů a zamířil Markovi na slabiny. Na poslední chvíli kapitán o půl kroku couvl. Zásahu se úplně nevyhnul a kevlarová vesta tak hluboko nesahala. Namísto hluboké rány utržil však jen povrchový škrábanec.

„Jdi k čertu,“ zaklel. Se štěstím odrazil meč prvního z bijců a z obrany přešel rovnou do útoku. Odtlačil druhého muže až ke zdi.

„Za Paznera,“ zavrčel muž a zaútočil sám. Meč sklouzl po Markově zbrani. Druhý mezitím nakročil k Markovi z boku. „Teď se mnou, ty psí synu,“ zavrčel.

„S radostí,“ odsekl Mark a nevšímaje si meče mířícího na hruď chráněnou semiplastovým pancířem sekl muži příčně pod kolena. Muž se sesul jako podseknutý klas.

„Bastarde,“ zavyl poslední z vojáků, který se ještě držel na nohou. S mečem napřaženým vpřed pomalu obkružoval Marka.

„Jdi do řiti, tanečníku,“ ulevil si kapitán, „na tohle nemám čas.“ A s těmi slovy přešel do bleskurychlého výpadu. Zbraň prosekla muži rameno a poslala ho k zemi za jeho spolubijci.

Konečně se mohl Mark sehnout nad svým přítelem: „Jacku! Jacku, vzpamatuj se.“

Král s námahou otevřel oči. „Já jsem to… já jsem to prosral…“ vydechl těžce. „Královna je…“

Co si myslí o své ženě, už dopovědět nestačil. Mezi rty mu zabublala krev. Z posledních sil stiskl Markovu ruku: „Zachraň… zachraň Funig…“ Poslední zachrčení, poslední zoufalé sevření a potom už jen nevidomé oči zírající na hvězdnou oblohu.

Mark zhluboka povzdechl: „Sbohem, kamaráde. Udělám, co budu moct, to ti slibuju! Takhle to dopadnout nemělo. Takhle ne, ke všem čertům…“ Potom mu zatlačil oči, naposledy stiskl chladnoucí ruku a zmizel v přilehlých uličkách.

Už svítalo, když Sulina vyšla z podniku mamá Roscudy. Jako každé ráno projela v hlavě rychle své účty. Doba, kdy bude moci opustit vybraný nevěstinec a žít pohodlně z našetřených úspor, se blížila. Ještě půl roku, a sbohem, příliš měkká posteli, sbohem, přeslazené víno, sbohem, drahé šminky, co nad ránem stejně vypadají tak lacině jako poslední šmejd. A hlavně: sbohem, vy všichni pánové „důležití“, kteří si ke mně chodíte odpočinout a vypovídat se ze všech svých dvorských intrik… Radši pět vojáků než jednoho potentáta!

Zabraná do malování růžové budoucnosti si nevšimla stínu na rohu Zlatnické uličky. Ruka v rukavici jí překryla ústa, druhá stiskla její paži železným úchopem. „Buď zticha a pojď se mnou,“ poručil jí povědomý hlas.

Dobře nacvičeným pohybem shodila jeho ruce a v mžiku stála ve střehu, dámskou dýku v pravé dlani. Když však uviděla, že útočník nesvírá žádnou zbraň, uvolnila se. A když poznala, kdo ji přepadl, dokonce se i mírně pousmála: „Půjdu, pane nevím-jak-se-jmenujete. Zajímáte mě, takže ano, půjdu. Ale jedině dobrovolně!“

Mark (neboť oním útočníkem byl právě on) zavrtěl překvapeně hlavou: „Ty se v temných uličkách o sebe tedy postarat umíš, to se ti musí nechat.“

„A co mi zbývá jiného? Solferno není v noci zrovna bezpečné místo, pane neznámý. Aspoň poslední dobou ne. A když se holka jako já neumí ubránit sama, málokdy skončí dobře. Přinejlepším se probere okradená, zmlácená, znásilněná a vysvlečená někde ve strouze! Ono i za tuhle sukni nebo za náramek pár sulmidů kápne, když je nejhůř.“

Mark jen přikývl. Kšeftování se zelenými bobulemi už zjevně udělalo své. Pro trochu iluzorního, zato o to dražšího štěstí bývá spousta do té doby slušných lidí ochotná zabít třeba i vlastní babičku.

Sulinin příbytek se přezdobenému budoáru u madam Roscudy nepodobal v ničem. Pár kusů jednoduchého nábytku ze dřeva napuštěného ekvivalentem volské krve, tři nebo čtyři rytiny na vybílených stěnách, jednobarevný přízový koberec na podlaze. Snad jedině pohár ze zelenkavého skla upomínal na luxus konkubíny mocných mužů království.

Všimla si jeho pohledu: „To mi dal Orte. Jen tak, na památku, noc předtím, než se měl ženit. Takové nádobí najdeš jen na královském dvoře,“ usmála se.

Mark si povzdechl. Do předávání právě téhle zprávy se mu ani trochu nechtělo. Nebyl ale zvyklý kroužit dlouho okolo horké kaše: „Orte je mrtvý. Je mi líto…“

„Myslela jsem si to. Myslela jsem si to vlastně už odpoledne, když ses u mě zjevil…“ pronesla po dlouhé pauze. Upřeně přitom zírala na špičky svých bot.

