JEAN-PIERRE GAREN

M A R K

STONE

ČARODĚJNICE

Z BAŽIN II

Rytíř Křišťálu

PŘELOŽILA ERIKA RUMPLOVÁ

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

Copyright © 2001 by Jean-Pierre Garen

Translation © Erika Rumplová, 2001

ISBN 80-240-2074-2

1

Paul de Gallas se hnal na šestinohém dalkovi prašnou cestou. Měl na

sobě kabátec z černé kůže a tmavomodré plátěné kalhoty. Černý

sametový baret si stáhl do čela, aby nebylo vidět křišťál vsazený na

místě, kde začínaly vlasy.

Před deseti dny vyjel z Rixoru a na žádné Godomy naštěstí

nenarazil. Na obzoru se rýsovaly hory, které byly cílem jeho cesty.

Vzpomínal na šťastné dny, kdy ještě býval mnichem řádu Křišťálu.

Válka s Godomy a smrt staršího bratra bohužel rozhodly jinak –

musel nastoupit do královského vojska a řád opustit. V duchu si

promítal krvavé bitvy, v nichž zahynulo tolik frequorských rytířů.

On díky Yvainovi d’Escarlatovi přežil a stal se jeho přítelem.

Prašná cesta se vinula velkou zelenou plání. Podzimní slunko se

sklánělo k obzoru, ale ještě hřálo. Paul usoudil, že by nebylo špatné

se někde na chvíli zastavit, neboť byl na cestě už od rána. V dálce už

bylo vidět střechy vesnice.

Za hodinu dojel k prvním domům. Seskočil ze sedla a vedl dalku

za uzdu. Ulice byla plná lidí a stoupala k vyvýšenině, na níž stála

budova větší než ostatní. Byl to nepochybně chrám.

„To máte nějaký svátek?“ zeptal se vesničanky, která kráčela

vedle něj.

Podezřívavě se na něj podívala. „Kněz dá upálit čarodějnici,“

odvětila neochotně a dodala: „Měli jsme ji rádi. Pomáhala těm, co

neměli dost na kněze.“ Potom se polekala, že toho řekla příliš,

sevřela rty a ztratila se v davu.

K chrámu, čtvercové budově bez oken, pouze s velkými dveřmi,

vedlo deset kamenných schodů. Dvacet metrů před ním byl zaražen

kůl a kolem hromada dřeva. Ke kůlu byla připoutaná mladá žena v

potrhaných zakrvácených bílých šatech. Hlídal ji muž s maskou.

Paula zaujala její mladá tvář. Půvabný obličej rámovaly plavé

vlasy, modré oči měla vytřeštěné hrůzou. Prodral se do první řady.

Zazněl gong, dveře chrámu se otevřely a vyšel vysoký hubený

muž, zřejmě kněz. Měl úzký obličej, zahnutý nos a nad očima se mu

4

klenulo husté obočí. Následoval ho obr v černé zbroji s přilbou

ozdobenou černým chocholem.

Kněz se zastavil nad schody a rozpřáhl ruce, aby utišil dav. Když

nastalo ticho, pravil překvapivě silným hlasem:

„Já, věrný služebník tohoto chrámu, prohlašuji jménem ctěného

Luzora, velekněze církve alliumské, dívku Sabrinu vinnou z

čarodějnictví a ze spolčení s Knížetem temnot. Proto bude zaživa

upálena a její popel rozmetán do větru.“

Paul měl sice důležité poslání, na němž možná záviselo blaho

království, ale pohled na tu vyděšenou dívku ho dojal.

„Král Karlus sesadil Luzora,“ vykřikl, „a nahradil jej nejvyšším

otcem Pavlem z řádu Křišťálu. Nemůžete ji odsoudit jménem

odpadlíka!“

Dav zašuměl, kněz zbledl a hledal opovážlivce, který mu narušil

tak dobře připravený obřad.

„Karlus je pouze bídný podvodník, který uprchl do Rixoru a bude

brzy ztrestán. Vládcem království Frequorského je král Radžak,

kterého velmistr Luzor oficiálně korunoval v hlavním městě.“

„Radžak je godomský vetřelec a nemá co vládnout této zemi.“

Ozvalo se několik výkřiků. Kněz vycítil změnu nálady. Musel

honem něco udělat, aby nedošlo ke vzpouře. Měl k dispozici jen

několik sluhů, jakžtakž vycvičených v ovládání zbraní. Musel by

vyrozumět velmistra, což by pro něj nebylo dobré vysvědčení.

Ukázal na Paula a rozhněvaně vykřikl:

„Kaj se, kacíři! Jinak se na tebe snese hněv nebes. Pokud se

nebudeš kát, podstoupíš soud Nejvyšší bytosti a za protivníka budeš

mít Kazu.“ Ukázal na obra za sebou.

Paul trochu zaváhal. Má právo ohrozit své poslání? Ale pohled na

nešťastnici ho přesvědčil.

„Výzvu přijímám. Kdy a kde?“

„Tady a teď,“ odvětil kněz.

„Dovol, abych si opatřil zbroj.“

„To není třeba. Nejvyšší bytost rozhodne stejně dobře se zbrojí i

bez ní,“ prohlásil kněz ironicky.

Kolos se těžkým krokem blížil k Paulovi, který proti němu

vypadal jako chudinka.

5

V davu zavládlo stísněné ticho. Nikdo si nedělal iluze o tom, jak

souboj dopadne.

Paul tasil meč. Sice strávil dva roky na hradě Křišťálu, ale mezi

rytíři prošel tvrdým výcvikem. Navíc se v poslední době zúčastnil

tvrdých bojů s Godomy. A k tomu měl křišťál, který zrychloval

reakce a dodával sílu.

Kaza k němu došel na dva kroky, zvedl meč nad hlavu a chystal

se mu rozpoltit lebku. Paul svižně uskočil a meč třískl do země, až

zajiskřil. Paul k obrovi přiskočil a zajel hrotem mezi přilbu a horní

část krunýře. Kaza jen zachrčel. Měl drátěnou košili.

Pak ale Paul musel zase ustoupit, protože Kaza přešel do

protiútoku. Chvíli mu uhýbal a obrovy údery poněkud ochabovaly.

V klášteře se Paul naučil skvěle ovládat, což nebyl Kazův případ.

Obr dýchal stále rychleji a oči v průzoru přilby mu plály hněvem.

Knězi ztuhl úsměv na tváři. Nemohl pochopit, že se jeho člověk

nedokáže vypořádat s tak směšným protivníkem.

Paul si vzpomněl na Yvainův souboj s Renaudem de Norvakem. I

ten měl vynikající drátěnou košili.

Náhle Kaza změnil taktiku. Zaryčel a rozběhl se přímo proti

Paulovi, meč napřažený kupředu. Paul však znovu uskočil a

tentokrát udeřil soupeře do zákolení, které neměl kryté. Meč se

zasekl hluboko do masa. Vytryskla krev a vesničané spokojeně

zabručeli.

Tentokrát už dal kněz najevo svůj neklid. Nemyslel si, že by

zranění bylo nějak vážné, ale mátlo ho, že rána tolik krvácí. Kaza

udělal krok, noha mu vypověděla poslušnost a on se svalil na zem.

Paul přiskočil a prudkým úderem do přilby ho omráčil.

Dav vydechl úžasem a potom propukl v jásot. Zděšený kněz

chvíli hleděl na Kazu, nemohl uvěřit, že byl poražen, čekal, že

vstane a bude pokračovat v boji.

Paul si uvědomil, že musí knězovy nejistoty využít. Zvedl meč

nad hlavu a zvolal:

„Nejvyšší bytost rozhodla v můj prospěch. Tato dívka je

nevinná!“

„Nevinná! Nevinná!“ přidala se k němu vesnice. Došel k hranici.

Kat mu sice zastoupil cestu, ale Paul mu přitiskl hrot meče na břicho

6

a přinutil ho ustoupit. Vrátil meč do pochvy, vytáhl dýku a přeřízl

dívce pouta. Zavrávorala a musel ji zachytit, jinak by se skácela na

zem.

„Musíme honem zmizet, než se kněz vzpamatuje. Zázraky se

neopakují,“ pošeptal jí.

Dívka se nezmohla na slovo, pouze přikývla. Dav tolik hlučel, že

nebylo slyšet kněze, jak proklíná vesničany a rozkazuje jim, aby se

těch dvou chopili. Když viděl, že je vše marné, uchýlil se do

chrámu.

Paul s dívkou došel k dalkovi, kterého mu jakýsi ochotný

vesničan přidržel za uzdu, vyhoupl se do sedla a pomohl dívce za

sebe.

„Hodně štěstí, Sabrino,“ přitočila se k nim jakási stařena.

„Nezapomeň na nás a brzy se vrať. Potřebujeme tě.“

Paul popohnal dalku a teprve za vesnicí se zeptal:

„Máte se kam uchýlit? Kněz se s prohrou nesmíří a určitě vás dá

hledat.“

„Jeďte k těm kopcům,“ odvětila. Chytila se ho kolem pasu a

hlavu si opřela o jeho záda.

Po několika minutách jízdy řekla: „Teď zahněte doprava.“

Cesta stoupala a dalka musel zpomalit. Na malé mýtině stála

chatrč s doškovou střechou. Dívka seskočila a vešla dovnitř.

Zakrátko se vrátila s obrovským rancem na zádech.

„Dneska tady zůstat nemůžeme. Tohle místo zná hodně lidí a

určitě mě nejdřív budou hledat tady. Znám bezpečnější skrýš.“

Vylezla si opět za Paula. „Jeďte podél tohoto potoka,“ požádala.

Pokračovali tak dobrou čtvrthodinu jedlovým lesem. U vysokého,

asi třicetimetrového vodopádu stezka končila. Sabrina seskočila z

dalky.

„Pojďte za mnou a dalku držte pevně. Asi se trochu namočíte.“ A

bez váhání vklouzla do vodopádu. Když proudem vody prošel i

Paul, spatřil vchod do jeskyně. Ozvalo se škrtnutí, vylétla jiskra a

brzy zaplál plamínek.

„Pojďte!“

Deset kroků od něj se rozzářila pochodeň. Jeskyně byla mnohem

větší, než se podle vchodu zdálo. Zem pokrýval jemný písek, zřejmě

7

šli řečištěm bývalého potoka.

Dívka ho zavedla do kouta, kde stál dřevěný stůl a dvě stoličky.

O kus dál viděl slaměné lože.

„Posaďte se a svlékněte si ten kabátec, ať vám oschne. I kalhoty

si můžete sundat.“

I ona si stáhla promočené šaty a s naprostou samozřejmostí

odhalila své nahé tělo. Paul z ní nespouštěl oči. Měla oblá pyšná

ňadra, tenký pás, ploché bříško a nádherně tvarovaná stehna.

Zamířila k vodopádu.

Vrátila se za deset minut, sáhla do vaku a vytáhla si suché šaty.

Oblékla se a zasmála se.

„A nyní je čas postarat se o něco k jídlu. Jistě máte hlad, rytíři.“

„Docela mám. Od rána jsem nejedl. Doufal jsem, že v té vesnici

najdu nějaký hostinec, jenže…“

„Zjevil jste se tu jako zázrakem. Nechtěla jsem věřit vlastním

očím, když Kaza prohrál. A proto dostanete najíst,“ dodala žertem.

Zaběhla do kouta jeskyně a vrátila s ohromnou čtvrtkou uzeného.

Potom z truhly vytáhla dvě hliněné misky a dva dřevěné pohárky.

Sedla si naproti Paulovi a ukázala na kýtu.

„Uřízněte si.“

Paul poslechl. K jeho překvapení bylo maso vláčné, růžové a

krásně vonělo.

„Jak jste si dokázala opatřit zásoby, když jste byla tři týdny v

žaláři?“

„To maso jsem dostala před dobrým měsícem od jednoho

vděčného rolníka. Pak jsem je několik dní udila. Takhle vydrží

měsíce, určitě až do příštího roku, pokud se ovšem nesní.“

„To je důmyslné.“

Několik minut jedli mlčky. Potom Sabrina nalila ze džbánu do

kalíšků.

„Tímto vínem připíjím na zdraví svého zachránce.“ Napila se a

pokračovala: „Ani neznám vaše jméno, pane. Kdo jste, odkud

přicházíte a jakou šťastnou náhodou projíždíte naším krajem?“

„Jmenuji se Paul a hodně cestuji,“ odvětil vyhýbavě. „Spíš mi

vyprávějte o sobě, Sabrino. Vážně jste čarodějka?“

Ušklíbla se. „Nejvyšší bytost usoudila, že ne.“

8

„Tak proč vás chtěl kněz upálit?“ nedal se Paul.

„To je dlouhá historie. Můj otec se zabil při stavbě chrámu. To

mi byl rok. Když matka žádala kněze, aby jí pomohl, protože zůstala

bez prostředků, vyhnal ji a řekl, že ji takto potrestala Nejvyšší bytost

za její hříchy.“ Dívce se při vzpomínce zarosily oči. „Opustily jsme

tedy vesnici a sousedé nám pomohli postavit chatrč. Matka začala

sbírat bylinky, které jsou prospěšné tělu i duši. Dávala je těm, kdo ji

přicházeli navštívit. Oni jí za ně zase přinášeli něco k jídlu a

podobně. Když loni zemřela, pokračovala jsem v jejích stopách.“

„Pak nechápu, proč vás tak nenáviděl.“

„Je vidět, že ho neznáte. Podle něj jsou to vědomosti, které

přináležejí pouze kněžím.“

Paul potřásl hlavou. „Podobně tomu bylo ve Frequoru. Byl ten

váš kněz aspoň k něčemu?“

Sabrina vyprskla smíchy.

„Měl velice jednoduchou zásadu. Každá nemoc je trest za

spáchané hříchy. Bránit se jí znamená rouhat se. Pouze kněz může

vyprosit odpuštění. Ovšem jeho modlitby jsou drahé a chce platit

hotově. Když se nemocný uzdraví, přisuzuje si zásluhy, když umře,

potrestá rodinu, že žila s takovým hříšníkem.“

„To je docela důmyslné,“ usmál se Paul.

„Nyní jistě chápete, že když někdo onemocněl, šel radši za mnou.

Nedělám zázraky, ale občas jim pomůžu. Z vděku mi pak přinesou

něco k jídlu.“

„Chápu, že ve vás viděl sokyni. Snižovala jste mu příjmy.“

„Dal mě zatknout a nabídl mi obchod – buď zůstanu v chrámu

jako jeho otrokyně, nebo mě čeká hranice. Musím přiznat, že jsem

trochu váhala, ale nakonec jsem nesnesla představu, že bych mu

měla být ve všem po vůli. A proto jsem dala přednost smrti.“

Vstala a přinesla jakousi lahvičku, z níž Paulovi nalila do kalíšku.

„A tohle je likér, který příjemně završí skromné jídlo.“

Paul lehce upil lahodného aromatického nápoje. Sabrina se opřela

lokty o stůl, obličej položila do dlaní a zahleděla se na něj.

„Když jsem stála na hranici, litovala jsem, že umřu tak brzy a

nepoznám lásku.“

„Nu vidíte, a teď máte spoustu času najít si nějakého mládence.“

9

Řekl to jen s námahou, protože se ho zmocňovala podivná únava.

Sabrina mu jemně sevřela ruce. „Jste unavený, pane. Nevzpírejte

se spánku.“

Paul potřásl hlavou, aby zahnal únavu. Sabrina se před ním

měnila, její tělo se prodlužovalo, rozplývalo se jako oblak dýmu,

svíjelo se, vinulo se kolem něj. Zmocňoval se ho příjemný pocit. Čas

už neexistoval. Jeho nehmotné ruce klouzaly po čemsi jemném a

hebkém, slyšel jakési vzdechy. Měl pocit neskonalého štěstí, jaké

nikdy nepoznal, pocit úlevy spojený s nesmírnou rozkoší. Potom

nastala tma a on ztratil vědomí.

2

Kněz seděl za stolem. Před sebou měl večeři, které se ještě ani

nedotkl. Neustále si v duchu promítal odpolední události, které v

něm znovu a znovu vzbuzovaly hněv.

Vstoupil sluha a uklonil se. „Pane, Kaza právě zemřel.“

„Jeho chyba. Neměl se dát porazit tím třasořitkou. Co byl vlastně

zač?“

„Poptávali jsme se našich lidí. Nikdo ho nezná. Přijel teprve

dneska. Nebyl to Kníže temnot?“

„Co blázníš? Bozi se nepletou do malicherných lidských sporů.

Uvažuj. Pozorně jsem souboj sledoval. Ten muž je velice obratný ve

zbrani a má pozoruhodné reakce. Musí to být jedině rytíř Křišťálu.

Svědčí o tom i jeho znalost politické situace.“

„Ale co ten pohledává v našich končinách?“

„Právě to mi vrtá hlavou. A napadá mě pořád jen jedno

vysvětlení. Určitě se chce dostat do hradu Křišťálu, který je někde

ve zdejších horách.“

Nastalo ticho, sluha ani nedutal. Jeho pán míval nebezpečné

záchvaty vzteku. A dobře udělal, protože kněz smetl jídlo ze stolu a

křikl na něj: „Přines mi psací potřeby!“

Potom se chopil pera a začal psát. Dopis nakonec zapečetil a

podal sluhovi.

„Zítra to předáš veliteli godomské posádky v sousední vesnici.

10

Vyrazíš hned ráno.“

* * *

Paul líně otevřel oči. Ležel na slámě a pochodeň zaražená mezi

dvěma kameny ještě svítila. Sabrina cosi dělala u stolu.

„Už je den a musíme vyrazit,“ řekla. „Obávám se, že se to bude

kolem hemžit Godomy.“

Paul vstal a zívl.

„Tamhle v rohu je vědro s vodou, můžete se umýt. K snídani je

totéž co k večeři.“

Paul po chvíli usedl ke stolu a pustil se do jídla. „Co se to včera

večer vlastně stalo?“

„Usnul jste jako špalek a odtáhla jsem vás na lůžko.“

„Děkuji vám.“

„Odpočinul jste si?“

„Skvěle. Ale měl jsem podivný sen.“

„Doufám, že příjemný,“ usmála se.

„Ano. Byl to však opravdu sen?“ Upřeně se na ni zahleděl.

Sabrina jeho pohled vydržela. „To nevím, usnula jsem krátce po

vás.“

Na to Paul už nic neřekl. Navlékl si kabátec a zapnul opasek.

Odvázal dalku a prohodil k němu: „Místo snídaně tě čeká koupel.“

Sabrina uchopila vak a doprovodila Paula až k východu. Když

vyšel z vodopádu, musel na chvíli zamhouřit oči před vycházejícím

sluncem. Vyhoupl se do sedla a všiml si, že Sabrina má vak.

„Vy tady nezůstanete?“

„Godomové nejsou hlupáci a tuhle jeskyni určitě objeví.“

„To si myslíte, že kvůli vám budou pročesávat lesy?“

zapochyboval.

„A kdo říká, že budou hledat pouze mě?“ opáčila. „Ne abyste jel

kolem vesnice! Musíte přes kopce. Tím si ušetříte dobrý den cesty.

Když mě vezmete s sebou, povedu vás.“

Paul chvíli váhal, ale pak usoudil, že by nebylo rytířské nechat ji

napospas Godomům.

„Tak dobře,“ řekl a podal jí ruku. Svižně si nasedla a chytila se

11

ho kolem pasu.

* * *

Merchak obýval ten nejlepší dům ve vesnici. Byl to velký hubený

muž s úzkou olivovou tváří. Rysy mu zakrýval podivný nažloutlý

vous. Všichni se ho obávali, protože byl Radžakovým rádcem a

čarodějem. Jedině on dokázal zpracovávat kořínky jisté rostliny,

které dodávaly bojovníkům sílu.

V rohu za ním klečela otrokyně, mladičká dívka, se kterou

zacházel velice krutě. Nyní však seděl u stolu a studoval kousek

začernalého pergamenu. Byl to onen útržek, který našel v krbu, když

plenili opatství Aedtler.

„Hrad Křišťálu musí být někde v tomto kraji,“ bručel si. „Musím

ho najít.“

Do místnosti vstoupil godomský jezdec a uklonil se.

„Pane, dostal jsem zprávu od kněze ze sousední vesnice. Tvrdí,

že tudy projel rytíř s křišťálem a mířil do hor.“

„To je skvělé,“ zajásal Merchak. „Takže jsme na dobré stopě.

Řekni chlapům, že ráno vyrážíme.“

V dobrém rozmaru vstal, uchopil důtky a otočil se k otrokyni.

„Přišla hodina trestu, připrav se.“

Nešťastnice si poslušně vyhrnula sukni a předklonila se. Důtky

zasvištěly a na zadečku přibyly další krvavé pruhy. Potom Merchak

důtky odhodil, uchopil sténající otrokyni kolem pasu a mrštil jí na

lůžko.

„Tohle mi vždycky zvedne chuť,“ liboval si. „Doufám, že mě

plně uspokojíš, jinak tě potrestám ještě víc!“

* * *

Dalka se zastavil na úpatí. Před nimi se zvedala hora se

zasněženými vrcholy.

„Myslím, že tady naše společná cesta končí,“ řekl Paul a pomohl

Sabrině z dalky.

„Nemůžete mě vzít s sebou?“ požádala ho.

„Lituji, ale vážně to nejde.“

12

Smutně potřásla hlavou. „K zakázanému hradu se dostanete

touhle stezkou vpravo,“ poznamenala.

Trhl sebou a tasil meč. „Jste čarodějnice!“ zvolal. „Jak víte, kam

jedu a kde je hrad?“

Zasmála se, meče si nevšímala a odpověděla: „To nejsou žádné

čáry! Stačí jen trochu pozornosti. Abyste vyzval muže ve zbroji,

musel jste být rytíř. Vaše rychlost to jen potvrdila. Navíc jsem viděla

křišťál na vašem čele, který se snažíte ukrýt pod baretem. Pak jsem

si už snadno vyvodila zbytek. Obávám se však, že na totéž přišel i

kněz, a proto si myslím, že Godomové půjdou spíš po vás než po

mně.“

„Nikdo neví, kde se hrad přesně nalézá. Ani já. Kdo vám to

prozradil?“ zeptal se ještě trochu nejistě.

„Od dětství jsem běhala s matkou po horách, hledaly jsme

bylinky. Jednoho dne jsme spatřili hrad, ale daly jsme si pozor, aby

nás nikdo neviděl…“

„Komu jste o něm ještě řekla?“

„Nikomu. Bála jsem se, abych nebyla potrestána, že jsem vnikla

na zakázané území.“

„Čestné slovo?“

„Ovšem, pokud můžete věřit slovu… čarodějnice.“

„Spokojím se s ním,“ zavrčel.

Rychle uvažoval. Pokud Sabrina skutečně ví, kde hrad je, pak by

bylo osudné, kdyby padla do rukou Godomům. Na mučidlech by

jistě prozradila všechno.

„Dobrá, vyhrála jste. Budeme pokračovat společně, ale jestli mě

k hradu nedovedete, vlastnoručně vás zaškrtím.“

Vesele si vyskočila na dalku.

Pokračovali tak až do noci. Paul byl stále neklidnější. Když před

čtyřmi měsíci odcházel z hradu Křišťálu, armadérský velmistr ho

upozornil, že se mu zastřou vzpomínky, ale zase se mu vrátí, jakmile

se bude přibližovat k hradu. Nic se však nedělo! Ledaže by cíl byl

ještě hodně daleko…

Jeli jedlovým lesem a nízké větve jim občas bránily v cestě.

Konečně se zastavili na pasece. Paul nechal dalku se pást, Sabrina

zatím nasbírala dřevo a rozdělala oheň. Z vaku vytáhla kus masa.

13

„To je poslední.“

„Hrad je ještě daleko?“

„Když si pospíšíme, můžeme tam být zítra večer. Pokud nás

ovšem pustí dovnitř…“

„Určitě pustí,“ usmál se Paul.

Rychle se najedli, potom ulehli u skomírajícího ohně.

„Doufám, že vám nevadí spát na holé zemi,“ poznamenal Paul.

„Určitě jsem tak spala častěji než vy, pane.“

„Jen si nemyslete, poslední dobou jsem toho moc v posteli

nenaspal.“

Lehla si vedle něj a zavřela oči. Paul pozoroval její pravidelný

obličej a nemohl se ubránit obdivu.

Vycítila, že ji pozoruje, usmála se a rozespale zabručela: „Ani

jsem vám kloudně nepoděkovala za záchranu. Celý život vám budu

dlužná…“

Dlouho mu trvalo, než usnul.

* * *

Na východě se jasnilo, blížilo se svítání. Noční chlad Sabrinu

zřejmě přinutil, aby se k němu víc přitiskla. Když otevřel oči, cítil ji

těsně u sebe. Mechanicky natáhl ruku a objal ji kolem holého

ramene. Najednou mu připadalo, že ten pocit zná… To byl přece

onen sen! Ale byl to sen?

Sabrina si tiše vzdychla a usmála se.

„I já měla sen.“

Dál se k němu tiskla a on ji dál držel za rameno. Pak se jeho rty

přiblížily k dívčiným. A spojil je polibek. Krev se mu rozproudila

rychleji a vzápětí jej už unášel vír vášně.

Když se mnohem později vzpamatoval, prudce vstal a hleděl na

poloobnažené Sabrinino tělo.

„Přece jen jsi čarodějnice!“ vykřikl. „Očarovala jsi mě!“

Posadila se a zahalila si ňadra.

„Nechápu,“ usmála se. „Už jsem spala a vy jste se na mě

najednou vrhl.“ Odhodila si vlasy z čela. „Nebránila jsem se, protože

jsem taky měla chuť. Bylo to milé, ale nesmíte všechnu vinu

14

svalovat na mě.“

Paul si přejel rukou po čele.

„Já už nevím,“ zabrumlal. „Zapomeňme na to. Omlouvám se

vám.“

Zamířil k dalkovi, nasedl si a pomohl dívce nahoru.

Celý den jeli v tíživém mlčení. Paul nevěděl, jak se k Sabrině

chovat, nechápal, co se to s ním děje. Pořád měl pocit, že je

očarován, a říkal si, co když právě kvůli tomu se mu nevracejí

vzpomínky.

Slunce už skoro zapadlo za obzor, když konečně spatřil hradby.

A vtom se mu zatočila hlava. Všechno se kolem něj točilo. Před

očima se mu míhaly obrazy. Rozbolela ho hlava a zasténal.

„Co je vám, pane?“ znepokojeně se ptala Sabrina. „Jste bledý

jako stěna.“

Nezmohl se ani na odpověď. A pak se mlha v jeho mysli roztrhla

a něžná psychická vlna zmírnila bolest. Rozhostil se v něm nesmírný

klid. Vzpomínky se navrátily.

„Už jsem v pořádku,“ usmál se na Sabrinu.

Popohnal dalku a za hodinu dorazili k mohutné bráně.

Brána se otevřela a vjeli na nádvoří. Paul seskočil a spěchal

dovnitř. Své společnici ani nepomohl. V ústrety mu kráčel

armadérský velmistr.

