E:\_CD\Data\Knihy\pdb\Knihy Sci-fi\Mark Stone Parodie.pdb

PDB Name: Mark Stone Parodie - Garen J P

Creator ID: REAd

PDB Type: TEXt

Version: 0

Unique ID Seed: 0

Creation Date: 16.8.1973

Modification Date: 16.8.1973

Last Backup Date: 1.1.1970

Modification Number: 0

Již více než pětset let provádí Zemská Unie ( federace zahrnující 85

planet ) intenzívní výzkum

celé galaxie. Postupem času si však vlády začínají uvědomovat, že

sbližování s příliš primitivními

civilizacemi vyvolává mnoho zbytečných potíží a nepřináší žádné výrazně

pozitivní výsledky.

Většina domorodců se po prvních kontaktech s vyspělou technikou federace

stává pasivními

žebráky, kteří nijak neusilují o svůj další samostatný vývoj. Je to

pochopitelné. Kulturní a

civilizační šok přináší těmto jednoduše uvažujícím bytostem těžké deprese

a postupem času i

znechucení nad nízkou úrovní vlastních výtvorů. Chybí jim jakákoliv snaha

vytvořit něco nového a

to má za následek tragický konec celých civilizací.

Proto vznikl zákon o nevměšování se. Jakmile vesmírná loď objevila

planetu s humanoidy,

zaregistrovala ji, ale posádka nikdy nevstupovala do kontaktu, dokud

nebyl proveden pečlivý

průzkum civilizační úrovně obyvatel.

Jestliže dosáhli určitého prahu technického rozvoje, pak s nimi

Ministerstvo pro záležitosti

Galaxie navázalo diplomatické styky. Jinak byly dokumentační materiály

předány Službě pro

dohled nad primitivními planetami, která průběžně vypracovávala zprávy o

rozvoji domorodců.

K tomu sloužily kontrolní mise, které se pro danou civilizaci opakovaly

asi dvakrát za sto let.

Na primitivní planetu byly vysílány skupiny, složené z agenta činné

služby a androida, kteří se

zcela diskrétně zamíchali do místní populace. Jedním z těchto agentů byl

také Mark Stone.

Na východním pobřeží právě vycházelo slunce. Zlatavá záře postupně zalila

vršky střech a po

chvíli pronikla i na betonový plácek přímo v centru luxusního soukromého

komplexu Elsy

Svensonové, majitelky akcií většiny vývojových laboratoří pozemské unie a

pravděpodobně

nejbohatší ženy galaxie. Její bohatství si vynutilo krutou daň ve formě

dlouhých nudných porad a

zbytečně promarněného času na zasedáních představenstev různých

společností. Proto byla tato

mladá dáma velice spokojena, že si konečně může udělat týden dovolené ve

svém novém letním

sídle.

Elsa se začala pod nečekaným tlakem slunečních paprsků pomalu probouzet.

Obrátila se na

levý bok a zatřásla peřinou vedle sebe :"Marku, ..no tak Marku, vstávej,

je ráno !"

Náhle se otevřely dveře a v nich se objevila svalnatá postava kapitána

Služby pro dohled nad

primitivními civilizacemi. I přes jeho veškerou snahu o normální

vystupování se dalo vysledovat,

že Mark je něco víc než jen dobře stavěný usměvavý šestatřicátník. Jeho

chůze připomínala svojí

pružností pohyb nebezpečné šelmy a ostražitý a přímý pohled tmavých očí

dával tušit odvahu a

upřímnost. Snědý obličej, opálený mnoha slunci celé galaxie, se roztáhl

širokým úsměvem.

"Dobré ráno Elso. Tak jaká byla noc ?"

Elsa prudce odhodila z tváře pramen tmavých vlasů a vyskočila z postele.

Upřela na Marka

spalující pohled svých zelených očí sršících jiskřičkami smíchu."Jak se

můžeš takhle ptát.

Nepokoušej se mi namluvit, že tu byl místo tebe celou noc Ray."

Markovi strnul úsměv na rtech. Ray byl jeho nejlepší kamarád, android, se

kterým se

pravidelně vydával na mise Služby. Mark mu bezmezně důvěřoval, protože mu

již mnohokrát

zachránil život. Přestože byl Ray pravým divem pozemských technologií,

technici tvrdili, že není

schopen hlubších citů a lidského pohledu na život. To však odporovalo

Markovým zkušenostem.

Ray již mnohokrát prokázal v prekérních situacích více citu než většina

ostatních lidí. Vrcholem

bylo, když minulý týden, kdy byl Mark obviněn Komisí pro nevměšování z

neuváženého postupu

na jedné z primitivních planet, Ray originálním způsobem změnil

rozhodnutí předsedkyně komise.

Markovi nebylo dost dobře jasné, kde si osvojil slovní zásobu zkušeného

svůdce ani všechny

související techniky, ale pravdou zůstává, že předsedkyně v průběhu

líčení dost dlouho trvala na

tvrzení, že Ray přeci nemůže být android. O důvodu svého přesvědčení pak

s rozpaky mlčela, čímž

vytvořila prostor pro Markovu svéráznou obhajobu. Veškeré návrhy na jeho

potrestání byly po

kratší diskusi zamítnuty a tak mohl vzít Mark tentokrát Raye s sebou na

dovolenou.

Teď si však nebyl vůbec jistý, jestli udělal dobře. Na okamžik zavřel oči

a vyslal telepatickou

zprávu."Rayi, kdes byl minulou noc ?"

Ray byl jedním z mála modelů, který byl vybaven psychickým zesilovačem,

umožňujícím

telepatickou komunikaci. Tato možnost již Markovi zachránila několikrát

život. Protože tento druh

domluvy nebyl příliš rozšířen ani na Zemi, měl Ray skvělé předpoklady

dostávat Marka zcela

překvapivě z nebezpečných situací. Nejnovější generace androidů již

nebyla podobným zařízením

vybavována, neboť málokterý z aspirantů Služby pro dohled nad

primitivními civilizacemi ovládal

alespoň částečně metapsychickou komunikaci. Mark měl tu výhodu, že se na

jedné z misí setkal s

rostlinným společenstvím, které disponovalo ohromným potenciálem v

oblasti psychické

komunikace a pomohlo mu plně rozvinout jeho skryté schopnosti. Nyní by

dokázal Raye zavolat i

kdyby byl na druhé straně planety. To však nebylo třeba.

Druhými dveřmi vešel do místnosti Ray. Podobnost androidů S.D.P.P. s

lidmi byla takřka

neuvěřitelná. Jeho postava byla ještě o něco mohutnější než Markova.

Sympatický výraz ve tváři se

mu postupně měnil až do rozpačitého. Pozorně upřel svůj hloubkový pohled

na Marka. Právě

postřehl výrazné změny na kapitánově obličeji v oblasti infračervené

části spektra a vydedukoval,

že Markovy duševní pochody nejsou v tuto chvíli zcela korektní.

Ray se na Marka usmál."Co je ? Někdo vykradl v noci ledničku ?"

Mark neměl pro Rayovy vtipy pochopení."Ne, ledničku ne! Tak kde jsi byl

dnes v noci?"

"Hrál jsem poker s androidem vzadu u brány. Vyhrál jsem na něm dva úplně

nové

akumulátory. Mám je venku v tašce."odvětil Ray.

Vtom zasáhla Elsa:"Ale Marku, přeci bys nežárlil. Ty vůbec nemáš smysl

pro humor."

"Proč bych měl mít smysl pro humor, když ho tu mají všichni ostatní

?"ušklíbl se Mark. Na

tyto nejapné vtipy opravdu neměl náladu. Na Else mu totiž záleželo již od

chvíle, kdy se poprvé

setkali. Tehdy to bylo sice za dosti neobvyklých okolností a Mark byl

nucen zachránit Else život i

část jejího bohatství, to však pro něho nebylo to hlavní. Mark si velice

cenil skutečnosti, že Elza je

krásná a chytrá mladá dáma a snažil se plně vychutnat každý okamžik,

který trávili společně. Elza

měla na užívání života podobný názor jako on a tak by byl jejich vztah

ideální, kdyby nedocházelo

občas k podobným nemístným žertíkům. Alespoň Mark stále ještě věřil, že

jsou to žerty.

Elza pomalu prošla místností, ozářenou ranním sluncem a podívala se

Markovi zpříma do

tváře. Její zářící oči výrazně kontrastovaly se efektní koronou paprsků v

tmavých vlasech. Usmála

se a přistoupila k Markovi."Vždyť víš, jak jsme byli včera unavení. S tím

surfováním na vlnách

jsme to trochu přehnali a tak ani nevím, jak jsem se dostala do postele.

Ale co jsme zaspali,

můžeme ještě dohnat !"svůdně našpulila své rudé rty a mrkla na Marka.

Ten s úsměvem dodal:"Ale nejdříve musím s Rayem opravit rozbité

bezpečnostní zařízení. Byl

bych dost nerad, kdyby nás tu někdo rušil."

"Tak se do toho pusť, ale ať jste do oběda hotovi. Přichystám vám

překvapení."slíbila Elsa.

Ray dodal :"Já mám vše připraveno. Můžeme se do toho pustit hned."

Mark sundal ze zdi v chodbě brašnu s měřícími přístroji, vyzkoušel

generátor a otevřel

pancéřované dveře do dvora. Z blízké džugle se rozléhaly nejrůznější

zvuky a o nejbližší plot, který

měl být nabitý elektřinou se zvenčí klidně opíral líně vyčkávající tygr.

Ray Marka informoval

:"Včera večer, když přišla ta hrozivá bouřka, uhodil blesk do energetické

skříně laserového jištění.

Zřejmě vyhodil hlavní jistič. Ještě stále jedeme na záložní zdroj."

Mark proklel okamžik, kdy Else navrhl, ať pošle správce a pomocníky

objektu na týden pryč.

Soukromí je sice hezká věc, ale v tuto chvíli mu ukazovalo svoji stinnou

stránku. Přistoupil k

hlavnímu rozvaděči a opatrně začal testovat jednotlivé okruhy. Tygr u

plotu byl zatím zcela klidný

a vyhříval se na slunci.

Ray o kousek poodstoupil, protože vysoké napětí pro něho představovalo až

příliš reálné

nebezpečí. Jakožto android byl imunní vůči většině záludností okolního

světa. Infekce ani

zemětřesení jej příliž nevyváděly z míry. Ale elektřina, to bylo něco

jiného. Přestože byl vybaven

dvojitě izolovaným pláštěm, nemohl zaručit, že si v případě přímého

zásahu bleskem udrží kontrolu

nad svým dezintegrátorem, umístěným v levém zápěstí. Jediný výstřel,

provedený v okamžiku

nepozornosti, může mít za následek okamžité zmizení celé budovy a ještě k

tomu silnou zbytkovou

radiaci. To si nemůže dovolit. Už kvůli Markovi ne. A pak jsou tu ještě

paměťové krystaly. Tisíce

fragmentů vzpomínek na společné expedice do nitra barbarských civilizací.

To vše může zmizet v

průběhu jediného záblesku. Nyní byla opatrnost zcela na místě.

Mark se konečně propracoval k poškozenému obvodu. Vyměnil několik desek a

pak, s tichým

cvaknutím, se mu podařilo zaklapnout aretovaný spínač hlavního okruhu.

Poté se událo několik věcí najednou. Tygr, opírající se o plot byl

neznámou silou se suchým

zapraskáním odhozen kamsi do džungle. Veselý povyk ptactva proťal táhlý

hvizd generátoru

laserového jištění a dvůr se ponořil do tisíců záblesků energetických

svazků, které velice efektivně

pročesávaly oblohu nad skupinkou budov. Po několika sekundách se dvůr

ponořil do absolutního

ticha. Laserové zaměřovače, v okamžiku nouzového režimu přepnuté na

maximální citlivost, se

akusticky zaměřovaly na každý šelest a neúprosně zlikvidovaly jeho

příčinu.

Mark, ochromený v půli pohybu u rozvodné skříně, vyslal k Rayovi

telepatickou poznámku

:"Taky jsi mě mohl upozornit na to, jak nebezpečný může tenhle systém

být."Pokusil se vší silou

vypnout právě nahozený jistič, ale marně. Systém byl blokován proti

úmyslnému rozpojení a Mark

musel konstatovat, že zcela dokonale. Pak dodal:"S něčím takovým jsem se

ještě nesetkal."

"Já také ne."odvětil android a pak dodal :"Jako bys nevěděl, že Elsa chce mít doma vždycky to

nejlepší."

Mark se na něho podíval"Máš pravdu. To jsou ty nevyzkoušené systémy. Z

laboratoře přímo

na dvorek. Ale proč zrovna sem?"

"Asi se chtěl konstruktér dobře zapsat u vedení firmy."

"Tak to se mu tedy povedlo !"usmál se Mark"Co teď ?"

Ray chvíli vyhodnocoval případné technické slabiny systému a pak

vyslal:"Musíme se v

absolutní tichosti dostat přes dvůr k pancéřovvaným dveřím. Použil bych

antigrav a odnesl tě

vzduchem, ale sytém má magnetická čidla a energetický tok v

antigravitaačním zařízení by mne

prozradil. Musíme tedy pěšky. A našlapuj opatrně!"

Mark se modlil, aby pancéřové vstupní dveře neskřípaly. To je jejich

jediná naděje na přežití.

Opatrně našlapoval a s citem překračoval zuhelnatělé zbytky

pestrobarevného zpěvavého ptactva.

Vtom se mu v hlavě vynořil spásný nápad. Obrátil se na Raye :"Mám u sebe

nouzový komunikátor

S.D.P.P. Mohu vyslat kódový signál a oni vypnou proud v celé oblasti."

Android se zasekl v půli kroku a vyslal:"Ne, jen to ne. První ignorant,

který šifru zachytí, bude

chtít akustické potvrzení. Ta krabička to na tebe zabučí a než se stačíš

leknout, budeš mít upálenou

ruku s komunikátorem až k lokti. Snaž se přitom raději držet stranou ode

mne, ať to neschytám

taky. Nikdy nevíš, který laser tě zabere."

Mark se otráveně otočil a vydal se pomalu za androidem. Uvědomil si, jak

nebezpečná věc

svírá jeho zápěstí. Ještě že Služba využívá komunikátor jen v nouzových

situacích.

Pravděpodobnost, že ho s ním teď někdo zavolá je prakticky nulová. I

když.... Marka polil studený

pot a chvílemi měl pocit, že má na ruce připevněnou časovanou bombu.

Pomalu a velice potichu ušli asi třetinu cesty, když tu se náhle ozvalo z

okna do dvora hlasité

:"Oběd !!?....."

Z druhého konce betonového plácku vyšlehl oslnivý záblesk a úzké

plastexové okno se

změnilo v bublající beztvarou hroudu odporně čpící hmoty. Mark se

zastavil tak pruce, že se mu z

opasku vyhákla měřící sonda a s třesknutím dopadla na kamennou podlahu

těsně vedle špičky jeho

levé boty. Energetický výboj kdoví odkud se zařízl do kamenných dlaždic a

odhodil nerozbitnou

sondu o kus dál společně s rozpálenými úlomky popraskaného mramoru.

Ray s Markem se tak stali svědky neuvěřitelné podívané, když oslnivé

výboje déle než minutu

přehazovaly sondu po celém dvoře a pokaždé, jakmile s třesknutím dopadla,

proťal ionizovaný

vzduch další paprsek, který ji odhodil o kousek dál. Po minutě a půl se

ukázalo, že nezničitelná

sonda do extrémních podmínek nebyla až zase tak úplně nezničitelná.

Několik střípků z pouzdra

sondy se však při její explozi bolestivě zaseklo Markovi do lýtka. Ten

zaťal zuby a pomalu se vydal

za Rayem na únavně rozvleklou pouť směrem k pancéřovaným dveřím.

Generál Khov měl již od rána velmi špatnou náladu. Tento posaditý

chlapík, který už více než

dvacet let vedl Službu, měl dnes všeho přesně až po krk. Soustředěně

procházel po kancelááři a

usilovně přemýšlel. Jeho holá lebka zářila mnoha odlesky v paprscích

zapadajícího slunce, které

pronikaly do kanceláře širokou prosklenou stěnou. Náhle se zastavil a

upřel své šikmé mongolské

oči do stěny, za níž se rýsovaly vznosné dominanty nejvyšších budov

newyorské aglomerace.

"Peggy, okamžitě mi sem přineste podrobnou analýzu z té poslední mise na

Zirdě."zahučel do

zdi.

Z interkomu skrytého pod vrstvami papírů kdesi na stole se vzápětí ozvalo

medové"Hned to

bude."a z chodby zazněl energický klapot podpatků.

Dveře se prudce otevřely a do místnosti vstoupila generálova osobní

sekretářka. Podala

Khovovi svazek papírů a upřela na něho skrz tlustá skla svých brýlí malá

očka. Její hubená,

kostnatá postava mírně zakolísala, pak však opět získala stabilitu a

zhluboka se nadechla."Doufám

generále, že s tím případem na Zirdě něco uděláte. Všem je moc líto, co

se stalo poručíku

Johnosonovi na té hrozné planetě a myslí si, že byste tam měl poslat

někoho zkušenějšího. Někoho,

kdo nebude zbytečně uvažovat nad použitím mezních prostředků, jako chudák

Johnson."

"Ale Peggy,"konejšil ji generál"vždyť ten chlapík přeci není mrtvý. Ještě stále je tu naděje, že

nám něco poví."

Peggy zalapala po dechu"Po tom pekle, kterým prošel se již nikdy

nevzpamatuje. A vy to víte,

generále !"

Khov náhle vypadal, jako by zestárl o deset let"Samozřejmě, že to vím.

Ale pochopte, že pro

mne není vůbec jednoduché poslat na smrt někoho dalšího. Ten Johnson

alespoň nevěděl do čeho

jde."

Peggy zavzlykala"To tedy nevěděl. Mluvila jsem s ním ještě před misí a

tolik se těšil na svji

dovolenou, až se vrátí. Měl na Venusii předplacený i pokoj."

"Tak tím se vysvětluje, proč tolik stál o rizikové příplatky. Pobyt na

Venusii není vůbec

levný!"odpověděl Khov.

Venusie patřila mezi nejlepší rekreační centra v celé galaxii. Postupně

se stala oblíbeným

sídlem milionářů a nejbohatších vrstev. Ohromné množství hazardních heren

a prudce pulzující

noční život se stovkami podniků, kde měl solventní zákazník prakticky

neomezené možnosti, jí

vybudovalo fantastickou pověst. Místní úřady byly velice benevolentní a

vycházely z předpokladu,

že co je dobré pro Venusii, to je dovoleno. Proto měla galaktická policie

s touto planetou občas

drobné problémy, které však nikdy nedosáhly takových rozměrů, jako věčné

spory s právníky ze

Solanu. Ten byl totiž vzhledem ke své smířlivé politice k pirátství trnem

v oku jak Galaktické

policie, tak i Služby pro dohled. Nitky většiny loupeží z celé galaxie

vedly převážně právě na

Solan. Při střetu s jeho zástupci, však nikdy nedošlo k žádným výrazným

pokrokům. Proto byl

Solan neoficiálně považován za centrum všech pirátů.

"Stejně mne ten mladík překvapil svojí vytrvalostí, když chtěl dostat

právě tuto

misi,"pokračoval Khov."Upozorňoval jsem ho, že tato teramorfní planeta se nachází v těsném

sousedství Solanu ale nechtěl o tom nic slyšet. Chvílemi jsem měl pocit,

že chtěl tuto misi schválně

vzít kapitánu Stoneovi, který byl na řadě. Je také pravda, že Stone díky

podobným riskantním

opracím vede v S.D.P.P. v čele tabulky vyplacených honorářů, ale myslím,

že z této mise nebude

mít žádnou radost."

Generál se temně pousmál :"Ale má smůlu, už je zase na řadě."

Peggy opět nasadila komisní výraz a suše Khovovi sdělila :"Kapitán Mark

Stone si tento týden

vybírá svoji rok starou dovolenou."

"Tak to je mi ho líto, bude ji muset přerušit."pokrčil rameny

generál"Máme tady mimiořádnou

situaci a nikdo se Stoneovou kvalifikací právě není k dispozici."

Peggy se ostře podívala generálovi do očí:"Víte do čeho toho chlapce

posíláte ? Třeba se už

vůbec nevrátí."

"Cha, to je dobrý vtip."zasmál se generál"Stone se vrací stejně

spolehlivě jako bumerang.

Pokaždé, když končí misi, zavolá mi přímo domů. A zatím si vybral skoro

vždycky ten

nejnevhodnější okamžik. Když jdu večer do postele, manželka mi pokaždé

říká, jak se těší, až nám

zase ten Stone zavolá."

"Vidím, že je to v podstatě váš dobrý přítel."utrousila Peggy.

"Dobrý ? Jeden z nejlepších. Je to jeden z mála lidí na které je

absolutní spolehnutí. Bohužel ve

všem. I v těch nočních telefonátech."dodal Khov.

Peggy se na něj usmála:"Takže tentokrát mu to můžete vrátit. Slyšela

jsem, že odjel s Elsou

Svensonovou někam k pacifiku. Mám mu zavolat ?"

Generál otevřel tlustý svazek, který měl na stole a zamyslel se. Po

chvilce odpověděl

:"Zavolejte mu, ať se do hodiny hlásí i s Rayem zpátky do služby. K

dopravě může použít

nejbližšího vojenského letadla. Jedná se o stav nejvyšší nouze."

Peggy potřásla hlavou:"Aha, tak to tedy mohu použít přímo jeho

komunikátor a nemusím

hledat žádné telefonní číslo."Otočila se a prudce vyrazila z místnosti.

Generál si sedl zpátky za stůl, zapálil si doutník a pomalu a dlouze se

nadechl. Siluety města za

prosklenou stěnou se pomalu utápěly v houstnoucím šeru, kterým

probleskávaly tisíce drobných

světélek vzdálených transvozidel, proudících po městských komunikacích.

Khovovi začínalo být

pomalu jasné, že dnes přijde domů hodně pozdě.