Otevřel pusu, aby jí řekl, že odpoledne byl král ještě mezi živými, že to jsou sotva tři hodiny, co… A potom ji zase zavřel. Jaký by to mělo smysl? Raději se natáhl a přitiskl dívku k sobě: „Musím se vypořádat se vší tou špínou, co se tady v posledních dvou letech rozlila. Pomůžeš mi?“

Několikrát zamrkala dlouhými řasami, dvakrát nasucho polkla a pak přikývla. Mark nemohl neobdivovat její chladnokrevnost. Maně ho napadlo, jak by asi Jack dopadl, kdyby vedle něj na trůnu seděla namísto čím dál tím podezřeleji působící královny právě tahle dívka…

„Začít by se asi mělo u Paznera,“ přerušila Sulina tok jeho myšlenek. „Po tvé návštěvě jsem se trochu poptávala. Moji štamgasti vědí leccos, ale pěkného o Paznerovi nic,“ zasmála se. „Zelené bobulky má v Solfernu pod palcem zřejmě právě on.“

„Měl,“ opravil ji Mark nepřítomně. Potom potřásl hlavou a konečně jí odvyprávěl děje posledních několika hodin. Dívka mlčky naslouchala. Když domluvil, naplnila dva poháry po okraj vínem: „Připiješ si se mnou na Orteho, krále konportského? Aby ho Bůh-Rybář odvezl na své bárce až do posledního přístavu,“ zdvihla číši do výšky.

Po dvou pohárech rudého, natrpklého vína se Mark vrátil zpět k tématu: „Pazner nebyl první, kdo tady začal s drogou kšeftovat. Královna ji znala dřív než on – alespoň podle toho, co říkal Orte.“

„Možná,“ pokrčila rameny. „A je to vážně tak důležité, kdo to svinstvo začal prodávat první?“

„Ale ono nejde jen o kšefty. Viděli jsme u Paznera seznamy zákazníků. Dlouhé seznamy, mimochodem. Podle Jacka – tedy Orteho, po tvém,“ opravil se, „šlo o celou místní špičku. Takže kdo měl pod palcem obchody s drogou, měl pod palcem vlastně celou Konportu.“

„A není důležité spíš to, kdo převezme tuhle síť po Paznerovi, než kdo ji měl před ním?“

Mark jen potřásl hlavou: „Obávám se, že to může být to samé. A pokud se celý kšeft teď aspoň na chvíli nezadrhne, tak nebyl Pazner nic jiného než nastrčená figurka.“ A já bych vsadil boty, že to tak je a že za nitky tahá někdo z Kupida… pomyslel si už jen pro sebe. I tak dívce během rozhovoru prozradil víc, než mu dovolovaly regule jeho úřadu, a nechtěl problémy, které by jí civilizační šok mohl způsobit, ještě prohlubovat. Proto jen mávl rukou a zvedl se k odchodu: „Ať tak či tak, měj oči otevřené, uši našpicované a dávej pozor na každé postesknutí svých zákazníků. Můžu se u tebe zítra zase stavit?“

Sulina se pousmála: „A nechtěl bys tu radši zůstat? Stejně nemáš kam jít…“

Mark otevřel ústa k protestům – a pak je zase zavřel, když dívka naklepala polštář a odsunula se na okraj lehátka, aby vedle sebe udělala víc místa. Nutno říci, že ho zase tak příliš nepotřebovali…

Královský palác stál na planině kousek za městem. Zemi tu protínaly umělé kanály, takže namísto vyprahlé savany lákala příchozí k odpočinku stinná loubí a květinové palouky. Celá scenérie byla však obehnána tři metry vysokou zdí a ostré hroty na jejím hřbetě dávaly jasně najevo, že nepozvaní návštěvníci tu vítáni nejsou.

Mark obhlížel tenhle soukromý ráj z jediného vysokého stromu před hradbami paláce. Na královské zahradě, alespoň tam, kam dohlédl, nikdo nebyl. Celá prostora navíc vypadala, jako by její dřívější sláva začínala zvolna uvadat. Keře a stromy přímo křičely po prořezání, uschlé květy nikdo nestříhal a písečné pěšinky byly zanesené spadaným listím.

Konečně uviděl to, co hledal. Pár metrů od něj stál metr ode zdi zahradní domek. Na proluku mezi hradbou a zadní zdí zanedbané stavby plnou naskládaného zahradnického náčiní tak nemohlo být odnikud vidět.

Vylézt na zeď a vyhnout se přitom bodcům nebyl v jeho speciálních botách žádný problém. Zblízka vypadala zahrada ještě zanedbaněji než zpoza plotu – současný král i královna měli teď zjevně úplně jiné priority než se starat o zeleň.

Rozhlédl se a rychle přeběhl přes místo nechráněné před pohledy z oken paláce. Přitiskl se ke zdi na zadní straně levého křídla a ostražitě propátrával zrakem okolí. Nikde se nehnula ani myš. Zahrada i hrad připomínaly zblízka spící království z pohádky o Šípkové Růžence ještě víc než z odstupu. Tenhle podivný klid mu naháněl husí kůži víc, než kdyby po zahradě mašírovala ozbrojená stráž.

Otřepal se a v duchu šťavnatě zaklel. Potom vytáhl z úkrytu v botě stříbrnou placatku. Ballantinka sice došla už na Kupidu, ale Jackova pálenka ze zralých olihovní také měla něco do sebe. Zhluboka se napil: pořádný lok něčeho ostrého pomůže ve stresu víc než čtyři vyhlášení psychiatři, bylo Markovo pevné přesvědčení.

O hlt pálenky klidnější začal hledat přístupovou cestu do paláce. Opatrně se sunul podél zdi, tu zkusil kliku u skrytých dvířek do sklepení, tu odhadoval pohledem, kam může vést průduch vysoko pod cimbuřím.