„Ctěný velmistře, jsem nesmírně rád, že se s vámi mohu opět

pozdravit,“ řekl Paul a zhluboka se uklonil. Všiml si, že velmistr

upřel zrak na Sabrinu, a honem dodal: „Tato dívka mi ukázala cestu.

Usoudil jsem, že by nebylo dobré, kdyby z ní Godomové dostali

tajemství.“

„To bylo rozumné rozhodnutí. Jděte do refektáře a posilněte se.

Jistě jste drahný čas neměli sousta v ústech. Potom si promluvíme.“

3

Merchak prohledal celou chýši, ale nic nenašel.

„A neměla ta holka ještě jiný úkryt?“ vyjel na kněze.

„Tady ji vždycky lidi navštěvovali. Je to čarodějnice, která jim

15

dávala kouzelné býlí. Já to zakazoval…“

„Jaké býlí?“

„Tvrdila, že léčí nemoci, kterými Nejvyšší bytost trestá hříšníky.“

„A připravovala tě tak o penízky, co?“ řekl posměšně Merchak.

„Už tomu rozumím. Vrátíme se do vesnice a poradíme se.“

„Máme tu barabiznu spálit?“ zeptal se jeden Godom.

„Ne, ne,“ prosil kněz. „Když zjistí, že přišla o chýši, zmizí úplně.

Takhle máme aspoň naději, že se sem vrátí, a pak ji dostanu. To už

nebude mít zázračného zachránce.“

„Pomstychtivé, ty já mám rád,“ zasmál se Merchak a dal

Godomovi znamení, aby zhasil pochodeň.

Ve vesnici svolal do knězovy pracovny pět důstojníků a kněze

poslal pro něco k jídlu.

„Naše kořist ještě vesnicí neprošla. To znamená, že přešla kopec

a sejde na druhé straně. Hned ráno tím směrem vyšlete zvědy. Hrad

Křišťálu už nemůže být daleko. Cítím to, jsem si tím jist. Když se

vám to povede, dostanete křišťál jako první a vyrovnáte se

frequorským rytířům.“

* * *

Velmistr upíral oči na obrovský křišťál s mnoha duhovými

fazetami. Když vešel Paul, zvedl hlavu.

„Vím, že jsi od svého odchodu zažil řadu dobrodružství.“

„Nezažil jsem nic příjemného.“

„Sledoval jsem tě křišťálem. Často jsem se o tebe bál.“

Paul se usmál. „Já vím. Často jste mi pomáhal, dodával jste mi

odvahu.“

„Pouze jsem podněcoval, co v tobě je. Tvůj křišťál dobře ladí s

tvou duší a já mohu tvé myšlenky sledovat hodně daleko. Ten tvůj

přítel Yvain je také zajímavý člověk…“

„Co s ním je?“

„Pokračuje v cestě do městských států na východě.“

„Takže znáte cíl mé návštěvy.“

„Ovšemže. Už jsem nařídil bratrům, aby připravili dostatek

křišťálů, aby Karlus mohl pasovat nové rytíře.“

16

„Kdy mohu vyrazit?“

„To ještě nevím,“ povzdychl si velmistr. „Mám jakousi

nepříjemnou předtuchu… Zatím odpočívej.“

Paul vstal a měl se k odchodu.

„Ta dívka je rozkošná,“ řekl ještě velmistr. „Dobře žes ji

zachránil před hranicí. Byla to troufalost, ale já cítil, že toho surovce

porazíš.“

Paul chvíli váhal – asi jako plavec, než skočí do studené vody.

„Zajímalo by mě, jestli je skutečně čarodějnice,“ řekl nakonec.

Velmistr pozdvihl obočí a odpověděl s ironií v hlase:

„Čarodějnice… Snad nevěříš tomu knězi?“

„Sžírají mě pochyby. Mám pocit, že jsem viděl, jak se mění

protáhlý oblak kouře. To jste v mé mysli nesledoval?“

„Sice se o tebe zajímám,“ odvětil velmistr, „ale nesleduji tě

ustavičně. Mám spoustu jiných povinností. Pouze jsem zaznamenal,

že v tobě probudila velký cit.“

Paul zrudl. „Musím se přiznat, otče, že…“

„Mlč. Jsi mladý, plný života a žádný slib jsi nesložil. Tvoje

chování je tedy zcela přirozené.“

Paul sklonil hlavu. „Nad mrtvým bratrem Gregorem jsem

přísahal, že budu templářem Křišťálu.“

„Ten slib jsi přece dodržel. Tak se netrap. Podle mě je ta dívka

nesmírně zajímavá.“

Paul však stále ještě nebyl přesvědčen. „A určitě to není

čarodějnice?“

„Na to se podíváme později. Budu o tom uvažovat. A teď už jdi.“

4

Městský stát Fallina byl mnohem exotičtější než Frequor. Obepínaly

jej vysoké hradby z pěkných hnědých kamenů. Když zapadalo

slunce, zbarvovalo je do krvava a v Yvainovi to vyvolávalo zlé

předtuchy.

Yvain nebyl pohledný mladík. Měl až příliš velkou kulatou

hlavu, hrubé rysy, silný zploštělý nos a odulé rty. Nad podivně

17

zelenýma očima se klenulo husté obočí. Pleť měl matnou, skoro

žlutou, silný a krátký krk, široký hrudník, svalnaté paže a krátké

nohy do O.

Provázel ho jeho sluha Xil, kterého Yvain sebral na bitevním poli

po porážce krále Johannese. Xil už Yvaina neopustil a stal se jeho

sluhou.

Projeli městskou branou. Opírali se o ni dva strážní s píkami, ale

nevěnovali jim pozornost. Pak pokračovali nahoru širokou ulicí

plnou krámků.

„Nezdá se, že by je něco znepokojovalo,“ poznamenal Xil. „Tady

těžko seženete bojovníky. Jak to chcete udělat?“

„Navštívíme knížete a požádáme ho o pomoc.“

Hrad byl mohutný a pevný, ale přitom pěkný na pohled. Stráže u

brány však byly ostražitější a nepustily je dál.

„Vyřiďte svému pánovi, knížeti Azerovi, že pro barona

d’Escarlata, vyslance krále Karluse, by bylo velikou poctou, kdyby

jej přijal.“

Jeden strážný po chvíli váhání odběhl a vrátil se s důstojníkem,

který si příchozí změřil podezíravým pohledem. Yvain svou žádost

opakoval už strohým tónem.

Nakonec se důstojník uklonil a řekl: „Vstupte, barone. Počkejte

laskavě na strážnici, než uvědomím vévodu Mikidu.“

Zbrojnoš je zavedl do místnosti s nízkým klenutým stropem a

nabídl jim lehké, ale chutné víno. Xil se s ním pokoušel navázat

hovor, ale chlap byl jako němý. Donesl jim ještě vodu, aby se mohli

trochu umýt a upravit před audiencí.

Za čtvrt hodiny se důstojník vrátil s prošedivělým mužem v

honosném šatu.

„Jsem první ministr vévoda Mikida,“ představil se lehce

zadýchaným hlasem. „Lituji, že jsem vás nechal čekat, ale nebyl jste

ohlášen. Nejdřív vás zavedeme do komnaty, kde si můžete

odpočinout. Kníže vás přijme před večeří, na kterou jste srdečně

zván.“

Vévoda je zavedl do druhého patra hlavní věže, kde jim hned

připravili pokoje.

„Udělejte si tady pohodlí. Pokud byste si přáli nějakou

18

kratochvíli, pošlu vám děvče.“

„Myslím, že to nebude nutné. Jeho Jasnosti děkuji za skvělé

pohostinství.“

Yvain se zul a blaženě se natáhl na postel.

„Já jdu dolů omrknout kuchyň,“ oznámil mu Xil. „Tam se

našinec dozví nejvíc.“

Yvain si na chvíli zdříml. Vzbudil ho Xil, který se brzy vrátil.

„Na vašem místě bych si dával pozor, pane. Narazil jsem na

několik Godomů. Chovají se tady jako doma.“

Hned nato zaklepal vévoda a oznámil, že jej kníže očekává.

Ve velké síni na trůnu s vysokým opěradlem důstojně seděl

kníže. V kulatém, tučném obličeji svítila živá očka.

Yvain se uklonil.

„Posloucháme vás, pane vyslance,“ vybídl ho kníže.

„Můj pán, král Karlus, vám posílá srdečné pozdravy. Stal se obětí

zrádného útoku godomských kmenů a prosí vás o pomoc. Žádá o

souhlas, abych směl u vás rekrutovat muže do našeho vojska.“

Kníže se zamyslel.

„To vše je třeba pečlivě zvážit,“ řekl pak lenivě. „Budu o tom

uvažovat, ale nejdříve se najíme.“ Těžkopádně vstal. „Nabídněte mi

rámě, pane vyslanče. Můj věk mi už nedovoluje velká tažení a rád

bych uchoval mír.“

Krátkými krůčky prošli dlouhou chodbou do honosné klenuté

místnosti osvětlené množstvím pochodní. Prostřeno bylo pro dvacet

osob. Někteří už byli přítomni a povstali. Kníže usedl do čela stolu,

Yvaina posadil po své pravici a vedle Yvaina usedl vévoda Mikida.

Místo po levici knížete zůstávalo prázdné.

Yvain se rozhlédl a uvědomil si, že není přítomna jediná žena.

„Na oficiální večeře ženy nikdy nezveme,“ vysvětloval vévoda,

jako by uhodl jeho myšlenky. „Bylo by to dost složité. Kníže má

patnáct manželek, já zatím jen šest. Jistě uznáte, že v tom štěbetání

by se nedalo kloudně hovořit.“

V té chvíli vstoupil statný muž v tmavém koženém obleku. Podle

olivové pleti to byl jednoznačně Godom. Mlčky usedl na volné

místo. Zřejmě se čekalo jen na něj, protože Azera teprve teď

pokynul sloužícím, aby nosili na stůl.

19

„To je generál Juta, velvyslanec vládce Radžaka,“ pošeptal

Yvainovi Mikida. „Je tady už tři měsíce.“

Večeře probíhala v celkem přátelské atmosféře, o ničem vážném

se nehovořilo. Maso bylo vynikající, víno teklo proudem. Yvain se

cítil docela příjemně, dokud se rozjařený Godom neujal řeči.

„Asi jsem vám ještě nevyprávěl, jak můj pán Radžak rozdrtil

vojsko krále Johannese,“ řekl a jal se vychloubat, jak Radžak skvěle

válčil.

Když zesměšňoval rytíře, Yvain zatínal pěsti, ale byl dost

prozíravý, aby pochopil, že Godom ho chce vyprovokovat k nějaké

nepředloženosti.

„Co tomu říkáte vy, pane d’Escarlate?“ zeptal se nakonec Juta.

„Král Johannes opravdu utrpěl těžkou porážku, ale neřekl jste

všechno,“ odpověděl Yvain. „Tři dny po bitvě jeden smělý oddíl

dobyl hrad Pendarmor nazpět a osvobodil zajatou královnu Tamii.“

Juta sebou trochu trhl, ale pak se rozesmál. „Dobyli jsme hlavní

město Frequor a Radžak se dal korunovat.“

„To je pravda,“ připustil Yvain. „Karlus chtěl obyvatele uchránit

strastí obléhání, a proto se uchýlil do Rixoru. Město jste dobyli

snadno, protože je nikdo nehájil. Ale zapomněl jste na tu velkou

bitvu na cestě do Rixoru. Přišli jste tam skoro o veškerou jízdu.

Zřejmě jste se té bitvy nezúčastnil, jinak byste nebyl naživu.“

Godom zbrunátněl. Prudce odstrčil židli a sevřel jílec meče.

„Za tuhle urážku žádám satisfakci.“

„Kdekoli a kdykoli si budete přát.“

Kníže slovní půtku pozorně sledoval. Takže Karlus ještě není

definitivně poražen, jak tvrdil Juta…

„Ale prosím, pánové,“ zasáhl. „Tady jste na neutrálním území a

já ve svém městě souboje netrpím. Možná bychom si měli jít lehnout

a zítra si promluvíme rozumněji.“

Šel příkladem a vstal. S ním všichni dvořané. Brunátný Juta ještě

chvíli váhal a potom hřmotně opustil místnost.

Yvain se odebral do svých komnat, kde našel Xila, jak si

pochutnává na ohromné pečeni.

„Radši jsem se navečeřel tady,“ řekl. „Mezi sluhy je hodně

Godomů, ale vypadají spíš na vojáky. Necítil jsem se mezi nimi

20

dobře.“

„Jen klid, Xile, odjedeme co nejdříve. Kníže nám nepomůže. Jdu

si lehnout.“

* * *

Dveře do Yvainova pokoje se prudce rozletěly a dovnitř vpadli

čtyři muži. Ve svitu pochodně poznal důstojníka, který ho přijal u

brány. „Co to má znamenat?“ zeptal se.

„Na knížecí rozkaz vás zatýkám. Následujte mě dobrovolně,

jinak použiju násilí.“

Na chodbě se setkal s Xilem, který měl rovněž čtyřčlenný

doprovod. Odvedli je na nádvoří a po kluzkých schodech do

podzemí hlavní věže. Zastavili se před dveřmi cely.

„Piete, zavři je tam,“ poručil důstojník obrovskému žalářníkovi.

„Budou tady dlouho?“ zeptal se Piet. „Abych se jim jako postaral

o stravu.“

„To ani nestojí za to. Zítra si je převezmou Godomové.“

Cela byla těsná, měla jen dvě holé pryčny.

„Měli jsme si dát na ty psy lepší pozor,“ zavrčel Xil.

„To je moje chyba. Nechal jsem se uspat tím jeho sladkým

chováním. Co naděláme? Vyspíme se. Těm Godomům už nějak

utečeme.“

Sotva však Yvain usnul, už ho vzbudil rachot zámku. Vstoupil

Piet a za ním vévoda Mikida.

„Pojďte,“ zašeptal. „Hezky potichu.“ Ve dveřích se otočil k

žalářníkovi. „A nikomu ani muk!“

„Pán se na mě může spolehnout,“ pravil Piet a hluboce se uklonil.

A tak neviděl, že vévoda vytáhl úzkou dýku, která mu zajela s

děsivou přesností do šíje. Ohromné tělo se zachvělo a těžce dopadlo

na zem.

„Pouze mrtví nemluví na mučidlech,“ poznamenal vévoda. „A

teď už pojďte. Nemáme příliš času. Je to pro mě dost riskantní.

Jeden Godom vás poznal. Prý můžete za smrt mnoha jejich mužů v

nějaké bitvě, už nevím kde.“

„Godomům jsem škodil na mnoha místech,“ opáčil sarkasticky

21

Yvain.

„Právě proto si vás chtěli vyslechnout.“

Vyšli z podzemí, ale nevešli na nádvoří. Mikida je zavedl do

jiného sklepa plného haraburdí.

„Pomozte mi,“ řekl a pokoušel se odsunout starou almaru.

Xil se o ni opřel a za almarou se objevil vchod na úzké schodiště.

„Chodba vede za hradby do jednoho opuštěného stavení. U něj

najdete své dalky.“ Vévoda si odepnul opasek s mečem. „Ten je

váš,“ řekl. „Usoudil jsem, že vám na něm záleží. Je skvostný.“

„Hlavně je to památka na mistra, který mě cvičil ve zbrani. Proč

to pro nás vlastně děláte?“

Vévoda trochu zaváhal a potom odpověděl: „Kníže ani já

nemáme Godomy rádi, ale zatím jsou silnější a musíme s nimi nějak

vyjít. Jeďte honem pryč. Jakmile se na váš útěk přijde, kníže vás

bude muset pronásledovat. Máte jen pár hodin náskok. Asi sto metrů

od té barabizny je cesta. Dejte se doprava a za tři hodiny cvalu jste

na území Wassilky.“

„Vyřiďte knížeti můj dík,“ řekl Yvain a převzal svícen.

„Doufám, že potmě najdete cestu.“

„Nebojte se, vyznám se tady.“

Sešli třicet schodů a dostali se do uzoučké vlhké a zatuchlé

chodby.

„Teď už jen můžeme doufat, že skutečně vede ven,“ povzdychl si

Yvain, „a ne do nějaké hladomorny.“

„Proč by se pak vévoda tolik namáhal? Stačilo nechat nás

napospas Godomům, ne?“

Yvain počítal kroky. „Podle mě jsme teď pod hradbami.“

Šel pomalu, pečlivě sledoval cestu před sebou. Vtom sebou trhl.

Od stropu se odpoutala kapka vody a dopadla s podivným zvukem

na zem. Yvain se zastavil, opatrně natáhl nohu a zkoumal zem před

sebou. Když přitlačil, prolomilo se pod ním tenké prkénko. Stačil

ještě včas uskočit.

Klekl si a hleděl do jámy. Na dno nebylo vidět. Hodil do ní

kamínek. Trvalo několik vteřin, než dopadl do vody.

„Pěkná past,“ zděsil se Xil.

„Teď ještě musíme zjistit, jak je široká. S touhle svíčkou vidím

22

tak na metr. Podrž mě za nohy.“

Lehl si na břicho a vytáhl meč. Natáhl ruku a hrot zbraně se dotkl

okraje jámy.

„Musíme skočit necelé tři metry. To by se dalo zvládnout.“

Přesekl svíčku. Horním koncem zapálil zbytek na svícnu a

useknutý konec postavil na okraj pasti.

„Tady se musíme odrazit.“ Všiml si, že Xil váhá, a dodal:

„Skočím první.“

Ustoupil čtyři kroky, nadechl se a skočil. Chvilička úzkosti a pak

dopadl na druhou stranu. Hned vyndal druhou půlku svíčky, po

nějaké chvíli vykřesal oheň a zapálil ji.

„Teď ty, Xile.“

Nešťastníkovi se příliš nechtělo.

„Tak dělej, přece tady nebudeme celou noc. Jestli tady chceš

zůstat, já jdu.“

Xil zařval, odrazil se a dopadl Yvainovi do náruče.

„Jdeme dál. Doufejme, že nám nepřipravili ještě další

překvapení.“

Pod nohama se jim hemžily krysy. Došli na konec chodby.

„Tak přece jen slepá ulička,“ zasténal Xil.

Yvain zvedl hlavu a spatřil trošku prosvítat světlo.

„Tady je žebřík!“ zajásal Xil. „Sice zchátralý, ale snad nás

unese.“

Octli se v tmavé místnosti. Z ní vyšli do přízemí a za chvilku už

dýchali čerstvý vzduch.

„Jsem zvědavý, jestli nám připravili dalky.“

Zvířata tam kupodivu byla. Vyhoupli se do sedel a cvalem

uháněli pryč. Odpočinek dalkům dopřáli až za úsvitu.

Xil si prohlížel obsah sedlových brašen. „Ten kníže není zas tak

špatnej chlap. Dal nám i svačinu.“ Hrabal se dál a potom vykřikl: „A

dokonce nás odškodnil!“

„Ty peníze si nech. Aspoň ti můžu jednou zaplatit. Kdoví, kdy

dostaneš další.“

23

5

Paul de Gallas už týden čekal na svolení k odjezdu a začínal být

netrpělivý. Sabrinu mniši přijali dobře. Bratr Ambrož jí dokonce

ukázal laboratoř a dlouze s ní hovořil. Paul se však střežil, aby se s

ní neocitl o samotě. Nějak se jí ostýchal…

„Chápu tvou netrpělivost, Paule,“ řekl velmistr, „ale vnímám

působení jakési zlé mysli. Stále více se přibližuje.“

V té chvíli k nim doběhl jeden mladý mnich.

„Go… Go… Godomové! Už jsou tady!“

Vystoupali na vrchol té nejvyšší věže. Přidala se k nim i Sabrina.

Spatřili dlouhou kolonu vojáků, jak obkličuje hrad.

„Mají žebříky a beranidlo,“ zavrčel Paul.

Velmistr mlčky sešel na nádvoří, kde se už shromáždili všichni

obyvatelé hradu.

„Bratři,“ promluvil k nim, „s něčím podobným jsem už dávno

počítal. Musíme uprchnout a dostat se do Rixoru pod ochranu krále.

Až bude opět mír, postavíme si nový hrad, který zůstane ve stejné

tajnosti jako tento.“

„Obávám se ale, že odtud neutečete,“ namítl Paul.

Velmistr se pousmál. „Stavitelé počítali i s touto možností. V

hoře jsou jeskyně propojené chodbami. Jejich tajemství se dědilo z

velmistra na velmistra. Mám tu smutnou čest, že je využiji jako

první.“ Rozpřáhl ruce a klidným hlasem nařídil: „Bratři, připravte

se. Za soumraku vyrážíme.“

Když se mniši rozešli, Sabrina navrhla: „Možná by bylo dobré

vzbudit dojem, že hrad je stále obsazen.“

„To je pravda,“ odvětil velmistr, „ale nerad bych tady někoho

nechával.“

„Mohla bych to být já,“ nabídla se.

„To je můj úkol,“ protestoval Paul.

„A proč? Že jste muž a já jen žena?“

„Paule,“ zasáhl velmistr, „nechci, aby tě zajali. A jak byste s nimi

bojovala, Sabrino?“

„Ještě než odejdete, potřebovala bych na hradby vynést jisté věci,

24

které má bratr Ambrož v laboratoři. A s nimi bych těm barbarům

připravila hezké uvítání.“

„To můžeme udělat, ale jak se pak odtud dostanete vy? Chápejte,

že bych vás horou nemohl…“

„O těch chodbách nechci nic vědět. Šla bych na to jinak.“

„A jak?“ zeptal se s předstíranou lhostejností Paul.

„Copak nejsem čarodějnice?“ zasmála se.

„Zajděte za bratrem Ambrožem,“ řekl v té chvíli velmistr, „a

vezměte si, co potřebujete. Budu se za vás modlit. A ty, Paule, pojď

se mnou. Potřebuji tě.“

Večer velmistr přistoupil k hradbě v místě, kde se stýkala se

skálou. Ťukal podle určitého pořadí postupně na několik kamenů.

Zadunělo to, část zdi se odsunula a ukázal se temný otvor dostatečně

vysoký, aby jím prošel i dalka. První vstoupili do jeskyně mniši,

poslední šel Paul. Stále se otáčel. Jak rád by se rozloučil se

Sabrinou! Nemohl se smířit s myšlenkou, že ji už nespatří.

Velmistr uhodl, nač myslí. „Nevěš hlavu, Paule. Ta dívka je

velmi schopná a já věřím, že ji opět sevřeš v náruči.“

„A nebojíte se, že nyní ví, kde začíná chodba?“

„To vůbec nevadí. Zablokoval jsem vchod a Godomům potrvá

dny, než se do ní dostanou.“

Procházeli prostornou jeskyní se stalaktity, jíž protékala temná

podzemní řeka.

„Půjdeme podél ní. Opatrně, klouže to!“

Po nějaké chvíli se řeka ztrácela v podzemí. Chodbou se však

dostali do další jeskyně, kde se řeka opět vynořila. Místy museli

obcházet obrovské stalagmity. Šli už dlouhé hodiny, jeskyně jako by

neměla konce. Na velmistrovi byla už patrná únava. Paul si toho

všiml a nabídl mu rámě. Za hodinu došli na konec jeskyně, kde se

řeka opět ztrácela. Tentokrát Paul žádný východ neviděl.

Velmistr ho požádal, aby zvedl pochodeň. Dlouze a pozorně

ohmatal skálu. Potom se pousmál.

„Paule, udeřil bys mečem na toto místo?“ Ukázal na maličký

výstupek. „Dva údery rychle za sebou.“

Paul tak učinil, ale nic se nestalo. Otočil se k velmistrovi. Ten byl

plně soustředěný, jako by v duchu počítal. Potom se skála s děsivým

25

skřípotem odsunula. Mechanismus už asi nebyl úplně v pořádku,

protože se uvolnil pouze metrový otvor.

„Paule, zkus zatlačit.“

Paul se opřel o skálu ramenem, ale marně. Nehnula se ani o píď.

„Zkus to znovu a vší silou!“ povzbuzoval ho velmistr.

Paul se zhluboka nadechl, zavřel oči a soustředil se. Opřel se o

skálu, ale nepohnul s ní. Ale vtom mu něco vstoupilo do mysli. Byl

to stejný pocit, jako když ho v první bitvě zavalil dalka. Tenkrát se

mu podařilo ho odstrčit. Skála se malinko pohnula. Centimetr po

centimetru ji odsunul a vyčerpaně padl na zem.

Když vstal, zavrávoral a musel se chytit skály. Pohlédl na

velmistra a lehce kývl hlavou. Pochopil, že on dodal jeho mysli

dostatečnou sílu.

„Pokračujme, bratři,“ řekl velmistr nevzrušeně.

Šli asi dvě minuty, než konečně spatřili východ. Velmistr se

zastavil.

„Bratři, zde si odpočineme a rytíř de Gallas půjde na výzvědy,

jestli v okolí nejsou Godomové.“

Paul se u východu zastavil a pozoroval okolí. Vlevo prudce

spadal vodopád a pokračoval dál jako bouřlivý proud. Vpravo se

tyčila holá skála, asi pět set metrů před ním se černal les. Nikde

nebylo nikoho viděl, a tak se vrátil k mnichům.

„Godomové tu nejsou. Můžeme si odpočinout v lese.“

Zakrátko ulehli na mech. Paul navzdory únavě nemohl usnout.

Stále myslel na Sabrinu.

6

Úsvit zastihl Sabrinu na hradbách. Ležela na ochozu nad obrovskou

bránou. Nasadila si starou přilbu a střílnou sledovala úbočí hory.

K bráně dojel jezdec s pozlacenou přilbou a lesklým krunýřem.

„Jménem našeho pána Radžaka, vládce Godomů a krále

Frequoru, vás vyzývám, abyste otevřeli bránu a hrad nám vydali!“

křikl mocným hlasem. Když mu nikdo neodpověděl, pokračoval:

„Pokud se okamžitě nevzdáte, nebudeme znát slitování!“

26

Otočil dalku a vrátil se k houfci, v jehož středu byl Merchak.

Kouzelník měl náladu pod psa. Zmohla ho cesta, chyběla mu

otrokyně, a navíc musel noc strávit na holé zemi mezi vojáky.

„Ti mniši jsou fanatici,“ vrčel. „Nevzdají se. Kratzi, rovnou

zaútočte. Dnes večer bych už rád spal ve velmistrově komnatě.“

Godom se obrátil na jednoho důstojníka.

„Ať nastoupí lučištníci a střílí, jakmile se někdo ukáže na

cimbuří. A nastupte s beranidlem!“

Godomové postupovali pomalu a ztěžka. Rozhoupali beranidlo a

pustili je do brány, ta však odolala. Vzdorovala i dalším dvěma

náporům.

V té chvíli na ně někdo něco vylil. Muže to nejdřív překvapilo,

ale když zjistili, že to není vařící voda, rozesmáli se a znovu se

soustředili na bránu.

Vtom se ozvaly výkřiky bolesti a Godomové pustili beranidlo.

Někteří se rozutekli, jiní se zmítali na zemi.

„Pálí to jako oheň!“ křičel velitel na Kratze. Obličej měl posetý

červenými skvrnami, na ruce se mu tvořily puchýře. Kožená vesta se

mu rozpadala a zvedal se z ní slabý modrý dým.