Elsa se právě probrala z šoku a začala se pomalu zvedat ze země. To co se

stalo těsně předtím,

než ji neznámá síla odhodila proti kamenné zdi chodby, si vybavovala jen

velice nejasně. Kromě

čerstvých odřenin a pošramocených zad byla prakticky v pořádku. Opatrně

vstala a snažila se

rozpomenout, co předcházelo tomuto podivnému vývoji událostí. Poslední

věc, kterou si

pamatovala, byla skutečnost, že šla něco Markovi sdělit. Ale co to mohlo

být ? Pomalu se pootočila

a oči se jí rozšířily údivem. Kde je to nádherné okno do dvora ? A co

mají znamenat ohořelé

kamenné desky, které na první pohled vyvolávají iluzi středověké třílny,

jež dostala plný zásah. Co

se tady vlastně stalo ?

Podivné otázky se jí honily hlavou a Elsa začínala být čím dál

zvědavější. Opatrně přistoupila

k začouzenému otvoru a nakoukla do dvora. Naskytl se jí neuvěřitelný

pohled. Celý dvůr byl poset

zuhelnatělými mršinami zpěvného ptactva a uprostřed této šílené podívané

opatrnně našlapovaly

dvě postavy. Mimochodem si vybavila humornou scénu z jednoho magazínu,

ale velice rychle ji

pustila z hlavy. V podezřelých postavách právě poznala Marka s Rayem.

Mark na ni zamával a

právě když na něho chtěla zavolat, co to tam vlastně dělá, přiložil si

prst na ústa. Elza zůstala v

tichosti, vyklonila se z okna a se zájmem pozorovala, co se bude dít dál.

"Marku vydrž, už budeme u cíle"odvysílal Ray.

"Vždyť už je na čase. Nikdy by mne nenapadlo, že cesta přes tenhle dvůr

může trvat půl

hodiny."odpověděl mu telepaticky Mark.

Ray přistoupil ke dveřím a opatrně stiskl zelené tlačítko ovládání. Mark

tiše doufal, že

magnetické panty nezabzučí příliš hlasitě, protože detektory laserů jsou

zřejmě až příliš citlivé.

Reklamní slogan k tomuto druhu dveří sice hlásal"Panty, které vám nikdy

nebudou vrzat", ale Mark

měl na reklamu svůj vlastní názor. Přikrčil se a tiše vyčkával.

Nestalo se však vůbec nic.

"Elektronický zámek je jištěn zevnitř. Základní zabezpečovací okruh

nedovolí tyto dveře

otevřít jinak než z druhé strany."informoval Marka android."Musíme se

domluvit s Elsou."

Mark vzápětí udivil všechny přítomné svým hereckým výkonem. Snažil se

totiž pantomimou

Elze vysvětlit, že potřebuje odemknout a to se mu dařilo tak dobře, že se

Elza nemohla odtrhnout

od okna, aby náhodou o něco nepřišla. Mark, který si její vyčkávání

vykládal jako nepochopení,

přidával další a další čísla a výsledkem bylo pětiminutové představení,

za které by se nemusel

stydět ani velmi zkušený bavič.

Když se Mark unavil, Elsa seběhla ze schodů a přiložila prst na detektor

zámku. Těžké

pancéřové dveře se s jemným šelestem začaly velmi pomalu otevírat. Ray se

protáhl rozšiřující se

škvírou dovnitř a Mark se hrnul těsně za ním.

Náhle se Rayův obličej zkřivil zděšením a Markovi proběhlo přes neurony

děsivé

varování."Marku, pozor ! Právě jsem zachytil satelitní vysílání pro tvůj

komunikátor. Do dvou

sekund začne pípat. Rychle se ho zbav!"

Markův obličej se protáhl údivem :"Cože ??"

Na vysvětlování však už nebyl čas. Černá krabička na Markově zápěstí

zacvrlikala vlastním

životem a Mark si uvvědomil, že jestliže se bude chtít protáhnout skrz

dveře, uvnitř už bude jenom

jako popálená postava bez levé ruky a bez komunikátoru. Nemůže riskovat,

že laserové záblesky

určené jemu, poraní Elsu nebo Raye. Okamžitě se rozhodl a ve chvíli, kdy

se z komunikátoru

začalo drát protivné pípání, už velice svižně poskakoval po dvoře.

Generátory laserového zdroje táhle zavily a vzduch kolem Marka se

rozžhavil energetickými

výboji.

Ray v návalu zděšení na Marka hlasitě zavolal:"Vydrž, běžím vypnout proud

!!", čímž si

vykoledoval přímý zásah do ocelového rámu pohyblivé konstrukce, zpoza

které vykukoval. Dveře

zamrzly v napůl pootevřené poloze a naděje, že by jimi mohl proběhnout

plně rozeběhnutý Mark se

rapidně blížila k nule. Android prudce vyrazil do schodů a zastavil se až

ve čtvrtém patře u skříňky

s ovládáním energetického zdroje. Jeho temné tušení se rázem proměnilo v

holou skutečnost.

Zámek jističe byl na osmimístný kód a ten znal zřejmě stejně jenom

správce. Vyklonil se z okna a

spatřil desítky laserových zaměřovačů po obou stranách betonového plácku,

na kterém chvatně

poskakoval Mark s pípajícím přístrojem na ruce.

Ray se vyklonil z okna co to šlo a zamířil ukazováčkem pravé ruky na

nejbližší zaměřovač. Z

prstu mu vytryskl tenký laserový paprsek, který se však zachytil na

vnitřní straně neviditelné

bubliny silového pole, které obklopovalo každé okno budovy. Nyní bylo

Rayovi jasné, jakým

zázrakem Elsa přežila přímý zásah. Teď ale musí silovou stěnu prorazit a

co nejrychleji zachránit

Markovi život. Dal do výstřelu maximální energii, kterou měl k dispozici

a s hrůzou pozoroval, jak

se mu pravý ukazováček začíná tavit. Ještě pár sekund. Musí to vydržet.

Energetický zdroj budovy

přece nemůže být neomezený. Pak, stejně náhle jako se objevila,

energetická bublina praskla. Ze

skříňky s jističi se ozvalo tiché lupnutí.

Ray již neváhal ani okamžik a snažil se mířit co nejpřesněji. Z ukazováku

mu pravidelně

tryskal tenký laserový paprsek a záblesky na dvoře postupně pohasínaly. V

okamžiku, kdy zhasl

poslední generátor, ukončil Mark svůj šílený tanec, zhluboka se nadechl a

tupým úderem přes

komunikátor potvrdil příjem.

Z krabičky zakrákoral nepříjemný hlas:"Kapitán Stone ? Co je s vámi ?"

"Ahoj Peggy, trefila ses trochu nevhod."odpověděl Mark"právě jsem si vychutnával

zaslouženou dovolenou."

"Musím vás bohužel upozornit, že vaše dovolená právě skončila."sdělila mu Peggy"Do hodiny

se máte i s Rayem hlásit u generála Khova."

"Tak to budou zase příplatky."zaradoval se Mark,"Už se těším, až budu v bezpečí na palubě

svého astronefu."

"Dočkáte se velmi brzy."odpověděla Peggy a hovor utichl.

Mark posbíral nářadí, které se mu před chvílí povedlo rozmetat po dvoře,

rozloučil se s Elzou a

už seděl i s Rayem v transvozidle za domkem. Zamával Else na rozloučenou

a odstartoval.

Stroj se pomalu odlepil od země, postupně nabíral rychlost a po chvíli se

již zběsile řítil těsně

nad vodní hladinou vstříc zapadajícímu slunci. Mark přenechal řízení

Rayovi a začal se zaobírat

myšlenkou, co by po něm asi tak mohl generál Khov chtít. Kdyby to býval

věděl, ani by se tolik

netěšil a možná, že by si stihl sehnat i neschopenku.

Neuplynula více než hodina a kapitán Mark Stone vstoupil do moderní

výškové budovy z oceli

a plastexu, kde již několik let sídlila Služba pro dohled nad

primitivními planetami. Z jedné z

mnoha kapes své kombinézy vylovil svoji identifikační kartu a navyklým

pohybem ji zastrčil do

příslušné štěrbiny kontrolního robota. Následovalo několik sekund napětí,

než tento metr a půl

vysoký ovoid ukončil ověření Stoneovy totožnosti. Ten si mezitím

vzpomenul na politováníhodný

incident, který se při podobné příležitosti přihodil jeho kolegovi

Oliveru Standmanovi.

Tento aspirant Služby byl při svém příchodu do budovy ovoidem z

nepochopitelných důvodů

zadržen a jeho doklady se v průběhu několika dlouhých sekund proměnily v

hromádku drobně

řezaných proužků plastexu, kterou mu ovoid úslužně vrátil. Překvapený

Oliver se nestačil ani divit,

když se u stropu přijímací haly rozhoukala až příliš hlasitá siréna a ze

všech dveří začali překotně

vybíhat příslušníci pořádkových jednotek. Později se mu sice dostalo

omluvy a vysvětlení, že v

centrální databázi jakousi podivnou shodou okolností figurovalo jeho

jméno pod kolonkou

nebezpečných uprchlíků z lágru vyděděnců, ale to již nemohlo napravit

Oliverův záporný postoj k

identifikačním robotům.

Markovi se naštěstí nic takového nestalo a ovoid mu doklad v bez problémů

vrátil."Všechno je

v pořádku, kapitáne Stone."zaskřehotalo to někde v hlubinách robotových

útrob"Kancelář generála

Khova se nachází v nejvyšším poschodí. Výtahy jsou na konci chodby

vlevo."

"Taky by té bedně šrotu mohlo jednou dojít, že už tu nejsem

poprvé."zahučel Mark a vydal se

k výtahům.

Nahoře u výtahové šachty už na něho čekal generál."Marku, starý brachu,

to jsem rád, že vás

zase vidím."zahlaholil ještě ve dveřích."Pojďte dál."

Peggy, trůnící za baterií počítačových obrazovek se právě probudila a

kývla Stoneovi na

pozdrav.

Generál zavedl Marka do své pracovny a velice pečlivě zavřel dveře. Pak

pomalu přistoupil k

velké skříni uprostřed místnosti a zapnul ventilátor, který se začal

velmi zvolna roztáčet.

"Právě jsem vyřadil všechny odposlechy z místnosti."poznamenal Khov"Tahle skříň vytváří

nesmírně intenzivní kolísavé elektromagnetické pole. Chci, abyste věděl,

že tento hovor je skutečně

jen mezi námi dvěma."

Mark se pousmál"Dobře, ale stále mi není jasné, o co vlastně jde. Stalo

se snad něco vaší ženě

? Jestli ano, tak s tím nemám nic společného. Já i Ray jsme byli minulé

dva dny u Elsy Svensonové

na druhé straně Zeměkoule."

"Ale ne."odvětil generál"Jedná se o přísně tajné záležitosti Služby."

Mark se zatvářil ustaraně"A myslíte, že to skutečně musím vědět ? Víte,

já bych se chtěl dožít

alespoň důchodu a každé podobné tajemství mi tuto vizi oddaluje."

"Milý Stone, ničeho se nemusíte bát. Teď nás skutečně nikdo

neuslyší."hájil se generál.

Peggy v sousední místnosti právě ztlumila odposlech a nasadila si

sluchátka. Uvědomila si, že

musí příště Khova upozornit, aby při podobných příležitostech nezapoměl

vypnout interkom.

"Jak už jsem říkal,"pokračoval generál komisním hlasem"je nutné abyste znal určitá fakta."

Mark se pohodlně usadil v křesle a se zaujetím pozoroval, jak se Khov

pomalu utápí v mlžné

cloně ze svého čerstvě zapáleného doutníku. Po chvíli začal mít pociit,

že zůstal v místnosti sám a

za generála mluví nějaký monotónní automat na jeho stole. Iluze byla

dokonalá. Mark si v

houstnoucím dýmu neviděl ani na špičky svých bot.

Khov však přemýšlel tak intenzivně, že si ani neuvědomil, jak rychle se

vzduch kolem něho

zamlžuje. Kdyby jej teď viděl někdo z podřízených, kteří mu tento doutník

z obchodu se

žertovnými předměty přibalili mezi jeho kuřácké náčiní, určitě by

zajásal.

"Při poslední misi na Zirdě se nám vyskytly určité těžkosti."rozvláčně

pokračoval ve výkladu

generál"Jednalo se ostandartní misi, která byla součástí dlouhodobého

sledování tamnější

humanoidní civilizace, jejíž úroveň se podle posledních údajů pohybovala

kdesi na hranici našeho

středověku. Přestože toto obdobbí je součástí vaší specializace,

zůčastnil se mise poručík Johnson."

Mark si mimoděk vybavil vyčáhlého snaživce, který se proslavil tím, že

navázal na jedné ze

svých prvních misí přátelské vztahy s domorodými pavouky, kteří mu pak

přes noc naleptali

androida do té míry, že nebyl schopen zavolat ani přistávací modul.

Johnsona po půl roce zachránil

právě aspirant Standman. Ten ještě dlouho po návratu vyprávěl, jak hledal

po celé planetě tu

nejhorší pavučinu a v ní pak objevil zapleteného Johnsona, jak si hraje

na pavouka a čeká na svou

kořist. Podle vyprávění se dalo soudit, že to nebylo nijak příjemné. Ale

Johnson byl velice

přizpůsobivý a od té doby se mu ve Službě přezdívalo Pavouk.

"Bohužel Johnson měl na své misi zřejmě určité problémy,"pokračoval dále Khov"a proto se

výsledky této mise rapidně blíží nule. Nyní jste na ředě vy, Stone a

očekává se, že opravíte vaší

skupině její pošramocenou pověst z minulé mise. Po pravdě řečeno, stále

ještě mi není jasné, proč

jste ty barbary vedl do sebevražedného boje proti civilizované sektě v

horách."

"To už jsem jednou vysvětloval."odrazil útok Stone"Strážci sekty mi byli prostě nesympatičtí.

A Ray měl nabitý generátor a chtěl si zastřílet."

Generál prudce zrudl:"Marku, jsem vám vděčný, že alespoň před komisí jste

použil jiná slova."

"Ale zpět k mé misi, generále."nedal se zastavit Mark"Planeta Zirda leží v těsné blízkosti

Solanu. Piráty se to tam jen hemží. Předpokládám, že to, co se stalo

Johnsonovi nebyla jenom jeho

chyba, jako obvykle. Je docela dobře možné, že mu někdo i pomohl. Co se

tam tedy vlastně stalo ?"

"To právě nikdo netuší"odvětil sklesle Khov"Johnsona našli polomrtvého ve výsadkovém

modulu, když kroužil kolem Zirdy. Dle stavu zásob se dá usuzovat, že

strávil na oběžné dráze asi

tři měsíce. Jeho astronef zmizel a žádné nouzové hlášení jsme

nezachytili. Johnson je stále ještě v

bezvědomí a lékaři jsou značně skeptičtí. Jediné, co jsme u něho našli,

byly paměťové krystaly z

jeho androida. Vkládali jsme do nich značné naděje, ale bohužel zcela

zbytečně. Někdo je prohnal

tak silným magnetickým polem, že by to roztavilo i skelet této budovy. Na

Johnsonovi jsme

dokonce našli stopy radioaktivního ozáření a tak máme důvod předpokládat,

že se na Zirdě děly

příšerné věci, které vůbec nezapadají do kontextu civilizační úrovně

tamních obyvatel. Proto jsem

vám chtěl zcela diskrétně poradit, abyste v případě ohrožení použil

všech, opakuji všech

prostředků, které máte k dispozici."

"Děkuji za radu, generále"zasmál se Stone"ale nemusíte se obávat, že bych se dopustil

nějakých zbytečných chyb. Budu pouze chránit svůj život a ostatní majetek

služby."

Khov se naklonil přes stůl a upřeně se podíval přes mlžnou clonu Markovi

do očí."Co se týká

majetku Služby, mám pro vás smutnou zprávu. Johnsonův astronef byl

poslední volný

provozuschopný stroj, který měla služba k dispozici. Budu vás muset

poprosit, abyste použil svůj

soukromý astronef Merkur. Případné výdaje vám uhradí po návratu můj

finanční asistent."

"Ten vydřiduch !"pomyslel si Mark,"Nechce riskovat stroj ani peníze a jestli to takhle půjde

dál, tak si budu za chvíli platit i výplatu ze svého."

Obě postavy na sebe chvíli upřeně zíraly a pak Stone prohlásil"Dobře

generále, ale to je

naposled, co na akcích Služby riskuji svůj soukromý majetek."

"Děkuji vám Marku."usmál se Khov"Ani nevíte, jak se mi ulevilo. Už jsem myslel, že si budu

muset půjčovat astronef od galaktické policie. Vždyť víte, jak těžko se s

nimi jedná."

"To vím."odtušil Stone"Už několikrát mi nabídli velice dobře placené místo, ale já to zatím

nepřijal."

"Hmm."zamyslel se generál a snažil se odbočit hovor jiným směrem"Do třiceti minut můžete

odstartovat. Chcete zavolat taxi ?"

"Ne."ovětil Mark"před chvílí jsem se telepaticky domlouval s Rayem a právě teď by jeho

transvozidlo mělo přistávat před hlavním vchodem."

"Tak hodně štěstí a držím vám palce."dodal Khov a tentokrát to myslel

mimořádně upřímně.

Stone pomalu vyšel z budovy a zhluboka se nadechl. Z této mise neměl

vůbec dobrý pocit.

Bude si muset dávat opravdu velký pozor, aby nedopadl stejně jako smolař

Johnson. Pozorně se

rozhlédl a spatřil tiché transvozidlo, přistavené těsně vedle chodníku.

Uvnitř seděl usmívající se

Ray, který se zjevně těšil na novou misi.

"Za dvacet minut startujeme, směr Solan."sdělil mu Mark a pohodlně se

usadil do příjemně

tvarované sedačky. V průběhu několika okamžiků se jejich transvozidlo

vyhouplo nad nejvyšší

budovy aglomerace, kterou vzápětí zanechalo kdesi vzadu.

Generál Khov pozoroval přes prosklenou stěnu, jak se Markův dopravní

prostředek mění v

nepatrnou tečku na obzoru. Po chvíli i ta zamihotala a ztratila se

docela. Šéf služby si nyní upřímně

přál, aby dnešní den nebyl poslední, kdy toho příšerného Stonea spatřil.

Motory astronefu tiše vířily a jejich pacovní teplota se již začínala

stabilizovat. Dispečer z věže

ohlásil Rayovi začátek odpočítávání. Zbývalo pouze pár posledních

formalit.

"Jaký je cíl vašeho letu ?"zahlaholil přijímač a na obrazovce se objevila zvídavá dispečerova

tvář.

Ray se usadil proti komunikačnímu zařízení a s klidem odpověděl

:"Venusie."

"Aha."pousmál se z obrazovky dispečer a nasadil chápavý výraz"Za dvacet sekund máte

zelenou. Přeji vám příjemnou zábavu."Monitor pohasl a na obraz řídícího

stanoviště z věže

vystřídala rychle se měnící čísla.

Ray se obrátil na Marka."Myslím, že Venusie jako cíl cesty je

nejbezpečnější. Nikdy nemůžeš

vědět, kde všude má Solan své špehy a rád bych nás udržel v anonymitě

alespoň dokud to půjde."

Mark kývl na souhlas a pohodlně se usadil do anatomického křesla. Bylo to

jedno z mnoha

vylepšení, kterými se astronef Merkur lišil od běžných strojů Služby.

Mark jej dostal jako dar od

myslících bytostí z jiné části galaxie. Tento unikát spojoval vysokou

operativnost strojů S.D.P.P. s

bojovou kvalitou stíhaček Galaktické policie. Největší výhodou Merkura

byl ovšem jeho civilní

vzhled, který vytvářel iluzi bezbranného kosmického plavidla. Toto zdání

již několikrát Markovi

zachránilo život a proto si svého astronefu velice cenil.

Velká obrazovka na hlavním panelu zaplála zeleně a kabinou se rozlehla

dlouho očekávaná

věta"Start povolen !"

Ray se opřel o řídící páku. Motory zakvílely a silné přetížení zarazilo

Marka do křesla. V

průběhu několika okamžiků byli na oběžné dráze.

"Ponoření do subprostoru za dvě minuty."hlásil Ray.

"Proč až tak pozdě ?"podivil se Mark.

"Podle nové vyhlášky se smí do subprostoru pronikat až za Marsem.

Materializační třesk při

dimenzionálním přechodu dělal nějaké problémy satelitům a na stacionární

kosmické stanici před

Marsem už z toho prý byli všichni radisti nahluchlí."objasňoval situaci

android.

"Tak já to tedy radši zaspím. Podej mi ten neuronový induktor, ať se ve

spánku naučím jazyk

humanoidů na Zirdě."požádal Mark.

Ray se na něho usmál"Jak to tak sleduji, tak si myslím, že vystačíš i se

Solanštinou. A tu už

umíš velice dobře ze svých dřívějších setkání s piráty."

"Nestraš."odtušil kapitán"Třeba se Johnsonovi při přistávání přehřál generátor. Uvolněný

iontový svazek má pak za následek nemoc z ozáření, astronef mu vybuchl a

on se dostal na

oběžnou dráhu ve výsadkovém modulu. Pak by to mohla být mise jako každá

jiná."

"Ty si to maluješ."houkl na něj Ray"Ani nevíš, jak bych si přál, abys měl pravdu."

Android se intenzivně přehraboval ve vzdělávacím boxu. Po chvíli vylovil

podivnou drátěnou

síťku, připojil k ní plastový váleček a podal vše Markovi.

"Doufám, že ses nespletl jako posledně. Víš, jaký to byl šok, když jsem

se probudil a místo

jednoho z galaktických nářečí jsem perfektně ovládal znakovou komunikaci

kamenných struktur z

Xenu."prohodil Mark a navlékl si síťku.

"Ničeho se neboj."uklidňoval ho Ray"Kazetu z Xenu už jsem vyřadil."

Mark pohodlně ulehl do křesla, zlehka stiskl drobný výčnělek na plastovém

válci a vzápětí se

propadl do říše vzdělávacích snů. Proto již ani nezaregistroval, jak se

astronef, který již překonal

pásmo Marsu, otřásl mohutným výbojem a provedl mimoprostorový skok napříč

galaxií.