Konečně narazil na přístup, který se mu zamlouval ze všeho nejvíc: otevřené padací dveře těsně nad zemí vedly přímo na skluzavku sestavenou z několika hladkých prken. Podle pár zapomenutých kuláčů se dal odhadnout i smysl celého zařízení – právě tudy se do hradu dopravovalo dříví na topení.

Sjet po vyhlazené cestě do hradního suterénu byla otázka dvou minut. Dopad na tvrdá polena mu téměř vyrazil dech a tříska vražená do zadních partií vyprovokovala pár nepublikovatelných nadávek. Za okamžik se však už zase rozhlížel po temné prostoře.

Z podzemního skladiště dřeva vedly vzhůru do hradu dvě cesty: jednak klasická chodba s kamenným schodištěm a úchyty na louče – a potom v několikametrových rozestupech pětice kolmých šachet, kterými se polena na místo určení dopravovala, každá samozřejmě vybavená kladkostrojem a krosnou, do které se náklad skládal.

Mark se potichu zasmál – když si dá pozor, může touto cestou královnu překvapit takříkajíc v negližé.

Naklonil hlavu postupně ke všem pěti ústím. Z prvního byl cítit pach škvařeného oleje a právě rozkrájeného masa: neklamná známka, že někde nad ním leží hradní kuchyň. Z druhého bylo cítit pach piva a slyšet čtveřici mužských hlasů dohadujících se o vývozu stříbrné rudy a blackshiru. Bezpochyby královská pracovna a král se svými poradci.

Teprve třetí propusť vypadala slibněji. Kromě vzdáleného ptačího cvrlikání nebylo slyšet nic, až k němu ale pronikla vůně připomínající pižmo a santalové dřevo.

Mark se ještě v rychlosti pokusil zaznamenat, kam ústí zbývající dvě šachty. I tak se mu ale nejpravděpodobnější cestou do královniných komnat zdál třetí vstup. Zkontroloval proto podrážky své speciální obuvi, zachytil lano kladkostroje oběma rukama a vyšvihl se do šachty.

Odrážeje se nohama od všech čtyř stěn, pomalu ručkoval vzhůru. Vůně santalu a pižma sílila.

Zhruba po deseti metrech ho zastavila mříž. Strnul bez pohybu a obezřele naslouchal.

Ticho.

Velice pomalu, centimetr po centimetru, začal mřížový poklop hlavou nadzvedávat. Nejprve neznatelná mezera mezi příklopem a podlahou se postupně zvětšovala. Markovi se tak v zorném úhlu ocitaly další a další střípky z mozaiky pokoje, do kterého se chystal vylézt – vzorované dlaždice a na nich chlupaté bílé kožešiny na podlaze, truhla z pečlivě intarzovaného dřeva, papuče vyšité zlatými nitěmi… Každičký detail mu dával najevo, že se nemýlí. Šachta skutečně vedla do královniny komnaty.

Opět se zastavil, hlavu nad úrovní podlahy. Rozhlédl se: nikde nikdo. Jediným odrazem se vyšvihl nahoru.

Komnata v plné kráse mu vyrazila dech svou smyslností. Možná záměrnou, možná mimoděčnou. Nejen vůně: i nedbale shrnutá měkoučká pokrývka na posteli, i průsvitný závoj jen napůl stínící lůžko, i jemná košilka zahozená jakoby ve vášnivém chvatu na zem, to vše mluvilo o ženském principu, podmaňujícím si svou zákeřnou dominancí celý tento prostor.

Mark se však nezdržoval dlouhým rozhlížením. Rychle projel očima celou komnatu, přeběhl dvěma skoky do výklenku mezi okny a skrčil se za velkou truhlu – jediný úkryt, který místnost nabízela.

Dopřál si další hlt životabudiče z placatky a pohodlně natáhl nohy. V královské komnatě bylo příjemné teplo, ptáci ve zlaté klícce šveholili o sto šest a květiny v lakovaných vázách vydávaly omamnou vůni. Mark se pro sebe usmál: bůhví, jak dlouhé čekání má před sebou, takže každé drobné zpříjemnění je vítáno.

Uplynulo několik hodin. Vedro v místnosti stoupalo a otupovalo smysly. Mark už dávno odložil semiplast i meč, podesáté hledal pohodlnější místo pro otlačená záda, ze šveholení okrasných ptáků v kleci i z příliš sytých vůní těch zatracených kytek ho bolela hlava, oči se mu už téměř nedařilo udržet otevřené a místnost pomalu temněla soumrakem.

Konečně zaskřípaly veřeje.

Ospalost byla rázem pryč. Výhled z jeho úkrytu byl nulový, o to napjatěji a ostražitěji, se zatajeným dechem lovil i ty nejmizivější zvuky.

Zaklapání bot s okovanými kramflíčky na dlaždicích. Zívnutí, dlouhé a znuděné. Šustění papíru pod dotykem prstů. Praskání statické elektřiny při rozčesávání dlouhých vlasů.

A konečně to, nač tak dlouho čekal – zavrzání lůžka. Královna ulehla. Sfouknutí svíce a potom už jen tma.

Počkal ještě další půlhodinu. Královna zaskočená náhlým vzbuzením by mohla mluvit ochotněji než připravená sokyně v plné síle.

Bos a po špičkách se přikradl k lůžku. Napřáhl ruku, aby roztáhl závěs.

„To je dost, kavalíre!“ Sladký ženský hlas ho zmrazil v pohybu. A tak pěstěná ručka zevnitř sama roztáhla nadýchané pápěří závěsu.