„Koncentrovaný louh sodný,“ poznamenal Merchak. „Ti mniši

jsou dobří alchymisti… Svlékni se a opláchni se vodou. To ti

pomůže,“ nařídil nešťastníkovi.

Kratz dal přistavit dva žebříky ke hradbám v bezpečné

vzdálenosti od brány.

Jakmile se konec žebříku ukázal na cimbuří, Sabrina popadla

kameninový hrnec a opatrně na něj vylila jeho obsah. První útočník

už byl nahoře, když dřevo zčernalo a žebřík se zlomil.

Sabrina hned přeběhla k druhému žebříku. Nyní smíchala dvě

tekutiny, lahvičku utěsnila a hodila ji přes cimbuří. Lahvička

dopadla na zem pod žebříkem a rozbila se. Zvedl se žlutý kouř a

ukázaly se zelené záblesky. Výpary brzy obklopily útočníky a ti se

dusivě rozkašlali. Obličeje jim zmodraly a netrvalo dlouho a muži se

skáceli k zemi.

„To by bylo,“ zabručela Sabrina. „A teď je čas myslet na ústup.“

Opatrně slezla na nádvoří, odhodila přilbu a rozběhla se k jedné

věži. Seběhla po strmých schodech do nízké klenuté místnosti s

27

celami. Vzala klíč a odemkla si jednu celu.

Vešla dovnitř, zamkla se a klíče odhodila ven. Sedla si na pryčnu

a povzdychla si: „Doufejme, že Godomové hrad brzy dobydou a

najdou mě.“

* * *

„Ti mniši se museli spolčit s Knížetem temnot,“ zuřil Kratz a

ukazoval Merchakovi zčernalé dřevo. „Shořelo to bez ohně, jen se

podívejte.“

Merchak dřevo vzal, jemně je ohmatal a přičichl si.

„Tentokrát použili silnou kyselinu,“ pousmál se chladně. „Na

tom není nic ďábelského.“

„Ze země stoupaly jedovaté páry a otrávily mi lidi.“

„To je taky jen alchymie. Počkejte, až vítr rozptýlí plyn, a potom

je seberte. Zatím připravujte další útok.“

„Nebudu chlapy posílat na smrt,“ protestoval Kratz. „Budeme je

obléhat, a jestli nechtějí chcípnout hlady, musí se vzdát.“

„To by trvalo moc dlouho,“ nesouhlasil Merchak. „Radžak chce

rychlé řešení. Dovedu si představit, jak bude zuřit, že nám trvalo tak

dlouho zvládnout hrstku mnichů…“

Kratz se zadumal. „Co tedy navrhujete?“ zeptal se nakonec.

„Mniši nejsou žádní ďáblové, pouze dobří alchymisté. Vím, že

těch přípravků nemohou mít tolik. Brzy jim dojdou, pokud se tak už

nestalo. Chce to soustředěný útok ze všech stran.“

Kratz svolal důstojníky a vysvětlil jim, co mají udělat.

Poslechli ho, ale s nevalným nadšením. Dlouho trvalo, než se

jednotky rozmístily. K útoku se troubilo až odpoledne. O hradby

opřeli dvanáct žebříků a muži je rychle zlézali. Očekávali prudký

odpor nepřítele.

Kratze překvapilo, že se nic neděje. Krátce nato brána povolila a

do hradu vnikla jízda. Vešli s Merchakem na nádvoří.

„To nechápu. Hrad je prázdný. Nikoho jsme tady nenašli,“

sděloval jim velitel jízdy

„Prohledejte ho odshora dolů,“ nařídil Merchak. „Uletět přece

nemohli!“

28

* * *

Sabrina zaslechla kroky na schodech a začala křičet: „Pomoc!

Pomozte mi!“

„Co tady děláš?“ spustil na ni nějaký Godom.

„Jak vidíte, jsem uvězněna. Prosím, pusťte mě ven.“

„Ty mříže jsou příliš silné.“

„Klíče dávali tamhle na to místo…“

Muž chvíli hledal, až je našel.

„Moc vám děkuji, pane, už jsem se bála, že mě ti zlí mniši tady

nechají zemřít hladem a žízní.“

Jakmile se cela otevřela, popadla vak a šla ven. „Co v tom máš?“

zeptal se podezíravě Godom. Otevřela vak.

„Náhradní šaty.“

„Mně by ses líbila spíš bez nich,“ rozesmál se. „Ale teď pojď se

mnou.“

* * *

Merchak se ubytoval ve velmistrově komnatě. Prohledal ji, ale

nic zvláštního neobjevil.

„Prohledali jsme celý hrad, ale nikde nikdo. Nechápu, kam se

poděli,“ hlásil Kratz. Zaváhal a tlumeně dodal: „Muži viděli odlétat

z jedné věže černé ptáky. Že by to byli oni?“

Merchak jen zlostně pokrčil rameny. „Určitě je tady nějaký tajný

východ.“

„Ale my nic nenašli.“

„Nemůžete přece prohledat všechny stěny a zdi! Chodba jistě

vede do nějaké jeskyně, kde se schovávají. Asi se domnívají, že hrad

vypleníme a půjdeme. Ale to se mýlí. Necháme tady stálou posádku.

Za pár dní, nejvýš týdnů, vylezou.“

V té chvíli vešel do místnosti důstojník a táhl za sebou Sabrinu.

„Pane, našli jsme ji v podzemní cele.“

Merchak se na dívku zahleděl a oči mu zasvítily radostí. Popadl

důtky a nařídil důstojníkovi, aby ji pevně přidržel. Třikrát ji švihl

přes zadek. Křičela a Merchak měl radost.

„To jen abys měla představu, co tě čeká, když nepovíš pravdu!“

29

„Přísahám, že nebudu lhát, pane,“ zalkala.

„Jak se jmenuješ a odkud jsi?“

„Jsem Sabrina a narodila jsem se ve vsi za horou.“

Z Merchakova výrazu pochopila, že s knězem už mluvil.

„A co děláš tady?“

Sklopila oči, jako by se styděla. Když ji vybídl znovu, spustila:

„Náš kněz tvrdil, že jsem čarodějnice, a odsoudil mě na hranici…“

„A nejsi?“ zajímal se Kratz.

„Kdepak, pane! Vymyslel si to, když jsem se s ním nechtěla

vyspat.“

Merchak se pousmál. „Tuhle maličkost nám zamlčel. A dál?“

„Uvázali mě ke kůlu a tu se ukázal jakýsi rytíř. Musel bojovat s

Kazou. Kaza měl zbroj, zatímco rytíř jen obyčejný štít. Nechápu, jak

se to stalo, ale za chvíli Kazu porazil, osvobodil mě a odjeli jsme.“

„Kam?“

„Nejdřív jsme se stavili v mé chýši, protože…“

„A tam jste přespali.“

„Ne. Příliš jsem se bála, že kněz tam pošle své lidi. Utíkali jsme

dál lesem a přespali v něm.“

Merchak lehce pokýval hlavou. Zatím vše souhlasilo.

„Kdo byl ten rytíř?“

„Nevím. Říkal, že se jmenuje Paul.“

„Jak vypadal?“

„Byl krásný,“ řekla nadšeně. „Úplný pohádkový rytíř.“

„Proč tě vlastně vysvobodil?“

„Ptala jsem se ho. Že prý kdysi složil jakýsi slib. Víc mi neřekl.“

„Dál!“

„Ráno jsme pokračovali v cestě, až jsme došli na úpatí velké

hory. Doufala jsem, že mě vezme s sebou dál, ale začal se chovat

jinak. Přinutil mě sesednout a tvrdil, že dál už musí sám. Prosila

jsem ho, ale ujel mi.“

„Určitě jel sem,“ řekl Merchak. „Docela chápu, že tě nechtěl vzít

s sebou.“

„Nakonec jsem se vydala v jeho stopách, protože do vesnice jsem

se vrátit nemohla. Po dvou dnech jsem došla k bráně hradu, umírala

jsem hlady a žízní a taky únavou. Bušila jsem do brány a otevřeli mi

30

dva mniši. Byli staří, oškliví, měli na sobě černé šaty. Beze slova mě

zatáhli do cely. Ale aspoň mi dali najíst a napít…“ Všimla si, jak se

Merchak dívá na její čisté ruce, a dodala: „Každé ráno mi přinesli

vědro vody a chtěli, abych se umyla. Když jsem se jich ptala, kdy

mě pustí, neodpověděli.“

„A toho rytíře jsi ještě viděla?“

„Ne. Ani nevím, jestli sem dojel.“

„Bylo těch mnichů hodně?“

„To nevím. Viděla jsem jen ty dva. Dneska nepřišli a já měla

strach, že mě chtějí nechat zemřít hlady.“

„Měli jiné starosti,“ uchechtl se Kratz.

„Jsem tak šťastná, že jste mě osvobodili! Teď konečně můžu…“

„Uvidíme. Pokud budeš poslušná… Ale myslím, že si ještě

zasloužíš trochu potrestat.“

„Ale já už nic nevím!“

„V tom případě tě potrestám za to, že nic nevíš,“ posmíval se jí

Merchak.

Venku se rozpoutala jakási hádka a dveře se rozletěly. Dovnitř

vpadl Godom v přilbě, která měla na každé straně kus kůže, což

znamenalo, že je z kmene Zajíců, kteří sloužili jako Radžakovi

poslové.

Pozdravil Merchaka a vychrlil ze sebe: „Náš pán Radžak vás

žádá, abyste se okamžitě dostavil do Frequoru, pane.“

„Dobře, odpočiň si a za svítání se dáme na cestu.“

Muž zavrtěl hlavou a zaječí uši zaplácaly.

„Vládce řekl okamžitě.“

Merchak se jen stěží ovládl. Věděl však, že Zajíci jsou proslulí

nejen rychlostí, ale i tvrdohlavostí a poslušností rozkazům. Jistě by

neváhal použít sílu.

„No dobře,“ vzdychl si. „Jen počkej, než si sbalím.“

Obrátil se k důstojníkovi. „Určíte čtyři muže. Ti tuhle holku co

nejdřív dovezou do Frequoru. Ať vyjedou okamžitě. Chci, aby tam

dorazila jen pár hodin po mně.“

31

7

Když se setmělo, godomští jezdci zastavili na malé pasece kousek

od cesty.

„Urazili jsme pěknou štreku,“ prohlásil jeden. „Při troše štěstí

jsme ve Frequoru zítra večer. Snad to Merchak ocení.“

„To pochybuji. Umí jen trestat,“ poznamenal druhý.

Rozvázali Sabrinu. „Jestli se chceš najíst, rozdělej oheň. A ne

abys utekla, to bychom ti ušmikli uši!“

„To ne! Bála bych se v lese sama!“

Nasbírala dříví a dávala si pozor, aby byla pořád na dohled.

Nedaleko slyšela řeku a zamyslela se. Donesla dříví na paseku.

„Pánové, nemáte křesadlo?“

„A co ty máš v tom vaku?“ zeptal se jeden.

„Jen šaty.“

Godom přiklekl k hranici a po chvíli rozdělal oheň.

Vstal a řekl: „Hlavně dej pozor, ať nevyhasne.“

Jiný Godom vytáhl ze sedlové brašny kus kýty. „Ještě že jsem se

stavil v kuchyni,“ zasmál se. „Měli tam slušný zásoby uzenýho.“

Sedl si a začal maso krájet. Godomové se pustili do jídla a

Sabrina seděla opodál.

„Dej jí taky,“ řekl jeden. „Vypadalo by to blbě, kdyby dojela

úplně hladová. Máme ještě dost.“

Když dojedli, připravovali se na noc. Velitel se na Sabrinu

upřeně zahleděl.

„Asi si dopřeju trošku kratochvíle,“ prohlásil.

„Dej si pozor, Paku,“ varoval ho druh.

„Proč? Zakázal nám to snad? Chtěl, abychom ji dovezli co

nejdřív. Nic víc.“

Přistoupil k Sabrině, která cosi hledala ve vaku. Popadl ji za

ruku. „Pojď. Chci ti něco říct.“

S úsměvem vstala. „Nemusíte na mě silou. Pomilovat se s tak

hezkým mládencem jsem si vždycky přála…“

Objal ji a chtěl ji políbit. Sabrina odvrátila hlavu a zašeptala mu:

„Půjdem o kousek dál, ano? Poznámky vašich přátel by mi kazily

32

rozkoš…“

Pak souhlasil a odtáhl ji o třicet metrů dál. Sabrina si klekla,

rozepnula mu kalhoty a odhalila hrdé mužství. Lehce je pohladila a

řekla: „Tak to je ten oštěp, který mě protkne…“

Zavzdychal slastí a řekl: „Brzy to už zažiješ. Udělám ti nejmíň

dva parchanty, uvidíš.“

Už se k ní skláněl, ale vymanila se mu. „Tady ne, tamhle, tam je

hebký mech!“

Odběhla ještě třicet metrů. Už jasně slyšela řeku. Byl sotva dva

metry od ní a tu zaúpěl.

„To hrozně bolí… Pálí to jako oheň…“

„Tak se smoč v řece. Ale dělej! Už se nemůžu dočkat!“

Godom se odbelhal se splihlým mužstvím k řece. Šplouchlo to.

„Jen pozor,“ poznamenala tiše Sabrina. „Proud je prudký a o kus

dál je vodopád.“

Chvíli počkala, a když usoudila, že uběhlo dost času, vrátila se k

ostatním Godomům.

„Kde je Pak?“

„Šel se osvěžit do řeky. Chtěla jsem využít jeho nepřítomnosti a

navrhnout vám obchod.“

„A jaký?“

„Dám vám tisíc zlaťáků, když mě pustíte.“

„Tolik nemáš,“ rozesmál se jeden.

„Ve zlatě samozřejmě ne, ale schovala jsem si diamant. Původní

vlastník ho koupil za dva tisíce. Každý klenotník vám za něj dá

nejmíň tisíc.“

„Ukaž!“

Sabrina váhala. „A určitě mě pustíte?“

Godomové na sebe pohlédli.

„Máš naše slovo. Tak ukaž!“

Sáhla si do výstřihu a vytáhla váček. Otevřela jej a vysypala na

dlaň jakýsi šedý prášek.

„Koukejte. Ten diamant je schovaný v tom prášku. To aby ho

nikdo nenašel.“

Tři muži k ní naklonili hlavy, aby lépe viděli. Vtom Sabrina

mrštila prach do skomírajícího ohně. Vyšlehl vysoký plamen a muži

33

zařvali bolestí. Oči a obličeje měli popálené.

„Čarodějnice!“ řval jeden. „Uškrtím tě, zlomím ti vaz!“

Udělal krok a spadl do ohně. Druhý tasil meč a oháněl se jím

poslepu s jediným výsledkem, že poranil třetího Godoma.

Sabrina se potichu vzdálila. Došla k dalkům, odvázala je, na

jednoho vyskočila a ostatní rozehnala. Potom odjela do noci.

8

Slunce už bylo na obloze dvě hodiny, když Merchak vjel na nádvoří

frequorského paláce. Byl tak unavený, že z dálky málem spadl.

Zajíci ho odvedli do královských komnat. Radžak si právě

pochutnával na snídani v přítomnosti svých dvou osobních

služebnic. Byl to bezmála dvoumetrový a stokilový vousatý obr, na

kterém nebyl ani gram přebytečného tuku.

„Pane, splnili jsme váš rozkaz.“

„Díky. Jste skvělí, Zajíci! Můžete jít.“

Godomové váhali. Nevěděli, co si počít s Merchakem, kterého

podpírali. Nakonec ho posadili na stolici.

Radžak propukl smíchy.

„Pojď sem a jez! Dobré jídlo tě postaví na nohy.“

„Děkuji, ale nic bych do sebe nedostal. Ti šílenci jeli celou noc!“

„To je právě ta jejich skvělá vlastnost,“ zasmál se znovu Radžak.

Přikázal služebnici, aby přinesla Merchakovi číši vína.

Merchak se napil a víno ho přece jen trochu postavilo na nohy.

„Proč jste si mě dal tak nahonem zavolat, když jsme ty zatracené

křišťály ještě nenašli? Dobyli jsme hrad, ale mniši byli pryč.“

„Na křišťálech už nezáleží. Včera přišly posily. Hodně posil.“

Rozesmál se. „Rychlé dobytí Frequoru na ně zapůsobilo a doufají,

že ještě něco utrhnou z kořisti.“

„Ale bez posilujících kořínků jste stále slabší než Karlusovi

rytíři,“ nadhodil Merchak.

„Jeden kmen jich přivezl habaděj. A proto tě potřebuji. Musíš je

upravit.“

Když Merchak přibyl do Godomie, objevil první sazenice

34

rostliny, kterou naštěstí studoval již dříve. Věděl, že její kořeny

obsahují stimulující substance, které zvyšují sílu, odolnost a rychlost

reflexů toho, kdo je žvýká. Rovněž však věděl, že mohou vést k

zástavě srdeční činnosti. Tuto vlastnost však dokázal neutralizovat, a

proto se těšil vládcově přízni. Toto tajemství si samozřejmě

uchovával pro sebe.

„Ať mi ty kořínky donesou. Ale bude to nějaký čas trvat.“

Radžak udeřil pěstí do stolu.

„Tak to ne! Chci je do čtrnácti dnů!“

„Nač takový spěch? Vždyť jste chtěl táhnout až na jaře!“

„Netušil jsem, že dostanu tak rychle posily. Nemá smysl dát

Karlusovi čas, aby se vzpamatoval. Abych prošel průsmykem do

Rixoru, musím začít jednat dřív, než napadne sníh.“

Merchak zlehka pokýval hlavou. „Nevím, jestli budu mít dost

času. Kořínky se musí upravovat zvolna, nic se nesmí ukvapit…“

„Tak budeš pracovat ve dne v noci. Jdi a neztrácej čas.“ Čaroděj

se na něj zlostně podíval a zabručel: „Ze všeho nejdřív si půjdu

lehnout. Až si odpočinu, půjde mi práce lépe od ruky.“ Pracně vstal

a vyvrávoral z místnosti.

* * *

Večer se Merchak probudil.

„Přines mi něco k jídlu!“ štěkl na otrokyni.

Pojedl několik plátků masa a vypil několik číší vína. Potom

opatrně vstal a odbelhal se do místnosti, kde si zařídil laboratoř. V ní

našel několik balíků načernalých kořínků. Jeden zlomil, uvnitř byl

bílý, přičichl si, kousek odlomil, chvíli žvýkal.

„Kvalita je dobrá,“ poznamenal.

Otrokyně rozdělala oheň a postavila na něj kotel s vodou.

Merchak do něj vhodil tři hrsti kořínků, vařil je a pravidelně míchal.

Po hodině dal poslat pro velitele stráže.

„Ještě nepřivezli tu zajatkyni?“

„Ne, pane, nikdo nový na hrad nepřibyl.“

Kouzelník si vztekle dupl. „A to jsem těm ňoumům říkal, aby

sebou hodili! Ráno jim pošlete naproti hlídku. To jsem zvědavý, na

35

co se budou vymlouvat…“

* * *

Druhý den měl Merchak už mnohem lepší náladu. Tělo ho již

tolik nebolelo, ráno pěkně zmrskal otrokyni a potom se s ní

pomiloval. A nyní připravoval další kotel kořínků.

Vešel velitel stráže a s ním tři muži, kteří se drželi za ruce.

„Hlídka je našla, jak bloudili lesem. Jsou slepí.“

„A ta holka?“

„Jako kdyby se vypařila.“

Merchak se otočil ke slepcům. „A teď chci přesně vědět, co se

stalo!“ obořil se na ně.

„Byla to čarodějnice…,“ řekl jeden váhavě. „Hodila do ohně hrst

prachu a ten vzplál a oslepil nás…“

„Velice chytrá dívka, která mi utajila hodně věcí,“ zavrčel

Merchak. „Měl jsem ji vyslechnout pořádněji, a hlavně přinutit

Zajíce, aby ji vzali s námi. Jestli ji najdu…“

9

Sabrina se vrátila k úpatí hory a pozorně se zadívala na mnišský

hrad. Přemýšlela, dlouho si ho prohlížela a potom se usmála.

Popohnala dalku. Jela tak půl odpoledne, až dojela k potoku.

Sestoupila z dálky a napila se. Chvíli váhala, ale nakonec se svlékla

a opatrně vstoupila do řeky. Zachvěla se chladem. Dlaně ji ještě

pálily a měla je stále červené.

Osušila se šaty a vzala si z vaku suché. Její jediné jmění! Vrátila

se k dalkovi, chvíli ho vedla za uzdu a pozorně sledovala zem.

Potom na něj spokojeně nasedla.

Když se blížila noc, ucítila kouř. Mniši seděli kolem malého

ohníčku. Paul prudce vstal a rozběhl se k ní, avšak metr před ní se

zastavil. „Sabrino… Sabrino…,“ zašeptal. Došel k nim velmistr a

bratr Ambrož.

„Velice rádi vás opět vidíme, milé dítě,“ řekl velmistr. „Jistě nám

36

máte hodně co povídat. Ale nechcete nejdřív něco pojíst?“

„Velice ráda, otče. Přiznám se, že umírám hlady.“ Hned ji

obsloužili několika plátky uzeného a Paul jí podal číši lehkého vína.

Jakmile se nasytila, dala se do vyprávění. „Bohužel zásoby brzy

došly,“ řekla na závěr.

Bratr Ambrož jen zvedl oči k nebi a zalkal: „To vše jsem měl pro

výzkum! Netušil jsem, že to jde použít i takhle!“

„Díky vám jsme získali asi dva dny,“ konstatoval velmistr.

„A jak se vám podařilo uniknout?“ zajímal se Paul.

„Vzhledem k tomu, že si pořád myslíte, že jsem čarodějnice,“

poznamenala jedovatě, „nebyl to pro mě problém. Vylezla jsem na

tu nejvyšší věž, tam jsem se proměnila v černého orla a uletěla jsem.

Shůry jsem vás spatřila, a když přišla noc, přistála jsem kousek od

vás a vrátila se do své normální podoby. Kolem běžel kanec, toho

jsem proměnila v dalku a na něm dojela sem.“

Paul ji poslouchal a nevěděl, co si o tom myslet.

Velmistr se tiše zasmál. „Tak už dost, milé dítě, nedobírejte si

našeho chudáka Paula. Tolik se o vás strachoval a pořád chtěl za

vámi. Musel jsem mu domluvit.“

„To jste udělal dobře, protože by tam nebyl k ničemu.“

Vysvětlila jim svou lest a dobrovolné zajetí.

„Řekla jsem o vás hodně zlého a prosím o odpuštění.“

„To je v pořádku. Lidé malověrní věří spíše zlému než chválám.“

„Doufala jsem, že mě pustí, ale odvedli mě k odpornému,

zvrhlému čaroději.“

Popsala ho a Paul podle popisu poznal Merchaka. „Jistě se chce

zmocnit křišťálů!“

„Naštěstí si pro něj dojeli Radžakovi poslové,“ pokračovala

Sabrina, „a hned s ním odjeli. Mě svěřili do péče čtyřem hlupákům,

kterých jsem se hravě zbavila.“

„A jak jste nás našla tak rychle?“ divil se Paul.

„To bylo prosté,“ odvětila. „Věděla jsem přece, že jste použili

tajné chodby. Určitě neústila na tu stranu, kde byl nepřítel. A tak

jsem se vydala na stranu opačnou.“ Pohlédla na velmistra a

pokračovala: „Třebaže nepodceňuji vaše předchůdce, nedokázala

jsem si představit, že by razili několikakilometrovou chodbu. Ve

37

zdejších horách je množství jeskyní a podzemních řek. Prostě jsem

horu obešla, dokud jsem nenašla bystřinu, která pramenila zhruba v

polovině svahu. Šla jsem podle ní a našla vás podle toho množství

stop, co jste zanechali.“

„Jste bystrá,“ řekl uznale velmistr. „Překvapujete mě. Při vašem

mládí a kráse… Promluvíme si o tom zítra. Měla byste si

odpočinout.“

„Unavená jsem, ale neměli byste Godomy podceňovat. Obalte

dalkům kopyta hadry a postupujte rychleji.“

„Budu o tom uvažovat. Zatím si jděte lehnout.“

Sabrina se uložila stranou od mohutného dubu. Chvíli hleděla na

oblohu posetou hvězdami. Paul jí přinesl pokrývku.

„Tady máte něco proti rannímu chladu.“

„Děkuji vám.“

„Nepřejete si ještě něco jiného?“

„Ano. Posaďte se na chvíli.“

Trochu zaváhal, ale pak poslechl. Jejich hlavy teď byly docela

blízko sebe.

„Sama jsem hájila hrad, bičoval mě zvrhlík, málem mě znásilnil

jeden Godom. Myslím, že bych si za to něco zasloužila.“

„Samozřejmě, promluvím s velmistrem.“

„Já to ale chci hned.“

Objala ho a políbila. Mladík se chtěl zpočátku bránit, ale rychle

kapituloval. Pomalu klesli k zemi.

„Ne, tady ne, teď ne…,“ protestoval chabě.

Nebylo mu to nic platné…

* * *

Mniši se vydali na cestu hned za svítání. Paul se Sabrinou jeli

úplně vzadu a větvemi smazávali stopy. Zrovna přejížděli pláň plnou

napůl uschlých trnitých keřů. Stezka byla velice úzká. Paul pohlédl k

slunci vycházejícímu na obzoru a povzdychl si:

„Až dojedeme do toho lesa, budeme aspoň ve stínu. To je vedro!“

O něco později první jezdci dojeli k lesu. Paul se otočil za

Sabrinou a v dálce spatřil mračno prachu.

38

„To jsou Godomové a postupují dost rychle. Jeďte dopředu

upozornit velmistra, ať si pospíší a ukryjí se. Pokusím se je zdržet.“

„Je jich nejméně deset. Jen se dáte zbytečně zabít. Musíme na to

jinak.“ Nasála vzduch. „Máme štěstí, že vítr vane dobrým směrem.

Zůstaňte tady.“

Z brašny vytáhla plátěný váček. Byl v něm jakýsi hnědý prášek,

který rozsypávala po stranách cesty.

„Sabrino, prosím! Jeďte za mnichy. Jestli vás zajmou, nebudou

znát slitování.“

Dívka jako by ho neslyšela. První jezdec byl od nich pouhých

dvacet metrů. Napřáhla dlaň, z níž vyklouzly blýskavé šupinky, a

ustoupila. Stezka vzplála. Oheň se rychle šířil a obklíčil překvapené

jezdce. Vznítily se i keře a vytvořily tak skutečnou ohnivou hradbu.

Pronikl jí pouze onen Godom, který jel v čele. Narazil na Paula a

Paul jej záhy skolil mečem. Dalkové, poděšení ohněm, se plašili a

shazovali jezdce. Ozývaly se výkřiky bolesti, potom slábly, až

umlkly docela. Pouze oheň praskal.

Paul nehybně stál, byl celý bledý a díval se střídavě na oheň a na

Sabrinu. Potom dutým hlasem řekl: „Pojďte honem za mnichy.