Vynoření ze subprostoru proběhlo bez problémů. Mark s Rayem se velice

rychle vzpamatovali

z gravitačního šoku a zaujali svá místa u řízení. Teprve teď si mohli

pořádně prohlédnout planetární

systém Zirdy. Centrální hvězda se o své absolutní panství dělila s

bývalou vládkyní, která se však

již před dlouhou dobou gravitačně zhroutila a teď se projevovala pouze

jako ledově temný bod,

který odsával z velkého slunce v ohromných vírech jeho zářící hmotu. Byla

to černá díra, jedno z

nejnebezpečnějších a nejzáhadnějších těles vesmíru. Podle rychlosti,

jakou odčerpávala masu z

druhé hvězdy se dalo předpokládat, že tento relativně stabilní stav

vydrží ještě několik miliard let.

V bezpečné vzdálenosti od těchto gravitačních obrů začínal planetární

systém. Všechny

planety zde byly pusté a zcela bez života. Pouze na šesté planetě

systému, která měla dostatečnou

gravitaci, se kdysi dávno zažehl termonukleární plamen. Následkem toho se

tato oběžnice systému

proměnila v prapodivné malé slunce, kolem kterého obíhala skupinka měsíců

úctyhodných

rozměrů. A jedním z těchto měsíců byla i Zirda, jediné teramorfní tělaso

soustavy. Zde se vyvinul

humanoidní život.

"Zirda má v průměrru 1,2 velikosti Země. Gravitace je taky mírně vyšší,

ale alespoň budeme

mít po návratu lepší kondičku."informoval Marka android."Den zde trvá 27

hodin a planeta, jestli

se jí tak dá říkat, má dva malé měsíce. Složení vzduchu je podobné jako

na Zemi."

"Tak to je dobře."zaradoval se kapitán"Po poslední implantaci kyslíkového přístroje mám ještě

čerstvé jizvy a nerad bych si to zopakoval zbytečně brzy."

"Civilizace je zde soustředěna do dvou oblastí. Vývojově dále je

velkostrovní říše, ale slibně

vypadá i technická civilizace na jihu největšího kontinentu."dodal Ray.

Mark si se zájmem prohlížel pestrou planetu, která postupně zaplnila

celou

obrazovku."Necháme autopilota zaparkovat astronef na oběžné dráze za

menším měsícem a dolů

sestoupíme jen s výsadkovým modulem. Průzkum začneme na ostrovní říši.

Dolů zamiříme po

nejstrmější dráze, kdyby tam byly nějaké radary, tak ať nemají zbytečné

starosti se zaměřováním.

Máš vše připraveno ?"obrátil se na Raye.

O chvilku později se od astronefu oddělil malý modul, který se prudce

propadl do husté

atmosféry planety. Na několik okamžiků zazářil jako jasný asteroid a pak

beze stopy zmizel v

neproniknutelné tmě odvrácené polokoule Zirdy.

Hustá atmosféra zaplála ohnivou stopou a keramický povrch přistávacího

modulu se rozžhavil

do běla. Ray provedl několik obratných manévrů, které vyrazily Markovi

slzy z očí. Přetížení bylo

téměř nesnesitelné, ale bezpečnost mise a její utajení bylo na prvním

místě. Pravděpodobnost, že

takto prudce sestupující stroj zachytí nějaký radar byla prakticky

mizivá. Ale přesto tu nějaká byla.

Právě když Ray odpočítával poslední sekundy před provedením prudkého

přistávacího

manévru, zatřásla modulem dutá detonace, která se sice v kvílivých

vibracích brzdících trysek

téměř ztratila, ale přesto měla zásadní vliv na další sled událostí.

"Teď !"prohlásil Ray a energicky zabral za páku spínače plného výkonu

brzdících trysek.

Nestalo se však vůbec nic a střemhlavý let proti pevnině, pomalu

prosvítající řídkými mraky

pokračoval s děsivou neodvratností.

Ray vykřikl :"Marku, je zle. Neumím si to vysvětlit, ale brzdící okruhy

nefungují."

"Ouhhhoooouuuu."odpověděl mu kapitán, který měl v tuto chvíli dost

problémů sám se sebou.

Nesnesitelné přetížení jej zalisovalo do popruhů a právě teď měl pocit,

že mu na plicích leží

dvěstěkilové závaží. Nemohl se nadechnout, oči ho pálily a v uších mu už

několik sekund podivně

pískalo. Jediná myšlenka, která se mu honila hlavou, byla naděje, že

takové utrpení nemůže trvat

věčně. Až se vrátí s Rayem na Zemi, nechá mu prověřit některé jistící

obvody, protože android

chce teď zřejmě spáchat sebevraždu. Ale proč mu to neřekl předem !

A bylo hůř. Ray provedl další prudkou změnu směru a Markovo vědomí se

roztříštilo na tisíce

kousků a pokračovalo samo někam dál v původním směru. Kapitán zůstal

bezvládně ležet v

anatomickém křesle a možná, že to tak bylo pro něho lepší. Dokonce i

android pociťoval chvilkové

motorické výpadky a to byl projektován pro extrémně náročné mise.

Za průhlednou čelní stěnou se rozprchly zbytky mraků a Rayovi se otevřel

perfektní výhled na

skupinku sedmi hnědozelených ostrůvků v temně modré třpytivé ploše

planetárního oceánu. Na

obzoru zvolna zapadalo slunce a celá plocha se pomalu nořila do temného

stínu. Pohled to byl tak

úchvatný, že by jej dobrý malíř vydržel sledovat mnoho desítek hodin.

Android ale tolik času

něměl. Nejbližší z ostrůvků se začal prudce zvětšovat a v průběhu

několika sekund zabral skoro

celý výhled. Ray se zoufale pokoušel brzdit silovým polem o okolní

rozpálený vzduch, ale marně.

Rychlost byla příliš vysoká.

Proto alespoň zmírnil úhel sestupu a bez ohledu na pravidla o absolutním

utajení zamířil

křížem přes pevninu. Náhle se na horiizontu objevil mlhavý odlesk vodní

hladiny. Android provedl

bleskurychlý výpočet a okamžitě se rozhodl. Rozžhavený modul s hlasitým

kvílením zamířil k

vodní hladině, nad kterou se elegentně proháněli nic netušící ptáci,

velmi podobní pozemským

rackům. Ti byli vzápětí rozplašeni syčivým výbuchem, když se stroj dotkl

vodní plochy. Modul se

odrazil od hladiny jako žabka a pokračoval ve své zběsilé dráze. Až po

několika skocích konečně

vyčerpal svoji energii a s posledním žbluňknutím se zabořil hluboko do

bahna dalšího z ostrůvků.

Za mihotavého sviitu hvězd vyprostil android Marka z těsných popruhů jeho

křesla a táhl ho

hustým bahnem a podivnou vegetací ke břehu. Všude kolem to žbluňkalo,

kuňkalo a jakoukoliv

zvukovou orientaci neesmírně ztěžovala kulisa neúnavného cvrlikání

bahenních obyvatel. Ray se

však dokázal orientovat i v naprosté tmmě a tak prudce zrychlil, když

uviděl dva podezřelé plazy,

kteří se nehlučně odlepili od břehu zamířili přímo k oběma návštěvníkům.

Vyšlo to jen taktak a

zadýchaný Ray uložil Marka do vlhkého písku. Sám vylezl na nejbližší

strom a pozorně se rozhlédl

po okolní krajině. Podél pobřeží byl absolutní klid, nikde žádné lodě ani

nic podobného. Ale ve

vnitrozemí ostrova plápolaly desítky velikých ohňů a androidovy sennzory

pomalu zalévaly

jednotlivé vlny parapsychickkých proudů jakéhosi náboženského transu.

Hlubší analýzou se

nezabýval a spokojen se zajištěním nouzového přistání se vrátil na

pobřeží ke svému příteli.

Pohodlně se opřel o nejbližší plochý kámen a trpělivě vyčkával vzdálený

východ slunce.

Když se Mark ráno probral, nevěřil svým očím. Všude kolem něho byla

spousta zeleně,

drobných tvorů, hmyzu a bahna. V blízkém ležícím kusu bláta rozeznal

dokonce i Raye, ale stále

nemohl najít přistávací modul.

Otočil se na androida s tichou výčitkou"Taky jsi mohl při přistání dávat

trochu pozor."

Ray se prudce zvedl"Přistával jsem bezchybně jako vždycky, ale selhaly

kompletně všechny

přistávací trysky."

"To není možné, jsou tam ještě dvě záložní. A tento druh poruchy není

normálně bez vnějšího

poškození možný. Celý mechanismus je umístěn pod pancéřovaným pláštěm na

boku

stroje."odvětil Mark a pokusil se vstát. Krutá bolest zad i všech

končetin mu však okamžitě

připomenula intenzivní zážitky předešlého dne.

Ray se nasupil"Já vím také, že to není možné, ale prostě se to stalo.

Třeba jsme se potkali s

meteoritem."

"Tak to je opravdu hodně pravděpodobné."ironicky ukončil neplodnou

diskusi kapitán a znovu

se pokusil vstát. Android mu pomohl a tak se mu to tentokrát podařilo.

Pomalu se odšoural do

příjemného stínu blízkého lesa, protože zdejší slunce začínalo být

opravdu žhavé.

"Tvař se trochu důstojně, zapínám nahrávání. Ať můžeme komisi po návratu

ukázat, že jsme

tady vůbec byli."prohlásil Ray.

Mark se upravil, nasadil optimistický úsměv kosmického veterána a mávl na

androida, který

zbytečně neváhal a začal podávat všechny předpisové informace :"Po

pravděpodobné kolizi a

následné poruše motoru proběhlo nouzové přistání úspěšně. Modul je

ztracen v bažině, ale stále

máme spojení s naším astronefem. Při přistání nebyly zjištěny ve vzduchu

žádné toxické látky.

Nejbližší výspa civilizace leží asi sedm kilometrů na sever."

"Dobře. Zatím prozkoumáme nejbližší okolí a pak se pokusíme proniknout

mezi místní

domorodce. Předpokládám, že jsi z modulu zachránil naši výbavu vyrobenou

podle dostupných

informací ."odpověděl komisně kapitán.

Ray se mírně pousmál"Samozřejmě. Máme připraveno oblečení podle padesát

let staré módy a

tady máš svůj ochranný pás."a podal Markovi stříbřitý opasek ve kterém

rudě zářil veliký

syntetický krystal.

Byla to jedna z modifikací energetického opasku, který nosili všichni

agenti S.D.P.P. na

primitivních planetách. Miniaturní generátor v přezce vytvářel intenzivní

silové pole, které chránilo

svého majitele před nečekaným útokem. Ovšem ochrana nebyla až zas tak

dokonalá. Při zásahu

laseru nebo ocelové šipky nepocítil agent ani škrábnutí, ale po ráně

palicí nebo sekyrou byl

zlikvidován stejně spolehlivě, jako kdyby žádný silový štít neměl. Údery

těžkých předmětů silové

pole pouze tlumilo, ale zároveň se pod nimi deformovalo, což mělo za

následek, že nejprimitvnější

zbraně byly vlastně nejnebezpečnější. Naštěstí se na opasku dal regulovat

výkon generátoru, který

byl při plném vybuzení schopen jednorázově pohltit i několik přímých

útoků. Pak mohl ovšem

agent tento vybitý opasek rovnou zahodit a proto nouzový obranný režim

nikdo nepoužíval.

Mark si oblékl šedivou tuniku, připjal plastexový meč a vše přepásal

energetickým opaskem.

Teprve nyní byl android spokojen. Po dohodnutém znamení ukončil nahrávání

a vesele na Marka

zahlaholil"Možná, že to tu bude klidnější než naše pozemská dovolená."

"To doufám."utrousil Mark a vzpoměl si na hrůzné scény na Elsině letním sídle.

Ray vyndal z ocelového pouzdra několik výživných tabletek a podal je

kapitánovi. Ten je zapil

několika hrstmi vody z blízkého pramene a pak společně vyrazili směrem k

nejbližší vesnici.

Odešli právě včas, aby nezaslechli tichý svist vrtulníku, který se

vzápětí vyhoupl nad les a

pomalu se přesunul nad bažinu, kde zůstal viset, jakoby něco hledal.

Žhavé slunce již dorazilo k

horizontu a neúnavně pražilo do pobřežního písku, ze kterého začali

postupně vylézat drobní

členovci na svůj denní lov. Pláž se hemžila drobným životem a pouze

vzdálený klapot vrtulí

připomínal, že tato planeta není tak pustá, jak se na první pohled zdá.

Nejmladší kněžka řádu služebnic svatého paprsku měla dnes velmi špatný

den. Přestože měla

stejnou zlatou čelenku, jako všechny její družky, stal se tento

prostředek splynutí s bohem důvodem

jejího vnitřního utrpení. Nechápala to. Vždyť s bohem vždycky vycházela

tak dobře. Nikdy jí

neřekl křivého slova. Vždycky ji nazval jejím dívčím jménem a instrukce

byly jasné a přehledné. A

teď najednou samé"Rayi sem, Rayi tam, všechno vpořádku, postupujeme

vpřed.". Co to má

znamenat ?

Začalo to časně zrána. V průběhu ranní bohoslužby, kdy upnula svoji mysl

ke strážci slunce a

ve zlaté čelence, která jí dávala právo hovořit s bohy a vládnout

poddaným, něco náhle podivně

zasyčelo. V mysli se jí místo zářící tváře s koronou duhových paprsků

splývajících v božské

zjevení náhle objevila ostře řezaná mužská tvář, která jí vyjevila

děsivou pravdu :"Když to takhle

půjde dál, je s námi ámen. A nepokoušej se o spojení, je to marný !".

Subtilní dívka se rozplakala. Tak děsivou věštbu se ani neodvažovala

znovu vyslovit. Copak

upadl celý klášter v nemilost ? Proč už nemohou mluvit s bohem ? A kdo je

ten nový bůh ? A proč

dělají všechny ostatní kněžky, že nic neslyší ? Proč je právě ona tou

vyvolenou ?

Když si vzpoměla na vzteklou stařenu, ke které chodil každý, kdo dostal

od bohů nějakou

špatnou zvěst, rozhodla se, že bude své zjevení tajit. Bohové jsou

moudří. Tak jim to snad dojde,

přestanou jí komplikovat život a vyjeví své pravdy někomu jinému. Třeba

zrovna ta stařena by na

to byla vhodná. Ta už se s tím nějak určtě vyrovná.

Ale čelenka byla neůnavná. Bůh se již sice nezjevoval, ale o to více

mluvil. Jenže mluvil nějak

divně. Copak se může bůh nekoho obávat ? A co je to to SDPP ? A modul ?

Snad nějaká tajemná

formule. Ani nevěděla jak a ocitla se v knihovně. S mokrým hadrem na čele

začala zběsile hledat

ve svaté knize zjevení.

Ray spustil svůj pohled z oblohy a obrátil se zpět k Markovi.

"Já si nemyslím, že by to bylo marný."zakroutil hlavoou"Modul se sice neozývá, ale chaotický

šum na nouzové frekvenci vypadá, jako by ji někdo pro komunikaci stále

používal."

"To není možné. Jsme na primitivní planetě."

"Mě je to také divné, ale vypadá to na přímou nervovou modulaci."hlásil android"Budu tam

vysílat nesouvislé útržky našich rozhovorů a třeba se někdo časem ozve."

"No, moc chytré řešení to sice není, ale jinou možnost stejně

nemáme."zhodnotil Rayův plán

Mark.

"A teď kupředu. K civilizaci to máme ještě hodně daleko."

"To jo. Ještě nějakých tisíc let klidného a ničím nerušeného

vývoje."doplnil android.

Laserová mačeta zasvištěla a v bujné vegetaci se začala rýsovat úzká

pěšinka, kterou se oba

pozemšťané vzápětí ponořili do hlubin lesa.

Úzká šlachovitá solanská tvář velitele helikoptéry se sevřela v krutém

úšklebku. Jeho cynický

pohled spočinul na vraku modulu SDPP, který právě vyprošťovali dva

potápěči ze změti lián, mršin

a mazlavého bahna.

"Měli smůlu, hoši. Naše řízené střely jsou jedny z nejlepších. Už jen

proto, že jsou přímo z

arzenálu kosmické policie."

Z komunikátoru u stropu řídící kabiny se ozvalo vzteklé zachrčení :"Xer,

hlaste se. Už jste

něco našlli ?"

"Zatím jen modul, ale nemůžou být daleko."odpověděl solaňan.

"Tak najít a zlikvidovat ! Nezapomeňte, že kousek odtud máme transmisní

centrum pro severní

galaktickou oblast. Je to přísně tajná pozemská technologiie a nesmíme

dopustit, aby se tam dostali.

Alespoň ne živí !"

"Toho bych se nebál."prohlásil Xer"Naše kněžky jsou dobře vycvičené a když jim něco dobře

vyjevíte, tak v okolí kláštera nepřežije ani myš."

"Dík za radu, ale chci, abyste je dostali ještě v lese. Nesmíme naše

věřící příliš znepokojovat.

Dávám ti to na starost !"

Hlas z komunikátoru utichl a Xer se začal potit. Taková smůla. Proč se

nedokáže nikdy

ovládnout a vždycky nadřízeným poradí, co mají dělat. Už se viděl, jak

letí s modulem na základnu

a teď aby honil po lese nějaké pozemšťany. On, zkrachovalý filozof, který

hledal na Solanu práci a

agentura mu dohodila skvělé místo za nadstandartní plat. Místo práce v

knihovně teď lítá s

vrtulníkem a nyní bude ještě lovit nějaké nešťastníky v té odporné,

husté, lepkavé, tmavé a

nebezpečné džungli. Proč to vlastně dělá. Z přízpěvku v nezaměstnanosti

si mohl žít cellkem v

klidu, doma a možná že by si i vyžebral víc, než mu dávají tihle

vydřiduši. A ty výčitky svědomí a

děsivé noční můry. Stále se vracející předtuchy, kdy osamocená kosmická

loď pod tlakem pěti

naváděných střel naráz exploduje, ocelové pláty pomalu pukají a do

vesmíru se zlověstným

syčením utíká životodárný kyslík. A on, Xer, nevěřícně zírá na monitor,

kde mu ten pozemský

zabiják Stone stálle ještě slibuje, že nevystřelí jako první. A pak tma.

Konec. Děsivé probuzení a

další pracovní den ve službách solanské tajné služby.

"Konec průzkumu ! Zpět na břeh, jdeme hledat trosečníky !"zachrchlal Xer z helikoptéry na

své tři muže. Pozorně pohlédl na infrazaměřovač, kde se mlhavě chvěly dvě

narůžovělé stopy,

mizící v husté zeleni lesa.

"Postupujte v rojnici vpřed směrem k severozápadu a v připadě kontaktu

protivníka okamžitě

zlikvidujte !"

Všichni potápěči zmizeli na chvíli v druhé helikoptéře a o několik

okamžiků později vystoupili

jako opancéřovaná monstra, vybavená nejtěžší kosmickou technikou. Po

zkoušce arzenálu, kdy

vypálili polovinu bažiny, se jejich plamenomety zařízly do husté

vegetace. S azbestovými obleky

postupovali mnohem rychleji nežli prchající pozemská dvojice a

těžkotonážní ovoid s

dezintegrátory, ťapkající za nimi, jenom dokresloval dílo zkázy.

"To je ale hrůza,"povzdychl si Xer"A to jsem byl za mlada aktivním členem Greenpece za

ochranu přírody."

Pohled z vrtulníku byl skutečně úchvatný. Celý pruh pralesa v jednom ohni

kolem sebe šířil

husté a temné mraky štiplavého dýmu.

"Zvyšuji výšku a ztrácím s vámi vizuální kontakt, buďte na příjmu na

frekvenci 47."chrmlal

Xer do tlampače a prchal i se svým strojem do příznivějších podmínek.

Přesto, že na Solanu je

relativně méně kyslíku, než zde, zhoršené rozptylové podmínky mu rozhodně

nedělaly dobře.

Na planině pod ním se mezitím rozpoutalo pravé peklo. Bojový ovoid, jehož

radar nefungoval

v hustém dýmu pálící se džungle zrovna nejlépe, zmateně pálil po drobných

tvorech řinoucích se z

pekelné výhně a používal k tomu laserové dělo, které po každém výstřelu

zanechávalo v krajině

několikametrové krátery. Nakonec ztratil spojení se vzdalující se rojnicí

s plamenomety úplně a

zůstal uvězněn v bludném kruhu vysokých hromad popela, do kterých

systematicky provrtával

nové a nové škvařící se díry.

"Rayi, cítím nějaký kouř"prohlásil Mark a opřel se o nejbližší palmu,

která na něj zlověstně

zasyčela a had se rychle odvinul dolů s kmene kamsi do chvějící se

zeleně.

"O analyzátory pachů jsem přišel když jsme přistávali, takže ti můžu teď

jenom

věřit."odpověděl android a pozorně na svého přítele pohlédl.

"Vidím na tobě značné známky únavy, měl by sis vzít výživnou tabletu."

"To je dobrý, stejně tam snad už brzy budem, ne ?"odpověděl Mark a

zahleděl se na mítinku,

kde se jako zázrakem pásl dobytek. Hned za ní se rýsovala neuvěřitelná

stavba. Pět věží, tyčících se

hrdě k obloze dávalo tušit, že stavitel určitě nemusel s ničím šetřit.

Opevnění i střílny dodávaly

stavbě věrohodný dojem nedobytného sídla. Ale čillý ruch kolem

prozrazoval, že právě dnes nikdo

žádný útok nečeká. Hradní most byl spuštěn a hustý proud obchodníků a

trhovců přetékal přes

chatrné zábradlí přístupové cesty.

"Pojď, budeme se vydávat za místní."zašeptal Mark"Já jsem hluchoněmý žebrák a tobě vyřízli

jazyk při loupežném přepadení v lese."

"No to mám radost, že tě napadne vždycky něco originálního."odtušil Ray a začal si

vyšroubovávat z nitra lebky jazyk. Když byl hotov uschoval jej do tajného

pouzdra na náhradní díly

v levém stehně, kde nosil také lékárničku a záložní akumulátor.

"Huuu...hu!"sdělil Markovi.

Mark si nasadil kapuci více do čela, sundal brýle proti slunci a polil

sebe i Raye odporně

páchnoucí tekutinou, aby nebyli mezi vesničany podezřelí. Bohužel to

tentokrát trochu přehnal.

"Jdeme."

Už dvacet kroků před mostem se jim lidé začali vyhýbat a nebýt obchodníka

s dobytkem, ke

kterému se nakonec přidali, nikdy by se přes stráže nedostali. Takhle

však získali nového spojence,

přestože Stone později na Zemi v protokolu uvedl, že onen muž páchl tak

nesnesitelně, že nebylo

možné se s ním na rozumnou vzdálenost ani domluvit. Rayovi to však tolik

problémů nedělalo a

tak brzy zjistil, kde je zde nejbližší hostinec.