Pohled, který se Markovi naskytl, mu téměř vyrazil dech: královna nebyla jen krásná – královna byla nádherná. Štíhlá tam, kde měla být štíhlá, a plná tam, kde plné tvary braly dech, ležela tu dekorativně rozložená v poloprůhledné noční košilce na saténové podložce. A jestli si před chvílí myslel, že ta žena bude už dávno v limbu, musel připustit, že jeho omyl je nadmíru příjemný. Výraz modrých očí mluvil více než srozumitelně o tom, po čem královna právě teď touží, stejně jako výstavní ňadra vzdouvající se s každým nádechem nebo rty provokativně pomalu ochutnávající velké rudé ovoce ve tvaru hrušky. A když vztáhla bílou paži a beze slova mu nabídla ochutnat toho jablka z ráje, byl ztracen!

Její košilka se sesmekla z ramene a uvolnila levé ňadro. A ona se jen usmála a nesnesitelně pomalu olízla ze rtů šťávu z ovoce. Mark na moment zaváhal a vybavil si svůj úkol… A potom už kousl do nabízené hrušky, také slízl sladkokyselou šťávu z úst a přitáhl k sobě to překrásně vstřícné tělo. Povinnosti neutečou! Ještě neutekly nikdy…

Když byl po dvaceti minutách zase schopen uvažovat hlavou, nebyl naopak mocen pohnout rukama ani nohama. A královna na něj hleděla s ironickým pobavením.

Krátkou chvilku paniky vystřídalo nepříjemné pochopení. Teprve teď mu došlo, že vpich, který ve víru vášně v hýždi téměř nepocítil, nebyla zřejmě místní varianta vosy, ale prachobyčejná injekční stříkačka s umrtvující látkou. A konec konců, když se teď na to všechno může podívat střízlivě, ani obličej královny mu není neznámý. Plavovlasá kráska z kupidské arény, kde se musel utkat s Rayem, nyní i s týmž cynickým úsměvem na rtech a s vyzývavým držením těla, to je konportská královna!

Neschopen slova potřásl hlavou. A tak se řeči musela chopit královna. „My dva se přece známe už z dřívějška, nemám pravdu? Caligulův hrdina, kvůli kterému se tiskly dokonce speciální pozvánky na obzvlášť výjimečné hry. Mezi námi, ona to tehdy zase taková sláva, jakou očekával bratříček, nebyla,“ ušklíbla se.

„Co tady děláš?“ zmohl se jen na tuhle stupidní otázku.

Královna se rozesmála: „Já tu jsem doma, aspoň poslední tři roky určitě. Na rozdíl od tebe, mimochodem. Byla jsem zvědavá, kdo tady na mě číhá. A všechna čest, nebylo to špatné…,“ olízla si mlsně rty. „I když, po pravdě řečeno, po návratu svého bývalého drahého jsem očekávala spíš jeho. No, pročpak nepřišel on sám? Případně i s tebou,“ mrkla na něj a nenápadně stáhla výstřih noční košilky opět o dva palce níž.

Mark už byl ale vůči jejím provokacím slepý. „Jack je mrtvý. I kvůli tobě,“ neodpustil si. „Zabila ho stráž před Paznerovou rezidencí.“

Jen pokrčila rameny: „Škoda ho. Na rozdíl od mnoha jiných, Paznerem počínaje a mým drahým současným manžílkem konče, to byl aspoň chlap. Stejně jako ty, mimochodem,“ protáhla mnohoznačně.

„Tak proč jsi ho nechala odvléct na Kupido?“

Zasmála se: „Možná právě proto! Byla by ho škoda na to, aby si tady na tom hnojišti hrál na krále, nemyslíš? Měl na víc, to mi věř! Mohl se stát vládcem arény a při troše šikovnosti to mohl dotáhnout sakra daleko, Collins na své miláčky hned tak nezapomíná. Jenže on tohle všechno zahodil! A proč? Hnutí odporu, pcha! K smíchu…“

„A proč na tomhle hnojišti, jak tomu říkáš, sedíš ty? Začala ti na Kupidu hořet půda pod nohama nebo se tu snáz a levněji dají sehnat zelené bobule?“ neodpustil si Mark.

Ústa se jí stáhla vztekem: „Do toho ti nic není! Stříkačku tady držím v ruce já,“ pohnula jehlou směrem k jeho slabinám, „ještě jednu dávku a už ti nepomůže ani celá slavná S. D. P. P. Do smrti tě budou převážet na kolečkovém křesle! Tak mi řekni, co mi k čertu ještě brání, abych to do tebe rovnou nenapumpovala, pane kapitáne?“

„Zvědavost,“ pokrčil Mark rameny. „Ta, a možná taky záliba v pořádném zápasu. V gladiátorském zápolení, abych tak řekl. Přišla by ti zkrátka škoda zlikvidovat někoho jako jsem já tak nudným způsobem.“

Zasmála se: „Bingo! Teď jsi na to kápl, můj milý. Ale na Kupidu to nebude, nedělej si naděje na útěk při přesunu. Tam se v dohledné době nechystám. A vůbec: bůhví, kdy sem zase Kuglerové zavítají, aby nás tam odvezli. Navíc bys mi tam mohl pláchnout a spojit se s tou svou Službou. Kdepak! Arénu už jsem nechala vybudovat i tady, na Funigu, a pár hodně dobrých bijců se tu taky najde. A možná i něco navíc… Takže – dočkej času jako husa klasu,“ uzavřela rozhovor a zazvonila na těžký zvonec. Dokonce ani před stráží, která obratem vstoupila do komnaty, se neobtěžovala zahalit si výstřih, jenže Marka už její přednosti přestaly definitivně zajímat.