Musíme postupovat ještě rychleji. Nebudu mít klid, dokud

nedorazíme do Rixoru.“

* * *

Mniši seděli u malého ohně. Všichni byli k smrti unaveni. Paul je

už dva dny nutil k šílenému tempu. „Ještě máme do Rixoru daleko?“

zeptal se velmistr.

„Myslím, že tam budeme zítra večer, nejpozději pozítří. Godomů

se nyní už nemusíme tolik bát, nevěřím, že by se pustili tak daleko.

A proto si dnes dovolíme delší odpočinek.“

„Dlouho jsem během útěku přemýšlel a rozhodl jsem se, že

výjimečně dopřeji čest křišťálu ženě.“

„Myslíte princeznu Priscillu? Je energická a ctižádostivá. Ráda

by vystřídala svého bratra Karluse.“

„Dvorské intriky mě nezajímají. Myslel jsem Sabrinu.“

Paul sebou trhl, jako by ho štípla vosa.

39

„To přece nejde!“ řekl přidušeným hlasem. „Očarovala vás, otče!

Jsem přesvědčen, že je to skutečně čarodějnice.“

„Chlapče, chlapče, začínám pomalu pochybovat o tvé inteligenci.

Je to docela obyčejná dívka, ovšem velice bystrá, která se vyzná v

rostlinách a různých substancích. Bratr Ambrož s ní vedl dlouhé

debaty a byl by rád, kdyby mu pomáhala.“

„Ale já vás ujišťuji, že jsem na vlastní oči viděl, jak rozpřáhla

ruce a vyšlehl oheň!“

„Máš se dívat pozorněji a nedat se ošálit pouhou iluzí. Mluvil

jsem s ní o tom. Nejdříve rozsypala velice vznětlivou látku, již

získala z jedné houby. Potom hodila na zem jiný prášek, který s tou

první reagoval. Je to jen chemická reakce, žádné čáry. Stejně tomu

bylo, když hladila toho hulváta, co ji chtěl znásilnit. Nejdříve si

vzala do dlaně silnou žíravinu. Hned nato si ji otřela o šaty, ale i tak

má pořád ještě pěkně popálenou ruku.“

Paula však nepřesvědčil: „První noc jsem viděl, jak se proměnila

v dým,“ namítl.

„S tím se mi rovněž svěřila. Zachránil jsi ji a ona k tobě pocítila

touhu. Jenže jsi byl příliš zdrženlivý, a tak ti připravila nápoj z jedné

opojné houby.“

„Takže se mnou manipulovala jako s dítětem,“ poznamenal

sklesle Paul.

„Neměj jí to za zlé. Jistě ti to nebylo nepříjemné. S těmi deseti

Godomy bys navzdory své odvaze nic nepořídil. Zachránila ti život.

A navíc jsem přesvědčen, že ti není lhostejná.“

Paul zrudl. Velmistr trefil do černého. Stačilo pronést slovo

Sabrina a už se mu zrychlil tep.

„Přiveď ji, Paule.“

Dívka ležela na mechu a ještě nespala. Když k ní Paul došel,

usmála se na něj.

„Chce s vámi mluvit velmistr.“

Armadérský velmistr tam stál a mezi palcem a ukazovákem držel

křišťál, který se leskl ve skomírajícím ohni.

„Poklekni, mé dítě,“ požádal ji vlídně. Náhle jí začal tykat.

Udiveně se na něj podívala, ale poslechla.

„Sabrino, uděluji ti čest křišťálu. Dá ti sílu, rychlost a ještě větší

40

bystrost mysli.“

Přiložil jí křišťál na čelo těsně pod kořínky vlasů. Když se křišťál

dotkl pokožky, Sabrina zasténala bolestí. Strašlivě to pálilo. Křišťál

zvolna vnikal do kůže, dokud nenarazil na čelní kost. Sabrina

zavrávorala a Paul ji musel přidržet.

„Hotovo,“ řekl armadérský velmistr. „Vím, že budeš křišťálu

hodná. Paule, jdi s ní a řekni jí, že tu bolest snášela statečněji než

leckterý mladý rytíř.“

Sabrina byla ještě celá zmatená, chtěla velmistrovi poděkovat, ale

ten již odešel. Paul jí pomohl na nohy.

„Vím, co jste musela snést,“ zašeptal. „Když jsem ho dostával já,

myslel jsem, že omdlím. Byl jsem s princem Karlusem a ten byl

ještě bledší než já.“ Zvolna ji odvedl k mechovému lůžku.

„Stále nechápu, proč mi dal velmistr takový dar. Je přece

vyhrazen jen rytířům. Aspoň jsem si to myslela.“

„To jsem si myslel taky,“ usmál se Paul.

„Mají i jiné ženy křišťál?“

„Jste jediná kromě těch několika málo řádových sester. Jestliže

vás velmistr vybral, určitě usoudil, že jste jej hodná. Ledaže…“

Nedořekl a skousl si ret.

„Ledaže jsem ho očarovala, že?“

„Ne, to jsem nechtěl říct.“

Objala ho a vášnivě políbila. Po nějaké chvíli se od něj odtrhla a

zasmála se. „Hezky spěte a ať se vám něco hezkého zdá.“ A šla si

lehnout o kousek dál.

Paul byl z toho trochu rozpačitý. Očekával, že ho bude chtít mít u

sebe, a moc si to přál…

10

Princezna Priscilla se hnala chodbou rixorského hradu. Byla to

vysoká štíhlá dívka s dlouhými černými vlasy. Chvíli váhala a

potom vstoupila do komnat vrchního velitele Henriho de

Guerrevala. Starý voják byl již vzhůru. Opíral se o dvě berle a sluha

mu pomáhal s oblékáním. Nad kolenem měl velký obvaz na místě,

41

kde mu amputovali nohu. „Veliteli, to je přece šílenství, nemůžete

ještě vstávat!“

„Už jsem si odpočinul a na lůžku se nudím. Ten tyran Arp mi prý

umělou nohu nedá, dokud se pahýl nezajizví. Ale rána už je dobrá. A

tak jsem si řekl, že se dneska projedu na dalkovi.“

„S nohou v jednom třmeni se přece neudržíte!“

„Mám pořád ještě dvě stehna a dvě kolena. Chci si zajet k průsmyku

a podívat se, jak pokračují práce.“

„Pojedu s vámi,“ pravila hlasem, který nestrpěl odporu. „Jenom

se převléknu a sejdeme se na nádvoří.“

Namísto odpovědi jen zavrčel. Pracně se dostal o berlích na

nádvoří. Současně s ním dorazila i princezna v slušivém

tmavomodrém jezdeckém obleku.

Přidrželi jí dalku a ona se svižně vyhoupla do sedla. Pracnější to

bylo pro de Guerrevala, ale se sluhovou pomocí se nakonec na dalku

dostal. Princezna pro jistotu nařídila dvěma sluhům, aby je

provázeli. Vyrazili.

Velitel se rozchechtal. „Konečně mám pocit, že zase žiju!“

„Víte něco o Paulu de Gallasovi?“ zeptala se Priscilla po chvíli.

„Nic. Už by měl být na hradě Křišťálu, pokud ho ovšem nedostali

Godomové a pokud se mu vrátila paměť a hrad našel.“ Po chvíli se

pousmál. „Neptáte se na barona d’Escarlata. Já myslel, že se spíš

zajímáte o něj.“

„Zajímám se pouze o osud království,“ odpověděla až příliš suše.

Pokračovala však už mnohem klidněji: „Kdybyste měl o něm

zprávy, jistě byste mi je již dávno sdělil, ne?“

„Bohužel je tomu tak, princezno. Kdyby uspěl, určitě by už

poslal posla.“

Dojeli k průsmyku, kde se odehrála krvavá bitva. Byl tam i král

Karlus s několika rytíři.

„To je šílenství, de Guerrevale!“ káral velitele. „Měl jste být v

posteli, dokud mistr Arp nerozhodne jinak!“

„Tahle vyjížďka mi pomůže mnohem víc než jakýkoli lék. Chtěl

jsem se podívat, jak pokračují práce.“

„Já bych řekl, že velice uspokojivě,“ konstatoval spokojeně

Karlus.

42

Na druhé straně průsmyku se sesula část svahu. Uvolnili tam

zatím úzkou stezku, aby projel vůz a vesničané se mohli zatím

vracet domů.

„Pořád mám před očima ten zázračný sesuv, co pohřbil přes

polovičku godomského vojska,“ řekl de Guerreval s krutým

úsměvem. „Nebýt toho, nezvítězili jsme a já bych tu teď nebyl.

Přišel bych nejen o nohu, ale i o krk.“

Král jen pokýval hlavou a myslel si své. Pouze Yvain a on věděli,

jak tomu skutečně bylo. A vzpomněl si také na bytost z Prokleté

bažiny. „Práce pokračují přesně podle vašich příkazů,“ řekl pouze.

Henri de Guerreval pohlédl na rozestavěnou věž. „Musí být ještě

jednou tak vysoká,“ řekl, „aby se na ni nedostali se žebříky.

Lučištníci tam budou mít dobrý přehled. Nesmíme zapomenout na

dostatečné zásoby vody a potravin, aby vydrželi dlouhé obléhání, a

hlavně musí mít dost šípů.“

„Naši řemeslníci nevyrábějí nic jiného než šípy,“ uklidnil ho

Karlus. „A na hradě je už pěkná zásoba. A nyní se vraťte na lůžko.

Je to rozkaz.“

11

Yvain s Xilem dojeli k hradbám Wassilky. Stráže u brány na ně jen

roztržitě pohlédly.

„Pojedeme rovnou na hrad?“ zeptal se Xil.

„Nerad bych udělal stejnou chybu jako ve Fallině. Ubytujeme se

v hostinci a zjistíme situaci.“

Xil zajel ke stánku se zeleninou a poptal se na hostinec. Babka

jim ukázala cestu a zakrátko dojeli k zájezdní hospodě. Sotva vjeli

do dvora, pacholek se už hnal k dalkům. „Dej jim pořádně nažrat,“

nakázal mu Yvain a seskočil.

Hostinec byl dost velký, uvnitř bylo přes deset stolů. Ale jen dva

byly obsazeny mlčenlivými hosty, kteří jako by nečekali na nic

jiného, než až budou moci konečně odejít.

„Vítejte v mém skromném domě, pánové,“ přivítal je obtloustlý

hostinský. „Povečeříte?“

43

„Umíráme hlady a žízní. Nejdřív nám přines džbán vína.“

Hostinský křikl na číšnici, pěknou a správně zaoblenou brunetku,

a ta vzápětí postavila na stůl džbán a dva poháry. Víno bylo

vynikající a zakrátko se k němu přidružila pečená kachna s

nádhernou kůrčičkou a křupavé placky.

„Takhle bych nejraději jedl pořád,“ vzdychl slastně Xil. „Nelituji,

že jsem vstoupil do vašich služeb.“

„Doufejme, že nebudeš litovat později. Už jsi viděl, že to není

žádná procházka.“

„Pořád ještě žiju, ne?“

Číšnice se přišla zeptat, zda si nepřejí ještě něco. Xil se usmál a

vsunul jí do výstřihu zlaťák.

„Nepřinesla bys mi na pokoj vědro teplé vody?“

Zahleděla se na něj a přikývla. „Hostů máme teď málo,“ řekla

tiše, „takže bych mohla skončit dost brzy.“

„Vidím, že sis zajistil příjemnou noc,“ poznamenal Yvain.

„Pouze za účelem získání informací, pane,“ ohradil se Xil.

„Tvou obětavost oceňuji,“ odtušil suše Yvain.

Setmělo se a číšnice zapálila lampičky na zdi.

„Tady se na nějaký ten groš nehledí,“ poznamenal Xil.

„Zpravidla se tolik lampiček najednou nerozsvěcuje.“

Yvain se šel na jednu podívat zblízka. Byla to cínová nádobka s

úzkým hrdlem, z něhož vycházel silný knot.

„Je to obyčejná olejová lampa, ale netušil jsem, že se dá udělat

tak silný knot. Ta musí spotřebovat množství oleje.“

Hostinský se přišel otázat, zda byli spokojeni.

„Bylo to vynikající,“ pochválil ho Yvain. „Přines nám ještě jeden

džbán a budu rád, když se napiješ s námi.“

Hostinský si potěšeně přisedl a dal znamení číšnici.

„Tolik světla svědčí o tom, že obchody jdou dobře,“ konstatoval

Yvain.

Hostinský však jen zavrtěl hlavou a smutně se pousmál.

„V našem městě není světlo známkou blahobytu. Používáme

levný zemní olej.“

„Jak zemní?“

„Na jihu naší země stačí vykopat desetimetrovou studnu a z ní

44

prýští olej.“

Yvain se rozhlédl po prázdném hostinci. „Překvapuje mě, že při

tak dobré kuchyni tady nemáš plno.“

„Lidi jsou radši doma,“ vzdychl si hostinský. „Jsou neklidní a

řada jich už opustila město.“

„Bojíte se války s Godomy?“

„Ne, ti nás nechávají na pokoji. Ale ohrožuje nás ta zatracená

bažina.“ Viděl, že host nerozumí, a pokračoval: „Šíří se k městu. Za

pár neděl se dostane až ke hradbám.“

„Nezkoušeli jste ji zastavit?“

„Už několikrát, ale pokaždé z ní vyšly čarodějnice. Vypadají jako

krásné nahé dívky.“

„To musí být velice příjemný pohled,“ usmál se Yvain.

„To si jen myslíte, pane. Jakmile se přiblíží k člověku, změní se v

příšery s ostrými drápy a roztrhají ho. Naštěstí se zdržují jen poblíž

břehu, ale nedokážu si představit, co se bude dít, až budou u našich

bran.“

Džbán byl dopit a hostinský vstal. „Dal jsem vám připravit dva

pokoje. Sila vám ukáže cestu.“ Se znepokojeným výrazem dodal:

„Pane, časy jsou zlé a malou zálohu bych uvítal.“

Yvain vytáhl váček a hodil jej na stůl. Cinkot vyloudil na tváři

hostinského úsměv. Popadl váček a uklonil se: „Přeji vám dobrou

noc, pánové. Kdybyste něco potřebovali, Sila vám to donese.“

V té chvíli se otevřely dveře a do hostince vstoupil voják s

podivným lukem.

„Ne, Timore, nenaleju ti,“ ozval se hned hostinský. „Nejdřív

zaplať, co dlužíš.“

„Zaplatím, hned jak dostanu žold.“

„To tvrdíš už dva měsíce a pořád jsem nic neviděl.“

„Víš, že bych si dal ještě jeden džbánek?“ vstoupil do nastávající

hádky Yvain. „A našeho přítele zvu ke stolu.“

Voják se nijak neostýchal a hned si přisedl.

Když se napili, Yvain poznamenal vlídně: „Vypadáš unaveně,

příteli. Potřeboval jsi vzpruhu.“

„Kdo by nebyl unavenej, pane,“ stýskal si voják. „Po šesti

hodinách hlídky u bažiny. Tentokrát se čarodějnice neukázaly, ale to

45

čekání je hrozný.“

„Máš zvláštní luk…“

„To není luk, ale kuše. Je lepší než luk. Kdyby bylo ještě trošku

vína, předvedl bych vám ji.“

Yvain kývl na hostinského. Po několika doušcích voják vstal a

nasadil do kuše krátký šíp. Vysvětloval jeho funkci a výhody.

Napnul kuši hákem a namířil na starý štít na stěně. Střela vyletěla

a zaryla se hluboko do něj. Voják štít sundal a donesl ho ke stolu.

„Podívejte. Střela jím prošla a ještě škrábla stěnu.“

Xil si kuši obdivně prohlížel. „Něco takového bych si taky rád

pořídil,“ řekl tiše. „Kde se to dá sehnat?“

Voják se trochu ošil. „Kuše jsou vyhrazeny jen pro knížecí gardu,

ale…“ Zaváhal a řekl: „Ale tuhle bych prodal za… za pět dukátů.“

Zahleděl se na Xila, jak se zatváří.

„To je moc,“ řekl Xil. „Dva dukáty by mi přišly rozumnější.“

„Za tak směšnou cenu nikde kuši neseženete. Nu dobrá, ať tratím,

můžete ji mít za čtyři.“

Xil se dlouze zamyslel, bylo vidět, jak těžko se rozhoduje.

„Dobře. Ale dáš mi k tomu i střely.“

Voják hodil kuši a toulec na stůl. „Je vaše.“

Zatímco Xil sázel na stůl jeden zlaťák za druhým, Yvain

prohodil: „Nebudeš mít potíže s nadřízenými?“

„Kdepak! Mám ještě jednu po kamarádovi, co ho zabily

čarodějnice,“ zavrtěl hlavou voják.

Sebral čtyři dukáty a vstal. Cestou ke dveřím hodil dva

hostinskému.

Yvain a Xil se odebrali do svých pokojů.

Xil se zrovna svlékal, když někdo tiše zaškrábal na dveře. Dveře

se otevřely a nakoukla do nich Sila.

„Pojď,“ řekl a vtáhl ji dovnitř. Hned ji objal a políbil na šíji.

„Ne tak zhurta, pane. Dovolte mi aspoň, abych někam postavila

to vědro. Nechcete se osvěžit?“

„Až pak, to je nejlepší.“

Sila vědro odstavila, rychle si přetáhla šaty přes hlavu a vlezla si

do postele.

46

12

„Doufám, že jsi noc přežil v pořádku,“ poznamenal Yvain u snídaně.

„Ale nezapomněl jsem z ní tahat informace,“ ujistil ho Xil s

plnými ústy. „Ve městě není jediný Godom.“

„V tom případě můžeme vyrazit na hrad.“

Hostinský přinesl džbánek vína a chmurně pohlédl na Xila. „Sila

dneska nějak zaspala. To je poprvé, co se jí to stalo.“

Xil si pochutnával dál, jako by se nechumelilo. Když se

hostinský vzdálil, poznamenal: „Ta holčina má netušené nadání, ale

nikdy neměla štěstí na rovnocenného soupeře.“

„Už mlč,“ zarazil ho Yvain. „Pomni, že pýcha předchází pád.“

Položil na stůl zlaťák a křikl na hostinského: „Jdeme, ale nevím,

jestli se večer vrátíme.“

„Budete vždy vítáni, pánové!“ ukláněl se hostinský.

Nasedli na dalky a rozjeli se k hradu. Náhle se Yvain zastavil.

„Ještě bych se rád podíval na tu jejich bažinu. Nevíš, kde je?“

„Vím to od Sily. Asi dva tisíce metrů od hradeb. Každý den

postupuje. Co si od toho slibujete? Moje zkušenost s tou poslední

bažinou byla dost nepříjemná a nerad bych si ji zopakoval.“

„Neboj se, zůstaneme na břehu.“ Netrvalo dlouho a dojeli k

bažině.

„Pod tou narůžovělou hladinou jsou odporní pavouci,“ varoval

Xil.

„Já nezapomněl,“ odpověděl Yvain a sestoupil z dalky. „Teď

chci přemýšlet. Odveď dalky stranou a dohlídni na ně.“

Dalkové už začínali projevovat neklid a plašili se. Zklidnili se

teprve dvacet metrů od břehu.

Yvain nehybně stál s přivřenýma očima. Soustřeďoval myšlenky,

jak ho to naučila bytost z Proklaté bažiny. Několik minut se nic

nedělo. Už se chtěl vzdát, když zaznamenal prchavou, vzdálenou

myšlenku.

„Kdo jste? Jsme od sebe příliš daleko. Pošlu posla jako

prostředníka.“

Bytost měla podobu dívky s krásným, ladným tělem, což nebylo

47

obtížné posoudit, neboť až na dlouhé černé vlasy byla úplně nahá.

Přecházela bažinu a nořila se do ní do půli stehen.

„Tady jsou tmavovlasé, a ne světlé jako u nás,“ zabručel Xil.

„Dávejte si na ni pozor. Taky se mění v netvory. Sila to už jednou

viděla.“

Krasavice se zastavila tři metry od Yvaina a usmála se na něj.

„Netušila jsem, že lidé jsou telepati.“

„Jsem výjimka. Zjistil jsem to při kontaktu s jednou vaší

družkou.“

„To je zajímavé, domnívala jsem se, že jsem na této planetě

jediná.“

„Dosáhla určité velikosti a už se nerozšiřuje.“

„Je příliš bázlivá a nemá představivost.“ Myšlenka byla plna

pohrdání.

„Až kam zajdete? Nedaleko odtud je město.“

„To vím a brzy je pohltím. Lidské bílkoviny mi jdou k duhu.“

„Kdy se zastavíte?“

„Hodlám pokrýt celý kontinent.“

„A co ona vaše družka?“

„I ji pohltím, když byla tak hloupá a zastavila se. Tomuto světu

musí vládnout silnější. Takový je zákon přírody.“

„Proč chcete zničit člověka?“

„Protože jsem silnější.“

Yvaina se zmocňoval vztek.

„Cítím v tvém duchu zlobu a možná je to pro mě nebezpečné.

Prosté pravidlo bezpečnosti velí, abych zničila nepřítele, než zesílí.

Ráda jsem si s tebou pohovořila. Sbohem.“

Bytost přestala vysílat. Černovláska se po celou dobu kontaktu

ani nehnula. Nyní se však proměnila. Tělo jí zmohutnělo, pleť se

pokryla hustou srstí. Měla obrovskou hlavu se špičatým čumákem a

s tlamou plnou dlouhých, silných, ostrých zubů…

„Uhněte!“ vykřikl Xil.

Yvain uskočil a tasil meč. Cosi cvaklo a netvor se zastavil. Yvain

s překvapením hleděl na střelu z kuše, která se zaryla bestii do hrudi.

Zvolna vrátil meč do pochvy a otřel si zpocené čelo. Netvor se už

nehýbal. Postupně se proměňoval v dívku.

48

„Díky, Xile,“ vydechl si Yvain. „Ta náhlá proměna mě

zaskočila.“

„Přiznám se, že jsem se svým prvním pokusem docela

spokojený,“ opáčil potěšeně Xil. Zarazil se a dodal: „Když se to

vezme kolem a kolem, možná byste mi mohl na tu kuši přispět.“

„Dobrá! Dlužím ti dva dukáty,“ rozesmál se Yvain. „A teď se

vrátíme do města.“

* * *

Kníže Kilmo byl asi čtyřicetiletý muž statné postavy. Tvář mu

zdobil krátký černý vous. Mlčky se na Yvaina zahleděl a vážným

hlasem pravil:

„Vítejte, pane vyslanče. Vyřiďte prosím králi Karlusovi naši

soustrast se smrtí jeho otce. Poslal jsem posla, který ho bohužel už

nenašel. Vaši zemi zachvátily zmatky.“

Yvain zlehka pokýval hlavou. Usoudil, že tady bude rozumnější

nalít čistého vína.

„Král Johannes utrpěl těžkou porážku. Byl smrtelně zraněn v

bitvě s Godomy. Princ Karlus nastoupil na trůn za velice obtížných

podmínek. Usoudil, že bude v současné situaci rozumnější opustit

Frequor a dočasně přesídlit do Rixoru.“

„To mi říkal i posel,“ usmál se kníže.

„Došlo pak k další velké bitvě. Byla velice krvavá, ale

Godomové byli poraženi a Radžak se musel stáhnout. Král Karlus

chce postavit silné vojsko a prosí vás o pomoc. Dal byste mu k

dispozici muže, které by živil a platil?“

Kníže dlouho mlčel a potom si vzdychl: „Nesmírně rád bych

bratranci Karlusovi pomohl. Pokud se Godomové zmocní vašeho

království, je jisté, že zakrátko dostanou zálusk i na mé město.

Bohužel sami jsme nyní ve velkém ohrožení a potřebuji si podržet

všechny síly.“

„Vím. Bažina vám působí starosti.“

Kilmo na něj překvapeně pohlédl.

„Přijeli jsme včera večer a přespali v hostinci. Všichni mluví jen

o bažině. U nás máme podobnou, ale ta se už nezvětšuje.“ Yvainovi

49

se hlavou honily všelijaké myšlenky. Nakonec se rozhodl. „Když

vám pomohu s bažinou, pomůžete vy králi?“

„Už jsme zkoušeli všechno, ale jakmile se přiblížíme, ty

čarodějky se změní v netvory a vyděsí moje muže. A těch pár, kteří

neutekli, zaplatilo za svou statečnost životem.“

„Dostal jsem nápad, jak na ni.“

„A sice?“

„Ještě si ho musím promyslet a zítra vám ho předložím. Mohu

dostat větší množství zemního oleje? Hodil by se mi.“

„Kolik ho potřebujete?“

„Tak sto sudů.“

„Dám pro ně poslat na jih. Sejdeme se u večeře.“

Yvain vstal a uklonil se. Ve chvíli, kdy už byl na odchodu, Kilmo

dodal:

„Jestli se vám nějakým zázrakem podaří tu bažinu zdolat, dám

bratranci Karlusovi k dispozici sto ozbrojených mužů.“ Večeře byla

lepší než nálada, která při ní vládla. Když Yvain vstoupil do svého

až hýřivě osvětleného pokoje, uklonila se mu mladičká půvabná

hnědovláska.

„Jsem Saima. Kníže mi nakázal, abych se o vás postarala.

Pomohu vám do lože.“

Chabě protestoval, ale dívka ho zula a potom se věnovala

kalhotám. Když byl svlečen, rozhrnula přikrývku a vyzvala ho, aby

si lehl. Zatímco se přikrýval, stáhla si šaty a stála před ním úplně

nahá. Vklouzla za ním a přitiskla se k němu. „To není třeba,“

zamumlal Yvain a zrychlil se mu tep.

„No tak, snad knížete neurazíte! Myslel by si, že pohrdáte

pozorností, kterou vám poslal.“

Yvain se rozesmál a objal ji. „V žádném případě ho nechci urazit.

Tohle je velice milá pozornost.“

* * *

Když komorník uvedl Yvaina do poradní místnosti, kníže už

seděl na jednom konci stolu. Starší muž vpravo od něj měl přísný

úzký obličej a prokvétající vlasy, po jeho levici seděl statný chlapík

50

s mohutným hrudníkem, který se jen stěží vtěsnal do kabátce z

červené kůže.

„Posaďte se proti mě, pane d’Escarlate,“ vybídl Yvaina kníže.

„Tohle je kancléř Zerak a tady kapitán Kokas, velitel mé gardy.

Můžete nám tedy říct, jak chcete s tou bažinou bojovat?“

„Budu potřebovat sudy zemního oleje a padesát nejlepších střelců

z kuše.“

„Chlapi můžou nastoupit okamžitě,“ prohlásil kapitán.

„Šedesát sudů je k mání hned,“ prohlásil kancléř, „a zbytek

během dne, jakmile je dovezou.“

„To je vynikající, pánové.“

„Prozradíte nám konečně ten plán?“ otázal se netrpělivě Kilmo.

Yvain přistoupil k obrovské nástěnné mapě.

„Muži vylijí sudy do téhle části bažiny, kde je narůžovělá voda.“

„To je nesmysl!“ vybuchl kapitán. „Sotva začnou, ukážou se

čarodějky a změní se v netvory.“

„No právě,“ usmál se Yvain. „A v té chvíli zasáhnete vy,

kapitáne. Budete mít připravené střelce. Jakmile se čarodějky

ukážou, muži u sudů zalehnou a střelci vystřelí.“

„Jsou nezranitelné,“ namítl kníže.