Vývěsní štít sice nevypadal, že dělá čest nějakému prosperujícímu

podniku, ale zase tak

strašně, jako ta chalupa, kde chytl Mark toho dotěrného parazita ze

zkažené polévky, to také

nevypadalo.

"Riskneme to, ne ?"prohlásil Ray.

"No, já nevím. Je to nutné ?"Markovy vnitřnosti se při pohledu na světle zelený lektvar v

mastných miskách na špinavých stolech podivně sevřely.

"Samozřejmě. Musíme navázat spontánní kontakt. Jedu záznam."Ray nasadil optimistický

výraz a Mark ho chtě nechtě následoval. V SDPP se totiž těžko vysvětluje,

proč se na primitrivní

planetě tváříte stejně kysele jako doma. Ještě jednou a máte důtku za

reprezentaci a už vás pošlou

akorát tak mezi delfíny. A tam zase nesmíte myslet na žádný ošklivý vtip

o rybách. Na Grahu jsou

totiž všichni strašně zvědaví, ale také hrozně vztahovační. Jak řeknete

ryba jako ryba, tak jsou

schopni vyhlásit vám válku. Stone, který o tom velmi dobře věděl, nasadil

oslnivý úsměv a vstoupil

do lokálu.

"Máňo, vyveď to ho dementa !"zařval někdo z hostů"Tváří se jak pitomec a smrdí jako tchoř."

Následovala salva hromového smíchu na adresu nově příchozích, kdy se

nesmálli pouze ti, co

stáli nejblíže a to jen proto, že se dusili.

"Něco jim na nás asi vadí ."obrátil se Mark na Raye"Nemohl bys je

nenápadně vypařit

dezintegrátorem, dnes se mi prát nějak nechce."

"To asi nepůjde. Je to proti předpisům. Vyber si toho vlevo. Ten je

opilý. Jedna rána stačí."

Mark se rozhlédl a vyrazil.

"Ale ne ! Toho vedle !!"vykřikl Ray , ale pozdě.

Stone pomalu přistoupil k největšímu svalovci a pomalu mu pohlédl do

skelných očí. Ten si

odhodil slepené vlasy z čela, které mu svírala ocelová čelenka. Sehnul se

k Markovi a bouchl do

stolu.

"Nemám tě zabíjet, když půjdeš hodně rychle se mnou."

Mark nic nechápal. Proč se s ním nikdo nepral ? Proč mu Ray nepomohl ? A

kam ho to,

ksakru, ten obr právě teď vleče ?

Těžká dubová vrata druhých vnitřích hradeb se se skřípotem otevřela a k

pozemšťanovi

přistoupila dlouhovlasá dívka se zlatou čelenkou. Kolem prstenu na levé

ruce jí slabě sršela

namodralá záře. Pozvedla hlavu a zpříma se zahleděla Markovi do očí.

"Ha, hlobková mentální sonda."pomyslel si v duchu a snažil se rozptýlit pronikavý a drtivý

pohled temných očí kněžky. Nezvládl to. Jeho narychlo vystavená psychická

bariéra se sesula jak

domek z karet a mentální pohled pročesával nitro bouřící se mysli.

Nejzajímavější na tom bylo, že

zřejmě stále nic nenacházel. To, že Marka chtěli kvůli chaotickému

způsobu myšlení vyhodit už z

prvního kola přijímacích zkoušek SDPP, se ukázalo nakonec jako výhoda.

Jenom škoda, že peníze,

které rozdal Stoneůcv strýček na úplatcích, mu již nikdo nevrátí. Co se

dá dělat.

Kněžka se otočila a přistoupila k hromotlukovi. Opatrně přiložila prsten

k jeho čelence až se

ozvalo suché zapraskání. Primitivní obličej umolousané postavy se rozářil

blahem a obr se sesul k

zemi v nezvladatelných křečích. Zpoza sloupů u vchodu se vynořily stráže.

"Ráno ho vyhoďte na ulici."otočila se na Marka"A vy pojďte se mnou."

Před kapitánem se otevřely těžké kamenné dveře a kněžka jej vyzvala, aby

do nich vstoupil

jako první. Dlouhé točté schodiště se několikrát zalomilo a pak vyústilo

v úzkou dlouhou chodbu.

Mihotavé louče na stěnách osvětlovaly zatuchlé prostory jen velmi slabě,

ale i tak si Mark všiml

nenápadných orientačních značek, vytesaných v kamenných stěnách chodeb. U

jedné z nich náhle

kněžka zastavila a ponořila své štíhlé prsty do pěti nenápadných

prohlubní pod zvláštními znaky.

Mark měl co dělat, aby nevykřikl údivem. Ne, nemohl se mýlit. Ty znaky

byly skutečně solanské.

Ale tady ? Proč ? Že by se snad agenerál Khov se svými podezíravými

doměnkami konečně jednou

trefil do černého ? To je ale nepravděpodobné. Na generálovy úsudky je

přeci spolehnutí, ještě

nikdy se totiž netrefil. Alespoň ne přesně.

"Jděte dovnitř."přerušila Stoneovy zběsilé úvahy kněžka a ukázala na

nepatrnou škvíru ve zdi,

která se z rachotem pomalu rozšiřovala.

"Ještě, že nejsem kuřák."pomyslel si kapitán"Teď by mi totiž údivem určitě vypadla cigareta z

pusy a propálil bych si syntetický oblek."Vzpomínka na neúspěšné kouření

dýmky míru na jedné

primitivní planetě se Markovi vybavovalo poměrně často. Tehdy to vypadalo

velmi slibně. I když

měl Ray poruchu a indiáni na něho navršili mohylu, Stoneovi se podařilo

přežít a přesvědčit celý

kmen o své nadpřirozené moci. Tak těžké to zas nebylo. V podstatě mimoděk

skolil místního

šamana, když si mezi ostatními zajatci nervózně pohrával s laserovou

pistolí. Poslepu zašátral ve

svém batohu, pak to v něm zasyčelo a už hořel. Když Mark zadupal plameny

do země, čímž si

zničil většinu výbavy včetně nouzové vysílačky, uvědomil si, že ten

obtížný stařec, který kolem

něho stále přešlapoval, někam zmizel. Popálený kouzelník zmateně prchal k

lesu a hlasitě proklínal

zajatce i celý svůj kmen. To se mu stalo osudným a tak mohl Mark

nastoupit do jeho funkce.

Ovšem dýmka míru patřila k nezbytným ceremoniím, kterými se musel

prokousat. A když mu při

kouření chytla od špatně nasypaného prskajícího tabáku vesta, zahodil

dýmku a v ohnivém

démonickém tanci přivodil náčelníkovi kmene infarkt. Na místní poměry

udělal neuvěřitelnou

kariéru, ovšem život v indiánském ležení nebyl ani tak žádný med. Mark

měl velmi rád zvířata a

docela mu vadilo, když jednoho dne dostal svého nejoblíbenějšího psa k

obědu. A pak ty obřady.

Jako šaman a náčelník v jedné osobě byl pracovně vytížen od rána do

večera. Přivolávat déšť,

vyhánět zlé duchy, plánovat války se sousedními kmeny, aby se bojovníci

nenudili a neustále

uspokojovat svých sedm žen. Ještě štěstí, že přišel ten velký lesní požár

a Markovi se podařilo

nepozorovaně zmizet, opravit Raye a nakonec zavolat i záchranný modul.

Představa, že by tam byl

ještě dnes, byla děsivá.

"Jděte dovnitř !"obrátila se na kapitána kněžka poněkud drsnějším tónem.

"Pojďte dál, Marku. Jste vítán."ozvalo se z tajemné místnosti.

Stone se nenechal dvakrát pobízet a zvědavě vstoupil. Hlas, který ho

vyzval mu byl velmi

povědomý. Co by tu ale, proboha, dělala manželka generála Khova. Není to

snad příliš velké riziko,

cestovat za trochou dobrodružství a erotiky až na druhý konec galaxie ? A

že by na to generál

nepřišel ? Je to skutečně ona ?

Mark se zvědavě rozhlédl po místnosti. Pravidelné mramorové stěny zdobily

desítky

holografických obrazů a z hadích hlav u fantasticky vyornamentovaného

stropu se linula hřejivá

záře, která splývala s tichými tóny jakési líbivé varhanní skladby.

Dlaždice v hale vytvářely

magické obrazce, které chtě nechtě nutily oko pozorovatele sledovat jedno

jediné místo. Tím

bodem byl široký majestátný trůn, na němž hrdě seděla tmavovlasá dívka s

božskými rysy. Její

světlá tunika splývala v bohatých záhybech až k podlaze a zajímavý střih

šatů odhaloval většinu

vnad dívčiny krásné postavy.

"Pojď bllíž."pohodila hlavou a dlouhé havraní vlasy, které se svezly s

čela, odkryly zlatou

čelenku, jakoby přirostlou ke spánkům sedící kněžky.

"Odkud znáte mé jméno ?"vzpamatoval se Stone.

"Od tebe."usmála se dívka"A víme toho o tobbě mnohem více. Přišel jsi z hvězd. Znáš věci,

které nikoho z nás nikdy ani nenapadly a přesto pořádně nevíš, co tady

vlastně děláš. Radily jsme

se o tobě a teď ti můžu říct pravdu, kdo skutečně jsi."

"Tak to jsem zvědavej."pomyslel si Mark"Doufám, že si alespoň splete moji hodnost u SDPP,

vždyť už jsem měl být dvakrát povýšen."

Kněžka nasadila vážný výraz a ukázala na Stonnea chvějící se rukou"Jsi

bůh. Vím to."

Mark se mírně pousmál"S tím jasnovidectvím to tu nebude až zas tak

slavné."

Kněžka však nemínila přestat :"Tak dokaž, že jsi bůh. Teď když o tom víš,

už ti nic nebrání,

abys splnil prastarou legendu."

Při pohledu na nechápavý Markův výraz sice trochu zaváhala, ale pak

pokračovala :"Celé

generace čekáme na tvůj příchod. Měl ses nejdříve zjevit v našich myslích

a pak přijít do kláštera

přestrojen za venkovského obchodníka. My víme kdo jsi. Jedna mladá kněžka

tě poznala již při

včerejším zjevení. A teď nadešel čas, kdy potvrdíš i ty, že vyvolená z

kněžek může stát po tvém

boku a vládnout svému lidu pod boží ochranou."

Mark nevycházel z údivu.

"Neumíš si představit, jak dlouho na tebe čekáme. A zprávy, které jsi nám

celou dobu posílal,

byly tak jednoduché, tak přímočaré, nebyl v nich žádný rozmar ani božská

proroctví. Až dnes ráno,

kdy jsme nad tvými slovy musely skutečně dlouho přemýšlet, pochpopily

jsme, že jsi setoupil a

přijdeš mezi nás."

Podala Markovi čelenku zářící diamanty.

"Jsem bůh."prohlásil zpitomělý Stone a nasadil si čelenku.

Byl to šok. Tisíce pocitů všeho druhu. Pohledy. Zvědavé, nestoudné i

hrůzné. Byl naráz v

desítkách myslí, které se k němu hlásily o radu a povzbuzení. Mezi nimi

zachytil i slabou mentální

výzvu od Raye, který právě drtil zoufalému strážci vnitřní brány kláštera

vaz.

"Pojď ke mě a splyneme v jednu bytost."nedala si pokoj kněžka.

Mark pocítil, že z čelenky sálá ještě něco jiného. Vášeň a síla. Moc,

které se nemohl bránit.

Musel. Musel se jí poddat a skočit do rozbouřených vln emocí a neskutečné

vášně. Nemohl jinak.

Čelenka, jakoby se náhle stala součástí jeho mozku, podílela se na každém

jeho pohybu. Jako

náměsíčný přistoupil ke kněžce a pak skutečně splynuli v jednu bytost. A

nejen fyzicky. Každá

myšlenka, i ten nejslabší pocit, byl pro oba společný. Nemohl si být

vůbec jist, ve které hlavě se

zrodil. Na dlouhé minuty splynuli v jednu jedinou duši a poté si Mark s

hrůzou uvědomil, že tato

kněžka je jediným tvorem ve vesmíru, před kterým nemá žádné tajemství.

Krásné i děsivé zároveň.

Ale síla toho pocitu byla fantastická. Měl by to tak někdy vyzkoušet i s

Elsou. Ale dají se ty

čelenky někde koupit ?

"To byla nádhera."vydechla kněžka, odpočívající vedle Marka na širokém

trůnu.

"To teda jo."potvrdil Stone a pokoušel se strhnout si čelenku z hlavy,

protože ho nějaký

pastevec právě obtěžoval s hříchy, na které vůbec neměl chuť. Kapitán se

vzepřel vší silou o

masivní opěradlo trůnu a čelenka s dusivým lupnutím náhle povolila. Mark

vyjeveně zíral na

drobné jehličky, které z čelenky za tu krátkou dobu vyrašily a začaly si

navrtávat cestu do jeho

spánků a pak možná i dál, někam do nitra jeho lebky. Temné stružky krve,

které kapitánovi

vyrašily na lících a pomalu odkapávaly snící kněžce na její bílý šat,

svědčily o tom, že se mu to

skutečně nezdá.

"Do háje !"zavrčel Mark"Tak tohle Else nabízet nebudu."

Při představě, že by se musel i s čelenkou potácet celý zbytek života a

poslouchat problémy,

které nejsou jeho, se mu udělalo nevolno.

"Rayi, kde jsi ?"posteskl si Mark.

"Tady jsem !"do dveří sálu vpadl udýchaný Ray a za ním celý zástup

zuřivých kněžek.

Mark ztuhnul jako opařený a rozhlédl se po stěnách. Jediné dveře v této

místnosti byly ty,

kterými právě přišel jeho věrný android i s doprovodem. O nějakém útěku

nemohlo být ani řeči.

Ray mezitím doběhl až k trůnu a přisedl si k Markovi a vyjevené kněžce,

která vypadala, že se

právě probudila do zlého snu.

"Ty......Ty sis sundal božskou čelenku. Ty jsi ďábel."blábolila zmateně a Stone jí raději nic ani

nevysvětloval. V tuto chvíli by to bylo asi stejně zbytečné. Zničil jim

tady takovou krásnou

čelenku, pošpinil čest kněžky zaslíbené bohu a teď si ještě Ray sedl na

ten divný trůn ve kterém

náhle začalo podezřele praskat. To nevypadá dobře.

Kněžky pomalu obestoupily celou místnost podél stěn. Pak jejich velitelka

s odhodlaným

výrazem vyndala spoza pasu nebezpečně vypadající dýku a napřáhla se k

ráně. Ostatní kněžky ji

bleskurychle napodobily.

"To se na nás vrhnou, nebo budou těmi nožíky házet ?"zeptal se Mark,

který měl odjaživa

smysl pro detaily.

"Budou házet. To je konec !"zaječela kněžka na trůně a přikrčila se za

Raye.

"Nastav si energetický opasek na maximální výkon a já tě budu

krýt."zvolal Ray na svého

společníka a víc už nestačil. Desítky nožů zasvištěly naráz vzduchem a

způsobily pravé divy.

Některé kněžky nebyly v házení příliš dobré a jejich ostré dýky přeletěly

svůj cíl a našly si náhradní

cíle mezi kněžkami na druhé straně mítnosti. Jedna z útočnic se dokonce

pořezala sama a druhou

zranil její vlastní nůž, který se po odrazu od trůnu vrátil.

Ale přesto část ostrých a zákeřných zbraní našla svůj cíl mezi

pozemšťany, se kterými to teď

nevypadalo vůbec dobře.

Ve chvíli, kdy generátory energetických opasků obou astronautů kvílely na

maximální výkon a

silové krystaly v přezkách se rozžhavily do běla, zaječel v nedaleko

poletující helikoptéře

elektronický alarm komunikátoru, který vytrhl zdeptaného solaňana z jeho

chmurných úvah.

"Xer na příjmu, co se děje ?", zachraplal do mikrofonu.

"Stav nejvyšší pohotovosti. Zapněte skupinový příjem. Všichni členové

jednotky musí být

informováni o krizové situaci."

"Moment..."zavrčel velitel a marně přemýšlel, jak zdůvodní, že se svými lidmi už před půl

hodinou ztratil spojení. Rozhodl se lhát.

"Spojení provedeno. Nastaven šifrovací kód 52.", hlásil Xer a rachotil s vysílačkou.

"Před deseti minutami jsme zcela ztratili mentální kontrolu nad kněžkami

z kláštera slunce. V

klášteře došlo ke vzpouře. Podle posledních zpráv mají nového boha,

kterým je podle všeho

pozemšťan Mark Stone. Je to jeden z nejnebezpečnějších agentů SDPP a

vesmírné policie a nyní

pronikl do naší nejpřísněji střežené zóny. Všichni víte, že zde chráníme

jeden z největších a

nejtajnějších vynálezů s jehož pomocí jednoho dne dobudeme vesmír.

Teď máte všichni jeden jediný úkol. Ve jménu budoucnosti. Zabijte

pozemšťany s využitím

jakýchkoliv prostředků i za cenu zničení naší transgalaktické základny.

Naše technologie nesmí být

vyzrazena.

Tímto povoluji samostatné akce v plném rozsahu bez ohledu na ztráty a

škody na zařízení."

"Potvrzuji příjem. Zahajuji akci.", vyštěkl Xer a uvědomil si, že kromě pilota vrtulníku už

nemá žádné další bojeschopné muže. Ti šílenci v azbestu, kteří se

propalují zelení někde hluboko

pod ním jsou nyní nepoužitelní a to znamená pro velitele jedinou strašnou

věc. Když do akce

nikoho nepošle, tak definitivně skončil. Nad místem akce je teď sám. Co

se dá dělat ?

"Ten Stone...."hučel si pro sebe solaňan,"Já mám prostě strašnou smůlu."

O několik okamžiků později se nad klášterem objevila burácející

helikoptéra, ze které se na

pružném laně bleskurychle spustila drobná postava po zuby ozbrojeného

Xera.

Pružný dopad. Rychle vstát a dopředu. Teď ke straně. Rychleji, rychleji.

Víc při zdi. Zatracená

stará dlažba. Solaňanův mozek pracoval na plné obrátky. Teď jde o

všechnno. Je tu sám a musí být

přesný.

Mlhavě si vybavil instruktážní mapku sítě podzemních chodeb, spojujících

tajné laboratoře s

klášterním sklepením. Ze všech sil vyrazil, jak nejrychleji uměl, přes

nekonečně dluhý dvůr. Čekal

odpor a nějaké problémy, ale tady nebyla ani hlídka, dokonce ani jediná

kněžka.

"Tím líp."pomyslel si Xer."Alespoň nebudu muset zabít nikoho nevinného."

Přiběhl ke klášterní studni. Dřevěný rummpál se ještě kýval a plné vědro

stálo kousek vedle.

"Skvělé."dlouho se nerozmýšlel a skočil. Na poslední chvíli. O několik

minut později už byla

studna prázdná, přesně v souladu s nouzovými pokyny pro případ ohrožení

solanské základny.

"Dostal jsem to."sípal Mark a měl pravdu. Lesklá ocelová dýka pronikla

silovým polem a

bolestivě mu přibodla plastexovou košili k trůnu tak šikovně, že se začal

dusit.

"Počkej !"Ray propadl panice. Když viděl jak se jeho přítel dusí, odhodil kněžku, která se ho

držela, stranou a vší silou udeřil do základní desky trůnu. V temně

mahagonovém materiálu se

objevila podivně nazelenalá prasklina.

Tím se Mark trochu uvolnil, ale stále ještě se nemohl hýbat. Vší silou

viklal s dýkou, doufaje,

že ji snad přeci jen povolí. A povedlo se.

"Konečně."Mark vydechl a otočil se. Užasle sledoval zběsilé kněžky, jak se hrnou přes sál

přímo na něj a na jeho masívní trůn. Ten se ježil zabodanými noži, jako

nějaké bodlinaté zvíře.

Pozemšťan povstal.

"Jsem váš bůh. Odhoďte zbraně a modlete se !"zahřímal hromovým hlasem.

Mezi kněžkami se objevila nejednotnost. Některé poslechly a jiné ho s

pochybami pozorovaly.

Této chvíle však využila i nejmocnější z kněžek, která se právě mátožně

zvedala z trůnu a

uvědomila si, že musí získat zpět svou autoritu.

"Nevěřte mu. Je to ďábel. Posedne vaše duše a zničí vás v pekelném ohni.

Zabte ho."řvala

zajíkavým hlasem a marně se pokoušela vytrhnout z trůnu nejbližší dýku,

aby mohla demonstrovat,

že svůj čin myslí skutečně vážně.

Mark mezitím sklesle meditoval nad příčinami svých neúspěchů u

příležitostných partnerek.

Nebylo to poprvé, co se ho některá snaží zabít. Ale proč ? Vždyť si tak

dobře rozuměli. A není to

tak dlouho. Otočil se na Raye.

"Co to děláš ?"

"Moje detektory zaregistrovaly v trůnu nějaké energetické zařízení. A

celý tenhle sál vypadá v

rentgenovém spektru jako nějaká tavící pec. Nejenom, že je to tu

nezdravé, ale je tu na můj vkus až

příliš mnoho radiace."Ray se na okamžik zamyslel a napřáhl se k ráně.

"Snad jako kdyby bylo pod trůnem nějaké šílené zařízení."prohlásil a

začal systematicky

demolovat desky trůnu, přičemž odkrýval útroby čehosi neznámého.

"Jak šílené zařízení ?"podivil se Mark a s obavami sledoval váhající

kněžky.

"Náš astronef Merkur je proti tomu dětská hračka. Ale nevím přesnně o co

jde."ucedil android

a ponořil ruku do zeleného slizu proudícího mezi krychličkami pod deskou

trůnu.

Odstrčená kněžka se nedala odbýt :"Tak na co čekáte. Roztrhejte je. Jsou

to ďáblové."

V tu chvíli android nahmátl v útrobách trůnu nějaký výstupek a ozvalo se

hlasité cvaknutí.

"A sakra."Ray zbledl.

Na vzdálených stěnách se zajiskřilo a s temným vytím fičel škvírami mezi

kamennými bloky

do sálu zatuchlý vzduch z podzemí. Kněžky padly na kolena.