Místo, do kterého ho stráž hodila, Mark poznal okamžitě: právě sem si před několika dny přišel pro Jacka. Ani vlhká sláma, plesnivý chléb a zteplalá voda ho nenechávaly na pochybách, kde je mu dáno trávit drahocenný čas. Cela v královském vězení ctihodné Konporty se od podobných špeluněk kdekoliv jinde v celém širém vesmíru nelišila v ničem.

„Haló! Co se mnou –“ zalomcoval mříží.

Strážný ho nenechal ani dopovědět: „Zmlkni, nádhero!“ udeřil těžkým kyjem do železných prutů. „Drž hubu, než ti ukážu, zač je u nás perník,“ zařehtal se. Pak otočil klíčem, sfoukl voskovici a nechal Marka na pospas tmě, samotě a pochybám.

Mark pokrčil rameny a svalil se na slaměnou otep. Zkusil zavřít oči: spánek je neocenitelným spojencem dobrodruha v nesnázích. Právě ten se mu ale dnes vyhýbal.

Počtvrté se převalil z jednoho boku na druhý, poosmé si v duchu vyjmenoval základní pravidla SDPP a po třinácté přepočítal všechny krasotinky, které prošly jeho náručí za posledních pět let, byť za úplnost tohoto seznamu neručil. Ale snažil se. Nic.

Právě když se rozhodoval mezi opakováním bezpečnostních pravidel provozu astronefu a počítáním drobných hlodavců, kteří mu každou chvilku skočili na nohy, ucítil v mozku nečekaný úder.

Událost tak známá a přitom tak vyloučená: Rayův hlas v hlavě.

Mark vyskočil na nohy tak rychle, až se udeřil do čela o masivní mříž: „Rayi! Rayi!“

„Nemusíš tak hulákat, jsem to já, kapitáne. A můžu tě slyšet i telepaticky stejně jako dřív,“ zazpívalo mu v hlavě, „nemusíš kvůli tomu burcovat stráže!“

„Ty jsi… totiž… ty nejsi… ty budeš… do háje, jak to, že žiješ?“ přešel Mark do telepatie, aniž by krotil své rozčilení.

„Uber prosím. Mám za sebou pár pernějších dní, na takový nápor mé obvody nejsou teď právě naladěny. Beethovenovu Devátou bych snad ještě zvládl, ale tohle je příliš,“ zabzučelo Markovi v hlavě.

Kapitán se zasmál. Živě si dokázal představit, jakou grimasou android svou ironickou poznámku provází.

„Můžeš mi říct, jak ses tady vlastně vzal?“ otázal se a s úlevou se rozvalil na vlhké otepi.

„Vybral sis na Kupidu šikovnou přítelkyni. Ostatně, na ženské ty jsi měl přece vždycky čich. Až na tu poslední královskou avantýru,“ zasmál se Rayův hlas v Markově hlavě. „Klaudie,“ došlo Markovi ihned. „Trochu hádavá, ještě o trochu víc urážlivá, ale bezpochyby kurážná dívka se srdcem na pravém místě. Klaudie,“ vydechl alespoň telepaticky. „Jak se jí povedlo tě najít, zprovoznit, nalodit…“

Ray ho přerušil: „Nech si to odvyprávět od ní, někdy za dlouhého večera, až zrovna nebudete mít nic jiného na práci. Pokud tedy takový večer vůbec může nastat,“ neodpustil si. Vzápětí ale pokračoval: „Několik zlatých kreditů z fondu osvobozeneckého boje Funigu, pár významných úsměvů před šéfem vrakoviště, kam mě odložili po tvém zásahu, službička pro kápa techniků Collinsova roboparku… Co ti mám ještě říkat? Jak jsem se styděl, když mi přehráli ze záložní paměti všechno, co se dělo v ringu?“

„Styděl?“ nechápal Mark. „Za co, proboha? Ty jsi mě přece zabít nechtěl, sáhli ti do programu!“

„Omyl, můj kapitáne! Sáhli mi jen do osobnostního podprogramu. Respektive úplně mi ho vypnuli. Základní bojový program běžel tak, jak má, a pro mě je hodně špatnou zprávou, že si se mnou poradí i obyčejný biotik.“

„Aha,“ načuřil se Mark, „v tom případě se omlouvám, že jsem přežil! Vážně jsem se nerad dotknul vašeho sebevědomí, pane androide.“

Zvuk, který se po tomto vzteklém výlevu rozezněl Markovi v hlavě, se nedal identifikovat jinak než jako smích: „Nic se nestalo, pane biotiku. Jsem rád, že žiješ,“ dodal Ray už normálním, o poznání vřelejším telepatickým tónem. Vizualizace pocitů obou mužů by poté zpřítomnila jejich úlevné objetí.

„No jo, ale co dál? Máš šanci mě odsud dostat?“ otočil Mark poté pozornost praktičtějším směrem.

Jako by se Ray v Markově hlavě telepaticky ušklíbl: „Nepochybuj o mně, můj kapitáne. Klaudie čeká v astronefu na orbitě, takže bych ti doporučoval včas si připravit nějakou aspoň trochu uvěřitelnou historku o královně. Doufám, že chápeš, že pravda je v tomto případě naprosto nevhodná. Nabitý faser mám pro tebe připravený po ruce, takže jediným problémem zůstává, jak tě vytáhnout z kriminálu.“

„Co může být v takové prkotině za problém?“ protestoval Mark. „Když jsem dokázal já odtud dostat Jacka, tak nechápu, proč bys ty…“

„Zřejmě z jiné cely, kapitáne,“ přerušil ho Ray. „Proskenoval jsem celé to bohulibé zařízení už čtyřikrát. A…“

„A?“ nechápal Mark.