„To není tak docela pravda, Jasnosti.“

„Co vy o tom víte?“ zavrčel nedůvěřivě kapitán.

„Včera jsem to viděl na vlastní oči. Byl jsem se projít u bažiny.

Ukázala se krásná nahá černovláska. Zřejmě jsem se jí nelíbil,

protože se proměnila v cosi jako obrovského medvěda. Můj sluha po

ní vystřelil a ona se skácela k zemi jako člověk.“

„To je k nevíře,“ zabručel kapitán Kokas.

„Už jste to někdy zkoušeli?“

„To ano, ale muži byli zřejmě tak rozrušeni, že minuli…“

„Pokud o mých slovech pochybujete, půjdeme k bažině a já vám

to předvedu znovu. Ale radši bych bažinu překvapil.“

Nastalo dlouhé ticho, které nakonec prolomil kníže.

„Myslím, že plán barona d’Escarlata můžeme přijmout.“

„Je příliš smělý,“ namítl kancléř.

„A máte jiný?“

„Bohužel ne. A co když se bažina před hradbami zastaví?“

51

„Zatím pořád postupovala a nezastavovala se,“ vzdychl si kníže.

„Měli bychom to zkusit. Jinak musíme vyklidit město.“

* * *

Za úsvitu vyrazili k bažině. Po cestě drkotaly vozy se sudy

provázené vystrašenými muži. Yvain jel s knížetem a kapitánem

Kokasem za nimi. Zastavil dalku a diplomaticky nadhodil:

„Asi byste měl muže rozestavit zde, tak dvacet metrů od břehu.

Ať jsou připraveni vystřelit, ale jen na váš rozkaz.“

Muži začali vykládat první vůz se sudy. Pracovali rychle, skoro

to vypadalo, že je pohání strach. Postavili sudy na břeh, vypustili je

a rychle se vzdálili. Najel další vůz a operace se opakovala. Po

hladině se šířila mastná skvrna.

Muže překvapilo, že se nic neděje, a poněkud se zklidnili.

Někteří začali dokonce žertovat. Když vykládali čtvrtý vůz, ukázaly

se čtyři čarodějky. Čile se brodily bažinou a muži se okamžitě dali

na útěk. Jakmile čarodějky dorazily ke břehu, začaly se přeměňovat.

„Nečekejte, až skončí!“ křikl Yvain na Kokase. „Palte!“

Kokas zatroubil na roh a zasvištělo padesát střel. Skoro všechny

zasáhly cíl.

Uplynuly tři nekonečně dlouhé sekundy a pak se netvoři skáceli

do bažiny a ozval se jásot.

„Máte vynikající střelce, kapitáne,“ pochválil Yvain Kokase. „Ať

se připraví na další výstřel.“ Obrátil se ke knížeti a dodal: „Dejte

vyložit poslední vozy. Musíme využít chvíle klidu.“

„Čarodějky jsou mrtvé, už se nemáme čeho bát…“

„Přijdou další, Jasnosti. Je třeba jednat rychle.“

Vzduchem se šířil zápach zemního oleje. V té chvíli se z lesíka

na druhém břehu vynořilo dobrých dvacet čarodějek a hnaly se

bažinou k nim. Kníže zbledl jako stěna a řada střelců se zavlnila.

Uplynuly dvě vteřiny. Když byly čarodějky na dostřel, Kokas

zavelel k palbě. Yvain ani neměl čas mu říct, aby si nechal pár

střelců v záloze. Vystřelili všichni, cílů však bylo příliš. Deset

čarodějek se skácelo a zbytek dorazil ke břehu a proměnil se. Střelci

ani nestačili nabít.

52

Yvain popohnal dalku a vyrazil kupředu. Rázem byl na břehu

bažiny a vhodil do ní pochodeň. Hladina ve vteřině vzplála a olízl ho

ohnivý dech. Dalka se vzepjal, Yvain ho ještě stačil otočit a uháněl

zpět ke knížeti.

Z ohnivé záplavy se vynořil jeden netvor a hnal se ke střelcům,

které zachvátila panika. Vtom se však zastavil a zvolna se kácel k

zemi se střelou v hrudi.

„Slušná trefa, co?“ pochválil se Xil. „Člověk si vždycky musí

nechat střelu v záloze.“

Kníže si otřel zpocené čelo. „Máte velice šikovného sluhu, pane

d’Escarlate.“

Střelci napjatě hleděli do pohasínajících plamenů. Zřejmě s

hrůzou očekávali, kdy se ukáže další netvor.

„Řekl bych, že je po všem,“ poznamenal kníže. „Zachránil jste

nás před záhubou. Proto jste vylil olej na hladinu?“

„Spíš jsem počítal s tím, že otráví ty nebezpečné pavouky.“

„Co budeme dělat dál?“

„Myslím, že je vhodný čas promluvit si s bytostí, která řídí

čarodějky.“

„Ale jak?“

„Mám takový nápad…“

Yvain požádal Xila, aby dal přivézt sudy, které ještě nebyly

vyprázdněny. Xil se za chvíli vrátil s několika vozky.

„Co s nimi chcete udělat?“

Yvain ukázal na své kalhoty a boty. „Pořádně mě zlijte. Musím

tím nasáknout, abych odradil pavouky.“

Kníže jen nedůvěřivě vrtěl hlavou. „Není to příliš nebezpečné?“

„To zjistím, až se vrátím,“ odtušil Yvain. „Půjč mi tu kuši a

střely,“ požádal Xila. Xil se netvářil příliš ochotně, a Yvain proto

dodal: „Nezapomeň, že ji máme napůl.“

„Jdu s vámi,“ prohlásil Xil.

„Ani náhodou! Nemám chuť tě vláčet na zádech jako posledně.“

S kuší v ruce vstoupil do bažiny. Co chvíli očekával, že se ukáže

jedna z těch růžových stvůr, které se člověku přichytí na tělo a

požírají ho zaživa.

53

13

Yvain vyšel na houbovitou nahnědlou zem. Boty mu při každém

kroku čvachtaly. Přiblížil se ke skále, z níž vytékal tenký pramínek

vody. Věděl, že je to tekutina, kterou se živí ony bytosti podobné

lidem. Měl žízeň a rád by se napil, ale přemohl se. Co když je to

past?

Došel až k lesu. Bylo to příliš silné slovo pro menší změť šedých

propletených kmínků, mezi kterými občas prošlehla jiskra.

Ve chvíli, kdy chtěl do lesíka vstoupit, objevila se nahá a svůdná

černovláska. Zvedla si vlasy a odhalila ňadra. Na rtech jí pohrával

rozkošný úsměv. Vábila ho k sobě.

Yvain zvedl kuši. Váhal. Dívka byla od něj už jen pár kroků.

Vtom si všiml, že se nepatrně zachvěla. Blíží se přeměna! Vypálil a

šipka zajela mezi pohupující se ňadra. Dívka se zastavila, přeměna

ještě chviličku pokračovala, a potom se skácela.

„Galantnost by v tomto případě mohla být nebezpečná,“ zabručel

Yvain. Připravil další střelu a napnul kuši. Pravicí uchopil meč a

prosekával se lesem. Vnímal prchavou, bolestnou myšlenku. Usmál

se, věděl, oč jde.

„Dost! Kdo jste a co chcete?“ ozvalo se konečně.

„Jdu pokračovat v rozhovoru.“

Vnímal mírné překvapení.

„Myslela jsem, že jsi mrtev. Přikázala jsem, aby tě zabili.“

„Neschopnost podřízených vždy zamrzí.“

„Jak ses dostal až sem? Měli tě sežrat pavouci.“

„Nechme toho. Dobře vím, že se jedná o antitělíska. Nemohla mě

identifikovat, protože jsem se dal polít zemním olejem, který jich

hodně spálil. Nemyslím si, že jsou příliš účinná.“

„Dost. Jinak tě má obrana zničí.“

„Nevěřím, že ještě nějaká existuje. Poslední jsem před chvílí

zlikvidoval.“

„Vytvořím jich ještě víc a má pomsta bude krutá. Vyhladím

všechny.“

„Nebudou na to čekat. Vím, že jsem v tvém mozku a že je to tvoje

54

nejcitlivější místo.“

Rozmáchl se a přesekl několik oddenků. Myšlenka se vrátila,

byla ironická, ale přece jen trochu neklidná.

„Pokud máš vůbec nějaké ponětí o mozku, pak jistě víš, že se

skládá ze stovek milionů neuronů. Tím směšným mečem je nikdy

nepřesekáš všechny.“

„To je patrně pravda, ale my na to půjdeme jinak. Moji lidé

budou lít zemní olej na hladinu tak dlouho, až pokryje silnou vrstvou

veškerou tvoji tělesnou tekutinu. Antitělíska to dlouho nevydrží.

Navíc tu vrstvu můžeme zapálit, což ti neurony trošku povzbudí, že?

A naši alchymisté připraví jedy. Jsou-li nebezpečné pro nás, budou

nebezpečné i pro tebe.“

Myšlenka se odmlčela. Když se ozvala znovu, vyjadřovala

překvapení.

„Já to nechápu. Zatím jsem nenarazila na žádný odpor. Ti

směšní lidé přede mnou jen prchali anebo se nechali sežrat. Teprve

s tebou to všechno začalo. Takže za to můžeš ty.“

„Dejme tomu, že jsem jim tak trošku poradil. Využil jsem toho,

co mi prozradila ona mírumilovná bytost. Moji spoluobčané ji

přijali. Každý tak žijeme na svém území, neškodíme si, nepřekážíme

si.“

„Zrádce bez jakýchkoli ambicí! Proč jsi přišel?“

„Mysli si, co chceš, ale nechceme, abys zmizela. Chceme si

zajistit bezpečí a uzavřít mír. Uzavřít smlouvu…“

„Neřekla bych, že jste tak silní, abyste…“

Yvain přesekl několik oddenků, vybral si tentokrát silnější.

Vnímal vlnu bolesti.

„Možná by stálo za to polít i tyhle oddenky olejem a zapálit…“

„Dobrá. Co navrhuješ?“

Nyní musel Yvain improvizovat, protože podmínky smlouvy s

knížetem neprojednal.

„Přestaň se rozšiřovat a jako projev dobré vůle ustoupíš na tři

kilometry od města, a to do tří dnů.“

„To nejde. Nestihnu vsáknout tolik tekutiny.“

Yvain se zamyslel.

„Jako náhradu můžeš zabrat odpovídající plochu na opačné

55

straně. Jakmile se stáhneš, postavíme hraniční zeď. Běda tomu, kdo

ji překročí, ať tím či oním směrem.“

„To je vše?“

„Mám jediné přání. Nechť zde konečně zavládne mír.“

Kontakt se na nějakou chvíli přerušil.

„Myslím, že je to přijatelné řešení,“ ozvala se pak bytost.

„Nerada se vzdávám svých plánů, ale třeba nebyly rozumné. Možná

má pravdu ta druhá…“

Yvain si vydechl.

„Předložím tento návrh svému pánu, i když myslím, že jej přijme.

Ale abys nás přesvědčila, bylo by dobré, kdybys už dnes v noci

začala ustupovat.“

„Sbohem, tvorečku. Někdy mě zase navštiv.“

Jakmile Yvain vstoupil na pevnou zem, přistoupil k němu kníže.

„Tak co?“

„Spojil jsem se s bytostí, která řídí ty čarodějnice. Dohodli jsme

se na míru.“ A Yvain informoval knížete o podmínkách. Když se

zmínil o tom, že se bažina rozšíří opačným směrem, kníže namítl:

„To pak bude na godomském území!“

„A bude to godomský problém,“ dodal Yvain.

* * *

Druhý den ráno se Yvain dostavil ke knížeti ještě poněkud

ospalý. Když se předešlý den vrátil od bažiny, Saima se mu

postarala o nové oblečení a ještě o mnohem víc. Potom s Xilem

bohatě povečeřeli a šli si lehnout. Nenasytná Saima se však ukázala

znovu.

Kníže ho opět čekal s kancléřem a kapitánem.

„Račte dál, pane d’Escarlate,“ uvítal ho. Byl ve vynikající náladě.

„Hlídka ráno zjistila, že bažina přes noc ustoupila skoro o pět set

metrů. Zdá se, že hodlá smlouvu dodržet.“

„To jsem rád,“ oddechl si Yvain.

„Ale stejně nechápu, jak jste se s tou bytostí dokázal domluvit,“

zajímal se kníže.

„To se těžko vysvětluje, Jasnosti. Nemluví slovy, ale vysílá

56

myšlenky. A já jsem zřejmě jedním z mála, který je dokáže

přijímat.“

„Zvítězili jsme,“ pronesl suše kancléř. „Proč toho nevyužít a

nezničit ji definitivně?“

„Nejsem si jist, jaké skryté rezervy ještě má. Může se stát, že si

vyvine nějakou obranu proti zemnímu oleji. Myslím, že výhodnější

je tenhle mír než dlouhá válka, u které si nemůžeme být jisti, že ji

vyhrajeme.“

„A co si myslíte vy?“ obrátil se kníže ke kapitánovi.

„Souhlasím s baronem.“

„Já rovněž,“ přidal se kníže. „Vy myslíte, barone, že ta bytost

dodrží slovo?“

„Zatím určitě. Co bude dál, nevím.“

„Co tedy radíte?“

„Využijte míru a oživte opět město. Buďte ale obezřetní. Mějte v

záloze zásobu oleje a požádejte alchymisty, aby připravili dostatečné

zásoby jedu.“

„To je moudrá rada a budeme se jí řídit. Před třemi dny bych si

něco takového nedokázal představit. Nyní je na mně, abych splnil

slib. Dávám králi Karlusovi k dispozici sto střelců, a to na mé

náklady. Velet jim bude kapitán Kokas.“

14

„Dneska v noci jsem dokončil ty kořínky,“ poznamenal kouzelník

Merchak při snídani unaveně. „Budete mít dostatečnou zásobu na

další tažení. Stálo mě to značnou námahu a dlouho jsem nespal.“

Radžak se rozesmál. „Jsem spokojen. Dostaneš novou,

mladičkou otrokyni.“

Merchak sklonil hlavu na znamení díků a Radžak pokračoval:

„Hned ráno se dáme na pochod. Buď připraven a neber si moc

zavazadel.“

Dostavili se náčelníci kmenů. Bylo jich deset a vedl je Tahar,

kterého Radžak jmenoval vrchním velitelem.

„Zítra vyrazíme na Rixor,“ prohlásil Radžak. „Je to bohaté město

57

a bude co plenit. Ztrestám je za to, že se mi vzepřelo. Já se spokojím

s Karlusovou hlavou. Napíchnu ji na kopí a vystavím pak na

hlavním rynku ve Frequoru.“

Náčelníci vypadali spokojeně a Radžak pokračoval:

„Před každým útokem vám Merchak přidělí kořínky, takže se

vyrovnáte křišťálovým rytířům.“

„Kolik jich vlastně je?“ zeptal se náčelník, který se přidal teprve

nedávno.

„Buďte klidný, je jich mnohem méně než nás. Při posledním

střetu jsme je prakticky vyhladili. O vítězství nás připravil jen

nečekaný sesuv hory. Za těch pár měsíců Karlus zverboval nějaké ty

sedláky, ale to je asi tak všechno.“

„A co rytíři?“

„Přidalo se k němu jen málo baronů,“ odvětil posměšně Radžak.

„S těmi nejvýznamnějšími jsem jednal a slíbili, že zachovají

neutralitu. Zaručil jsem jim, že si smějí ponechat svá panství.“

Zasmál se. „Až zvítězíme, potrestám je za to, že porušili slib daný

králi. A teď se vraťte ke svým jednotkám.“

Vystřídal jej velekněz alliumské církve Luzor.

„S radostí vám oznamuji, Veličenstvo, že měšťané vašich příkazů

uposlechli. Vozy s potravinami jsou připraveny. Čekají pouze na

vaše rozkazy.“

„Výborně,“ odvětil blahosklonně Radžak.

„Dovolte mi vzdálit se, abych mohl dohlédnout na poslední

přípravy. Přeji Jeho Veličenstvu brzké a skvělé vítězství, za něž se

budu v našem chrámu den co den modlit.“

„Modlit se budeš cestou, protože jedeš s námi.“

„Nebyl bych mnohem užitečnější ve Frequoru, abych dohlédl na

měšťany?“

„O ně se nestrachuj. Nechám tady menší posádku a její velitel už

pořádek udrží, i kdyby jich měl pár pro výstrahu pověsit. Mnohem

užitečnější nám budeš v Rixoru. Až město dobudeme, přesvědčíš

měšťany, aby se mi podřídili. Nerad bych zmasakroval všechny.

Bude pro mě mnohem výhodnější, když budou vytvářet bohatství, z

nějž budu těžit.“

Luzor skryl zklamání a opět se uklonil. „Vždy k službám, Vaše

58

Veličenstvo.“

Radžak mu zhatil plány. Doufal, že za jeho nepřítomnosti město

ovládne, čímž se dostane do pozice, že bude moci s vládcem

vyjednávat a získat tak úřad frequorského guvernéra.

Jakmile velekněz odešel, Merchak poznamenal: „Neřekl bych, že

byl nadšený.“

„Ani já ne,“ rozesmál se vládce. „Podle mě až příliš touží po

moci, a proto ho chci mít radši na očích.“

15

„Rád tě zase vidím. Takže úkol jsi splnil!“ přivítal král Karlus Paula

de Gallase na nádvoří rixorského hradu.

„Veličenstvo, představuji vám armadérského velmistra.“

Král kývl hlavou na pozdrav. „Je mi ctí, otče. Potřebujeme vaši

pomoc a radu.“

Paul potom představoval jednotlivé mnichy. Když přišla řada na

Sabrinu, zakoktal se a zrudl. Velmistr mu však přispěchal na pomoc

a řekl: „To je Sabrina a pomáhá bratru Ambrožovi, protože se vyzná

v bylinách.“

Večer král uspořádal hostinu. Sabrina seděla u jednoho z bočních

stolů vedle bratra Ambrože. S údivem a obdivem si prohlížela sál,

vysoký strop, desítky pochodní. Vešli sluhové se stříbrnými podnosy

plnými nakrájeného masa a rozestavili je na stůl.

„Jezte, mé dítě,“ vybídl ji Ambrož.

Vzala si paštiku, snědla pár soust a sledovala ostatní, jak si

počínají. Obdivovala Paula, s jakou samozřejmostí si vede u

čestného stolu.

Když Karlus usoudil, že hosté zahnali nejhorší hlad, obrátil se na

armadérského velmistra. „Rád bych pasoval deset nových rytířů.

Hned zítra, kdyby to šlo. A koncem týdne rovněž.“

„Křišťály mám, počítal jsem s tím,“ odvětil velmistr. „Ale kde

vezmete uchazeče?“

„Povýším do šlechtického stavu důstojníky a poddůstojníky, kteří

se vyznamenali v boji s Godomy. Toto povýšení bude pro ně

59

odměnou a zajistí mi i jejich věrnost.“

„Ale to přece nejde!“ vybuchla Priscilla. „Za tak krátkou dobu se

nestačí seznámit s hrdinskými zpěvy, v nichž by našli své vzory…“

„Když zvítězíme, budou mít na to moře času,“ odbyl ji Karlus.

„Ale nezúčastnili se ještě jediného turnaje, protože jste ještě

žádný neuspořádal a…“

„Sestřičko, válka není turnaj, ale zákeřný a zlý boj. Vím, že tito

noví rytíři jsou dobří bojovníci. Prokázali to. Na bojišti. A to je

hlavní.“

Velitel de Guerreval udeřil dlaní o stůl, čímž se přihlásil o slovo.

„Lidí máme málo a potřebujeme dobré bojovníky. Ti, které jsme

s králem vybrali, takoví jsou. Křišťál jim zvýší sílu a rychlost reakcí.

Navíc budou podporou venkovanům, kteří ještě nemají pořádný

výcvik.“

„Takže,“ obrátil se Karlus opět k velmistrovi, „pokud byste

souhlasil, udělali bychom to zítra.“

„Stane se podle vašeho přání, Veličenstvo. Naše posvátné texty

neříkají, že nositelé křišťálu musí být urozeného původu. A nyní,

kdybyste dovolil, rádi bychom si s bratry odpočinuli. Cesta byla

úmorná a těla volají po pohodlném loži.“ Velmistr vstal a jeho lidé s

ním. Sabrina se k nim přidala a na cestu si vzala ještě kus masa.

Zakrátko je následovala i královna Tamia a po ní odešel Henri de

Guerreval. Belhal se o dvou holích.

Priscilla se naklonila k Paulovi a zašeptala: „Nemáte nějaké

zprávy o panu d’Escarlatovi?“

„Nemám, ale velmistr tvrdí, že pokračuje ve své misi. Myslím, že

o něm brzy uslyšíme.“ Zívl si a odstrčil židli.

Král ho však zadržel. „Příteli, chci vědět vše o vašich

dobrodružstvích.“

Paul de Gallas začal vše podrobně líčit. Záchranu Sabriny přešel

několika slovy.

„Během večeře z vás nespustila oči. Zřejmě vás velice obdivuje,“

poznamenala Priscilla

„To jen proto, že jsem ji zachránil před nepříjemnou smrtí.“

„V jejím pohledu,“ pousmála se, „jsem viděla víc než vděk. My

ženy něco takového vycítíme.“

60

O něco později trochu podnapilý Paul vstal a odešel do svého

pokoje. Rychle se svlékl a s úlevou se natáhl na postel. Než však

stačil usnout, vešla dovnitř Sabrina s náručí plnou šatstva.

„Místnosti pro mnichy jsou malé a spí po několika. Neměli mě

kam dát, a tak mě velmistr poslal, abych vás požádala o

pohostinství. Říkal, že máte dvě místnosti.“

Paul vstal a otevřel dveře do sousední místnosti, kde byla rovněž

postel, stůl a dvě stoličky.

Sabrina si odložila šaty na postel a vysvětlovala: „Dala mi je

královna. Vůbec nevím, jak jí poděkovat.“

„Poděkujeme jí zítra,“ ujistil ji Paul. „Dobrou noc.“

Za pět minut u něj byla znovu. V dlouhých modrých šatech.

Udělala dva taneční kroky a otočila se.

„Nádherné, že?“

„Jistě, sluší vám.“

„Pomůžete mi je rozepnout? Bojím se, abych je hned napoprvé

nepoškodila,“ řekla a obrátila se k němu zády.

Paul jí rozepnul sponky a obnažil ramena.

„Pomozte mi s nimi i přes hlavu, abych je příliš nepomačkala.“

Pak se k němu nahá otočila a usmála se. „Nechtěl jsi mi něco

říct?“

„Já? Ne… ne…,“ blekotal.

„Ale chtěl!“ prohlásila a odtlačila ho k posteli.

* * *

Když se Paul probudil, natáhl ruku, ale Sabrina vedle něho

nebyla. Šel se podívat do sousední místnosti. Šaty dál ležely na

nerozestlané posteli. Připadalo mu to zvláštní. Do místnosti vstoupil

panoš.

„Pane, král mi nakázal, abych vám byl k službám. Jmenuji se

Rimo.“

„Dobrá, Rimo. Přines mi vodu na mytí a něco k jídlu.“

Mladík se brzy vrátil. Zatímco připravoval na stole snídani, Paul

se umyl. Když se dal do pořádku, pustil se do studeného masa.

„Jsi tu už dlouho?“ zeptal se Rima.

61

„Asi dvě hodiny. Čekal jsem, až se probudíte.“

„Neviděl jsi odtud odcházet dívku?“

„Ano, pane. To ona mi řekla, abych vás nebudil.“

„A nevíš, kam šla?“

„Prý za bratrem Ambrožem. Dovoluji si vám připomenout, že

obřad křišťálu se koná za hodinu.“

* * *

Velmistr prováděl obřad ve velké síni hradu za přítomnosti krále,

královny matky a Paula de Gallase, který mu asistoval. Princezna

Priscilla se neúčastnila.

Když obřad skončil, velmistr k Paulovi prohodil: „Včera jsem

musel Sabrinu poslat za tebou. Nebylo možné, aby spala společně s

bratry. Doufám, že ti to nevadilo.“ Všiml si, jak mladý muž rudne, a

pokračoval: „Nezpěčuj se normálnímu citu a nech mluvit své srdce.

Hned jsem poznal, že je to výjimečná dívka. Máš štěstí, že tě

miluje.“

Do síně vpadl panoš. „Stráže hlásí, že se blíží nějací jezdci a že je

jich hodně!“

„Godomové?“

„To snad ne! Jistě by nás upozornily hlídky z průsmyku.“

Za hodinu vjel na nádvoří Yvain a s ním stovka střelců z

Wassilky. Mladík se uklonil Karlusovi.

„Představuji vám kapitána Kokase, velitele střelců, které nám

poslal kníže Kilmo.“

„To mu nikdy nezapomenu,“ řekl uznale král. Otočil se k Paulovi

a pokračoval: „Dohlédněte, aby byli ubytováni a dostali najíst, A vy,

Yvaine, se ubytujte a vezměte s sebou kapitána. Jakmile se dáte do

pořádku, podáte mi v knihovně hlášení. A večer vás zvu ke stolu.“

Za dvě hodiny už Yvain dovyprávěl svůj příběh.

„Jak vidíte, Veličenstvo, podařilo se mi sehnat jenom tyto muže.

Ale jejich kuše jsou přesné a velice průrazné. Na zpáteční cestě jsme

viděli prach zvednutý mocným vojskem. Radžak se vzchopil dřív,

než jsme čekali. Očekávám, že dorazí do dvou, nejpozději do tří

dnů.“

62

Panovník se starostivě zachmuřil. „Promluvíme si o tom u

večeře. Zatím si odpočiňte. Pan de Guerreval vás rád uvidí.“

Yvain se umyl a natáhl se. Netrvalo ani deset minut a navštívila

ho Aliva, jeho nevlastní sestra. Matka jí zemřela krátce po porodu a

otec se o rok později oženil s Yvainovou matkou. S ní vstoupil do

místnosti jakýsi statný osmahlý chlapík.

„Představuji ti rytíře Iana de Vorna,“ řekla. „Chce s tebou mluvit.

Říkala jsem mu, že je to zbytečné, ale nedal si říct.“

Yvain si už na něj vzpomínal. Statečně se bil s Godomy.

Mladík si odkašlal a řekl: „Barone, mám tu čest požádat vás o

ruku vaší sestry Alivy.“

Yvaina to poněkud zaskočilo, a tak hned neodpověděl.

„Vím, že má jen malé věno po matce. Já jsem zas mladší syn,

takže mám jen zbraně a dalku. Ale věřím, že se vyznamenám v boji

a král mě odmění.“

„Znám vaši chrabrost, Iane, a souhlasil bych s vaší žádostí,

jenže…“ Odmlčel se a sestřiny oči už temněly zlobou. Než však

stačila vybuchnout, pokračoval: „Ale nemám na ni vliv a nemůžu ji

k ničemu nutit. Záleží to jen na ní. Alivo, chceš si vzít rytíře Iana za

chotě?“

„Ovšem. Kvůli tomu jsem přece přišla,“ odvětila suše.