"Co je ?"otočil se Mark, který dosud zvědavě pozoroval nerozhodné kněžky.

"Probudilo se to k činnosti. Celá místnost se aktivovala. Nastav si

radiační spektrum štítu na

maximum. Trůn pod námi se asi za chvíli začne ttavit.", pronesl android

hysterickým hlasem.

A nemýlil se. Trůn se začal nebezpečně rozžhavovat a celou místnost

zachvátily podivné

vibrace. Všechny kněžky padly hlavami k podlaze. Jejich družka seskočila

z trůnu a opatrně se

přikrčila mezi ně, očekávajíc hněv bohů.

"Marku drž se, už tuším, co se stane."zaječel Ray.

Astronaut na androida tázavě pohlédl, ale zeptat už se nestačil. Hluboký

hvizd z útrob kláštera

ohlušil všechny jeho smysly a místnost se ponořila do namodralé mlhy.

Setmělo se. Mráz pronikall

až do morku kostí a děsivá síla zalisovala Marka do trůnu. Obrazce na

podlaze v sále několikrát

zazářily a pak zmizely zároveň s celou realitou. Oba pozemšťany obklopila

mrazivá tma.

Xer putoval sklepením pomaleji než předpokládal. Obří pavouci, které tu

před několika lety

vysadili, se tu cítili jako doma a útočili na vše živé. Zuhelnatělé

zbytky odporných potvor svědčily

o nerovném, ale vyčerpávajícím boji, který tu před chvílí proběhl.

Solaňan celý zpocený prchal z

této části labyrintu o to rychleji, že stěny, roztavené laserem ještě

sálaly horkem a pavučiny u

stropu právě dohořívaly. Xer přidal a nervózně pohlédl na energetické

ukazatele svých zbraní.

Paprskomet už měl akumulátor z poloviny vybitý a to solaňan neurazil

ještě ani dvě třetiny cesty.

Podíval se do elektronické mapky. Pseudointeligentní ukazatel mu

bleskurychle našel pozici.

Pod energetickým generátorem.

"To není dobré."ucedil solaňan a zamyslel se. Olověné desky sice zadržují většinu záření, ale

ionizovaný vzduch a podivné šelesty ve stěnách dávají tušit, že systém je

stále v chodu. Je třeba co

nejrychleji absolvovat tutu část trasy a dostat se zezadu do korunního

sálu.

Xer se otočil a vystřelil nad sebe magnetickou skobu od které se pomalu

odvíjelo dlouhé

ocelové llano. Vší silou zabral a začal sse pomalu sunout vzhůru. Protáhl

se poklopem a pokračoval

stále výš a výše. Jeho pohledu se začala odkrývat gigantická podzemní

stavba, která jako ohromný

monument v pravidelné struktuře obsahovala prvky snad všech existujících

stavebních slohů. Ne to

nebyla stavba. Byl to hlavní generátor a nad ním jako malá tečka se sunul

solaňan k velkým

olověným dveřím s dvojitým elektronickým jištěním. Sáhl rukou k pasu a

aktivoval bbezpečnostní

program svého sektoru, doufaje, že nebudou žádné problémy.

Nebyly. Ocitl se v jedné z bočních chodeb a opatrně nakoukl pootevřenými

dveřmi do sálu.

Oba pozemšťané kutili na trůnu cosii podezřelého a kněžky stály v uctivé

vzdálenosti kolem.

"Jsem bůh."ozvalo se ze sálu, právě, když si Xer připravoval zaměřovač.

"Doufám, že ne."ucedil solaňan a vložil do své odstřelovačské varianty

pěchotní zbraně

výbušnou střelu s nervovým plynem. Ale něco se mu stále nezdálo. Otočil

se. Přímo za ním se

pomalu blížil po vyleštěných kolejnicích v mramorové podlaze nízký hranol

s širokou trubicí

vpředu.

Xer ztuhl. Vzápětí uskočil a přitiskl se ke stěně. Hranol se těsně před

ním zastavil a pak se nic

nedělo. Napočítal do desíti, pomalu se odlepil od chladné kamenné zdi a

zblízka si to podivné

zařízení prohlédl. Do oka mu padl štítek s náppisem : Tajná technologie

pozemské unie - zákaz

exportu.

"Ale ne."pomyslel si"Ještě, že se odsud teď už nelítá. Jinak by mne mohl nějaký dobrák vyslat

ve svém paprsku někam do vesmíru a složili by mne třeba až na druhém

konci galaxie. A tahle

hračka by při tom určitě pomohla."

Uklidnil se a poklekl ke dveřím. Dalekohled se pomalu zaostřil a solaňan

zamířil. Jeho cílem

byla sehnutá postava pozemšťana, lovícího z útrob trůnu nějakou odpornou

želatinu. Střed

záměrného kříže se nehybně promítal na krční tepnu. Xer pomalu vydechl a

zesíllil tlak na spoušti.

Oběti už nebylo pomoci. Dokonce i solaňan, jakkoliv měl dobrý výcvik,

pocítil náznak lítosti nad

tímto rychlým koncem. Ale úkol je úkol. V následující okamžiku

absolutního klidu a soustředění

zahřměl výstřel.

Do Xera něco zezadu lehce ťuklo. Otočil se a vyděšeně zíral na zářivý

objekt na rozžhavených

kolejnicích. To, co bylo ještě před chvílí chladným a temným kusem kovu,

teď osvětlovalu svou

energetickou září celou chodbu. Solaňan ucítil spáleninu a pohlédl na své

boty. Pak zavyl.

Tím pro něho pobyt na této planetě skončil. Energetický vír hlavního

generátoru prorazil strop

příčné chodby a s hlasitým lomozem ho vrhl do sálu, kde se právě

rozkládala realita do hustých sítí

informačních dat. Kněžky už byly dávno pryč a tak nikdo neviděl, jak se

vyděšený Xer taví v

chuchvalcích umělé mlhy, která rozkládala každý atom jeho živé tkáně.

Němý výkřik byl mrštěn

neuvěřitelnou energií systémem podzemních zářičů pryč, daleko, daleko, ke

hvězdám, až na druhý

konec známého vesmíru.

Na solanské kolonii v systému Delta čtyři byl stejně všední den, jako

každý jiný. Operátor u

transgalaktického přijímače právě dojedl svačinu a těšil se na brzský

konec své nudné

šestadvacetihodinové služby. A pak se to stalo.

Alarm u řídícího panelu nemohl nechat nikoho na pochybách. Systém právě

absorboval data z

planety, která nebyla nikdy v seznamu aktivních vysílačů. To vypadalo na

průšvih.

Titulek"Maximální utajení"to potvrzoval.

"To vypadá na stav nouze."Prohlásil druhý operátor, když zvedl zrak od

sloupců dat z

obrazovky.

"Data nejsou kompletní a budeme je muset doplňovat uměle. Navíc jsme

nezachytili kompletní

signál a poslední sekvence nám utekla o třicet stupňů mimo."

"Takže ten třetí má smůlu ?"

"Ale ne. Za půl roku ho zachytí naše stanice na asteroidu Vega 5 a tam ho

zmrazí. Časem si

pro něho někdo určitě přiletí."

"No, to určitě. Víš, jak je to daleko? Ten nás nejspíš všechny přežije."

"To je dost dobře možné", potvrdil operátor a upřel zrak do mlhy v

kondenzační komoře."Za

chvíli je tu máme."

Nejdříve se zhmotnil Mark, hned po něm Ray a nakonec i výbušná

paralyzující střela, která

vykrystalizovala několik centimetrů od androidovy hlavy a upadla neškodně

na zem.

"Materializace ukončena."zaharašil syntetický zvuk z kabiny. Mezitím

ventilátory s hlasitým

lomozem rozháněly zbytky mlhy do rohů místnosti, kde se vsakovaly

drobnými kanálky kamsi pod

podlahu.

Oba pozemšťané opatrně otevřeli ooči a nevěřícně zíraly na postavy v

solanských uniformách

za pancéřovanýým sklem. Ventilátory náhle ztichly.

"Kdo jste ?"ozvala se energicky menší z obou uniformovaných postav.

Mark se pokusil vydat nějaký zvuk, ale nedařilo se mu. Snažil se dál.

"Uůůůů.........ůůůůů........účastníci zkušební mise."konečně pronesl

nacvičenou větu.

"Čeho ?"

"Mise s tajným posláním."

"Jaká je vaše identifikace ?"

Android se konečnně probral a prohlásil :"Ray Zerg. Kapitán solanské

tajné služby. A toto je

Mark Lork, krycí vojenský důstojník. Oba jsme se podrobili plastické

operaci pro akce na planetách

pozemské unie. Bohužel jsme se dostali do nepřehledné situace v průběhu

vědeckého experimentu,

kdy došlo k destrukci zařízení. Kupodivu jsme to přežili."

Oba solaňané chvíli pozorovali monitory, kde se přelévaly dlouhé řady

čísel a pak, zřejmě

uspokojeni výsledky se obrátili k pozemšťanům.

"Tak vás vítáme na solanské rekreační koloni."ozval se vyšší z obou

solanských

důstojníků"Dokud se nespojíme s centrem a neověříme si vaši totožnost,

zůstaňte v našem

komplexu. Později budete mít volnou možnost pohybu po celé planetě a

příští týden vás

paprskneme zpět na Solan."

Muž v uniformě rozdal oběma kosmonautům jejich nové provizorní

identifikační karty a

vzápětí se ponořil zpět, mezi desítky ovládacích panelů aby připraviil

hlášení pro evidenční

centum. Před oběma pozemšťany se s tichým šelestem odsunula jedna z

bočníích stěn místnosti.

Vzápětí vstoupili doo široké chodby, která směřovala k jedné z dopravních

tepen podzemní dráhy.

"No nazdar."povzdychl si Mark."Na Solanu už nám možná právě teď někdo kope pěkné

hrobečky. Ty jejich výslechy nemůžeme nikdy přežít. Známe jejich metody."

"Klid."ucedil android"Nemusíš si s tím lámat hlavu. Naše mozkové

implantáty nám při

hlubších impulsech výslech určitě zkrátí. Krátce to cukne a konec. Prý to

ani nebolí."

"Ha, ha."kapitán nasadil cynický úsměv."Snad mě nechceš přesvědčovat, abych těm felčarům z

SDPP věřil. Johnsona taky určitě vyslýchali, vymyli mu mozek a přesto se

vrátil živ a zdráv."

"Podle lékařské zprávy moc zdráv nebyl."

"Podle mě nebyl zdráv ani předtím, než letěl na misi."prohlásil Mark,

když míjeli vchod do

podzemní dráhy."Druhýho takovýho snaživce jsem nikdy neviděl. Ten si ty

maléry snad vyrábí

opravdu sám."

"No, uvidíme."zasmál se Ray a přitiskl svoji novou solanskou

identifikační kartu k senzoru u

dveří podzemní dráhy, která se právě se skřípotem zastavila. Čidlo krátce

písklo, rozsvítila se

zelená a oba pozemšťané vstoupili do útrob soupravy, která se vzápětí

dala do pohybu.

Mark si tu připadal jako na Zemi. Velkoplošné projektory na obou stranách

vagónu vytvářely

fantastický výhled na otevřenou krajinu, kterou se řítili úchvatnou

rychlostí. Některé z bočních

oken zůstaly kouřově černé, jiné dokreslovaly panoramatický výhled na

vzdalující se stádo

pobíhajících zeber, v dáli zapadající rudé africké slunce a nádherné

temné dravce, vznášející se

vysoko na obloze.

"Nechcete červené kredity, dnes mám velmi dobrý kurz."přitočil se k

Markovi podezřele

vypadající starší muž, zatímco nejbližší cestující se otočili na druhou

stranu a dělali, že nic nevidí

ani neslyší.

"Za kolik ?"zeptal se překvapený pozemšťan, který absolutně netušil o čem je řeč, ale snažil se

nebýt v žádném případě nápadný.

"Sedmdesát červených za jeden žlutý."

Mark se zasmál. Smlouvání byla jeho silná stránka již od dob, kdy jako

aspirant vstupoval do

služeb SDPP a po dvouhodinové diskusi s generálem Khovem dostal takový

plat, že si o něm mohli

nechat zdát i velmi staří veteráni této instituce. Poslední dobou byl

však v akci tak často, že ze

svého platu stejně žádný výraznější užitek neměl. A pak tu byla Elsa.

Milionářka Elsa, která

sponzorovala jejich společné dovolené. Elsa. Jak rád by teď byl někde

hodně daleko odsud. Někde

na pláži, kousek od jejich letního sídla a díval se do modravé nádhery

pěnících vln. Na její pružnou

postavu, třpytící se tisíci záblesky drobných kapek. Na zářivý úsměv a

jiskřivé svůdně zelené oči,

ve kterých si mohl přečíst i ta nejtajnější přání.

"Osmdesát červených."vytrhl kapitána ze zamyšlení ten podivný chlápek.

"Ne. To je málo. Po sto nejdu."prohlásil Mark a upřel na to podivné

individuum svůj zdrcující

pohled.

"Devadesát pět. A víc už opravdu nemůžu, těch zbývajících pět je moje

provize."

"Měl bys to vzít."radil Ray"Ten chlápek je na dně. Ještě chvíli ho budeš deptat a máme ho na

svědomí. Zkus z něj dostat nějaké informace."

"Tak jo. Beru."řekl Mark a podal chlápkovi svou identifikační kartu. Ten ji přiložil k čidlu

nejbližšího peněžního automatu, zamrkal a zůstal zírat na mihotavý

displej.

"Co je ?"zeptal se Ray"že by ten automat probíjel ?"

"Ne....."blekotal chlápek"Ale vy... Proč chcete červené krediity, když z nich stejně nemůžete

nic mít ? Máte tu spoustu žlutých, které fungují v luxusních podnicích,

ale taky tu máte omezení,

podle kterého vás okamžitě zatknou, jakmile opustíte oblast vojenského

sektoru. Takže svoje

peníze v podstatě nemáte za co utratit."zalapal po dechu,"Kdo jste a kde jste ty karty vzali ?"

"Ztratili jsme ty svoje a tak nám dali nové. Bohužel máme zatím omezení

pohybu, než se to

vyšetří."vychrlil pohotově Ray.

"Tak to se máte na co těšit."šklebil se podivný cestující."Za ztrátu karty a její zneužitíí tu byly

loni čtyři tresty smrti. No, to víte. Chráněná technologie a kdo ji chce

rozluštit, ten si za důsledky

může sám. Doufám, že už se neuvidíme.."

Chlápek se zasmál a vydal se rychle napříč vagónem pryč.

"Počkejte."zvolal Mark.

"Co je ? Chcete si ještě něco vyměnit ?"

"Ne, ale chceme ty červené někde utratit. Copak tu opravdu nikde nic není

?"rozčiloval se Ray.

"Bohužel. Nejbližší je disco club v přespříští stanici, ale to už je mimo

vaše povolené pásmo.

Při vstupu do budovy karty vyšlou své impulsy do sítě a v příštích pěti

minutách jste zatčeni. Být

vámi, vystoupil bych."

Souprava s hučením zastavila a mírné přetížení přitisklo Raye k

projekčnímu plátnu. Uvědomil

si to příliž pozdě a tak nyní zíral na černou trhlinu ve fiktivním okně

do nedotčené zelené přírody.

Podivný chlápek při pohledu na zničenou scenérii zakroutil hlavou a

vyrazil do jiného vagónu

hledat další klienty pro svoji pokoutní obchodní činnost.

"Nevystoupíme ?"zeptal se stále ještě vyjevený Ray.

"Ne."zasmál se Mark"Při troše štěstí nás v disco baru hned nenajdou a pak je tu určitá naděje,

že se u někoho schováme nebo tak něco. V každém případě je to lepší, než

čekat v klidu na

přepravu na Solan a pak na popravu.

Ve stejném okamžiku se v přijímací intergalaktické centrále solanského

velitelství rozdrnčel

poplachový signál. Centrála ze Solanu potvrdila totožnost obou pozemšťanů

a vydala příkaz k

jejich okamžiitému zatčení, výslechu a likvidaci. Všechny sekce na

planetě obdržely jejich

identifikační kódy a fotografie a vzápětí začala vyšetřovací akce

úctyhodných rozměrů, která na

této poměrně klidné a tolerantní rekreační planetě neměla obdoby a

předznamenávala brzský konec

klidného života v této části vesmíru. Věčný běh dějin se však nedá

zastavit a všechno má svůj čas.

A čas vyměřený několika obyvatelům této planety se právě nachýlil bez

ohledu na jejich vinu či

nevinu. To jim však nebrání, aby si poslední okamžiky své svobody ještě v

klidu užili.

V disco baru bylo plno. Mark s Rayem vešli postranním vchodem a

bleskurychle se zamíchali

mezi chaotické skupinky tančících postav.

"To bylo jen taktak."ucedil Mark a s obavami se podíval směram ke

hlavnímu vchodu, kterým

právě vstoupili příslušníci pořádkových jednotek a začali systematicky

pročesávat sál z druhé

strany.

"Musíme pryč !"otočil se na Raye, který nepatrně kývl hlavou, čímž dal

Markovi na vědomí,

že i když je v sále takový rámus, že není slyšet vlastního řevu, složité

obvody v androidově ušních

boltcích jsou schopny vykonávat pravé zázraky. Na to, aby Mark v duchu

poděkoval šikovným

technikům z SDPP však už neměl čas.

Jak se Ray pomalu proplétal sálem, dostal se pod intenzivní křemíkový

zářič, který rozsvěcel

na parketu a oděvech tanečníků neuvěřitelné grafické struktury a na

androidově syntetické tkáni

dokázal pravé zázraky.

"Koukněte na něj ! Svítí mu holá kůže."Zakřičel jeden z tanečníků a

ukázal na Raye. Ten s

údivem zíral na vlastní tělo, které nepoznával a reflexní obvody

nouzových reakcí prudce škubaly

jednotlivými končetinami ve snaze zbavit se toho svítícího děsu, ale

marně. Ray se pomalu, ale jistě

stával středem pozornosti. Dav vytvořil kolem šílícího tanečníka jásající

kruh a Mark měl co dělat,

aby ho povykující nadšenci neušlapali.

"Rayi, vzpamatuj se ! Nad tebou je zářič. Dělej jako by nic a zamíchej se

do davu, musíme

pryč."Vyslal telepaticky Mark a s hrůzou se ohlížel k blížícím se

příslušníkům pořádkových

jednotek. Ti až nápadně často kontrolovali tanečníky, kteří se výškou a

vzhledem podobali

Markovi. Těch tu však naštěstí bylo dost a tak kontroloři zatím ještě

postávali v bezpečné

vzdálenosti.

Ray se uklidnil, vypadl z rytmu dunivé hudby a ustoupil několik kroků do

stínu od jasného

kuželu křemíkového světla, jež zeleně opalizovalo v šedavém dýmu, který

mezitím odkudsi zaplnil

sál. S odlehčením sledoval svojí znovu získanou normální kůži a opatrně

se rozhlížel sálem, kde

jsou další křemíkové zářiče. A nebylo jich málo. Solaňané na svých

zábavních podnicích rozhodně

nešetřili a podobná centra vybavovali nejlepšími technickými novinkami

přímo ze Země.

Mark si pomalu razil cestu napříč sálem, přičemž výrazně podupával v

rytmu komíhavé hudby

tak, jak ho to učili při výcviku pro případ, že by se na přechodnou dobu

musel stát šamanem

nějakého primitivního domorodého kmene. Na svoji důslednost však v zápětí

doplatil. V

reproduktorech po obou stranách sálu zazněly důrazné bubny a halou se

rozezněl hukot

psychedelické hudby tříštící se v chaosu těžkých kopyt bizoních stád.

Silné laserové reflektory

jakoby zázrakem oživly a zasypaly tanečníky dlouhou sérií mihotavých

záblesků, ve kterých se

realita rozpadala v trhavý a zpomalený film. Markova souseda popadl amok

a s pěnou u úst

předváděl na podlaze fantastické taneční kreace. Jeho spolutanečníci na

něho zírali s posvátnou

úctou jako na zjevení a sborově zavili, když si nepozorný Mark přidupl do

rytmu a omylem rozdrtil

pancéřovou podrážkou své plastexové boty nešťastníkovo levé zápěstí.

Následovalo děsivé zavití

svíjející se postavy, která znásobila svůj již tak náročný taneční výkon,

přičemž opisovala

soustředné kružnice v děsivě rychlých obrátkách.

Mark pocíítil, že jej někdo dost drsně uchopil za rameno.

"Situace je kritická a vyžaduje nouzová řešení."zahučel si pro sebe. Na okažik ztuhl na místě,

aby v zápětí dotěrného obtěžováka pro tento večer zcela umlčel prudkým

úderem za který by se

nemusel stydět ani několikanásobný mistr karate, ke kterému Mark chodil

dlouhá léta na soukromé

hodiny ještě jako student akademie SDPP.

"Marku, jdu k tobě."zaslechl Rayovu telepatickou výzvu a pořádně se

rozhlédl. Několik kroků

od něho se vynořil z davu vyjevený Ray. Nebyl však sám. Kolem něho totiž

vesele poskakovaly v

rytmu vířivé hudby dvě nadšené dívenky, které jásaly štěstím, že právě

našly svého vyvoleného

tanečníka pro dnešní den.

"Tak to nepůjde. Těch se musíme rychle zbavit !"Zavrčel Mark v jednom z galaktických nářečí

a Rayovi ztuhnul jeho optimistický úsměv.

"Ale proč, vždyť nás mohou docela dobře krýt. Stejně tu nikoho neznáme a

můžeme se od nich

dozvědět něco o místních zvyklostech."

"To se dozvíme asi stejně co nevidět."prohlásil Mark a znepokojeně

sledoval, jak se obě krásné

dívky bezvadně sehrané v rytmickém tanci k Rayovi mají. Ten zcela v

souladu se svými programy

již od děvčat odkoukal základní taneční sestavy a teď z nich byla na

parketě trojice radost pohledět.

Mark mezi nimi trapně podupával a vysílal k Rayovi vyčítavé pohledy.

"Jak si tohle zdůvodníme před komisí ? Vždyť jim možná nebylo ještě ani

patnáct."zaúpěl.