„Celá věznice odpovídá civilizační úrovni Funigu z devadesáti osmi procent. Až na – jaké překvapení – tvoji celu. Tvoje cela je jako jediná z celé budovy zajištěna e-štíty čtvrté úrovně, clonou před nepovoleným průnikem signálů digitálních, analogových, laserových, mechanických i dezintegračních, o automatickém jištění proti střelám do šesté kategorie nemluvě. Jen na telepatii nepomysleli. Naštěstí,“ ušklíbl se. „Mám vypočítávat dál?“

„Nemusíš,“ zachmuřil se Mark, „myslím, že jsem to pochopil. Kousíček naší civilizované supertechnické společnosti v jádru budovy středověkých parametrů.“

„Přesně,“ pochválil ho Ray. „A pokud nemám vyhodit do vzduchu celou věznici, což by se nelíbilo ani několika desítkám vězňů, co tu jsou, ani generálu Khovovi –“

„Mně taky ne,“ pospíšil si Mark honem.

„– ani tobě, jak jsem právě chtěl dodat, moc možností mi nezbývá,“ uzavřel výpočet trpělivě android.

„Jinými slovy?“

„Jinými slovy,“ povzdechl si android, „opuštění cely je na tobě. Nepochybuji, že nějaký způsob objevíš, zvlášť když je tvojí věznitelkou žena. Notabene krásná, mladá, zkažená a každého vzrušení chtivá žena.“

Teprve teď si Mark vzpomněl na královnu i na slova, se kterými ho předala svým pochopům: „Těším se na tvé expozé v aréně!“

„To si piš, že se z téhle páchnoucí díry dřív nebo později dostanu,“ ušklíbl se, „a jak jsem tak pozoroval královnu, řekl bych, že spíš dřív. Ba dokonce soudím, že zatraceně rychle. Myslím, že se pořádných Her už nemůže dočkat!“

„Já taky ne, kapitáne. Věř mi, že já taky ne…,“ odpověděl Ray.

Mark chvíli přemýšlel, jestli ten nádech škodolibosti v poslední větě svého přítele skutečně zaslechl, ale pak pokrčil rameny a konečně usnul.

Slunce pálilo jako smyslů zbavené – ostatně jako při každých Hrách, které Mark v této soustavě zatím zažil. Strážnému, který konečně po dvou týdnech čekání vyvedl Marka z cely do zbrojnice, se potil zátylek a dva vojáci hlídkující v parnu před branou bohapustě smrděli.

Kapitán se ušklíbl – studená suterénní cela měla své výhody. Poslal nebohým strážím soucitný pohled a zmizel v útrobách budovy.

Když uviděl arzenál naházený halabala v kamenné ratejně, zablýsklo se mu v očích: chladné zbraně byly jeho největší vášní (kromě Elsy Swensonové, samozřejmě) už od chlapeckých let. Málokdy odolal příležitosti polaskat ve svých dlaních jílec pořádného obouručáku nebo natáhnout na hrudník dobře opracovanou zbroj, když měl tu možnost.

Rozhrábl hromádku mečů a maličko se zachmuřil: na Kupidu mu byly nabídnuty kvalitnější kousky! Na těch zdejších si místy už začínala pochutnávat rez, místy nebyla kovářská práce dost precizní a místy zbrojíř podcenil důležitost takových detailů, jakými jsou například záštita nebo úchop jílce… Konečně vybral jeden, který splňoval alespoň jakžtakž jeho představy. Přihodil pár hvězdic a dýku a už se poohlížel po zbroji.

Chvilku váhal u kyrysu, ale jeho váha nebyla pěšímu bojovníkovi zrovna příznivá. Nakonec pokrčil rameny, natáhl jako obvykle stříbřitou kroužkovou košili a jen přes ramena a krk přehodil pevné pláty. Přihodil opasek, suspenzor měl svůj. Ještě přilba se špičatým zobanem, velký štít s řemenem přes rameno a vysoké kožené boty pošité kovovými šupinami. Takhle se Mark cítil skoro nejlépe: odkázán jen na sílu a hbitost svých svalů, pevnost zbroje a pružnost meče.

Strážný, který pro něj přišel, Markovu muskulaturu ocenil závistivým pohledem. Pak ho lehce pobídl dřevěným obuškem: „Tak pohyb, pohyb, mladej! Královna i všechno panstvo už zasedlo na tribunách, tak se koukej trochu vycajchnovat! Ne že bys měl zrovna velkou šanci, ale…“ potřásl zádumčivě hlavou.

Mark ale jen pohodil lehkomyslně hlavou: „To ještě uvidíme, kdo má a kdo nemá šanci, kamaráde!“ A s těmi slovy vykročil k bráně pískaje si do kroku árii z Carmen o toreadorovi smělém.

Dveřníci v červených tunikách chytili za řetězy a napjali svaly: těžká dřevěná křídla se se skřípáním otevřela. Nad bránu vylétl ptakopes, přesně takový, na kterého Mark narazil už na Athice. Slunce odrážející se od střípků slídy v písku bodalo Marka do očí.

Šiky nakročené k boji!

Dva a dva. A za nimi znovu: dva a dva. A dva a dva. Dva a dva. A dva a dva. Celkem tu ve vyrovnaném špalíru čekala dvacítka gladiátorů. Meče navzájem překřížené a štíty nastavené, bicepsy nablýskané olejem.