„Já to jen chtěl slyšet z tvých úst. Proti vašemu sňatku nic

nemám. A královna už souhlas dala?“

„Jasně. Už dávno bychom byli svoji, kdyby ses vrátil dřív. Svatba

může být příští týden.“

„To těžko. Do tří dnů jsou tu totiž Godomové a král bude

potřebovat všechny muže. Ale dám vám dva svatební dary. Naše

panství s poli, lesy a vyhořelým hradem, který byste měli znovu

postavit…“

„Ty mi dáváš Escarlat?“ vytřeštila na něj Aliva oči.

„Jsi s ním víc spjata, a mé místo je navíc po boku vrchního

velitele.“

„A ten druhý dar?“

„Ten je pro tvého chotě. Pořádný bič. Bude ho na tebe

potřebovat,“ dodal a vybuchl smíchy.

Alivě to zas tak vtipné nepřipadalo a zrudla vzteky. „Jestli se mi

63

budeš vysmívat, vyškrábu ti na mou duši oči…“

„Dost, Alivo,“ zasáhl Ian de Vorn. „Měla bys bratru poděkovat.“

K Yvainovu překvapení Aliva okamžitě ztichla.

„S těmi Godomy je to pravda?“ zeptal se Ian.

„Ano, ale zatím si to nechte pro sebe. Král to oznámí zítra před

celým vojskem.“

Na chodbě se Aliva vrhla Ianovi do náruče.

„Zítra asi odjedeš,“ řekla. „S bratrem jsme se dohodli. Nemá

smysl čekat na svatbu. Pojď!“

* * *

„Vojsko se dá na pochod zítra a tábor rozbijeme poblíž

soutěsky,“ rozhodl král Karlus. „Pane de Guerrevale, vydejte

příslušné rozkazy. Já se postarám o týl.“

Yvain odešel s de Guerrevalem, který před nastávající bitvou celý

pookřál. Už chodil jen o jedné berli. Yvain téměř hodinu vydával

všemožné rozkazy. Pak se vrátil do svého pokoje. Byla už noc. Na

stole svítila svíčka. Než se svlékl, dohořela. Sotva vlezl pod

pokrývku, cítil, jak se k němu přimklo mladé, pružné tělo.

„Princezno…“

„Mlč! Nemohla jsem se dočkat. Vím, že jsi unavený, ale nech to

na mně.“

Její něžné rty ho políbily a únava byla rázem tatam…

16

Radžak seděl na dalkovi a obhlížel budoucí bojiště. Za ním stáli

Merchak a generál Tahar.

„Nechali tam jen úzký a dost klikatý průchod,“ konstatoval

generál. „Pro jízdu to bude dost obtížné.“

„Máme víc pěších než oni. Útok založíme na pěchotě.“

„Taky tam zbudovali jakousi věž,“ podotkl kouzelník.

„Obyčejná strážní věž. Jak se tak dívám na jejich tábor, moc lidí

nesehnali…“ Radžak se podezřívavě zahleděl na úbočí hory.

64

„Nesesune se zase?“

„Byl jsem se tam podívat za svítání,“ ujistil ho Merchak. „Skála

je pevná. Nechápu, jak se mohla tenkrát sesout. Na nic podezřelého

jsem nepřišel.“

Radžak se teď obrátil k Taharovi. „Muži musí postupovat sutí v

jedné řadě, aby se dostali na druhý konec současně, a taky současně

zaútočí. Karlus bude muset soutěsku přehradit a nepostaví tam víc

než tři řady. Jízda bude postupovat zvolna za pěchotou.“ Pohlédl na

předpolední slunce. „Můžeme zahájit první útok, aspoň si

vyzkoušíme jejich obranu. Třeba to bude útok poslední. Nebylo by

špatné spát už dnes večer v Rixoru!“

Za hodinu se šiky rozvinuly. Radžak si vylezl na skálu, aby měl

lepší přehled, a Merchak se celý udýchaný vydrápal za ním.

Karlus s de Guerrevalem pozorně sledovali postup nepřítele.

Dojel k nim Yvain.

„Muži se už rozmístili. Rozestavil jsem pouze dvě řady, abychom

měli ještě nějakou zálohu. Noví nositelé křišťálu jsou však v té

první. V záloze máme dvacet rytířů, kteří zaútočí na ty, co prorazí.

Na věži je třicet lučištníků a padesát střelců s kušemi. Za pěšími

jsem postavil zbytek lučištníků a střelců. Střelci sedí na dalcích,

takže mohou střílet přes hlavy našich mužů. Myslím, že jsem na nic

nezapomněl, pane de Guerrevale.“

Vrchní velitel se zasmál. „Jen nebuď tak skromný, Yvaine.

Tenhle plán jsme připravili společně a spousta nápadů byla tvých.

Byl bych rád, aby to král věděl.“

„Ve všem na vás spoléhám,“ pravil Karlus. „Doufejme, že

Nejvyšší bytost bude stát při nás.“

„Veličenstvo, dovolte mi, abych se vrátil ke kuším. Znají mě a

budou mě poslouchat.“

Ukázali se první Godomové. Za nimi další šik a pak třetí. Yvain

dal rozkaz a luky a kuše vystřelily. Skoro celý první šik se skácel,

nastoupil však druhý a rozpoutal se boj muže proti muži. Frequorští

statečně odolávali, ale za každého zabitého Godoma nastoupil nový.

Na pravém křídle nebyl útok tak prudký. Útočníci museli totiž

procházet poblíž věže. Kuše střílely obdivuhodně přesně a dole se

kupily hromady mrtvol.

65

Paul de Gallas bojoval v první řadě a v té chvíli byl v tom

nejprudším boji. Muži kolem něj padali a hrozilo mu, že bude brzy

obklíčen.

„Pokračujte ve střelbě,“ nařídil Yvain a vyskočil na dalku. Neujel

ani deset metrů a už se mu postavil do cesty jeden Godom. Yvain

štítem odrazil jeho útok a mečem mu proťal hrdlo. Vzápětí se na něj

hnal další. Ten padl s rozťatou lebkou. Musel vyřídit ještě dva, než

se konečně dostal k Paulovi.

Přátelé bojovali několik minut bok po boku. Godomů však

neustále přibývalo.

Vtom nápor útočníků polevil. Díky Xilovi, který zůstal u kuší.

Uvědomil si, jaké hrozí jeho pánovi nebezpečí, a nasměroval střelbu

tím směrem.

Paul dostal posily, takže se udržel na místě. Yvain se vrátil ke

kuším.

„Zapomínáte, že jste generál, pane!“ křičel na něj Xil. „Co vás to

napadlo do toho se plést?“

Yvain přehlížel situaci. Godomové po jeho pravici útok vzdali a

vzdálili se od věže. Zanechali za sebou množství padlých. V centru

se nikomu z Godomů nepodařilo prorazit hradbu rytířů. Levé křídlo

mu však dělalo starosti. Obrana ustoupila o několik metrů. Rozjel se

zpět k Paulovi a nařídil mu, aby ustoupil. Do uvolněného prostoru se

valili Godomové jako voda protrženou hrází.

Radžak zajásal. „Prorazili jsme!“

Jeho radost však neměla dlouhého trvání, protože proti nim

vyrazili rytíři, kteří se skrývali za jedním skalním výběžkem.

Radžak vztekle zaklel. „Rychle zatrubte na ústup. Chlapi si

potřebují odpočinout. Zítra se do toho dáme znovu.“

Když se nepřítel stáhl, Yvainovi spadl kámen ze srdce. Dojel k

němu Paul. „Vzdali to. Ale jistě zaútočí zítra.“

„O tom nepochybuj. Dej chlapům pohov. Ať se najedí a napijí,

ale rozestavte stráže.“

Sám zajel za střelci z kuší. „Byli jste úžasní!“ pochválil je. Otočil

se ke Xilovi. „A ty jdi prohledat bojiště a zkus spočítat těla.

Zajímaly by mě godomské ztráty.“

Dojel k nim král Karlus s vrchním velitelem de Guerrevalem.

66

„Blahopřeji vám.“

„Godomů je ještě moc a zítra jistě zaútočí. Myslím, že bychom

měli vyklidit věž.“

De Guerreval pokýval hlavou. „Pošlu tam spojku.“

„Radši tam zajedu já,“ rozhodl se Yvain.

Dalku nechal u sutě a pokračoval pěšky. Před věží narazil na

Kokase. Střelci chodili po bojišti a skláněli se nad godomskými

mrtvými.

„Co to dělají, kapitáne?“

„Počítají mrtvé a sbírají střely.“

„Mám vám vyřídit od krále dík a blahopřání. Rozhodli jsme se,

že vás stáhneme. Dneska jsme měli výhodu překvapení, zítra ji mít

nebudeme.“

„Moje řeč,“ souhlasil Kokas.

„Napočítali jsme tři sta sedmdesát šest padlých ranou z kuše,

pane,“ hlásil jeden Kokasův muž, „a sto dvacet pět z luku.“

„To je slušný výsledek. Vrať se na věž a řekni jim, že

odcházíme.“

„Možná bude lepší počkat na noc,“ zastavil muže Yvain.

„Nepřítel o tom nemusí vědět.“

* * *

Paul strávil hodiny s raněnými a později večer svolal král poradu.

Když si konečně mohl jít odpočinout, přišla Sabrina s dvěma pytli.

„Musíš se mnou na věž.“

„Tam už nikdo není.“

„Právě proto. Nemám čas ti to vysvětlovat, ale je to důležité.“

Paul se tedy znovu opásal.

„Vezmi tady ten pytel, je na mě moc těžký. Ale ať ti neupadne, je

v něm sklo.“

Za půl hodiny došli k věži. Sabrina rychle vyběhla na ochoz.

„Kde je východ?“ zeptala se.

Paul se zamyslel a pak ukázal rukou. Sabrina popošla deset metrů

a otevřela pytel. Vytáhla sedm hliněných misek a položila je na zem.

Potom ze džbánu nalila do misek jakousi vážkou kapalinu. Paul se jí

67

chtěl zeptat, co to je, ale jen mávla rukou. Z pytle, který nesl Paul,

vytáhla velkou láhev. Opatrně jí protřepala a odlila z ní do každé

misky. Zamířila ke schodům. Vyzvala Paula, aby šel první. Na první

dva stupně rozlila jakousi tekutinu a rychle seběhla za Paulem.

„Jdeme?“ zeptal se nedočkavě. „Rád bych si šel už lehnout.“

„Ještě chviličku.“

Napřáhla ruku a schody vzplály.

„Tak co? Nejsem čarodějnice?“ usmála se na něj.

„Proč jsi to schodiště zapálila?“

„Nechci, aby zítra Godomové vylezli nahoru. Připravila bych je

tak o překvapení.“

12

Na obzoru vycházelo krvavě rudé slunce jako chmurná předzvěst

rodícího se dne. Král Karlus s velitelem de Guerrevalem sledovali,

jak muži zaujímají postavení. Priscilla tentokrát trvala na tom, že

chce být s de Guerrevalem. Byla však rozumná a mlčela, o žádných

hrdinských zpěvech nevykládala.

A pak nepřítel vyrazil k věži.

„Měl jste pravdu. Nejdřív útočí na ni,“ poznamenal Karlus.

„Přece nebudou opakovat včerejší chybu. S tou evakuací přišel

včera Yvain, ne já, Veličenstvo.“

„Jste pravý mudrc, pane de Guerrevale. Nestává se tak často, že

starší přijme radu mladšího.“

„To máte pravdu, ale on je jiný. Už při prvním setkání jsem v

něm tušil něco mimořádného.“

Priscilla, která je poslouchala, se zapýřila. Stále se nevyznala ve

svých citech. Yvain je přece ošklivý, nevypadá jako ti bájní rekové,

a ještě zabil v souboji její první lásku Renauda de Norvaka. Oddala

se Knížeti temnot, aby si Yvaina vzal. Ale když byla s ním,

nedokázala se ovládnout a toužila být jeho.

„Godomové jsou už u věže…“

„Zaútočí rovnou?“

„Ne, zdá se, že čekají posily. Nejsou si jisti, zda je skutečně

68

prázdná.“

Sevřené šiky pěších se rozvinovaly a de Guerreval je několik

minut sledoval starostlivým pohledem.

„Je jich víc než včera… Asi shromáždil muže ze všech

godomských kmenů. Zastavit se dají jedině zázrakem.“

Nepřátelské šiky se blížily. Kokasovi střelci vystřelili, velký

počet Godomů zůstal ležet, ale hned je nahradili další, jako by se nic

nestalo.

Rozpoutala se bitva a zpočátku se zdála vyrovnaná. Potom však

godomští pěší začínali nabývat převahu a frequorští byli nuceni

ustupovat. A Godomů přibývalo. Přesila byla nejméně pětinásobná!

„Pokračujte ve střelbě, kapitáne!“ nařídil Yvain Kokasovi.

„Musím vést protiútok.“ Popohnal dalku a zamířil ke skalnímu

výběžku, za nímž se skrývala skromná záloha jezdců.

„Vpřed, musíme ulevit pěším!“ zavelel. Jezdci vyrazili a zajeli do

godomských řad jako skalpel do masa.

Yvain se oháněl mečem. Nepřátelé kolem něj padali, připadal si

jako řezník na jatkách a z pachu krve se mu dělalo nevolno.

Vtom před sebou spatřil rytíře bez dalky, který se pokoušel vstát

a k němuž se hnali dva Godomové, aby jej dorazili. Yvain k nim

dojel a zneškodnil je. Potom se naklonil, podal raněnému ruku a

vytáhl ho za sebe.

Godomové se je snažili obklíčit, Yvain však na poslední chvíli

unikl za sevření. Spolujezdec seskočil a zvedl si hledí. Yvain v něm

ke svému údivu poznal Iana de Vorna.

„Mnohokrát vám děkuji, pane, zachránil jste mi život.“

„Velice rád, švagříčku!“ usmál se Yvain. „To by mi sestřička

nikdy neodpustila.“

Sabrina snad už posté zjišťovala směr větru.

„Nezneklidňujte se, mé dítě,“ uklidňoval ji bratr Ambrož. „Pořád

fouká stejným směrem.“

„Ale proč se nic neděje? Že bych to namíchala špatně?“

„Jen trpělivost, Sabrino. Slunce je stále ještě nízko. Naše směs se

musí pořádně prohřát. Myslím, že to nebude dlouho trvat.“

Řady obránců kolísaly a Yvain vyslal do boje poslední zálohu

pěších. Se zájmem sledoval podivný tmavozelený dým, který se

69

začal valit z opuštěné věže. Vítr jej hnal k suti. Zřejmě byl těžší než

vzduch, protože neustále klesal k zemi.

Král nespouštěl oči z bojiště. Godomské šiky zakolísaly a zdálo

se, že se něco děje. Godomové se začínali rozbíhat na všechny

strany a řada jich padla k zemi. Pouze první dvě řady ještě bojovaly,

ale nedostávaly už posily.

„Co je zas tohle za čertovinu?“ bručel de Guerreval.

„Nevím,“ odpověděl Yvain. „I kdyby to bylo dílo Knížete

temnot, přijde nám vhod. Vracím se ke svým, jdu je povzbudit.“

Bitevní linie se stabilizovala a Godomové už neútočili tak prudce.

Kapitán Kokas z toho byl rovněž zmatený. „Moji lidé už nemají

na koho střílet. Dám jim rozkaz, aby postoupili.“

Střelci tedy postoupili a rozhodnou měrou přispěli k ústupu

Godomů.

K Yvainovi dorazil Paul de Gallas.

„Co znamená ten dým?“ zeptal se ho Yvain.

„Já už tuším,“ řekl Paul. „Pojeď se mnou.“

Yvain ho následoval. Dojeli k bratru Ambrožovi a k Sabrině.

„Co to má znamenat?“ vyjel Paul na Sabrinu.

„Jak to s ní mluvíš, synu?“ zastal se dívky alchymista.

„Promiňte, otče, ale jen jsem chtěl, aby mi vysvětlila, co je zas

tohle za čáry.“

Ambrož si pohladil krátkou bradku a zvedl paže k nebi v gestu

zoufalství.

„Stále se tážu, Sabrino, co vás táhne k tomuto rytíři slabého

ducha. A nenacházím léku, abych mu navrátil rozum.“

Yvain se dobře bavil.

„Vězte tedy, že to nejsou žádné čáry,“ vysvětloval mnich. „Díky

Sabrině jsme vylepšili jednu směs, kterou jsme použili, když

Godomové zaútočili na náš hrad. Kdo se nadýchá jejích výparů,

udusí se. Není to příliš čestné, uznávám, ale byla to jediná možnost,

jak je zastavit. Jinak by vás, rytíři de Gallasi, pobili všechny. Takže

se nemáte na tuto půvabnou dívku co utrhovat, spíš byste jí měl na

kolenou děkovat, že zachránila ten váš směšný život.“

Yvain viděl, jak je z toho Paul celý nesvůj, a vstoupil do hovoru.

„Jak dlouho bude ten plyn účinkovat?“

70

Mnich pohlédl na oblohu. „Vítr ho brzy rozfouká. Jeho účinek

jinak pomíjí tak do dvou tří hodin. A nyní mě omluvte, musím se

postarat o raněné.“

Paul a Sabrina stáli proti sobě a nevěděli, co si říct.

„Myslím, že my dva se ještě neznáme,“ řekl do toho ticha Yvain.

„Jste úžasná. Z vašich kvalit za největší považuji tu, že jste dokázala

svést Paula. Je to takový zapšklý starý mládenec. A zjišťuji, že jste

ho úplně změnila. Nyní vás ponechám o samotě. Musím za králem.

Něco mě napadlo.“

* * *

Radžak spokojeně sledoval průběh boje. „Už začínají ustupovat,

udolali jsme je přesilou!“

„Poslali na nás jezdce,“ upozornil ho Merchak.

Yvainův útok poněkud prolomil godomské řady, ale muži se opět

chystali k útoku.

„Tentokrát už Karluse nic nezachrání,“ radoval se Radžak.

Merchak si všiml zeleného kouře a zneklidněl. Upozornil na něj

vládce, ale ten jen pokrčil rameny.

„Co se děje? Proč neútočí?“ divil se Radžak.

Dorazil k nim Tahar a dalka pod ním padl. Muž pracně vstal a

doplížil se k Radžakovi. Obličej měl nafialovělý a dýchal jen s

potížemi.

„Všichni… mrtví… udušeni… čáry!“ zasípal. Popadl se za hrdlo,

směšně vypískl a skácel se k Radžakovým nohám.

„To není možné,“ zděsil se vládce. „Takhle se neumírá…“

Merchak se sklonil nad Taharovým tělem.

„Je to tentýž plyn jako při útoku na hrad Křišťálu,“ řekl. „Ti

zatracení mniši jsou dobří alchymisti.“

„Vracíme se do ležení,“ přikázal Radžak. „Třeba to není tak zlé,

jak tvrdil Tahar.“

„O tom dost pochybuji,“ vrtěl hlavou kouzelník a naposled se

podíval k věži.

Radžak pak ve stanu předvedl jeden ze svých pověstných i

záchvatů vzteku.

71

„Jsi zrádce!“ ječel na Merchaka. „Věděl jsi o té substanci a nic jsi

mi neřekl.“

„Netušil jsem, že jí dokážou vyrobit takové množství.“

„Ale měl jsi to předpokládat!“

„Doporučuji, abychom se rychle stáhli. Frequorská jízda toho

využije a zaútočí na naše ležení. Nemáme dost lidí, abychom je

odrazili. Řada mužů dezertovala. Zbývá nám jen několik bojovníků

z vašeho kmene.“

„Krysy zbabělé! Opouštějí mě. Chtěl jsem jim dát úžasné

království. Nezaslouží si žít! A první jsi na řadě ty!“

Radžak uchopil pozlacený medailon, který nosil kolem krku. Ve

skutečnosti to byla nebezpečná zbraň. Viděl kouzelníkův ironický

úsměv a uvědomil si, že medailon na něj neúčinkuje. Ruka mu sjela

k opasku a popadl dýku. Udělal krok a vrazil ji Merchakovi do boku.

Kouzelník vykřikl a skácel se k zemi.

„Proti dobré čepeli tě nic neochrání,“ zasmál se Radžak. „Ocel, ta

je věrná.“

V té chvíli do stanu vnikl jakýsi rytíř ve zbroji. Radžak rychle

uchopil medailon. Vyšlehl z něj pronikavý paprsek a rytíře zasáhl.

* * *

Yvain s deseti rytíři přejel bojiště a vnikl do godomského ležení.

Těch pár zbývajících bojovníků snadno přemohli nebo rozehnali.

Seskočil z dalky a zamířil k největšímu stanu. Zvedl kůži a vstoupil.

Záblesk ho oslepil jen na chviličku.

Když Radžak viděl, že vetřelec ještě stojí, zaváhal. To se mu

stalo osudným, protože mladík na něj prudce zaútočil a vrazil mu

meč do hrudi.

Yvain vytrhl meč z rány a otřel ho o kabátec mrtvého.

„Rytíři… rytíři…,“ zaslechl a o tři metry dál spatřil na zemi tělo.

Muž se držel za levý bok a mezi prsty mu prosakovala krev.

„Pojďte blíž, prosím…“

Yvain k němu přiklekl.

„Zvedněte si hledí, prosím,“ řekl raněný slabým hlasem.

Chvíli hleděl Yvainovi do tváře.

72

„Myslel jsem si to. Musíme být stejného původu, když vám

paprsek neublížil. Jste syn Teda Baxtera.“

Yvain sebou trhl, jako by ho uštkl had.

„Vy znáte mého skutečného otce?“

„Nemám dost času, abych ti to dlouze vysvětloval. Tvůj otec a

matka před osmnácti lety přiletěli prozkoumat tuto planetu. Jejich

loď zřejmě zasáhl meteor stejně jako moji před třemi lety. Abych

přežil, dal jsem se do služeb toho netvora Radžaka.“ Mužův hlas

slábl. „Jednoho dne jsem náhodou našel loď tvých rodičů. Je v lese,

třicet kilometrů od Radžakova města Banie.“

Ze zakrváceného kabátce vydoloval černé ploché pouzdro.

„Tohle je klíč, kterým se do ní dostaneš. Tam vše pochopíš.“

Zmlkl. Dýchal už jen slabě a ztěžka. Obličej se mu leskl potem.

„Vezmi si ten medailon. Je to zbraň. Když stiskneš modrý kámen,

vyjde ochromující vlna. Červený kámen vyšle smrtící paprsek na

deset metrů.“

Muž se znovu odmlčel a pak ze sebe pracně vypravil: „Jsem rád,

že je Tedův syn naživu. Ted byl můj nejlepší přítel…“ Větu již

nedokončil.

Yvain nad ním chvíli mlčky stál. Nepochopil sice vše, ale slova

umírajícího se mu vryla do paměti. Odebral Radžakovi medailon.

Do stanu vešli dva rytíři a Yvain honem strčil medailon do kapsy.

„Radžaka jsme nenašli, pane. Asi stačil utéct.“

„Ne, je zde. Naložte ho na dalku a odvezte ke králi. Myslím, že

válka skutečně skončila.“

Nasedl na dalku a rozjel se ke godomským zásobovacím vozům.

Tam všichni před ním padli na kolena.

„Slitování, pane, milost! Jsme z Frequoru. Radžak nás přinutil jet

s ním, abychom ho zásobovali. Přísaháme, že jsme nikdy nezvedli

meč proti králi Karlusovi.“

Yvain váhal, takovou věc mohl rozhodnout jedině král. Pak ho

něco napadlo.

„Svou vinu musíte nějak odčinit. Vykopete hluboké jámy a

pohřbíte padlé. Až budete hotovi, dostavíte se do Rixoru a požádáte

krále o odpuštění.“

73

* * *

Vrchní velitel de Guerreval sledoval odjíždějící jezdce. Byl už

netrpělivý.

„Jedu za nimi,“ oznámil nakonec králi. „Třeba bude Yvain

potřebovat nějakou radu.“

Na odpověď nečekal a rozjel se.

Priscilla ho následovala a jen křikla na Karluse: „Nemůžeme ho

nechat samotného. Kdyby spadl z koně, už se na něj nedostane.“

Dohnala vrchního velitele u bojiště. Z toho množství mrtvol se jí

zvedal žaludek. „To je hrůza!“

„To je válka, princezno,“ odpověděl jí de Guerreval.

Dojeli na dohled nepřátelského ležení.

„Přesně v to jsem doufal,“ vzdychl si. „Utíkají. Teď musíme

honem nalézt pana Yvaina.“

Vtom z houštiny vyjeli čtyři jezdci. V jednom z nich de

Guerreval poznal velekněze alliumské církve.

Když dojeli na jejich úroveň, mladý statný mnich chytil

Priscillina koně za uzdu a strhl ho s sebou. Dva zbrojnoši zaútočili

na de Guerrevala. Guerreval tasil meč a statečně odrážel jejich

útoky. Jednoho proklál, ale druhý se na něj vrhl a oba spadli z dalky.

De Guerreval zaznamenal jakési křupnutí, ale bolest necítil. Musel

pustit meč a prsty zaťal do protivníkova hrdla. Tu si uvědomil, že

muž je už mrtvý. Odstrčil jej a pokusil se vstát. Ale postavit se

nemohl. Ono křupnutí znamenalo, že si zlomil Arpovu dřevěnou

protézu.

Mezitím k němu dojel Yvain s třemi muži.

„Jste raněný?“

„Ne, nestarejte se o mě. Ale ten zatracený Luzor unesl princeznu.

Jeli tamtím směrem. Nemůže být daleko!“

* * *

Když přišla noc, velekněz se zastavil.

„Myslím, že jsme dost daleko a naši nás už brzo doženou. Vaši

lidé po vás začnou pátrat až ráno. Tím získáme další náskok.“

Priscilla vrávorala únavou.

74

„Jen se posaďte, princezno,“ pobídl ji posměšně velekněz.

„Bohužel jsem si nevzal nic na zub, takže se musíme postit.“

Mladý mnich zatím rozdělával oheň.

„Proč jste mě unesl? Bratr vás za to krutě potrestá.“

Luzor zvedl ruku, aby mlčela. „Šťastná náhoda mi vás přihrála do

ruky. Budete mým rukojmím. Karlus určitě potáhne na Frequor.

Možná mě bude chtít potrestat za to, že jsem korunoval Radžaka.

Vaše přítomnost jistě zmírní jeho hněv.“

Priscilla se smutně zasmála a potřásla hlavou.

„Bratrovi na mně nezáleží. V zájmu království mě klidně

obětuje.“

„To je dost možné, ale vaše matka to bude vidět jinak. Stačí,

když mě potvrdí ve funkci velekněze alliumské církve a když

ponechá církvi majetek.“

Několik minut uběhlo v tichu.

„Ještě jsem zapomněl na jednu maličkost,“ ozval se Luzor.

„Dlužíte mi tisíc dukátů.“ Priscilla se na něj udiveně podívala, a

proto pokračoval: „Slíbila jste mi je za to, že si Kníže temnot odnese

barona d’Escarlata, není to tak? Stalo se.“

Priscilla zbledla jako stěna. „Kdy?“ vydechla.