"Ale bylo !"zasmál se na něj android."Už jsem se od nich dozvěděl, že podle místního zvyku

musí den po svých patnáctých narozeninách protancovat celou noc a najít

si partnera pro

následující rok."

"Ale ne !"vytřeštil se Mark."To je tady chceš celý rok tahat sebou ?

Stejně nevydržíš tancovat

celou noc. Vybijou se ti baterie a já tě budu muset zase táhnout pryč."

"Neboj, za chvíli půjdem. S tím tancováním už to tu neberou až zas tak

vážně. Vybrali si a

půjdeme pryč."

"Rayi.. Mám dojem, že to přeháníš. Víš co je to za přítěž, utíkat a ještě

tady s těmi...."Mark se

soucitně podíval do usměvavých dívčích tváří a s hrůzou si uvědomil, že

při pohledu na svižná

opálená těla, předvádějící svou mladou krásu a půvab ladných pohybů jej

začínají napadat

myšlenky, které jsou zcela v rozporu s kodexem pravidel kontaktu s

domorodými obyvateli.

"No tak, Marku, vždyť na tobě vidím na co myslíš."zazubil se Ray.

"Tak schválně, na co myslím ?"upřel Stone svůj zlostný pohled do tváře

tančícího androida a

přitom se pomalu dostával do rytmu zuřivě tančící trojice.

Ray se pomalu rozhlédl po sále a v obličeji se mu zračilo napětí"Rychle

se rozhodni. Buď

půjdeš s námi a nebo budeš muset utíkat sám s tou blondýnkou co už chvíli

kolem tebe tančí."

Mark s sebou trhl a uvědomil si, že Ray má na mysli to divoké individuum,

které mu každou

chvíli zastínilo výhled.

"Tak jo, jdu s vámi. Ale jak to vysvětlím Else ....."

"Nemusíš nic vysvětlovat. Vypnul jsem nahrávání."ucedil android.

"Paráda."Mark se zbavil výčitek svědomí a už ho jen trochu tížil fakt, že Ray převzal veškerou

iniciativu a on, šéf výpravy, se tu potácí jak nesvéprávný.

"Alespoň nějaká změna."pomyslil si"stejně mě ta zodpovědnost a

příkladnost šla poslední

dobou už dost na nervy. Když se něco stane, odnese si to Ray a pak to

stejně svedeme na techniky z

SDPP."Markovy myšlenky však náhle přerušil podezřelý pohled, který se mu

naskytl, když

nejbližší dvojice tanečníků náhle o kus ustoupila a těsně za nimi stáli

uniformovaní strážci pořádku.

"Rychle pryč. Mizíme !"vyštěkl na Raye a oba se v rytmu veselého tance v doprovodu

ševelících děvčat vydali k východu.

"Měli jsme veliké štěstí."oddychl si venku Ray a vzal do náručí smějící se dívku se stříbrnou

čelenkou, kterou si evidentně pro dnešek vybral.

Mark, přestože znal androidovy sklony k prozkoumávání všeho možného i

nemožného včetně

křehkých mezilidských vztahů se nestačil divit.

"Za rohem mám zaparkovaný modul."ozvala se rozpačitě druhá dívka. Dlouhé havraní vlasy jí

jemně splývaly s přiléhavými šaty a mnohoznačný úsměv ani jiskřičky v

očích nenechávaly Marka

na pochybách o dalším průběhu výpravy. Mimochodem si vybavil slova kněze,

který mu před

každou výpravou na Elsinu prosbu zvláště kladl na srdce některé položky z

desatera, které se teď

právě chystal porušit. Ale co, alespoň dá jednou zapravdu té děsivé

pověsti, kterou o něm roznáší

Ray po všech stopatnácti patrech ústředního sídla SDPP. Tomu, že není

sukničkář už nevěřila ani

upjatá sekretářka nejvyššího šéfa generála Khova a jeho odměřená manželka

mu dokonce při

poslední návštěvě učinila takovou nabídku, že zčervenal i teď, když si na

to vzpoměl.

"Koukám, že se ti vrací barva do tváří."zahlaholil Ray a opatrně nasedal do modulu, aby

nepřilehl dívku, kterou držel v náručí.

"Hmmmm...."zahučel Mark, políbil svojí novou spolujezdkyni a sešlápl

pedál akscelerace.

"Kde jste se naučil tak skvěle řídit ?"zeptala se uštěpačně dívka, když všichni celí zelení tápavě

vysedali před nádhernou vilou z transvozidla.

Mark přemohl nutkání zvracet a s ledovým klidem odpověděl"Ani nevím. Asi

nejsem dnes ve

své kůži."

"Ale to se dá spravit"zasmál se Ray a přátelsky poplácal kolegu po

zádech. Nechybělo mnoho

a ono poplácání mohlo mít osudné následky. Naštěstí se kapitán ovládl a

přemohl svoji nevolnost.

O chvíli později již seděl Mark o samotě se svojí novou dívkou a oba s

rozpaky poslouchali ze

sousední místnosti tlumené vzdechy.

Mark se přistihl, že si někdy přeje, aby se v androidovi něco porouchalo

a aby se alespoň chvíli

nemusel snažit dohánět Rayovy kaskadérské výkony, které ho někdy doháněly

k šíllenství. Vždyť

tu dívku proti sobě ani neznal. Připadala mu tak mladá, krásná,

nezkušená..... A ten pitomec Ray si

tam vedle bez jakýchkoliv skrupulí užívá jako by se nechumelilo. Ne, to

ne. Bude muset technikům

v servisu domluvit, aby dali Rayoivi nějaká omezení. I když..... Pak už

by Markovi nikdo

nepomohl, kdyby se stalo něco podobného, jako když se před půl rokem

ukrýval v královském

harému na jedné primitivní planetě a nebýt Rayových schopností, tak by to

tam nepřežil. I tak se z

toho léčil ještě dva měsíce a dodnes se necítí úplně v pořádku.

Obrátil se zpět ke své partnerce. Pohlédl jí upřeně do očí, ale víc už

nestihl. Celá jedna stěna

bytu s oslnivým zábleskem explodovala a když se Mark rozkoukal, zíral do

dlouhých trubic

laserových zaměřovačů příslušníků pořádkových jednotek, kteří se hrnuli

do místnosti jako

mravenci.

"Kapitán Stone ?", zaslechl za sebou povědomý hlas.

"Coo.... Já jsem....."

"Já vím. Obchodní cestující zvedající morálku kolonií náležících Solanu.

Půjdete se

mnou."vyštěkl mu do tváře šéf přepadové jednotky.

Ještě když Mark nastupoval do modulu, naposledy si prohlédl nádhernou

budovu obklopenou

zelení, ze které ho před chvílí vyvedli. Ta, jakoby náhle tála před

očima, se velmi rychle propadala

pod zem.

"Rayův dezintegrátor asi teď jede na maximální výkon."ucedil Mark a

nemýlil se.

Záblesky. Tisíce záblesků a ohnivý svist trhající ušní bubínky. Tak nějak

by mohl Mark ve

stručnosti líčit zážitky následujících několika hodin. Psychická sonda už

pronikla hluboko do

podvědomí a obrazovky kontrolních snímačů zaplnily útržky vzpomínek z

nedávného bujarého

večírku SDPP, který bohatě zasponzorovala Markova přítelkyně Elsa. Její

půvabná štíhlá postava,

hýřící smyslnými gesty v mlhavém svitu lampiónové zahradní slavnosti

přiváděla operační

techniky v solanské výslechové komoře do vytržení. Ve chvíli, kdy hlahol

Markových kolegů

utichl kdesi v dáli a kolem blízkého křoví se mihla lysá lebka generála

Khova, který zřejmě něco

hledal, zazářily z monitoru jasně zelené Elsiny oči.

Její nádherná tvář náhle zvážněla :"Tak mi to řekni."

"Zapněte záznam !"zařval od monitoru šéf směny.

"Ale co ??"divil se Mark.

"Záznam jede !"potvrdil technik.

"Nedělej že nevíš, co mě tak zajímá !"

"Nevím. U tebe člověk nikdy neví."

"Viděla jsem ty nahrávky, co Ray zcenzuroval a chtěla jsem se tě zeptat

jaké to bylo."

"Ale co ? S tou medvědicí v jeskyni jsem nic neměl. To jenom tak

vypadalo..."

"Ty víš co, jen se tak hloupě nevymlouvej."

"Víš o tom, že mi na poslední periodické prohlídce doktor našel soustavný

pokles inteligence

?"zkusil Mark odbočit hovor.

"To mě nezajímá, to s tím nemá co dělat."zvýšila hlas Elsa.

"Já myslím, že jo. Nic si totiž nepamatuju."vymlouval se Mark.

"Jo od toho je tam vždycky Ray, aby to nahrál."

"Víš co ?"změnil Mark tón.

"Co ?"

"Zkusíme si to zrekonstruovat. Třeba si vzpomenu."

Elsin obličej se roztáhl do širokého úsměvu a monitory zahalil růžový šum

s hlasitými

vzdechy. Elsa byla tak aktivní, že se již i technici začínali potit a

obsluha musela zapnout

automatickou cenzuru nepřetržitého proudu citoslovců.

Náhle prořízl syntetické ticho hromový hlas :"Kapitáne Stone !!"

"Co je ? Co... co tu děláte, pane generále ?"zíral Mark do vzteklé tváře generála Khova

posilněného alkoholem, který nad ním vztekle přešlapoval.

"Celý večer se každého ptám, jestli náhodou neviděl mé brýle. Prohledal

jsem kde co. A teď,

když jsem dal data do centrálního počítače a on analyzoval moji cestu po

této zahradě a brýle

lokalizoval......"admirál celý vzteky zrudl a Stone mimoděk zalapal po

dechu.

"Teď vás tady najdu, Stone, jak se mi tu se svojí přítelkyní válíte po

brýlích. Že vám není

hanba. To jste si nemohli lehnout kousek vedle ?"

Mark sebral obroučku i obě sklíčka a podával je zuřícímu

admirálovi."Promiňte, neviděl jsem

je a ani jsem nevěděl, že jsou vaše...."

Admirál se ušklíbl."Moje nejsou, jsou mé ženy. To je ještě horší. Jak jí

to teď vysvětlím ?"

Mark bezradně pokrčil rameny a Elsa se dusila záchvaty smíchu ještě ve

chvíli, kdy se admirál

prodíral masožravým houštím na druhém konci zahrady.

"Zítra mu nechám poslat něco proti opuchlinám, ať si ho udobříme."

"Tak jo."řekl Mark a s obavami sledoval potácející se postavu svého

nadřízeného.

Zdáli zaznělo tlumené volání o pomoc.

"To je zase dneska párty. Ještě že jsem poslala služebnou pryč, aby jí

tví kolegové neznásilnili

jako posledně."

"Cože?"divil se Mark"Ona měla být pryč ? Před chvílí jsem měl pocit, že jí támhle vidím."

"Třeba je to někdo jiný. Dnes večer se měla přijít podívat na mou zahradu

předsedkyně komise

pro evidenci majetku."dodala Elsa.

"Tak to si předsedkyně vybrala dost špatnou chvíli."ucedil Mark.

"Pomoc !"zaznělo znovu z druhého konce zahrady.

"Ještě, že tu není Ray, ten by zase zachraňoval, až by hlavy lítaly a

SDPP by pak musela dělat

nový nábor agentů."oddychl si Mark.

"To máš pravdu."povzdechla si Elsa"Raye už na party nikdy nepozvu. Vždyť dělal jenom

ostudu a nepořádek. Já nevím, jak s ním můžeš na těch misích vůbec

vydržet."

Mark chtěl něco říct, ale jeho slova zanikla v mohutném hromobití blesků,

které ozářily celé

luxusní sídlo.

"Který idiot objednal bouřku ?"divil se Mark.

"To je určitě dárek od Raye. Asi se urazil, že jsme ho nepozvali."mávla rukou Elsa.

"Kdo to tu o mne tak špatně mluví."ozvalo se z oblohy, odkud se za pomoci antigravu právě

snášel usměvavý Ray.

"Už to nevydržím ani minutu !"zařval Solaňan u řídícího monitoru."Spusťte hloubkovou sondu

úroveň bé šest. !!"

"Bé šest ?"divil se technik,"Ale podle tabulek má teď přijít á čtyři.

Jinak by mohlo dojít ke

spálení nervových tkání."

"Vy mi nebudete radit nebo dostanete bé šestku taky a hned !!"rozlítil se šéf.

"Tak jedem. Bé šest."

Všechny obrazovky pohasly.

"Co se děje ?"

"Nevíme."

"Proč svítí jenom nouzová světla ?"

"Spusťte poplach. Někdo se nám dostal do systému !"

Místnost zahalilo ticho.

"Dejte vyslýchanému paralyzující injekci, ať nám neuteče."

"Kde je ? Teď tu byl ."ozval se vyděšený hlas z výslechové komory"A co je tohle ?"

V popelavém svitu právě probuzeného nouzového osvětlení zíral solanský

technik na dva malé

odjištěné termické granáty.

Ale stihli jsme to o fous. Pochvaloval si úspěšnou akci Ray, zatímco v

pozadí s velmi

efektními erupcemi odhazovala do výšky jednotlivá patra centrální budova

pořádkové správy

tohoto sektoru. Když explodovalo i přízemí, Markovi se konečně vrátil

hlas.

"Máme ještě nějaké termické granáty ?"

"Ne. To bylo posledních padesát, co jsem měl sebou."

"Každou misi ti musím znovu a znovu připomínat, že s nimi musíš

šetřit."rozčílil se kapitán,

který se už viděl doma, jak mu část vyplýtvaného arzenálu strhnou z

platu.

"Když tě zachraňuji, tak s ničím šetřit nebudu."zaprotestoval Ray.

"Tak ti dík."usmál se Mark a pozorně se podíval na svůj lokalizační

displej, o který před chvílí

dvakrát málem zakopl. Malá skříňka hýřila všemi barvami a přestože

kapitán absolvoval mnoho

speciálních kurzů, jak ji používat, nemohl se stále rozpomenout, co by

mohly ty pípající tečky

znamenat.

"Ještě dvakrát mi vymyjí mozek a můžu jít rovnoou do důchodu.", zahučel Stone.

"Já myslím, že bys měl jít do důchodu hned."přesvědčoval ho android.

Marka zaplavily stísněné pocity, jak se k smrti nudí v některém pozemském

luxusním sídle své

přítelkyně a jediné dobrodružství, které ho může potkat je, že se jim

rozbije sekačka a bude ji

opravovat pod proudem, což se mu konec konců už stejně jednou stalo.

Naštěstí tentokrát posbíral

Ray amputované prsty včas. Chvála bohu technikům z SDPP.

"Kam to vlastně jdeme ?", zeptal se kapitán, když překračoval jeden z

mělkých hrobů, kterých

tady bylo všude plno.

"Za hřbitovem je kontrolní zóna a pod ní jsem lokalizoval transmisní

stanici. Musíme se tam

dostat a nechat se paprsknout zase zpět na naši oblíbenou primitivní

planetu."

"Když to tak hezky vyprávíš,"zasmál se Mark a zastínil si oči před ostrým svitem zapadajícího

solanského slunce,"skoro bych věřil, že se nám to i povede."

Ostnaté dráty byly nepříjemně ostré a kdyby je Ray neuzemnil včas,

jiskřily by ještě teď, když

přes ně s vypětím všech sil přelézal unavený a narkotiky otupělý Mark. V

postupu mu bránily i

nízké keříky a spousta bodavého hmyzu. Každý krok byl provázen nesmírnou

námahou a terén byl

neskutečně strmý. Nakonec to však přeci jenom dokázali. Otevřel se jim

výhled na kosmickou

základnu, která nijak nezapadala do struktury tohoto relativně klidného a

důmyslně vybudovaného

turistického centra. O to však byla impozantnější a děsivější s desítkami

podivných strojů

zaparkovaných po stranách od startovních ramp a ohromným bojovým monstrem

kosmického

křižníku, pevně zaklesnutým v hlavní rampě. Tlumené vibrace zpod letištní

plochy dávaly tušit, že

se antigravitační motory tohoto výkonného stroje roztáčejí na plné

obrátky.

Ve chvíli, kdy kapitán vylezl na hřbet svahu, se náhle stalo několik věcí

najednou. Z keříku za

Markovou hlavou se zasyčením vyrazily zubaté jazyky plamenů, které se

rychle rozšiřovaly všude

kolem tak, jak automatický laser ze strážní věže propaloval okolí obou

pozemšťanů. Zároveň se

odněkud z nitra největší budovy rozezněl tichý hvizd polašné sirény.

Ray hodil Markovi svůj laser a prudce vyrazil vpřed. Dezorientovaný Mark

chvíli zíral, jak mu

po silovém poli generovaném jeho opaskem, sjíždějí namodralé stuhy

prskajících laserových

výbojů. Pak generátor v přezce náhle hlasitě zabzučel a kapitán si s

hrůzou uvědomil, že

energetická rezerva opasku je pryč a každý další zásah už bude smrtelný.

Všechna únava jako by z

něho naráz spadla. Rozeběhl se a skočil dolů ze svahu právě v okamžiku,

kdy na letištní plochu

začaly vybíhat ozbrojené stráže. Za hlasitého dupání těžkých solanských

bot se Mark skulil do stínu

jednoho z palivových kontejnerů a s obavami sledoval, jak se temné

postavy blíží k čerpadlům, za

kterými se krčil Ray. Nad celou základnou se náhle rozeřvala siréna a

kapitán si instinktivně zakryl

uši dlaněmi."To bude dnes zase pekelná noc."Pomyslil si a vůbec se

nemýlil.

Sarga byl starší, prošedivělý muž a jen málokdo by uhádl, že jeho

šlachovitá postava není

výsledkem dlouhodobé a namáhavé práce v suchém prostředí, ale dědictvím

po solanských

předcích. Oblečen byl vkusně a přiměřeně prostředí. Jeho světlé trenýrky

ostře kontrastovaly s

čokoládovou pletí smyslné mulatky, která mu právě velmi citlivě

masírovala záda. Byl na

zasloužené dovolené. Mnohaletá a náročná práce pro solanskou tajnou

službu, kdy řídil a vymýšlel

nejrafinovanější akce v celé galaxii, ho v jeho oboru řadila k absolutní

špičce a tak si nyní dle

svých představ užíval svojí odpočinkovou dovolenou. Namodralé hřebeny vln

jiskřily slunečním

svitem a on se kochal pohledem na krásné opálené postavy svých

přechodnýých spolupracovnic.

Kdyby tu tak mohl být déle než tři týdny. Věřil, že by se konečně

přiblížil nirváně, tak jak ji znal z

jednoho z pozemských náboženství.

"Ta prokletá Země."pomyslil si. Země a celá pozemská unie komplikovaly

jeho planetě život

od té doby, co byl na světě. Solanská civilizace byla postavená především

na naprosto volném

obchodu s kýmkoliv ať už pocházel odkudkoliv. A teď ty pozemské

diktátorské zákony. Zboží se

musí prověřovat na náklady Solanu. Ze všeho se musí platit unii daně, aby

z nich pak financovala

své akce v úplně jiných oblastech galaxie. A ještě hůř. Sarga si s

odporem vzpoměl na jednu

nechutnou deklaraci, která měla povinně zajišťovat kterémukoliv obyvateli

unie, aby ve volbách

svobodně rozhodoval o věcech veřejných té planety, na které právě je. Tím

dosáhli pozemšťané v

rámci pomoci jedné planetě postižené sopečnými erupcemi státního převratu

pokojnou cestou.

Stačilo, když se záchranné týmy a pracovníci podpůrného průmyslu z jiné

planety zůčastnily

místních voleb a všechno bylo naruby. Ovšem bohužel zcela legálně, ke

škodě Solanu, který tím

ztratil jednoho ze svých největších spojenců. Pak teprve solanská vláda

rozhodla, že neustoupí unii

ani o píď a tajná služba začala dostávat na starost některé vyloženě

záškodnické akce. A právě v té

době se stal velitelem severního galaktickkého sektoru tehdy ještě velmi

mladý Sarga.

Měl štěstí a zatím se mu dařilo udržet velmi labilní situaci, kdy unie

musí trpět obchodní

výstřelky Solanu s odvoláním na hrozbu konfliktu a teroristických akcí. O

ty akce se právě Sarga a

někteří piráti věrní solanské vládě v pravidelných časových intervalech

starali.

Masérka se s úsměvem zvedla a solaňan se spokojeně otočil na záda. Hlavou

mu proběhl

temný stín myšlenky, která mu již několik dní i přes vynikající snahu

místního personálu nedala

spát. Atentát. Už zase ten atentát. Letos měl být proveden atentát na

prezidenta pozemské uniie.

Byl to krok velice riskantní a bylo třeba, aby to udělal pozemšťan. Někdo

důvěryhodný, kdo se

může dostat dostatečně blízko. Ale kdo ? Solan k dispozici takového

člověka neměl. Byla to

Sargova starost. Nepříjemná starost. Ale co. Vyřeší ji stejně obratně

jako tu akci s tím dotěrným

pozemšťanem od SDPP. Jak jen se jmenoval ? Johnson. Agent Johnson. Takový

vážný a

ambiciózní mladík. Až mu ho bylo líto, když mu vymyli mozek, smazali

identitu a jako nepopsaný

list papíru ho poslali zpět na Zemi. A to ještě ani nikdo neví, že ten

mladík má v sobě zároodek

bakterie, která začne do pěti měsíců napadat krystaly centrálních

generátorů většiny raketových

motorů používaných na planetách pozemské unie. Sarga musel vzdát svůj dík

solanským vědcům.

Genetika byla jejich silnou stránkou. To bude překvapení až selže calý

pozemský systém raketové

dopravy. Jedna, dvě větší katastrofy a s lítáním je konec. Musel se

spokojeně usmát. Všechny

solanské raketoplány budou mezitím předělány na jinou variantu pohonu

vyvinutou výzkumným

ústavem, který sídlí na jedom mennším asteroidu, nedaleko odtud.

Zasněně se podíval vzhůru. Cesta k úspěchu nestojí na silné ekonomice,

ani na velké armádě,

ale jen a jen na výkonných mozcích. Těch měl solan díky své dlouhodobé a

promyšlené politice

dost a dost a teď by měl konečně začít sklízet ovoce svých snů. První

úspěchy už by tu byly.

Technologie, o nichž se nikomu ani nesnilo, jsou právě nyní testovány na

pseudointeligentních

autonomních bojových raketoplánech na letištích někde na druhé straně

planety.