Mark pokrčil rameny: pokud na něj má nastoupit dvacet bojovníků zároveň, nastane leda nepřehledný mumraj. Uhýbat a útočit tak, aby se početní převaha stala nevýhodou, se naučil už dávno. Mistrně. Carmen v jeho podání nabyla na síle i na důrazu, dokonce si dovolil i významný úšklebek.

Pak se vyrovnané dvojice rozestoupily. Meče blýskly ve slunci a náhle otevřenou uličkou mezi nimi zadusal neznámý, těžký zvuk.

Obecenstvo vydechlo. Mark znejistěl: co se tu k čertu hraje za hru?

A potom to uviděl.

WHS 308: bojový stroj poslední generace. Dva a půl krychlového metru strukturované nerez oceli prošpikované nejmodernější elektronikou. Šest hlavní namířených do všech úhlů, sedm klepet vyzbrojených superostřím a jedno kotoučovou motorovou pilou, čtyři monitorovací kamery na otočném výsuvném panelu. Behemot z černých snů. Nestvůra z počítačových her. Příšera jako vystřižená z pulpových magazínů poloviny dvacátého století. To na tuhle obludu teď s němým úžasem zíraly tribuny. To ona měla být Markovým soupeřem.

Poslední tóny Bissetovy árie uvízly Markovi v krku. Ke klidu se musel přinutit takřka násilím. Na meč mohl zapomenout stejně jako na kteroukoliv ze zbraní, kterou by na téhle planetě mohl sehnat. Proti Wéháesce se nedá jít s nunčakou! Proti Wéháesce nezabírá ani trinitrotoluen. Proti Wéháesce by zabralo zemětřesení o síle 9,8 Richterovy stupnice. Možná a za vhodné konstelace.

Mark zahodil meč – sofistikované ostří stroje by ho odstavilo jediným úderem. Volné ruce a hbité nohy se cení víc.

Rozhlédl se po okolí hledaje alespoň nějaké východisko – terénní vlnu, průlez do kamenného sklepa, dostatečně vysoký strom, pomocí kterého by se dostal za hradby…

Nic. Jen dvacet gladiátorů a oslňující jas bílého písku, který měl za pár okamžiků zrudnout krví. Jeho krví. Dvacítka tady byla jen proto, aby mu zabránila v úniku – kdyby se k něčemu takovému rozhodl.

A potom se mu v hlavě rozdrnčel důvěrně známý hlas: „Doporučoval bych odložit paniku. A nebránit se. Opakuji: nebránit se.“

Rayův hlas zopakoval poslední radu ještě dvakrát. Potom se odmlčel. Mark v šoku ustoupil o další dva kroky před přibližujícím se monstrem.

Wéháeska přisvištěla na vzduchovém polštáři těsně k němu. Mark se pokusil vyskočit na zeď ohrazující arénu. Nebránit se? Jestli je tahle rada všechno, co pro něj Ray může udělat, tak sbohem, živote, měl jsem tě rád!

Rozplácl se pod osmimetrovým cihlovým hrazením. Pro nohy neobuté do speciálních bot s přísavkami je nemožné takovou překážku zdolat.

Dvě přední klepeta se vymrštila. Mark zavřel oči: konec!

Železný úchop ho vyzvedl vysoko nad úroveň gladiátorů, aniž by se nabroušené čepele dotkly jeho kůže. Neodvážil se nadechnout.

Vzduchový polštář pod strojem zavibroval. WHS se plavně posunul směrem k tribunám. Ohromené, šokované ticho.

Stroj vystrčil další klepeta proti davu.

Řev.

Jekot.

Vřískot. Jeden přes druhého tlačila se masa diváků pryč. Silnější šlapali po slabších, mladší po starých, panika beze zbytku odbourávala veškerý civilizační make-up.

Stroj, nevšímaje si davu, protáhl teleskopické úchyty směrem ke královské lóži. Královna zbledla: tohle naprogramováno nebylo… zato Markovi začínalo svítat: „Rayi! Rayi, slyšíme se?“ poslal opatrně dotaz.

„To je dost, že ses ozval!“ zabzučel mu v hlavě důvěrně známý hlas.

Mark samozřejmě věděl, že android je podle odborníků jen stroj bez lidských emocí, ale to mu nebránilo slyšet v jeho telepatické odpovědi třeskutou ironii.

„Taky ses mohl prohlásit dřív, u všech ztracenejch dimenzí,“ ulevil si.

„Nemohl,“ odsekl Ray. „Pro úspěch mise bylo nutné, aby tvůj výraz byl alespoň zpočátku autentický. A stejně mi tě bylo líto, takže jsem ti poskytl dost a dost signálů, až jsem se bál, zda jsem úspěch mise neohrozil. Naštěstí je na tvoji inteligenci spoleh,“ uchichtl se telepaticky.

„No no,“ zabručel Mark, „jsem zvědav na tvé IQ, až proti tobě půjde taková nestvůra!“ Ale to už se spokojeně culil i on, v pohodlném sevření bojového stroje WHS 308 opatřeného Rayovým elektronickým mozkem.

Pracovna generála Khova dýchala i přes svou rozlehlost domáckou atmosférou. Whisky se zlatila ve sklenicích, sekretářka Peggy nosila další a další sodu a led a 3D projektor na zeď vysílal obraz nefalšovaného anglického krbu.

Ray, už zase ve svém vlastním těle, labužnicky usrkl ze sklenky: „Když dovolíte, pane, musím říct, že klasická androidí fyziognomie má své nezpochybnitelné výhody i proti takovým specialitám, jakými bojové stroje poslední generace jsou. Sice nemám ve svém vlastním těle takový zbraňový arsenál jako ony, ale zato mi nainstalovali dokonce i chuťové buňky! A to je v kombinaci s pravou dvanáctiletou skotskou neopominutelná přednost,“ lehce se před generálem Khovem uklonil.