„Před třemi měsíci. Zahynul v Proklaté bažině, do které se

uchýlil, aby unikl z godomské pasti.“

„Kterou jste pomáhal připravit,“ dodala ironicky Priscilla.

„Někdy je třeba božské prozřetelnosti napomoci,“ usmál se

Luzor. „Hlavní je úspěch.“

„Ten se však v tomto případě nedostavil. Ještě dnes ráno se baron

těšil skvělému zdraví a statečně pobíjel vaše godomské přátele. Jestli

vás najde, určitě vám s chutí prořízne hrdlo od ucha k uchu.“

Velekněz se zatvářil zmateně, ale pak se krutě usmál. „V tom

případě se musíte znovu oddat Knížeti temnot.“

Dal knězi znamení a ten Priscillu povalil na zem. Křičela, zmítala

se, ale pevně ji tiskl k zemi. Luzor se k ní sklonil a vyhrnul jí sukni.

„Elixír sice nemáme, ale dneska se bez něj obejdeme.“ Nalehl na

ni. „Posledně se vám to docela líbilo.“

„Takže ten Kníže temnot jste byl vy!“

„Byl jsem toliko jeho nástrojem.“

75

Prudce do ní vnikl a Priscilla opět vykřikla.

„To je skvělé!“ jásal. „Jen se hezky vrť. To se mi líbí. Pak mě

vystřídá můj žák. Je mlád a nezastaví se hned po prvním útoku jako

já.“

Vtom se však mladý mnich skácel. Luzor si ještě stačil všimnout,

že má proříznuté hrdlo, a vzápětí ho jakási síla zvedla z princezny a

odhodila o pět metrů dál.

„Yvaine,“ zasténala Priscilla a dál ležela na zemi. Ani si

neuvědomovala, jaký pohled se Yvainovi naskýtá.

Podal jí ruku a pomohl jí na nohy. Pak se s mečem v ruce obrátil

k Luzorovi. Velekněz vstal, založil si ruce na hrudi, zastrčil si je do

širokých rukávů a zpupně na něj hleděl.

„Troufáš si vztáhnout ruku na velekněze alliumského?“

Yvain zaváhal. Matka ho vždy nabádala k úctě ke kněžím.

Náhle Luzor vytrhl z rukávu dlouhou dýku a vrhl se na něj.

Byl od Yvaina vzdálený sotva dva kroky. Zčistajasna se zastavil

a nevěřícně hleděl na střelu, která mu uvízla v hrudi.

„Maminka mi vždycky říkala, abych si dával pozor na lidi, co

schovávají ruce,“ poznamenal Xil.

Priscilla se vrhla Yvainovi do náruče.

„Jak jsi mě našel?“

„Podle křiku.“ Rychle se vymanil z jejího objetí: „Pojďte,

princezno, vrátíme se do tábora.“

Priscilla váhala. „Cesta nočním lesem bude namáhavá a pomalá,“

řekla nakonec. „Nebude lepší zůstat tady až do rána? Jsem z toho

všeho zničená a ráda bych si odpočinula.“

„Tak dobře. Přiznám se, že i já toho mám dost.“

Xil přihodil na oheň a pomohl pánovi z brnění. Yvain měl košili

celou propocenou.

„Svlékněte si ji,“ vyzval ho Xil. „Usuším ji u ohně, jinak

nastydnete.“

Princezna se obdivně zahleděla na jeho svaly.

„Proboha!“ vykřikla.

„To nic není. Jenom modřiny.“

„S ním je to těžký,“ stěžoval si Xil. „Nikdy si nestýská. Nechápu,

jak se po dnešním dni ještě udrží na nohou. Přinuťte ho, ať si aspoň

76

lehne. Mám dobrého pána a nerad bych o něj přišel.“

Yvain se nechal odvést pod obrovský dub, pod nímž rostl vysoký

mech. „Xile, odtáhni někam ty mrtvoly, ať se na ně nemusím dívat,“

nařídil ještě.

Priscilla si lehla vedle něj a dlouze hleděli do ohně. Potom si

zvolna položila hlavu na jeho hruď a tiše, váhavě zašeptala: „Viděl

jsi, co mi dělali…“

Pohladil ji. „Musíte na to zapomenout. Oni jsou mrtví, a vy

žijete. Říkejte si, že to byl jen zlý sen, ze kterého se probudíte.“

„Mohl bys mi pomoci na něj zapomenout,“ zaprosila.

Něžně ji hladil po obličeji a zvolna sjížděl rukou níž a níž. Jejich

rty se spojily. Potom si ji něžně vzal a Priscilla blaženě vydechla.

18

Karlus uspořádal velikou hostinu, na níž chyběl pouze vrchní velitel

Henri de Guerreval. Yvain ho navštívil odpoledne a informoval ho o

situaci.

De Guerreval ležel v posteli a nadával: „Ten mizera Arp tvrdí, že

dřív než za pět dní mi novou protézu neudělá! Že prý má dost jiných

raněných, o které se musí postarat nutněji. Že prý se rána otevřela a

že musím ležet. Štve mě, že jsem se tím šaškem nechal strhnout ze

sedla. Patřím už do starého železa.“

„Ale prosím vás! Vždyť jste zabil dva nepřátele! A nebýt vás,

nikdy bych princeznu nenašel.“

„Doufám, že k tobě bude aspoň uznalá. Sice se v ženských

srdcích moc nevyznám, ale připadá mi, že se v poslední době

změnila. Už nevyžaduje tvoji hlavu jako tenkrát, spíš pozorně

naslouchá, kdykoli se o tobě mluví, ale předstírá, že ji to nezajímá.“

Yvain zrozpačitěl a radši odvedl řeč jinam.

„Myslím si, že by král měl co nejdřív vyrazit na Frequor.“

„To jistě, ale chlapi si musí aspoň pár dní odpočinout. Každý

není silák jako ty. Ale dost řečí. Nebudeš ztrácet čas se starým

dědkem. Jdi se připravit na večeři.“

„Můžu vám nějak pomoct? Nemám zavolat komornou?“

77

Starý válečník se uchechtl. „Princezna na mě někdy myslí a pošle

mi na obveselení některou ze svých komorných. Jde to i bez ruky a s

jednou nohou.“

Nálada u večeře byla skvělá.

Karlus se naklonil k Yvainovi, který se pustil do pořádného kusu

masa.

„Ještě jsem vám ani nepoděkoval za sestru. A přiznám se, že

jsem docela rád, že jste nás zbavil toho Luzora. Chtěl jsem ho

potrestat, ale veřejná poprava velekněze by mohla vyvolat

nepokoje.“ Mávl na sluhu, aby mu dolil víno, a pokračoval: „To

pohřbení mrtvých byl dobrý nápad. Kvůli odpuštění strhají

postraňky.“

Pak se naklonil ke Kokasovi. „Tažení šťastně končí a mnohem

dříve, než jsme očekávali. Jakmile si vaši muži odpočinou, můžete

se vrátit. Dám vám děkovný list pro knížete Kilma. Vím, že střelci

jsou placeni z jeho prostředků, ale náš pokladník každému vyplatí

deset dukátů. A vás prosím, abyste přijal malou pozornost, kterou

vám předá. Moc vám děkuji.“

Hostina pokračovala, zpívalo se, tancovalo, ale Yvain myslel na

slova umírajícího kouzelníka. Takže řešení všeho je v Godomii?

Naklonil se ke králi.

„Veličenstvo, zatímco budete postupovat na Frequor, bylo by

dobré zjistit, jestli Godomové opouštějí celé naše království.

Radžakova smrt jistě vyvolá zmatek, a až bude jmenován nový

vládce, mohl bych s ním pohovořit. Možná by se podařilo uzavřít

mír.“

Karlus na to dlouho nic neříkal. Dojedl stehno, odhodil kost a

napil se.

„Nápad je to dobrý, ale nebezpečný. Kolik lidí budete

potřebovat?“

„Nikoho. Pojede se mnou jenom sluha.“

„Ale co když narazíte na lapky?“

„Útěk před přesilou bývá spása. Nebudu rytířské ideály

přehánět.“

Vládce se pousmál. „Je vidět, že jste inteligentní. A kdyby vám

to pomohlo, můžete tvrdit, že jste můj vyslanec. Mírová smlouva by

78

se nám jistě hodila. Kdy hodláte vyrazit?“

„Pozítří, Veličenstvo.“

„Doufám, že se vrátíte živý. Máte nějaké přání?“

„Ano. Mohl byste vzít pod svou ochranu rytíře Iana de Vorna?

Statečně bojoval, a jakmile se zotaví ze zranění, bude si brát mou

sestru. Přenechám jim Escarlat se vším všudy. Ale Aliva mi jistě

bude mít za zlé, že se svatby nezúčastním…“

„Já už to nějak zařídím. Osobně ji povedu k oltáři,“ slíbil Karlus.

„V něčem je podobná mé sestře. Ještě něco?“

Yvain zrozpačitěl. „Ty peníze, co jsem dostal na cestu, jsem už

utratil… A sluhovi dlužím dva dukáty za kuši…“

„Xil mi dobře posloužil, když poslal Luzora za Knížetem

temnot,“ zasmál se král. „Promluvím s pokladníkem.“

Yvain se spokojeně pustil znovu do jídla.

Karlus po nějaké chvíli vstal, popřál všem dobrou zábavu a

odebral se do svých komnat. Královna s princeznou ho následovaly.

Paul se Sabrinou je napodobili.

Paul vstoupil do svého pokoje a našel tam panoše Rima spícího v

křesle. Probudil ho. „Jdi si lehnout, hochu.“

„Dal jsem vám vyměnit postel, pane,“ oznámil panoš. „Myslím,

že tahle bude pohodlnější.“

Paul nahlédl do ložnice. Jeho úzké lože vystřídala velká postel

pro dva.

„To byl dobrý nápad,“ zasmála se Sabrina, strčila Paula do

ložnice a zavřela za nimi dveře.

Yvain se zrovna zouval, když vešla Priscilla. Tvářila se jako saň.

„Slyšela jsem, co sis povídal s bratrem. Proč zas jedeš pryč?

Můžeš přece poslat zvědy.“

„Kdepak. Tohle nejlíp zvládnu já. Musím proniknout hluboko do

jejich území, protože váš bratr mě jmenoval vyslancem.“

Priscilla posmutněla. Potom zvedla hlavu. „Mám na tebe vztek.

Zasloužil by sis, abych tě potrestala a odešla, jenže já tě potřebuji

mít vedle sebe.“

„Vrátím se co nejdřív,“ stačil ještě říct, než polibkem udusila jeho

další slova.

79

19

„Co vás nutí odjíždět tak nahonem?“ bručel Xil. „Ta dívenka, co

jsem ji poznal při hostině, na mě čekat nebude.“

„Jak vidím, docela sis na hradě užíval,“ usmál se Yvain.

Xil chtěl sice poznamenat, že jen napodoboval svého pána, ale

vzpomněl si, že mu Yvain pohrozil, že mu vytrhne jazyk, jestli se

někdy zmíní o princezně.

Jeli tedy mlčky. Yvain cestoval nalehko, měl jen meč a dýku. Xil

si vzal svou kuši.

„Už jedeme tři dny,“ začal zase vrčet, „a nepotkali jsme živou

duši. A zásoby, co jsem vzal z hradu, jsme dojedli včera.“

„Půstem se vykoupíš z hříchů, milý Xile,“ poznamenal Yvain.

„Ani jednoho Godoma jsme nespatřili,“ pokračoval sluha. „Co

když nejeli tudy, ale stáhli se do Frequoru?“

„To není příliš pravděpodobné. Jakmile se Frequor dozví o

Karlusově vítězství, jistě povstane. Godomů už není tolik, aby v

něm udrželi pořádek. Určitě se vydali nejkratší cestou domů, podél

Proklaté bažiny.“

„Už u ní budeme,“ připomněl Xil. „Třeba zas uvidíme jednu z

těch krásek.“

„Pusť z hlavy chlípné myšlenky. Ty krásky se dokážou změnit v

pěkné bestie.“

„Ale jedna mi ošetřila zranění. Takové léky nemá ani Arp.“

Ráz krajiny se měnil a brzy vjeli do hustého lesa. Yvain náhle

odbočil z cesty.

„Chci se podívat na bažinu,“ prohlásil.

Dojeli na břeh jezera, jehož vody byly stále narůžovělé. O pět set

metrů dál byl ostrov s podivnou vegetací. Yvain věděl, že je to ve

skutečnosti mozek neznámé bytosti, který zakrývá těch pár keřů, jež

tam byly schopné vyrůst. Soustředil se a velice brzy dostal odpověď.

„Dobrý den, příteli. Netušila jsem, že se uvidíme tak brzy.“

Yvain myslel na svá poslední dobrodružství, cítil, jak se ho

zmocňuje závrať, a musel se držet, aby nespadl z dalky. Pak se vše

zklidnilo, vydechl si a přijal myšlenku bažiny.

80

„Omlouvám se ti. Ta zpráva, že tady nejsem sama, mě tak

vzrušila, že jsem zapomněla na křehkost tvého mozku a provedla

příliš rychlou sondáž. Neměj strach, brzy tě to přejde. Třeba s ní

budu moci komunikovat! Porazil jsi ji velice inteligentně a zároveň

jsi nezneužil svého vítězství.“

Bažinou se k Yvainovi brodila nahá plavovláska. Podala mu

malou nádobu.

„Máš hlad a žízeň. Je to ta výživná tekutina, kterou jsi ochutnal

posledně.“

Yvain se rychle napil a veškerá nevolnost pominula. Podal

zbytek Xilovi, který ho s chutí vyzunkl.

„Nezaznamenala jste nějaké jezdce?“

„Asi před třemi hodinami jsem zachytila několik zmatených

myšlenek.“

„Díky, pomohla jste mi. Musím zase jet.“

„Přeji ti, abys byl v pátrání úspěšný.“

Dívka se vrátila do bažiny a Yvaina rozbolela hlava.

„Stejně nechápu, jak ta holka věděla, že se chceme napít,“

mudroval Xil.

„Stačí jen slušně požádat. S ženskými to neumíš jenom ty.“

Vrátili se na cestu, kterou opustili. Brzy narazili na stopy. Po

setmění jeli ještě hodinu, dokud Xil neucítil kouř. Sestoupili z dalky

a pokračovali dál pěšky. Zakrátko spatřili paseku, na níž stál jediný

kožený stan. Kolem ohně sedělo třicet lidí a o kus dál bylo vidět dva

vozy.

„Doufám, že je nechcete přepadnout,“ strachoval se Xil.

„Ne. Podle znaků na přilbách jsou to Vlci, tedy Radžakův kmen.

Zkusím s nimi vyjednávat. Ty zůstaneš u dalků. Kdyby se to nějak

zvrtlo, uteč.“

„To je nesmysl, pane!“

Yvain uchopil přívěsek, který odebral Radžakovi. „Mám velice

dobrý argument,“ zabručel a vykročil.

Godomové podřimovali u ohně, ani stráže nepostavili. Yvain se

dostal až ke stanu a škvírou do něj nahlédl. Spatřil tři muže.

„Velení převezmu já, protože jsem nejstarší.“

„Kdepak, Klute, já jsem nejstatečnější, já bojoval. Tys zůstával

81

za svými muži.“

„Za tuhle urážku tě vyzývám na souboj, Kere.“

„Klid,“ zasáhl třetí hlas. „Oba jste se svým způsobem zasloužili,

ale já povedu město, protože město potřebuje správce, a ne

vojevůdce.“

Yvain vstoupil a ukončil spor. Muži se k němu otočili.

„Co chceš?“ vyjel na něj Ker, chlap jako hora s maličkou hlavou.

„Jsem váš nový vládce. Než Radžak zemřel, předal mi vládu.“

„To je nesmysl! Zabiju tě.“

Klut ho zastavil. „Hele, má ten přívěsek, co zabíjí.“

Obr se zastavil, ale namítl: „Není to Godom.“

„Nejsem Godom. Vychovali mě Frequorští, ale nepatřím k nim.

Jsem odjinud, zdaleka. Čekám na vaši odpověď.“ Yvain postupně

namířil přívěskem na každého z nich.

„No, nebylo by to nejhorší řešení,“ zabručel Klut. „Zbyli jsme jen

tři velitelé a málem jsme se pozabíjeli. On má prostředek, jak

nastolit autoritu. Obávám se, že porážka vyvolá v Banii nepokoje.

Nepotřebujeme občanskou válku.“

Godomové nadlouho zmlkli. Nakonec ten třetí udělal krok k

Yvainovi a pokrčil koleno.

„Já, Hakum, vám přísahám věrnost. Nechť mě stihne smrt, když

tuto přísahu poruším.“

Dal příklad zbylým dvěma, kteří Yvainovi rovněž slíbili

poslušnost. Převzít vládu nad kmenem v takových podmínkách

znamenalo vzít na sebe nesmírnou odpovědnost, o kterou ani jeden z

nich v hloubi duše nestál.

„Přijímám váš slib,“ odvětil Yvain. „Vzbuďte ty chudáky, co vás

nedokážou ani ohlídat. Kdybych měl s vámi zlé úmysly, už jste to

měli dávno za sebou.“

Za čtvrt hodiny Yvain s Xilem stáli před značně zmatenými

Godomy. Yvain jim dal čas, aby se probrali, a potom velitelským

hlasem prohlásil:

„Jsem váš nový vládce. Budete mě poslouchat, jako jste

poslouchali Radžaka. Žádnou neposlušnost nestrpím. Za to vás

dovedu do Banie. Za svítání vyrazíme do Pendarmoru, kde

vyzvedneme naši posádku. Nesmíme dát Karlusovi čas, aby nás

82

začal pronásledovat. On hranice zaručeně nepřekročí. I on se musí

vzpamatovat z války.“

Godomové nejásali, jen rezignovaně zabručeli, což byl docela

dobrý výsledek.

Yvain se vrátil do stanu a choval se, jako by mu patřil. „Dobrou

noc, pánové,“ prohlásil k těm třem. „Ať je ráno vše připraveno.

Můžete jít.“

Když osaměli, Xil na Yvaina vytřeštil oči. „Jestli to dobře chápu,

tak jste se prohlásil za vládce Godomů…“

„Ne, pouze za náčelníka Vlků. Co bude dál, to se uvidí. Ne abys

prokecl, že jsme s nimi někdy bojovali! To by byl náš konec.“

* * *

Odpoledne míjeli panství Escarlat. Yvainovi se při pohledu na

spáleniště rodného hradu svíralo srdce. Alivu a Iana čeká hodně

práce.

Dohonil je zvěd. „To místo je prázdné, nikde nikdo.“

„Pokračujeme na Pendarmor,“ zavelel Yvain.

Polorozbořený hrad spatřili až večer. Řada domů v okolí byla

obydlena. Když dojeli na místo, z hradu vyšlo několik Godomů se

statným tmavým chlapíkem v čele.

„To je Takim,“ řekl Yvainovi Klut. „Vysvětlím mu situaci.“

Seskočil z dálky a chvíli s mužem hovořil. Takim se při hovoru

občas na Yvaina podíval, potom k němu došel a poklekl na jedno

koleno.

„Vítejte v mém skromném příbytku, pane.“

O něco později vešli do velké síně, kde bylo prostřeno k hostině.

Obsluhovalo je šest místních dívek.

Když pojedli, Takim se zeptal: „Jaký je důvod vaší návštěvy,

pane?“

„Jen jsem vám přijel říct, že zítra všichni odjíždíme do Banie.“

Takim prudce vstal.

„To teda ne!“ zařval. „Radžak mi tohle panství daroval a já si je

hodlám ponechat!“

V síni zavládlo ticho. Všichni se obávali tvrdé reakce nového

83

náčelníka, který si prsty lhostejně pohrával s přívěskem.

Yvain se ale jen usmál a klidně pravil: „Udělejte, jak myslíte.

Nebudu rušit slovo svého předchůdce. Ale zřejmě jste dost dobře

nepochopil situaci. Karlus se opět ujal vlády nad Frequorem a jistě

potáhne na Pendarmor. Pochybuji, že vaše malá posádka mu bude

dlouho vzdorovat.“

„Uzavřeme se v hlavní věži a počkáme na vaši pomoc.“

„A s kým? Muži, kteří jedou se mnou, jsou všichni, kteří zbyli z

Vlků. Ostatní kmeny byly zničeny podobně. Ne, vy budete rytířům

čelit sám. Tak je to.“

Takim dosedl na židli a zbledl. „A v Banii postavíte nové vojsko,

že?“ zeptal se přiškrceným hlasem.

„To těžko. Zeptejte se tady Kluta, jak probíhala poslední bitva.“

Klut se k němu naklonil a cosi mu šeptal. Takim dlouho mlčel a

stále víc mu poklesávala ramena. Yvain trpělivě vyčkával.

„Asi mi nic jiného nezbývá,“ připustil nakonec Takim neochotně.

* * *

Odpoledne překročili hranice Godomie. Vyjeli z lesa na širé

pláně, kde se pastviny střídaly s poli. Krajina působila opuštěně a

smutně. Pole byla neobdělaná, na pastvinách žádný dobytek. Potom

spatřili na obzoru město. Stálo na návrší a ovládala je citadela,

masivní stavba se čtyřmi rohovými věžemi, obehnaná hradbou s

cimbuřím. Podobala se Yvainovu Escarlatu.

Město se rozkládalo kolem hradu, domky byly přízemní, některé

cihlové, jiné kamenné, střechy měly doškové nebo šindelové. Když

jím projížděli, občas se za oknem ukázala tvář. Při pohledu na ně

nebylo nesnadné uhodnout, jak válka dopadla.

Vjeli na nádvoří, kde je čekalo jen pár žen a starých sluhů.

Yvain seskočil ze sedla a zůstal nerozhodně stát.

„Pane, zavedu vás do vaší komnaty,“ ujal se ho Klut. „Váš sluha

se může ubytovat v Merchakově pokoji, sousedí s vaším.“

Yvain přikývl. Radžakův pokoj se nacházel v prvním patře hlavní

věže.

„Děkuji vám,“ řekl. „Dohlédněte na to, aby muži dostali najíst, a

84

mně sem taky pošlete něco k jídlu. Uvítal bych, kdybyste s Kerem a

Hakumem povečeřeli se mnou.“

Muž se mlčky uklonil a odešel, s ním i Xil, který se chystal, že se

porozhlédne po novém bydlišti.

Yvain osaměl. S úlevou se natáhl na postel. Den byl perný a oči

se mu klížily. Vtom do místnosti vešly dvě dívky. Vypadaly

vyčerpaně a byly celé rozcuchané. Padly na kolena a natáhly k

Yvainovi ruce.

„Pane, prosíme vás…“

„Kdo jste?“

„Byly jsme Radžakovy otrokyně,“ odpověděla hnědovláska s

černýma jiskrnýma očima.

„Nyní jste volné.“

„Jenže my už nemáme kam jít. Nemůžeme zůstat s vámi?“

Zahleděl se na ně a napadlo ho, že Radžak neměl špatný vkus.

„Proč ne?“ usmál se. „Mám jedinou podmínku. Jděte se umýt.“

Dívky se s mnoha díky odporoučely a vystřídal je Xil.

„Mám celkem dobrý ubytování, ale musím z vedlejších místností

vyklidit ty Merchakovy krámy. Nemám chuť dýchat nějaký jedy…“

„Ale nejdřív se na ně podívám já,“ zarazil ho Yvain. Co když tam

najde nějakou stopu?

Vstoupil Klut a oznámil, že je prostřeno k večeři.

Mlčky pojedli a pak se Yvain rozhlédl po svých

spolustolovnících.

„Pánové, musíme se dát do práce a ujišťuji vás, že jí bude dost.

Kere, vy budete mým generálem. Postaráte se o zbytek vojska a

rovněž o ty, co se vrátí. Nechci, aby někde rabovali. Propustíte ty,

kteří se chtějí vrátit domů. Určíte deset mužů do mé osobní gardy.

Velet jim bude Xil, kterého tímto jmenuji kapitánem.“

Potom se obrátil k Hakumovi. „Vy budete řídit město. Zítra dáte

vyhlásit, že se vlády ujímám po Radžakovi, a uklidníte obyvatele. A

vy, Klute, budete mým rádcem a rovněž pokladníkem.“

Ještě naposledy si připili a Yvain s Xilem se odebrali do svých

komnat. Před dveřmi Yvainova pokoje klečela mladičká dívenka.

„Pane, byla jsem Merchakovou otrokyní a prosím, abyste mě vzal

pod svou ochranu.“

85

Yvain se zasmál a obrátil se ke Xilovi. „Uděláš pro mě něco?“

„Ovšem.“

„Postarej se o ní. Je tvoje.“

Dívka zkoumavě pohlédla na nového pána. Dojem byl zřejmě

příznivý, protože se usmála a poslušně ho následovala.

Jakmile se za nimi zavřely dveře, hned se hnala ke Xilovi, aby ho

zula.

Pobavený Xil ji s potěšením pozoroval a vychutnával, jak mu

dlouhé hnědé vlasy hladí nohy.

„Budete mě často bičovat?“ zeptala se s úzkostí v hlase.

„Jenom když něco provedeš,“ usmál se.

„Merchak tvrdil, že žena nevydrží dvanáct hodin bez toho, aby

něco nevyvedla, a tak mě bil ráno a večer.“

Xil se rozesmál. „To není špatné! Ale já počkám, až skutečně

něco vyvedeš.“

Celá rozradostněla ho začala svlékat. Xil si připadal jako velmož.

„Mám ležet před vaším ložem, anebo je můžu sdílet s vámi?“

„Pojď mě zahřát. Potřebuju trochu něžnosti.“

* * *

Když Yvain vešel do své komnaty, obě dívky prudce vstaly. V

koutě stála káď s vodou.

„Napadlo nás, že po dlouhé cestě nepohrdnete koupelí.“

„Skvělá myšlenka,“ pochválil je.

Než se nadál, vrhly se na něj a stáhly z něj všechno, co měl na

sobě. Usadil se do kádě a hnědovláska mu chtěla odebrat ještě

přívěsek. Chytil ji však za ruku a ostře jí řekl: „Na to nesahej!“

Zachvěla se a padla na kolena. „Odpusťte, pane!“

„V pořádku, ale už to nedělej.“

20

Po příjemně strávené noci Yvain s Xilem, Hakumem a dvěma

gardisty vyrazili na prohlídku města. Jak zjistili, bylo značně

86

zbídačelé. Pokladna byla navíc prázdná. Následující den Yvain

navštívil venkov a odpustil rolníkům daně s tím, že ušetřené peníze

mají investovat do osiva a koupě dobytka. Chtěl také propustit

válečné zajatce, kteří pracovali na statku, ale mládenci domů

nechtěli, protože práce zde byla stejná jako ve Frequoru. Navíc se v

Godomii nedostávalo mužů, takže dívky na ně byly milé.

Také třetí den věnoval cestě po venkově, ale tentokrát vyrazili

časně zrána na sever.

„Tam je, pane, zlověstný les,“ varoval ho Klut. „Venkované se

bojí k němu přiblížit. Prý přináší smrt.“

„Právě tam se chci podívat.“

Odpoledne dorazili ke statku, který se podobal těm předešlým.