Teď už jen aby na solanské záměry nepřišel žádný pozemskký špión. Ten

Johnson byl

nebezppečně blízko. Nechybělo mnoho a akce mohla být vyzrazena. Ale nyní

se stal zbraní ve

službách Solanu a ani o tom neví. Jaká smůla.

Sargův obličej se roztáhl ve spokojeném úsměvu, který vystřídalo

zklamání, když se na stolku

vedle něj rozdrnčel videofon. Nebyl to takový ten levný plastikový model,

který si můžete koupit

na každém rohu, ale pečlivě a s láskou ve dřevě provedená replika skříňky

z jedné z prastarých

solanských bájí o bohu, který touto skříňkou hovořil se svými poddanými,

když putovali napříč

velkou solanskou pouští. Nádherná věc vypadala jako z jiného světa, ale

přesto sem patřila,

fungovala a byla stejně luxusní, jako všechno ostatní tady.

Jedna z krásek, ta s mírně asijskými rysy v pozemskkém stylu se na Sargu

omluvně podívala a

podala mu sluchátko od přístroje, který mezitím znovu neodbytně zavrčel.

Sarga se zachmuřil a

stiskl spínač. Na malém monitoru se objevila vyděšená operátorova tvář.

"Promiňte pane, že vás rušíme tak nevhod. Vím o vašich příkazech..."

Sargou cloumala zlost. Nejenom, že ho hloupě vyrušili z relaxace a

klidného uvažování na

jehož bezchybnosti závisí budoucnost celého severního sektoru galaxie,

ale ještě jim neskutečně

dlouho trvá, než mu konečně řeknou o co jde.

"O co jde ! Rychle !!"

"Na planetě jsou dva pozemsští špióni. Kosmonaut a android. Dostali se

sem paprskem z naší

tajné základny a právě napadli letiště s prototypy. Tento případ má

nejvyšší prioritu a proto spadá

pouze pod vás."

Na Sargu šly mrákoty. Dovolená končí. Možná, že by se to obešlo v pohodě

i bez něho, ale

jestli někdo něco zkazí, pak si to bude muset Sarga zodpovědět. Musí být

u toho. Asi jsou to dost

prohnaní zabijáci, když se dostali až sem. Kdoví, kolik jich doopravdy

je. Přes obličej se mu rozlila

vlna nevole. Jeho šestý smysl mu říkal, že tato akce neproběhne lehce. A

nemýlil se.

"Pošlete mi vrtulník a nasaďte do akce speciální komando, bojové ovoidy a

infiltrační

jednotku. Přebírám velení !"vyštěkl do mikrofonu a zavěsil.

"Budete si ještě něco přát ?"zeptala se ho medovým hlasem smyslná

mulatka, jejíž kypré tvary

vynikaly právě nyní, když se ladně sehnula nad přístroj, aby ho vypnula

do pohotovostního stavu.

"Ne. Dnes už ne."odpověděl smutně Sarga a obdivným pohledem zhodnotil

její krásu. Pak se

zaposlouchal do klidného příboje vln a čekal až se za nízkým domkem

vynoří ševelící rotory

vrtulníku. Akce právě začala.

Na letištní ploše bylo rušno. Solaňané se hemžili jako mravenci a pečlivě

pročesávali každý

stín, každý výklenek budovy, každý létající stroj.

Mark se s obavami podíval na Raye."To nemůže trvat dlouho. Za chvíli jsou

u nás a pak to

začne. Energetický štít mám skoro na nulové úrovni, takže to stejně dříve

nebo později schytám."

Rayova telepatická odpověď na sebe nedala dlouiho čekat."Ničeho se neboj.

Odjistil jsem

dezintegrátor a když to bude potřeba, tak odpařím půlku základny. Hlavně

se za něco přikrč, ať

neschytáš všechnu radiaci. Nemám tady s sebou žádné silnější léky."

Mark se přikrčil a tiše sledoval blížící se siluety solaňanů, když v tom

ztichla siréna a vystřídal

ji energický hlas, který z tlampačů vydal nesmyslný příkaz.

"Tady je generál Sarga, hlavní velitel akcí v tomto sektoru. Všechen

letištní personál včetně

bezpečnostních složek okamžitě opustí přistávací plochu. Opakuji."

Mark překvapeně zíral na ozbrojené postavy, jak se překotně hrnou k

podzemním východům.

Poslední vystoupila posádka bojového křižníku z rampy a zmizela stejně

jako všichni ostatní kdesi

v podzemí. Za několik okamžiků už nebyl na letišti kromě dvou pozemšťanů

vůbec nikdo.

Rozhostilo se ticho.

"Marku, máme šanci."zahlaholil Ray."Ten křižník na rampě. Musíme pryč."

Oba vyrazili téměř současně. Ray mírně vpravo a Mark zůstával trochu

pozadu. Běh mu stále

ještě dělal problémy a tak s vypětím všech sil hekal a upíral oči směrem

k dvěstě metrů vzdálenému

bojovému křižníku. Snad právě proto si jako první všiml, že něco na temné

obloze není v pořádku.

Vzápětí už bylo pozdě. Na letištní plochu mezi oba pozemšťany a

startovací rampu se s hromovým

zavytím snesly z oblohy tři létající stroje, ze kterých se začaly

překotně hrnout tmaví ozbrojenci. Ti

postupně zaujali své pozice v každém větším stínu, kde se mohli skrýt.

Ray právě doběhl za servisní vozík, naložený jakýmsi objemným zařízením a

s obavami

sledoval Marka, jak unaveně dobíhá po letištním betonu, ješttě vlhkém po

večerním dešti. Sekundy

se neskutečně táhly a kapitán klopýtal vyčerpáním. Ray mu mimoděk

připravil jednu výživnou

tabletku od SDPP, kterou si vyndal ze zásobníku v levém stehně. Byla

poslední.

Náhle třeskly první výstřely a z betonu kolem Marka se zakouřilo. Už mu

chybělo jen několik

metrů, když zaslechl energický hlas z tlampače.

"Stone. Okamžitě se zastavte a vzdejte se, jinak končíte!"

Mark zmobilizoval všechny síly a zrychlil. A pak se to stalo. Třeskl

pouze jediný výstřel a

kapitán měl pocit, že mu někdo utrhl levou nohu. Krutá a palčivá bolest

se rozlila celým tělem a tak

už pouze ze setrvačnosti dopadl za servisní vozík, kde v Rayových rukou

ztratil vědomí. Z

roztržené nohy mu prýštily husté proudy tmavé krve, které si tiše bublaly

po betonu a ztrácely se v

úzkém kanálku sloužícím k odvodňování letištní plochy.

Raye se zmocnila panika. Zatímco z Marka jediným škubnutím strhl

kombinézu a omotával ji

kolem široké rány v marné snaze zastavit krvácení, v jeho syntetických

neuronech probíhala děsivá

elektronická bouře. Představa, že se vrátí z mise bez svého kolegy a

velitele byla pro něho

nemyslitelná a naprosto nepřijatelná. Byl naprogramován, aby udělal

cokoliv pro jeho záchranu a

tak to udělal.

Vyskočil ze stínu vozíku a aktivoval svůj dezintegrátor na plný výkon.

Salva výstřelů, která

vzápětí zahřměla, mu rozervala kombinézu na hrudi a odhalila pancéřové

útroby i s drobnými

mikrospínači a podpovrchovými senzory. Z Raye se kouřilo, ale zastavit se

nedal. Bolest necítil a

tak ani nepostřehl, jak mu jedna ze střel projela pláštěm lebky a uvízla

kdesi u temene.

Aktivovaný dezintegrátor konečně zavil a nad letištní plochou zazářil

vířivý plazmatický

výboj. Namodralý záblesk roztavil v jediném okamžiku většinu solanské

techhniky a jen zázrakem

se nedotkl bojového křižníku stojícího na startovací rampě. Někteří

odstřelovači se prostě vypařili,

jiní se s těžkými popáleninami soukali ze svých skrýší, kde zanechali do

ruda rozžhavené zbraně.

Kouřící letištní beton byl rozbrázděn desítkami doutnajících rýh a

obnažené silové kabely v zemi

začaly nebezpečně jiskřit. Znovu se rozhoukala siréna.

Ray, který právě přišel o většinu své energie, vzal opatrně Marka do

náručí a tápavým krokem

se vydal k bojovému křižníku. Cesta to byla dlouhá a náročná a oba

pozemšťané za sebou

zanechávali dlouhou krvavou stopu. Ve chvíli, kdy opatrně stoupal po

schůdcích do kompresní

komory, objevili se na doutnající letištní ploše první odvážlivci od

pořádkových jednotek. V dálce

zarachotily výstřely a kolem vstupních dveří zasvištěly kulky. Ray se

opatrně protáhl dovnitř,

přičemž strkal Marka před sebou. Přes pootevřené dveře viděl rychle se

blížící postavy. Namířil na

ně svůj laser a odpálil. A nic.

V energetickém zdroji lehce písklo. Žádná energiie. Má před sebou

maximálně tak deset minut

funkčního života. Pak konec. Ne. Nebude to smrt. Bude to jen prázdno. A

až se znovu probudí,

stane se někým úplně jiným. Paměťové krystaly budou vymazány a všechny

příhody, radosti i

strasti ve službách SDPP zmizí navždy někam pryč. Jako by nikdy nebyly.

Zvenku zahřměla další vlna výstřelů. Pootevřenými dveřmi prosvištěla

kulka a k Rayovu

zděšení se zavrtala do řídícího panelu ovládání vstupních dveří. V zápětí

se na monitoru rozblikal

nápis"Ruční ovládání vnějších dveří mimo provoz."Ray opatrně vykoukl ze dveří a spatřil, jak se

skupinky techniků spolu s odstřelovači pomalu blíží k lodi.

Neváhal ani okamžik. Odhodil Mark na podlahu a rozeběhl se ke druhým

pancéřovaným

dveřím kompresní komory. Rozrazil plastex s červenou páčkou a uvolnil

zámek. Kolem

otevírajících se pantů to zlověstně zasyčelo a před androidem se otevřela

dlouhá osvětlená chodbba

do útrob lodi. Vyrazil vpřed. Podle koncepce konstrukcí bojových křižníků

je řídící kabina přesně v

centru lodi, obklopena silovými štíty, které ji chrání jak proti zásahu

zvenčí, tak proti explozi

reaktoru. Utíkal chodbou a udýchaně odpočítával jednotlivé dveře kabin.

Pak zahnul doprava a

zarazil se. Přímo proti němu stál bojový ovoid. Raye polila vlna hrůzy.

Dostal se tak daleko. Kousek odsud mu umírá přítel a on tu takhle ostudně

skončí. To je smůla.

Nehybně zíral na monstrum, vybavené ostrými univerzálními řezačkami a

paralyzujícími kleštěmi.

Pak si uvědomil, že se nehýbá.

"Není aktivován."oddechl si. Někdo při odchodu omylem vypnull i

bezpečnostní okruhy.

Bleskurychle se kolem ovoida protáhl a vstoupil do kabiny. Na monitorech

bezpečnostních okruhů

spatřil, jak se postavy v kombinézách hrnou po schůdcích do pootevřených

dveří, kde leží Mark.

Neváhal ani okamžik a aktivoval ovládací pult dvojicí zelených klíčů,

které trčely z řídící

desky. Stovky kontrolek zamihotaly a celá raketa se mírně zachvěla.

"Hlásím poruchu ovládání vstupních dveří. Přecházím na nouzový

režim."ozvalo se z

reproduktoru u stropu a místnost se zalila červeným světlem.

"Aktivuji systém interní obrany. Identifikujte se !!"

Ray zbledl a nevěřícně zíral na poblikávající ukazatel na čtečce

kódovacích karet v řídícím

pultu. Uslyšel nepříjemné zašramocení za dveřmi a okamžitě se rozhodl.

Vytáhl svoji novou

solanskou kartu a přiložil ji k zařízení. Zelená kotrolka potvrdila

datový vstup.

Chvíli bylo ticho a android znepokojeně sledoval na monitorech lesklé

postavy, jak se dobývají

dveřmi dovnitř do přechodové komory. V reproduktoru zapraskalo a ozval se

mnohem

nepříjemnější hlas.

"Agente Rayi, jste zatčen. Ve vlastním zájmu neklaďte odpor."

Ray se prudce otočil a zíral na právě aktivovaného bojového ovoida, který

se k němu pomalu

sunul. Android se mírnně sehnul a rozhodl se ke skoku. Energetický

ukazatel mu dával již pouze 3

minuty života. Ale musí to dokázat. Za ovoidem se na zadním ovládacím

panelu centrálního

počítače leskl velký nápis."Autonomní řídící systém. Paměťové čipy."

Ray se odrazil, ale nebyl dost rychlý. Řezačka v ovoidových chapadlech

zasvištěla a vysunula

mu do cesty svá zubatá ostří.

Sarga z vrtulníku obhlížel situaci. Výsadkové jednotky patřily mezi

planetární elitu. Po

bezchybně provedeném přistání převzaly kontrolu nad letištní plochou a

teď už bylo pouze věcí

času, kdy si pozemšťané uvědomí svoji situaci. Rozkaz zněl střílet, ale

nezasáhnout. Ten pozmšťan

tam dole by mohl být vhodným kandidátem na provedení atentátu. Prý má

vlivné známé z

nejvyšších míst, ten Stone. Teď už jen ho přesvědčit, aby se předtím

nenechal hloupě zabít. To

bude těžké.

Solanský generál se zamyslel a vyštěkl z tlampače výzvu."Stone, okamžitě

se zastavte a

vzdejte se. Jinak končíte."Stone však vzbuzoval dojem hluchého a

natvrdlého člověka. Nedalo se

nic dělat. Odstřelovači ho musí dostat dříve, než se dostane za ten

prokletý vozík. Stiskl tlačítko na

komunikátoru, které povolovalo střelbu na nohy. V průběhu příští sekundy

vyštěklo současně

několik výstřelů a pozemšťan se skácel do stínu vozíku.

"Doufám, že mu ten android alespoň dá první pomoc, jinak jsme přišli o

klíčového

člověka."pomyslel si Sarga a s uspokojením sledoval, jak za menší

letištní halou přistál člun s

příslušníky infiltračnních jednotek. Nebylo jich mnoho. Všech pět

odstřelovačů bylo vybaveno

mikročipovými střelami, které umožňovaly ovládání zasažených robotů a

androidů přímo ze

stanoviště střelce. Mělo to však jeden háček. Střela se musela dostat do

kontaktu se syntetickou

nervovou tkání objektu. Jinak zařízení nefungovalo a střela provedla

okamžitou samodestrukci

malým výbuchem.

Konečně. Android se vynořil zpoza vozíku a z levého předloktí mu vyjela

hlaveň

dezintegrátoru.

"Infiltrační jednotka pal !"vyštěkl Sarga.

Mířili rychle, ale snažili se. Čtyři současně se snažili provrtat hrudním

pláštěm, pátý mířil na

hlavu. Androidovi explodovala hruď, ale nic se nestalo. Zato poslední

střela, která uvízla u telmene

Rayova elektronického mozku byla úspěšná. Infiltrátor zahájil aktivaci.

"Do dvaceti sekund ho máme pod kontrolou."

Z androidova předloktí však náhle vyšlehl plazmový výboj a Sarga ztratil

spojení. V

komunikátoru suše praskalo a překvapený generál s údivem sledoval, jak

letištní plochu dole pod

ním omývají energetické gejzíry, které sežehávají všechno živé.

Sargovi se udělalo zle. Zase jedna ztrátová akce. Přiišel o dvě elitní

jednotky a to ještě na

planetě, která podléhá solanské správě. Z toho se bude těžko zodpovídat.

"Ale ten ppozemšťan mi to všechno zaplatí. Bude můj a ten atentát

provede. Nedám mu

šanci."zahučel si pro sebe a vytočil číslo nejbližšího infiltračního

centra, které sídlilo na blízkém

asteroidu, hned vedle solanského výzkumného ústavu.

Ray už letěl vzduchem, když si všiml, že mezi ním a paměťovými čipy

centrálního počítače

sviští diamantové zuby rotující řezačky bojového ovoida. Bylo pozdě.

Vší silou vykopl, čímž odsunul ovoidovo chapadlo kousek stranou a

odvrátil tak přímý zásah

do hlavy. Svou ruku však již zachránnit nestihl. V místnosti se

zajiskřilo a Ray nevěřícně zíral, jak

jeho plastexová ruka s dezintegrátorem pokračuje v letu zcela samostatně

jiným směrem.

Ray se zcela ochromen záškuby v levém rameni skroutil ke stěně a vší

silou se pokoušel zajistit

poruchové obvody, které v průběhu zrychleného testování svíjely celou

jeho postavou v

nezvladatelných křečích. Ovoid se velmi pomalu otáčel a chapadlo s vířící

pilou namířil na

androidův krk.

Ještě pár okamžiků a je konec. Ray zmobilizoval veškeré úsilí a pokoušel

se vstát. Marně.

Ovoidovo druhé chapadlo zachytilo třesoucí se ruku a nesmírnou silou ji

přimáčklo k podlaze.

Android jen nevěřícně zíral na posla svého blížícího se konce. Ten

přisouval pilu hypnoticky stále

blíž a blíž a pak se rozmáchl v naprogramovaném gestu milosrdenství,

připraven jediným

švihnutím ukončit Rayův elektronický život. Android zavřel oči, smířil se

s osudem a pak se to

stalo.

Za ovoidem se s tichým šelestem otevřely dveře a do místnosti vevrávoral

potácející se

krvácející Mark. Za sebou táhl zbytky kombinézy a v očích měl nepřítomný

výraz. Tápavě namířiil

na ovoida svůj paprskomet a stiskl spoušť. Z ochranného plastexového

krytu robota se zakouřilo,

ale nic víc se nedělo. Ovoid se bleskurychle ootočil a chapadlo s rotační

pilou se natočilo na Marka.

Ten zatápal a podlomila se mu kolena. Jak se hroutil na podlahu, ještě

jednou stiskl spoušť. Nic se

nestalo. Generátor byl prázdný. Mark okamžik nevěřícně zíral na svou

neúčinnou zbraň a pak

ztratil vědomí.

V kabině něco cvaklo a světla u stropu zamihotala. Ovoid se otočil zpět k

Rayovi a švihl

chapadlem. Pozdě. V tu chvíli již android pevně svíral v jediné ruce

desku s paměťovými čipy

řídícího počítače, kterou vzápětí vytrhl ze stojanu. Řídící pult pohasl a

ovoid znehybněl. V

nenadálém tichu si android uvědomil, že slyší nějaké tiché a nepříjemné

syčení. Vzhlédl na

monitory u stropu a zděsil se. Letištní technici propalovali do lodi

svými svářecími automaty

dlouhé černé rýhy se zjevným úmyslem dostat se dovnittř.

Ray se pomalu nadzvedl, přičemž se musel přidržovat svou jedinou rukou

vnitřní konstrukce

energetické sítě centrálního počítače, jejíž víko odkopl stranou.

Energetická rezerva hlásila 30

sekund funkčního provozu, nežli upadne do elektronického komatu.

Bleskurychle odjistil

pancéřové kryty na prsou a třesoucí se rukou vysunul dvojici drátů. Pak

začal pozvolna ztrácet

vědomí a orientaci. Z poslednních sil zalovil v jiskřícím silovém vedení

a namátkově je někam

připojil. Obraz se znovu rozjasnil a do androidových obvodů se začala

vracet životně důležitá

energie. Ray se sesul ke stěně a usilovně přemýšlel.

Když má loď paměťové čipy, znamená to, že musí mít i pseudointeligentní

řídící systém.

Androidi mají také paměťové čipy. Nic podobného sice zatím nikdy na žádné

lodi neviděl, ale proč

by to nemohlo existovat. Teď, když narušil systém autonomního

rozhodování, je loď zcela

neovladatelná. Musí tam čipy zase vrátit, jinak neodletí. Ale jakmile ty

čipy vrátí, probudí se

všichni bojoví ovoidi a postupně oba pozemšťany rozřežou na kousky. Když

desku dost rychle

nezapojí, propálí se sem solanští technici a to je také konec. Musí desku

zapojit.

Ale předtím by ji mohl zkusit přeprogramovat. Třeba přesypat do řídících

biočipů svoji vlastní

digitalizovanou osobnost. Raye tato myšlenka pobavila. Velmi opatrně

vsunul paměťovou desku do

svých útrob a začal testovat její funkce. Je kompatibilní. Kdo by to byl

řekl. Nadšený android desku

smazal a v průběhu několika dalších sekund ji naplnil svým druhým já. Pak

ji spokojeně zasunul

zpět do řídícího počítače.

Ovoid za jeho zády se nebezpečně pohnul a řezačka v jeho chapadle prudce

zavila. Vzápětí

ucouvl a chapadlo v klidu kleslo k zemi. Řídící pult zamihotal a na

monitorech naskočilo

hlášení."Systém Ray 2 převzal kontrolu."

Android se otočil k pultu a vyštěkl."Nahlaš situaci a připrav start !"

V reproduktoru zachrčelo a neosobní hlas, který začal dostávat nápadně

Rayův odstín hlásil

:"Obal křižníku mírně narušen leptáním a svářením. Zatím bez funkčních

závad. Vysílám do plášťů

elektrické šoky. Další narušování zastaveno. Dveře v kompresní komoře

uzavřeny. Start připraven

za dvě minuty. Posílám k vám sanitárnního a opravářského robota."

Ray si oddychl. Už aby byli pryč. Vyčerpáním téměř usnul, když se znovu

ozval Ray 2.

"Motory připraveny na plný zážeh. Můžete povolit start."

"START POVOLEN."

Ray se shroutil na podlahu a už ani nezaregistroval, že přetížení po

chvíli pominulo a dvojice

ovoidů ho pomalu sune do opravářského sálu. Třetí ovoid, který ťapkal za

nimi s Rayovou rukou v

krátkých chapadlech, vypadal téměř komicky. O kousek dál druhá dvojice

robotů odnášela

raněného Marka.