Generál netrpělivě zakašlal: „Těší mě, Rayi, že mého Johnnyho Walkera oceňují i tvoje elektronické obvody. Ale nechtěli byste mi k čertu už konečně objasnit některé nuance z té Markovy zatracené dovolené? Admirála Neumanna se mi sice už podařilo víceméně pacifikovat, ale mě samého by moc zajímalo, jak si ke všem pulsarům chcete zodpovědět všechny ty zmrzačené vojáky, to šplhání v antigravitačních botách, ten bojový stroj uprostřed sídelního města… A to všechno na planetě na úrovni plus mínus šestnáctého století!“

„Sedmnáctého, když dovolíte, pane,“ vložil se do hovoru Mark. „ale to teď nehraje tak velkou roli. Myslím, že admirála by mělo uklidnit především objevení mezigalakticky hledaného desperáta Proctora. Naservírovali jsme mu ho na stříbrném podnose, jestli to tak smím říci. I s jeho drahou dceruškou!“

„Cože? Chceš snad říct, že ta povedená královna je jeho dcera?“

„Možná povedená a možná nepovedená, pane,“ ušklíbl se Mark, „to záleží na úhlu pohledu. A přesně to chci říct, pane. Taky jsem na Raye chvilku takhle zíral, když mi tuhle novinku cestou domů oznámil. Ale je to tak, věřte mi. Papínek dcerušce zkrátka přihrál šikovné místečko, kde mohla snadno vyrejžovat majlant na drogách a ještě přitom zažít spoustu švandy. Podle svého gusta, samozřejmě.“

„Jaký majlant, ke všem kvarkům! Na středověké planetě, kde je k mání leda pitomé zlato a špatně vykované zbraně!“

„A plutonium a lathiium, když dovolíte, pane,“ ozval se Mark.

Ray ho ale přerušil: „Kapitáne, generál zatím zřejmě neví, že planeta Funig oplývá kromě mimořádně zdatných mužů a žen vhodných pro gladiátorská utkání také nejvýnosnějšími ložisky těchto dvou komodit v celém kvadrantu,“ připomněl Markovi.

Generál Khov jen spráskl ruce: „Nechcete mi to konečně odvyprávět celé, vy dva? Pěkně popořadě a od začátku? Spousta věcí mi, zdá se, uniká ještě teď. Whisky tu na podobnou kratochvíli máme dost a dost,“ zvedl se od stolu, mrkl na kapitána a potom odemkl vestavěný sejf. Tedy schránku, o které kolovaly po celé SDPP legendy.

Mark jen polkl: Tam, kde všichni předpokládali úkryt pro tajné dokumenty nebo prototyp superúčinné osobní zbraně, stály lahve. Celá baterie lahví, pečlivě vyleštěných, napucovaných a seřazených podle ročníků. Od obyčejného dvanáctiletého Johnnyho Walkera až po nejdražší značky irské whisky, které se jinak nalévaly jen ve Windsoru u tabule královské rodiny z nesmrtelné dynastie Tudorovců.

„Pane,“ neudržel se Mark, „za to bych dostal polovinu svého astronefu!“

Generál se jen shovívavě usmál a blahosklonně se rozvalil v křesle: „Za tohle bys dostal ty své astronefy tři, příteli. Nejlepší sbírka špičkového alkoholu v celém kvadrantu. Takže se laskavě usaď, vyber si značku a začni už k sakru vyprávět! Rád bych se odsud dostal před půlnocí, jestli vy dva dovolíte.“

Kompletní přehled české řady MARK STONE

Vlado Ríša: Mark Stone a charlungští bojoví obři

Ivana Kuglerová: Šarlatové pláště

Jiří Walker Procházka: Jablka z Beltamoru

Miroslav Žamboch: Meč proti sekeře

Štěpán Kopřiva: Adarghargský jed

Jaroslav Mostecký: Kalužiny modré krve

Vlado Ríša: Mise na Šámatu

Jiří Pavlovský: Zatykač na Stonea

Petr Macek: Ve stínu pravdy

Františka Vrbenská, Miroslav Zachariáš: Oheň v kapradí

Zdeněk Rosenbaum: Zkáza Tortugy

Jaroslav Mostecký: Král posledního moře

Petr Macek: Vnitřní záležitost

Zdeněk Rosenbaum: Dračí krev

Petr Macek: Královský gambit

Vlado Ríša: První mise

Jan Kovanic: Zlato Alwogiry

Juraj Červeňák: Svatá válka

Petr Macek: Zachraňte Titanic

Ladislav Szalai: Vládce hurikánů

Jaroslav Mostecký: Děti otroků

Martina Šrámková: Krvavé arény

Mark

STONE

Martina Šrámková

Krvavé arény

Mark Stone se výjimečně dostane na dovolenou.

Se slečnou Swensonovou odlétá na Kupido,

módní planetu, kde jsou pozváni,

na místní zábavu – gladiátorské zápasy.

I když je něco takového zakázané,

v aréně se bijí živí lidé.

Marka i Raye to nemůže nechat chladné,

takže zahajují pátrání nejen po tom,

kdo je tajemný viceprezident Collins,

ale také odkud sem přicházejí gladiátoři.

V arénách teče lidská krev

a Mark Stone má plné ruce práce,

aby písek nevpíjel i tu jeho.

Doporučená cena 99 Kč