Temný les byl na dohled. Yvain zastavil dalku.

„Milý Klute, vy se odeberete na statek s oběma gardisty. Rovněž

jim odpustíte daně a nakážete jim, aby udělali vše pro to, aby příští

rok byla dobrá úroda, přesně tak jak jsem to udělal včera já. Já se

zatím s Xilem podívám do toho lesa.“

„Dovolte mi, abych jel s vámi. Je to nebezpečné,“ nabídl se Klut.

„To nemá smysl. Mám tohle,“ řekl Yvain a sáhl si na přívěsek.

Pokladník sklonil hlavu.

„Na statek dorazím někdy večer nebo v noci. Přespíme tam.“

Yvain popohnal dalku a za deset minut vjeli do lesa.

„Nechápu, proč má tak špatnou pověst,“ poznamenal Xil po

deseti minutách. „Nevidím tady nic zvláštního. Nevrátíme se?“

Yvain mávl rukou, aby byl zticha.

„Neslyšíš něco?“

„Vlastně ano, jakési vzdálené hučení nebo šumění…“

Postupovali za zvukem, až vyšli na mýtině, kde stál asi

dvacetimetrový válec. Byl zřejmě z oceli a místy už byl zčernalý.

Asi v polovině výšky měl otvor, k němuž vedl kovový žebřík. Xil k

němu hned vykročil, ale Yvain ho zadržel.

„Počkej! Podívej se na toho koloucha. Pase se na vyžraném

místě, i když kolem té stavby je bujná tráva.“

„Asi blbě vidí,“ zabručel Xil.

„Spíš cítí jakési nebezpečí…“

„Ověříme si to,“ řekl Xil. Sebral větev a hodil ji po kolouchovi.

87

Zasáhl ho do zadku, kolouch se splašil a hnal se k válci. U něj se

zastavil a padl k zemi.

„Měl jste pravdu,“ vydechl zděšeně Xil. „Je tam nějaké kouzlo.

Nechtějí, abychom je rušili. Radši bychom měli jít.“

Yvain mlčel. Myslel na kouzelníkova slova. Sáhl do kapsy a

vytáhl onu černou krabičku, o které kouzelník řekl, že je klíč.

Nahmatal jakýsi výstupek. Chvíli váhal a potom jej stiskl. Bzučení

hned ustalo. Opět stiskl výstupek a bzučení začalo.

„Počkej tady,“ řekl Xilovi.

„Ale čarodějnice…“

„S těmi si poradím. Když se do dvou hodin nevrátím, dělej si, co

chceš.“

Yvain stiskl tlačítko potřetí a vykročil. Když Xil viděl, že vylezl

po žebříku a vnikl do stavby a nic se mu nestalo, vydechl si úlevou.

Jakmile Yvain vstoupil do válce, rozsvítilo se světlo. Pocházelo z

podivného zdroje, který svítil, ale nepálil a byl obalen čímsi tvrdým

a průhledným. Prošel dveřmi do oválné místnosti bez oken. Na

stěnách byly podivné přístroje, na nichž svítila maličká světýlka jako

světlušky.

Upoutalo ho temné okno na jedné stěně. Sáhl na ně, osahal je

kolem dokola a vtom se okno rozsvítilo a v něm se ukázal mužský

obličej. Mohlo mu být tak čtyřicet a trochu se podobal obrazu, který

vídal Yvain v zrcadle na hradě.

Jakmile se Yvain vzpamatoval, muže oslovil, ale ten ho zřejmě

neslyšel, protože začal sám mluvit. Yvain si uvědomil, že nemá před

sebou živého člověka, ale jakýsi hýbající se a mluvící obraz.

Muž hovořil libozvučným jazykem, kterému Yvain nerozuměl.

Přesto mu však připadalo, že smysl některých slov chápe, jako by se

na povrch prodíraly zasuté vzpomínky. Muž domluvil a ukázal před

sebe, jako by Yvainovi nařizoval, aby něco sebral. Yvain se podíval

směrem, kam prst ukazoval, a spatřil jakousi knížku. Měla jemné,

tenké listy, určitě to nebyl pergamen. Byly popsány pravidelným

písmem. Znovu se podíval na okno, ale to vyhaslo.

Zhluboka si vydechl a otřel si zpocené čelo. Ničemu nerozuměl.

Napadlo ho, že by se měl vrátit. Po krátkém váhání popadl knížku a

strčil si ji za kabátec.

88

Xil už na něj nadšeně mával. „Takže jste těm čarodějnicím

unikl!“

„Byl tam jenom čaroděj,“ usmál se Yvain.

Naposled se otočil ke stavbě, stiskl tlačítko a znovu se ozvalo

bzučení.

Za dvě hodiny dorazili na statek. Vyšel jim vstříc pokladník a

starý sedlák, který před Yvainem padl na kolena.

„Jednal jsem podle vašich pokynů,“ hlásil Klut. „Bylo to stejné

jako všude. Prodali, co mohli, a stejně se jim podařilo dát

dohromady jen polovičku pachtu. Něco jsem jim nechal, aby měli z

čeho přežít, a zbylo… pět dukátů,“ dodal stydlivě.

Yvain se zasmál. „To je skvělé. Dejte je do pokladny. A teď se

půjdeme najíst. Mám hlad.“

Sedlák je zavedl do světnice. Sedli si ke stolu a selka přinesla

hrnec, hliněné misky a košík s chlebem.

„Prosíme pána o odpuštění, ale nečekali jsme, že přijedete.

Můžeme vám nabídnout jen obyčejné jídlo.“

„Neomlouvejte se, ta polévka nádherně voní,“ usmál se na ni

Yvain.

Když dojedli, vrátil se starý sedlák a s sebou přivedl asi

šestnáctiletou dívenku.

„Zavedu vás do vaší světnice, pane. Když dovolíte, má dcera

Rixia s vámi stráví noc. Bude to pro nás nesmírná čest.“

A zavedl je do své ložnice.

Sotva se za ním zavřely dveře, dívka k Yvainovi ostýchavě

přistoupila. Byla neklidná, a když ho zouvala, ruce se jí lehce

chvěly.

„Neboj se,“ řekl jí tiše. „Nestane se nic, co bys sama nechtěla.“

„Chci s vámi sdílet lože, pane.“ Zrudla a dodala: „Po válce je

málo mládenců. A když se lidi dozvědí, že jste o mě projevil zájem,

zvýší se tím moje cena a já budu mít větší naději, že najdu muže.“

Yvain se usmál. „V tom případě se svlékni a přijmi první lekci

manželských povinností.“

89

21

Jakmile se Yvain vrátil do Banie, zamířil rovnou do svých komnat.

Obě dívky, které ho už chtěly svlékat, vyhnal.

„Zůstaňte za dveřmi. Nechci, aby mě někdo vyrušoval.

Vstoupíte, až vás dám zavolat.“

Sedl si ke stolu a vytáhl knížku, kterou našel ve válci, a začal číst.

Řadě slov nerozuměl, ale postupně chápal smysl vět, jako by se mu

navracely dávné vzpomínky. Přesto mu však trvalo hodinu, než

pochopil vše.

Září

Audrey a já jsme před čtrnácti dny odletěli ze Země. Máme za

úkol prozkoumat jednu planetu v soustavě YC 4982. Subprostorem

nám cesta potrvá sedm až osm měsíců.

Tohle jsem nečekal! Audrey mi právě oznámila, že je už dva

měsíce v jiném stavu. Už léta si přejeme dítě, ale jsme ustavičně na

různých výpravách a nemáme na to čas. A teď najednou tohle!

Audrey by měla porodit krátce předtím, než dorazíme do cíle určení.

Lékařský blok lodi je dobře vybaven a počítač se může postarat o

porod i o péči o novorozence, zatímco my se budeme věnovat

pozorování.

Leden

Let pokračuje hladce. Audrey se pomalu, ale jistě zakulacuje.

Podle počítače to bude chlapeček. Přemýšlíme o tom, jaké mu dáme

jméno.

Duben

Právě jsem byl při porodu. Robotova chapadla mě poněkud

zneklidňovala, ale vše proběhlo v pořádku. Je to skutečně pěkný

chlapeček. Jmenuje se Petr. Nedokážu si představit, jak se bude

tvářit šéf, až se vrátíme tři. Hrozí nám pěkná ostuda a možná i

propuštění ze Služby pro dohled nad primitivními planetami.

Malému je už týden. Blížíme se k cíli. Za tři hodiny vystoupíme

90

ze subprostoru.

Průšvih. Když jsme přecházeli na nízkou oběžnou dráhu kolem

planety, ochranný štít prorazilo několik meteorů. Dost vážně

poškodily loď…

Je to horší, než jsme si představovali. Pohon je vyřazen a

nemůžeme manévrovat. Sektor, kde byl uložen výsadkový modul, je

rovněž poškozen. Zbývá nám už jen malá sonda, kterou se měly

odebírat vzorky na zemi.

Další katastrofa. Subprostorová vysílačka rovněž nefunguje.

Externí antény jsou zničené. Chtěl jsem je opravit, ale nemáme

skafandry, byly ve zničeném sektoru. Ani nemůžeme požádat Zemi

o pomoc. V pořádku je pouze můstek a příďový sektor.

Od havárie uběhly čtyři dny. Ještě funguje antigravitační

přistávací systém. Ale podle počítače by trvalo deset až třináct let,

než by nás gravitace přitáhla k zemi. A výroba umělého kyslíku

rovněž nefunguje. Máme zásobu na necelý měsíc. Myslím na Petra a

jsem zoufalý.

Audrey napadlo, že použijeme tu jedinou zbývající sondu. Dva

dny jsme ji upravovali. Vysadí Petra na planetě. Za místo přistání

jsme vybrali obývanou oblast a doufáme, že ho brzy najdou. Víc pro

něj bohužel udělat nemůžeme.

Hypnoškolitel mu vštípil základy našeho jazyka. Kdyby náhodou

narazil na někoho ze Země, doufám, že s ním pak bude moci

komunikovat. Audrey stimulovala imunitní ochranu, aby se ubránil

místním infekcím.

Sonda už dávno odletěla a přistála v určené oblasti. Najdou-li ho,

jaký bude jeho osud?

Dýchá se nám stále hůř. Rozhodli jsme se, že to skončíme sami.

Zbývajícího robota jsme naprogramovali, aby naše těla po smrti

vyhodil do prostoru. Loď by měla neporušena přistát na zemi za více

než deset let.

Za pár minut budeme mrtví. Nejvíc litujeme toho, že se nikdy

nedozvíme, co bude s naším synem…

Yvain si to musel přečíst třikrát, než pochopil smysl. Po tvářích

mu stékaly slzy. Konečně pochopil, co mu stará kojná před smrtí

91

říkala. Byl nalezen nedaleko hradu Escarlatu v kovové kolébce,

která se potom vzňala. Baronka, která si tolik přála dítě a nemohla je

mít, jej přijala za vlastního…

Někdo lehce zaškrábal na dveře a mezi nimi se ukázala dívčí

hlava.

„Pane, večeře je hotova, můžu nosit na stůl?“

„Sežeň Xila, bude mi dělat společnost,“ odpověděl Yvain.

* * *

Od nálezu podivného válce uběhly dva týdny. Yvain každý den

vyjížděl na inspekci statků anebo procházel ulicemi Banie.

Atmosféra se značně změnila. Okenice se už před ním nezavíraly a

obyvatelé se na něj nedívali s bázní.

Jednu místnost si zařídil jako pracovnu. Nenašel však jediný

rukopis, zdálo se, že četba nebyla Radžakovým koníčkem. Podařilo

se mu sehnat několik pergamenů, inkoust a pár brk.

Odpoledne se dostavil užaslý Klut.

„Pane, chce vás navštívit několik náčelníků.“

„A co chtějí?“

„To mi neřekli, ale netváří se nepřátelsky.“

„Tak je pozvi dál.“

Zakrátko se Klut vrátil se čtyřmi muži – s Orkalem z kmene

Býků, Kurlym od Medvědů, Zirkonem od Zajíců a Zanakem od

Orlů.

„Vítejte na mém hradě. Co si přejete?“ zeptal se jich Yvain

přímo, když je Klut všechny představil.

Slova se ujal nejstarší – Kurly.

„Jistě víte, že za Radžakových tažení jsme přišli o mnoho mužů.

Naše vesnice jsou prázdné a práce zůstala většinou na ženách.“

„Tak je tomu i na mém panství.“

„Dozvěděli jsme se, jak moudře je spravujete a že jste nastolil

mír a pořádek. U nás tomu tak není. Kmeny, které Radžak povolal

do boje jako poslední, jsou stále nepokojné, chtějí po nás náhrady ve

zlatě nebo v dobytku. Na našich hranicích už došlo k řadě potyček.“

„A co ode mě očekáváte?“ vzdychl si Yvain.

92

Na chvíli zavládlo ticho. Zirkon pokračoval: „Mysleli jsme si…

že kdybychom se vám poddali jako předtím Radžakovi, že byste

nastolil pořádek. Když se spojíme, budeme dostatečně silní,

abychom ukáznili i ostatní kmeny.“

Yvain jeho návrh dlouho zvažoval. Náčelníkem Vlků se stal jen

proto, aby zjistil svůj původ. Nikdy netoužil stát se vládcem všech

Godomů.

„To je vážné rozhodnutí, které si zasluhuje promyslet,“ pravil.

„Pane, prosíme vás, abyste návrh přijal,“ naléhal Zanak.

Yvain se několikrát zhluboka nadechl.

„Budiž. Přijímám, ale za podmínky, že mě ve všem poslechnete.

Když se budete sebeméně vzpouzet, dám vás potrestat.“

Čtyři náčelníci padli na kolena.

„Přísaháme vám věrnost.“

„Dobrá. Milý Klute, zajdi do kuchyně, ať jim připraví něco na

posilněnou. Zirkone, vím, jak vynikající jsou vaši jezdci. Zítra

vyšlete posly ke všem kmenů, ať ohlásí, že jsme se spojili. Jestliže

někdo napadne jeden z našich kmenů, bude to, jako by napadl

všechny. Povstalecké vesnice dám klidně vypálit a všechny jejich

obyvatele odvedu do otroctví.“

Náčelník Zajíců s úsměvem pokýval hlavou. „Váš rozkaz

provedeme. Teď už určitě zachovají klid a my budeme moci žít

konečně v míru.“

„Pokud nám to dovolí král Karlus,“ vzdychl si Orkal. „Má ještě

vojsko a mohl by snadno dobýt Banii.“

„Uvažuji o tom, že s ním podepíšu mírovou smlouvu,“ řekl

Yvain.

„A nebude chtít velké odškodné?“

„Nemějte strach, nic mu nedám.“

„Na důkaz našeho přátelství a naší oddanosti,“ řekl Kurly od

Medvědů, „jsme vám přivezli dar.“ Dvakrát tleskl a do síně

vstoupily dvě stařeny v černém, které vedly osobu zahalenou v

bílém sukně.

„Nabízíme vám tuto dívku. Jmenuje se Wajka a bude vaší

otrokyní. Musí vás ve všem poslechnout a můžete ji bičovat po

libosti.“

93

„Velice rád přijímám a děkuji vám. Nechť ji odvedou do mých

komnat.“

Když ženy s dívkou odešly, požádal Yvain náčelníky: „Než

přinesou večeři, vyprávějte mi o tom, jak to chodí u vás.“

* * *

Večeře se vydařila a víno teklo proudem. Podnapilí náčelníci se

konečně odebrali na lože. Yvain se mírnil, nechtěl se opít před

svými vazaly. Klut ho doprovodil až k ložnici.

Před ní ho čekaly dvě stařeny s „dárkem“.

Uklonily se mu. „Pane, vaše lože je připraveno.“

V ložnici stála nehybná Wajka. Měla dlouhé hnědé vlasy a

prostou košilku, která jen nedokonale zakrývala její půvabné tvary.

Yvaina na ní nejvíc zaujal obličej. Pleť měla popelavou a v jejích

očích se zračila nesmírná hrůza.

„Klid, děvenko, já tě nesním,“ chlácholil ji.

Padla na kolena a propukla v pláč.

„Milost, pane, nejsem už panna. Zabte mě, ale nevracejte mě otci.

Ten by mě dal veřejně ubičovat k smrti…“

Yvain si sedl na postel, usmál se na ni a řekl vlídně: „Pověz mi

svůj příběh a uvidíme.“

Doplazila se k němu po kolenou a vzlykala přitom: „Byla jsem

zasnoubena a po válce jsme se měli brát. Nevrátil se. Dva dny před

odchodem na mě naléhal, abych mu byla po vůli, a já souhlasila.

Kahak byl tak silný! Nedokázala jsem si představit, že by ho někdo

zabil.“

„Víš co? Tohle zůstane mezi námi.“

Wajka zavrtěla hlavou a ukázala na dveře.

„Ty dvě tam čekají a budou chtít vidět krev.“

„To je maličkost.“

Vyhrnul si levý rukáv a dýkou se řízl do předloktí. Krev otřel o

dívčinu košilku.

„Jste velice šlechetný, pane, ale ony budou chtít vidět i… stopy

muže.“

„Když si lehneš, postarám se o to.“

94

„Cože? Vy mě i nadále chcete?“

„Co bych pro tebe neudělal!“

Wajka už ničemu nerozuměla. Očekávala bolest jako s Kahakem,

ale bylo to něžné, sladké, úžasné, a když vykřikla štěstím, stařeny za

dveřmi na sebe spiklenecky pohlédly. Domnívaly se, že pán prorazil

bránu pevnosti.

Když se Wajka vzpamatovala z milostného opojení, zašeptala:

„A teď mě musíte zbičovat.“

„Proč? Vždyť jsem s tebou byl více než spokojený.“

„Musíte dát najevo, že jsem vaše otrokyně, jinak si náčelníci

budou myslet, že jste se jen pobavil, ale že si jejich daru nevážíte.“

Vyskočila z postele a sebrala ze stolu důtky, které tam zanechaly

stařeny. Podala je Yvainovi a lehla si na břicho.

Yvain pokrčil rameny a udeřil.

„Silněji, pane, rány musí být vidět.“

Udeřil ji tedy ještě pětkrát a silněji. Potom důtky odhodil.

Wajka se mu vrhla k nohám a objala je.

„Pane, jste úžasný. Zachránil jste mi život a ten život teď patří

jen vám.“

Vstala a tanečním krokem opustila ložnici. Yvain si šel konečně

lehnout a jen nechápavě vrtěl hlavou.

* * *

Uplynulo dalších deset dnů. Yvain dál objížděl usedlosti. Nyní

končil na Takimově panství. Takim, který se musel vzdát

Pendarmoru, ho uctivě přijal na své opevněné usedlosti. Jeho

místnost měla jen dvě malá okna a páchla potem, špínou a hnilobou.

Nabídl Yvainovi místo na druhé straně stolu. Wajka si klekla za

Yvaina.

„Vítejte v mém chudém příbytku. To je vše, co mi po celém

tažení zbylo,“ pravil Takim.

Dvě služebné přinesly cínové poháry a Takim jeden přistrčil k

Yvainovi.

„Napijme se na tu čest, že jste mě poctil návštěvou.“

Yvain sáhl po poháru, ale Wajka byla rychlejší, vytrhla mu jej a

95

napila se jako první. Sotva pohár odložila, celá se roztřásla,

zfialověla a skácela se k zemi.

„Nevěřila jsem mu… Měl tak zlý pohled…,“ zasípala. Ještě

sebou párkrát škubla a vypustila duši.

Yvain uchopil medailonek.

Takim zbledl a ani se nehýbal. Potom sebou trhl, vyskočil a

zařval: „Ano, chtěl jsem tě otrávit! Nejsi Godom a nemáš právo být

naším vládcem. To právo jsem měl já. Radžak byl můj bratranec.

Okradl jsi mě o trůn. A teď mě klidně zabij tou čarovnou zbraní,

když jsi příliš zbabělý na to, aby ses se mnou bil.“

Yvain zvolna tasil meč a pravil: „Jed je zbraní zbabělců. Nyní

uvidíme, jak jsi statečný. Slibuji ti, že do našeho souboje nikdo z

mých mužů nezasáhne.“

Takim rovněž tasil.

Yvain neměl zájem souboj zbytečně protahovat. Netrvalo dlouho

a meč skončil v protivníkově hrudi. Takim se skácel k zemi a v

očích měl nesmírný úžas. Zemřel dřív, než pochopil, jak se mu to

vůbec stalo.

„Byli jste svědky čestného souboje,“ pravil Yvain a zasunul meč

do pochvy. „Odneste tu mrtvolu. Za jeho proradný čin mu zabavuji

celé panství.“

Pohlédl smutně na Wajku a řekl Xilovi: „Dohlédni na to, aby

byla důstojně pohřbena.“

Na dvoře se shromáždili Takimovi poddaní. Netvářili se nijak

nepřátelsky, jejich bývalý pán byl krutý a nespravedlivý. Představa,

že budou podléhat přímo vládci, jim nebyla nepříjemná.

22

Král Karlus strávil v hlavním městě už tři týdny. Nedošlo k jediné

potyčce s Godomy. Obyvatelé Frequoru ho nadšeně uvítali, o to

nadšeněji, aby zapomněl, jak rychle se přidali k Radžakovi.

Nyní byl v pracovně s Paulem de Gallasem a poslouchal hlášení

vrchního velitele.

„Právě se vrátili zvědové. Nepřítel vyklidil veškeré území a stáhl

96

se do své země. Vyslal jsem jednotku, aby obsadila Pendarmor.

Budeme muset znovu postavit hrad, který dal náš přítel Yvain

vypálit.“

„To mu nemůžeme nijak vyčítat. Bylo to v dané chvíli nejlepší

řešení a jednal tak se souhlasem mé matky.“

„Podle mých informací,“ vzal si slovo Paul, „nikdo nelituje

Luzorovy smrti a nikdo nic nenamítal, když ho vystřídal mnich

Křišťálu.“

Vstoupil rozrušený sluha.

„Vaše Veličenstvo, dostavil se godomský vyslanec a prosí o

slyšení.“

„Nechť ho okamžitě vpustí na nádvoří,“ přikázal král Karlus a

seběhl dolů.

Yvain zrovna přijížděl s Xilem a Klutem a za nimi deset gardistů.

Seskočil z dálky a hluboce se Karlusovi uklonil.

„Veličenstvo, můžete dát příkaz, aby těmto mužům dali najíst a

napít a ubytovali je, zatímco mě přijmete k rozhovoru?“

„Paule, postarejte se o to,“ řekl král. „A vy, Yvaine, pojďte se

mnou.“

* * *

Priscilla vešla do bratrovy pracovny. Když tam spatřila i Yvaina,

zachvěla se a srdce se jí prudce rozbušilo.

„Volal jste mě, bratře?“

„Ano. Přijelo godomské poselstvo. Rozhodl jsem se, že s novým

vládcem podepíšu smlouvu o míru a přátelství. Na důkaz míru mě

požádal o vaši ruku. Samozřejmě jsem souhlasil.“

Princezna zbledla jako stěna.

„Odmítám…,“ procedila mezi zuby. „Chci… chci být jedině

Yvainovou ženou!“

„Dobrá, dobrá, beru to na vědomí, ale za ženu vás chce

godomský vládce.“

Priscilla se nadechovala, ale Karlus ji vůbec nepustil ke slovu:

„Zřejmě jsem vám zapomněl říct, že novým vládcem Godomů je

pan Yvain d’Escarlat. Sňatek oslavíme ještě před jeho odjezdem z

97

Frequoru.“

Priscilla se na oba nenávistně podívala. „Jdu to sdělit matce,“

procedila mezi zuby a třískla za sebou dveřmi.

„Vaše sestra, Yvaine,“ řekl Karlus, „mi říkala, že jste jim dal jako

svatební dar důtky. Tak uvažuji, jestli bych vám je neměl dát i já…“

„Myslím, že se bez nich obejdu,“ usmál se Yvain.

Když odcházel od krále, na chodbě se setkal s Paulem.

„O tvé godomské přátele jsem se postaral. Pojď ke mně.

Vypijeme si něco,“ pozval ho Paul.

„Jak se vede rozkošné Sabrině?“

Paul trochu zčervenal.

„Král ji za odměnu povýšil do šlechtického stavu a nyní

spolupracuje s bratrem Ambrožem a mistrem Arpem, kteří si velice

váží jejích znalostí. Brzy se budeme brát, jen doufám, že si na to

najde čas.“

* * *

Yvain s úsměvem vstoupil do svého pokoje. Večeře byla

vynikající, třebaže její větší část věnovali pracovním záležitostem.

Natáhl se na postel a s blaženým výrazem se pomalu propadal do

spánku.

Zavrzaly dveře a vešla princezna Priscilla. Yvain se usmál.

Přistoupila k jeho loži a pohled měla tvrdý. Suchým, odměřeným

hlasem pravila: „Udělali jste si ze mě legraci, oba.“

„To byl Karlusův nápad. Chtěl si být jist, že se neobětuješ jen

kvůli státním zájmům.“

Chvíli mlčela a potom zašeptala: „Mám-li být godomskou

královnou, musím si zvyknout na jejich mravy.“

„Ovšem, ale ty se příliš neliší od našich. Jsou jen o něco

drsnější.“

„Slyšela jsem,“ pokračovala, „že mají mnohem jednodušší

obřady. Dva si dají slovo a je to.“

Shodila ze sebe plášť, pod kterým už neměla nic, a vklouzla do

postele.

„Takže bychom ten zvyk měli vyzkoušet.“

98

Když ji Yvain objal, dodala: „Slyšela jsem, že godomský vládce

má množství svolných otrokyň.“

„Služebnic,“ opravil ji.

„To je fuk, stejně ti na ně nenechám dost sil.“

99

JEAN-PIERRE GAREN

ČARODĚJNICE Z BAŽIN II

Mark Stone 56

Vychází každé dva měsíce v edici Delfín. Toto číslo vyšlo 27.9.2001.

Z francouzského originálu Les sorcières du marais. Le Chevalier du Cristal

přeložila Erika Rumplová.

Odpovědná redaktorka Anna Staňková.

Obálku s použitím kresby Petra Bauera navrhl Jan Přibík.

Sazbu zhotovilo grafické studio Tanga, Václavské náměstí 36, Praha 1.

Vydal jako svou devítistou sedmdesátou šestou publikaci

IŽ, s. r. o., Václavské náměstí 36, Praha l, roku 2001.

IČO 60 19 82 57.

Vytiskl EKON, s. r. o., Srázná 17, Jihlava.

Vydání první.

Doporučená cena 65,72 + 3,28 DPH = 69 Kč

Cena pro předplatitele 65 Kč

M A R K

STONE

Jean-Pierre Garen

ČARODĚJNICE Z BAŽIN II

Rytíř Křišťálu

Frequorské království nadále ohrožují barbarští

Godomové. Paul de Gal as se vydává k mnichům

pro křišťály, které mají dát sílu novým rytířům,

a Yvain d’Escarlat jede hledat nové spojence. Netuší,

že se přitom konečně dozví pravdu o svém původu…

Doporučená cena 69 Kč

Doporučená cena pro předplatitele 65 Kč

ISBN 80-240-2074-2

Document Outline

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

12

18

19

20

21

22