Křižník opustil solanskou kolonii, zapnul umělou gravitaci a zamířil v

souladu s autonomním

řídícím programem ke svému cíli. Tím cílem nebylo nic jiného nežli blízký

asteroid, kde se

nacházely jak solanskké tajné laboratoře, tak i záložní infiltrační

jednotka. Když se Ray 2 dostal k

těmto údajům, nestačil se divit. Ale kurz změnit nemohl, ten byl

naprogramován ještě na letišti a

tak mu nezbývalo, nežli znuděně čekat, až se jeho dva živí kosmonauti a

vynoří ze svých léčebných

bloků.

Sarga zuřil a nervózně přecházel po konferenční místnosti sem a tam. V

kostnaté ruce stále

ještě držel komunikátor a v obličeji byl rudý zlostí.

"To je absolutní neschopnost. Dva pozemšťani v našem rekreačním centru

provádějí špionáž a

my jim k tomu poskytujeme ty nejdokonalejší prostředky. Uprchli v

nejmodernějším kosmickém

křižníku a nic jim nestojí v cestě."

"Za to přece nemůžeme."blekotal zpravodajský důstojník."Byla to nešťastná shoda okolností.

Androidi SDPP v činné službě mají mít snížený výkon dezintegrátoru na

třicet procent."

"Mě se nezdálo, že by měl snížený výkon."ucedil Sarga.

"Podle našich výpočtů to vypadá, že nějakým záhadným způsobem android

zablokoval svůj

energetický systém a celý výkon převedl do zbraně."pokračoval důstojník.

"A sežehl celou elitní jednotku a půlku letiště. To jsem viděl."

"Co tedy navrhujete, generále ?"

"Nejdříve lokalizovat a převzít ovládání lodních robotů, pak zajistit

toho nebezpečného

androida."

"Infiltrační jednotka už na tom pracuje. Podle posledních zpráv se

křižník blíží k asteroidu

Quark 7. Máme tam vědecké laboratoře a pokoušíme se zaměřit ovládací

systémy."

Na displeji před důstojníkem zablikala nová zpráva. Mladý muž se naklonil

nad monitor a

usmál se.

"Dobré zprávy, generále. Androida ani palubní počítač sice zatím

neovládáme, ale podařilo se

nám zasáhnout jednoho robota se samostatnými funkcemi, který má volný

pohyb po lodi bez

jakýchkoliv omezení."

"Co je to za robota ? Snad ne některý z těch střepů od uklízecí čety ?"

"Ne. Je to palubní zubař."

"No tak to je úspěch."zavrčel Sarga a zhroutil se do jednoho z hlubokých křesel. Přes

neprůstřelné okno pomalu probleskovaly první paprsky vycházejícího

slunce, které pro Solan

nevěstily nic dobrého. Trvá to už příliš dlouho a stojí to mnoho solanské

krve. Ti pozemšťané už

měli být dávno mrví nebo zajati a ne aby mu takhle komplikovali život.

Nenáviděl je všechny i tu

jejich planetu. Kvůli nim si bude muset možná ještě dnes zajít za svým

psychoanalytikem a to měl

ještě včera takovou pohádkovou dovolenou.

Sekretářka, jako by tušila jeho chmurné myšlenkové pochody z ničeho nic

prohlásila :"Neměl

byste si to tak brát. Vždyť máte vlastně dovolenou a zatím vám ji nikdo

oficiálně nepřerušil.

Nemám vám zavolat někoho z obsluhy ?"výmluvně se usmála a vyťukala cosi

na svém terminálu.

Na projekční stěně se začaly míhat siluety oděných i spořeji oděných

dívek, které se představovaly

v těch nejvýmluvnějších pozicích. Vpravo dole se měnila jejich katalogová

čísla.

"Tak vybral jste si ?"zeptala se sekretářka, když stěna opět ztmavla a

počítač vyčerpal seznam

všech zaměstnankyň solanského rekreačního centra v činné službě.

"Nevybral, ale bylo to hezký."odtušil Sarga"Nechte mě teď v klidu

přemýšlet a já si něco

vyberu časem. Doufám, že mezitím nikdo nebude cenzurovat seznamy, mám

dojem, že těch dívek

bylo podstatně méně než posledně."

"Chtěli jsme pro vás jen to nejlepší."

"Rád bych vám věřil."usmál se generál"ale s tou korupcí se tu taky bude muset časem něco

udělat."

Sekretářka na něj rozpačitě zírala a obávala se nejhoršího. Byla

připravena nabídnout

generálovi cokoliv, jen aby nezačal vyšetřovat podloudné provize a úniky

tohoto oddělení. Přes její

dosud úspěšnou hvězdu právě přelétl stín a hrozil, že ji smete. Vždyť

neudělala žádnou chybu, tak

proč je generál dnes tak nesnesitelně komisní. Dívčino zděšení uvedlo

Sargu do rozpaků a tak dodal

:"Samozřejmě, že ne dneska. Možná někdy časem. Ale teď můžete odejít a ať

mne nikdo neruší.

Potřebuji klid a beru jenom spojení přímo s Quarkem 7. Kromě asteroidu a

toho křižníku mne nic

nezajímá.."

Dívka se otočila a s úlevou prchala z místnosti, ve které za sebou

zanechala zachmuřeného

Sargu. Ten právě přemýšlel nad důsledky nouzového vysílání z bojového

křižníku, které před ním

vyjíždělo na displeji. Nějaký Ray 2 zde osočoval Solan z útoku na agenty

SDPP a vyžadoval

okamžitý zákrok vesmírné policie. Hlášení mělo naštěstí jedinou chybičku.

Ray 2 neznal své

souřadnice a tak udával své poslední koordináty ze zcela jiného sektoru

galaxie. To může sice

vyvolat nepříjemnosti, ale nakonec se pozemská unie bude muset stejně

omluvit a celá situace se

uklidní.

Sarga se otočil ke komunikátoru."Kdo je to ten Ray 2 ?"

"Podle našich zpráv řídí celý provoz na křižníku. Ale zatím nevíme,

jestli se jedná o toho

androida nebo o řídící program."

"Dobře. Je ještě něco nového ?"

"Pořád ještě nic. Vědci sice naladili androidovu sondu, kterou si odnesl

z letiště v lebce, ale

nedaří se nám ji aktivizovat. Podle nich je nutné, aby android nebyl od

ovladače dále, než padesát

metrů."

"Tak počkáme."generál se zamyslel"Máte ještě nahranou v našich schránkách tu syntetickou

osobnost agenta Johnsona před tím, než jsme mu vymyli mozek ?"

"Máme. Je stále ještě kompletní a právě včera ji testovali."

"Pohrajte si s ním u vysílače a donuťte naše přátele, aby přistáli na

asteroidu. Věřím, že se vám

to povede.".

"Rozkaz generále."ozvalo se ze sluchátka a bylo ticho.

Sarga se s pocitem dobře vykonané práce opět pohodlně rozvalil do křesla

a spokojeně usnul.

Jeho spánek však neměl trvat dlouho.

"Proč jste mi to neřekli."rozčilovala se Elsa."To je ostuda, že mi takovou zprávu musí přinést

až můj informátor."

"Uklidněte se madam."chlácholil ji admirál Neumann."Již léta velím galaktické policii a zatím

se nám nikdy nic podobného nestalo. Nevěřím, že by ta informace byla

pravdivá."

"Můj člověk tvrdí, že to bylo nouzové volání a spolehlivě identifikoval i

směr, odkud se

vysílalo."

"Ale slečno Svensonová, usmíval se admirál."Před chvílí jsem mluvil s

generálem Khovem a

podle něho by měl být Mark s Rayem na misi SDPP úplně v jiném sektoru

galaxie, než udává váš

informátor."

Else vstoupila barva do tváří a bylo na ní jasně vidět, že se velmi brzy

přestane ovládat.

Admirál, který o jejím temperamentu velmi dobře věděl z nedávných večírků

SDPP, kam byl také

pozván, velice rychle změnil taktiku.

"Samozřejmě, že všechno prověříme. Vaše postavení nejbohatší ženy galaxie

vám dává jisté,

no , řekněmě výsady a tak se nemusíte bát, že bychom něco zanedbali."

"Ne toho se skutečně nebojím."ušklíbla se Elsa"Jenom mi řekněte, co opravdu chcete dělat."

"Vy jste civilista a já nemám pravomoc vyzradit vojenské záměry jakékoliv

civilní

osobě."ohradil se Neumann.

"V tom případě si od armády Venusie pronajmu jejich bitevní loď a poletím

tam sama. Jenom

vás upozorňuji, že jestli vás cestou někde potkám, máte u mě zamluvenou

salvu raket s jadernými

hlavicemi."

"No, to jste hodná. Dnes jsou s výzbrojí docela problémy a každý dar je

pro nás vítaný."

"Ne, vy jste mne nepochopil. Když vás tak sleduji a vidím, jak jste

ochotný něco udělat pro

jednoho z vašich nejlepších lidí."pronesla Elsa ironicky."Mám v úmyslu na vás ty rakety vystřílet."

Admirál nevěřícně na mladou ženu zíral."Hmmm.. Dobře. Stone sice nebyl

naším

zaměstnancem, jenom jsme s ním občas spolupracovali, ale budiž. Vyšleme

záchrannou misi do

vámi zaměřeného systému. Ale v případě neúspěchu mise hradíte polovinu

nákladů."Opatrně

zašátral ve stole, aby se nebodl o nůžky jako včera a po chvíli vytáhl

tlusté desky se smlouvami. O

několik okamžiků později již oba stvrdili svým podpisem platnost jedné z

nich.

"Nevím, jestli to od vás bylo moudré rozhodnutí."obrátil se admirál na

Elsu."Vaše koordináty

leží na druhé straňe galaxie, než kde byla poslední mise kapitána Stonea.

Opravdu jste se nespletli

?"

"Vlastním továrny a laboratoře na zaměřovací techniku, kterou od nás

kupujete kromě jiných i

vy. Ne, my jsme se nespletli. Ale běda vám, jestli něco spletete vy.

Zkazili jste mě i Markovi

dovolenou a teď mi něco dlužíte."

S těmito slovy Elsa Svensonová admirála opustila a ten se otočil k

interkomu.

"Poplach pro bitevní křižník A12. Připravit pro dálkový let do sektoru

Gama 9. Jedná se o

záchrannou misi. Plná výzbroj není nutná, stačí základní vybavení podle

nejnovějších směrnic."

Neumann se otočil na svého finančního asistenta.

"Myslím, že jsem ušetřil galaktické policii několik tisíc dolsů. Občas

mám sice pocit, že ty

nové směrnice píše nějaký solaňan, ale přece si nevezmu na sebe

zodpovědnost za porušení

platných řádů. Nízkovýkonové lasery a konvenční hlavice by měly na

záchrannou misi

stačit."chvíli přemýšlel a pak dodal."Ale jestli nebudou, tak mám po

prémiích a vy taky."

"Máme více akceschpných bojových křižníků a tak můžeme náš stroj podle

potřeby podpořit.

To se pak vyúčtovává jinak. Jako interní akce."

"Tak to jste mne uklidnil, ale doufám, že k žádné interní akci nedojde."

Admirál se naklonil k oknu a se zaujetím sledoval, jak se štíhlá Elsa

Svensonová souká do

svého transvozildla a s divokou akscelerací mizí za nejbližším obytným

blokem.

"Má to ten Stone ale štěstí."pomyslil si"kdybych se na misi ztratil já v době, kdy jsem měl jeho

hodnost, nikdo by si toho ani nevšiml a možná že by někteří byli i

rádi."Vzpoměl si na dlouhé

zástupy svých nepřátel, které si člověk postupně vytváří úspěšným

budováním své pracovní

kariéry. Dnes je z něho úspěšný a vlivný člověk s neomezenou pravomocí,

ale na jak dlouho.

Samozřejmě. Byla tu ta solanská nabídka dlouhodobého postu a hlavně

doživotního vysokého

platu, pokud bude spolupracovat a neohrožovat solanské zájmy, ale dá se

tomu věřit ? Jak dlouho

by takový doživotní plat bral ? Ale možná by to přeci jenom měl vzít. Je

to dlouhodobá jistota a pro

rodinu by to bylo určitě dobré. Až mu to nabídnou příště, asi to vezme.

Všichni jeho zapřísáhlí

sokové prý budou odstraněni a pak bude mít polovinu problémů. Vlastně

nebude mít žádné. Když

postupně utlumí všechny akce proti solanským pirátům, tak bude mít úplný

klid. Krásná představa.

Admirál však bohužel netušil, že právě v tuto chvíli podepisují solanští

agenti smlouvu s

jedním z jeho podřízených, který jim vyslovil absolutní loajalitu výměnou

za zmizení svého šéfa.

To ovšem Neumannovi nebránilo, aby se v klidu těšil na příští příchod

solanských agentů, kteří

oficiálně přinášeli zprávu o efektivitě práce jednotlivých oddělení

vesmírné policie, zkoumané

nezávislou agenturou. Ve složce vždy bylo i několik velmi zajímavých

nabídkových listů. Měli by

přijít už pozítří.

Systém, který prováděl opravy Rayových systémů, se dostal před

neřešitelný problém. V

temeni androida byl zaseklý projektil, který vykazoval známky výbušniny

kombinované s velmi

vyspělou elektronikou. Zařízení vysunulo do Rayova elektronického mozku

desítky čidel, která

reagovala i na nejjemnější pohyby hmoty v androidově lebce. Riziko

výbuchu bylo příliš veliké.

Přesto k žádným funkčním závadám v Rayových systémech nedocházelo a tak

se situace dala

zhodnotit, jako komplexní odstranění všech funkčních závad. To také

automat nakonec udělal a

začal pomalu oživovat androidovy okruhy, řídící jeho samostatnou činnost.

Mezitím se v úplně jiném podlaží ohromného prostoru kosmického křižníku

probral ze své

elektronické dřímoty jeden ze speciálních zdravotních robotů. Pomalu se

vysunul z antigravitačního

stojanu a jeho tiché pásy zabzučely po drsné podlaze. Stroj se při svém

líném pohybu podobal

pojízdnému křeslu, nad kterým viselo několik štíhlých a lesklých

chapadel, zakončených ostrými

kovovými nástroji. Byl to palubní dentista, naprogramovaný na opravy zubů

i zobákovitých chrupů

prakticky všech tvorů, s nimiž by se mohl křižník ve vesmíru setkat,

případně je přebrat do své

posádky. V paměťových čipech stroje se kdovíproč aktivizovala banka,

obsahující seznam

možných zákroků, proveditelných na pozemšťanech. Robot však neobsahoval

žádné funkce, které

by mu umožnily zabývat se příčinami svého probuzení. Jinak to ovšem bylo

s bezpečnostním

systémem, který měl na starosti Ray 2.

Zubní robot se pomalu přisunul ke vstupním dveřím lékařského bloku.

"Identifikaci a oprávnění."vyštěkl zabezpečovací automat k tiše bzučícímu křeslu na pásech.

"Dentista 2. Pozemšťan Mark utrpěl při pádu v řídící kabině poškození

dvou zubů. Ovládací

počítač mne aktivizoval."

"A hele, jak to tady všechno funguje. Ten příkaz byl vydán zřejmě ještě

před tím, než jsem to

tu převzal."uvažoval Ray 2.

"Vstup do lékařského bloku povolen."zasyčel interkom nad poloprůhlednými plastikovými

dveřmi, které se pomalu odsouvaly do stěny.

Dentista 2 se rozjel a pozvolna se sunul k operačnímu sálu, zalitém

intenzivními světly

reflektorů, kde pod zakrváceným biologickým sarkofágem nabíral Mark novou

sílu a enrgii.

"Šok pacienta se nám podařilo překonat, zranění se již zacelilo a ztráta

krve byla nahrazena

preparátem z palubního kontejneru. Subjek je stále ještě pod vlivem

narkotik a proto doporučuji

provést doplňkové operace okamžitě."hlásil lékařský automat přerývaně.

Robot se přisunul k lůžku a opatrně sejmul jedním lesklým chapadlem

pružný cíp sarkofágu z

Markových úst. Nepotřebné křeslo odsunul stranou a vysunul nad něj stojan

s nástroji. Druhé

chapadlo s jemnými přísavkami bleskurychle odebralo z pozemšťanových úst

vzorky tkáně k

přípravě rychlé regenerační směsi. Všechno probíhalo zdánlivě zcela

normálně, ale pak se to stalo.

V okamžiku, kdy vyšetřovací čidla Dentisty 2 nahlásila k záznamu rozsah

poškození chrupu,

který byl zcela nepochopitelně nulový, jedno z chapadel robota provedlo

něco strašného. V

několika zlomcích vteřiny nabralo ze zásobníku nástrojů skalpel a

zamířilo s ním do Markových

úst. Pozemšťan měl štěstí, že stále ješttě dřímal v hluboké narkóze,

protože v bdělém stavu by

zřejmě hrůzou zešílel. A bylo hůř.

Ostrý břit nástroje lehce pronikl Pozemšťanovým hrdlem a zasekl se o

krční obratel. Mezitím

už další chapadlo proťalo vzduch, když se napřáhlo pro masivní kovové

kleště. Proudy temné

bublající krve pomalu prosakovaly operačním lůžkem a stávaly se

viditelnými i pro senzory,

registrující čistotu v operačním sále. Robot mlátil do beztvarého

pozemšťanova těla jako šílený a

jeho snažení vyvolávalo nekonečné řady prokázaných funkčních pporuch na

nízkém informačním

panelu, který stál hned vedle lůžka a právě začínal červeně poblikávat.

"Nečekané narušení životních funkcí. Nutná okamžitá operace"

Ray 2 mezitím zaměřil veškerou pozornost na prohlídku asteroidu Quark 7.

Nedokázal

sledovat zdlouhavé operace svého pozemského druha a tak se raději

věnovval radiovému průzkumu

a intenzivně se snažil nemyslet na to, co se děje na operačním sále.

Podle toho, co mu Mark kdysi

vyprávěl o opravách zubů, musí to být úplný horor. Byl rád, že je ve svém

původním těle pouze

androidem a podobné věci nezná. Přesto mu soucit s pozemmšťanem

znemožňoval i pouhé

pozorování operace. Raději odpojil všechna čidla z lékařského bloku a

předal dozor interní

jednotce, přestože o ní neměl valné mínění. Ta operace je v podstatě

triviální, ale i přestože věděl,

že se nemůže nic stát, cítil určitý neklid, skoro něco jako lidskou

předtuchu.

Plukovník Parker nebyl nijak výrazně nadšený, že má jeho křižník

pohotovost. Ještě menší

radost měl z toho, že poletí do neprobádané oblasti galaxie a to právě

teď, když si měl za dvě

hodiny začít vybírat svoji dvoutýdení dovolenou. Všechno se ruší. A kdo

za to může ? Nějaká Elsa,

Markova přítelkyně. Marka Stonea měl rád a udělal by pro něho cokoliv.

Studovali spolu na elitní

letecké škole, ještě před tím, než Marka vyhodili. Od té doby se občas

vídali při společných akcích

SDPP a vesmírné policie, kdy Mark plukovníkovi několikrát zachránil

dokonce i život. Parker z

vděčnosti zasílal při každé příležitosti svým nadřízeným doporučení na

přeřazení Stonea do služby

u vesmírné policie, jejíž nabídky Mark vytrvale odmítal a generál Khov od

SDPP Markovi

odměnou za jeho věrnost pokaždé o něco zvýšil jeho už tak dost vysoký

plat. Prostě dokonalá

spolupráce. Navíc Stone i ta jeho přítelkyně Elsa plukovníka často zvali

na velice bujaré večírky od

SDPP, které kazil pouze Markův android, jehmuž někdo z techniků vložil do

programu nesmyslné

zábrany ve společenské zábavě a tím všem dost zkomplikoval život. Toho

androida, Ray se

jmenoval, by Parker s chutí zabil, kdykoliv si vzpoměl, jak android při

posledním večírku objednal

umělou bouřku, při které dostal plukovník zásah bleskem.

Ale co teď ? Rád, nerad, musí vyrazit a zachraňovat. A ještě s minimem

výzbroje. Ta nová

úsporná opatření už mu lezla hodně na nervy. Ještě pár let a vyfasuje

akorát tlampač a baterky a

bude zločince přesvědčovat, aby se vzdali po dobrém, jinak někoho zavolá.

Viděl to úplně jasně. A

to ještě ani netušil, jak blízko se ocitl k pravdě.

"Start připraven za dvacet sekund."ozval se jeden z pilotů od řízení.

Parker přelétl pohledem všechny zelené kontrolky. Naštěstí jich byla

většina, což znamenalo

bezchybný chod, a vydal verdikt.

"Start povolen."

O pět sekund později se s hromovým zahřměním monstrum dalo do pohybu a

Parker si

vyděšeně uvědomil, že zapoměl včas odložit sluchátko komunikátoru a to mu

teď děsivou silou drtí

pravé zápěstí. Po několika minutách přetížení pominulo a loď se s dutým

lupnutím ponořila do

subprostoru. K plukovníkovi bleskurychle přispěchal jeden ze

zdravotnických robotů a začal mu

fixovat zlomenou ruku ještě předtím, než se Parker probral z mdlob.

"Za dvě hodiny jsme nad cílem."hlásil palubní počítač nad sténající

postavou druhého pilota,

který se stejně jako všichni ostatní, jen velmi těžce vzpamatovával z

nepříjemného

časoprostorového skoku.

"Čeká nás pěkná návštěva. Ta pozemská milionářka nám sem posílá policejní

dárek."žoviálně

hlásil jeden z přidělenců od informační služby, zatímco popelavý Sarga

přemýšlel co dál.

"Dokážeme sem dostat naše bojové křižníky včas ?"zeptal se generál.

"Ne, to nedokážeme. Máme jen malé bojové čluny. Nejbližší křižník se sem

může dostat

nejdříve dvě hodiny po vynoření plavida vesmírné policie."

"Tak to se nedá nic dělat. Okamžitě přemalujte na našich strojích všechny

solanské znaky a

dejte tam nějaké pirátské symmboly."

"Proč ? Generále vždyť jsou to naše nejlepší stroje ."

"To jenom pro případ, že by se nám to nepodařilo. Pak by se pozemšťané

utkali s nějakými

piráty, kteří nemají se solanem nic splečného."

"Ale co naši piloti ?"

"Vy neznáte nouzové nařízení ? Nikdo se nesmí dostat do zajetí.

Automatická destrukce bude

zapnuta a jedové dávky v kombinézách aktivní."

"Mám o tom piloty informovat ?"

"Ne. proč ??"usmál se Sarga.

Poddůstojníka přešel humor a utíkal z místnosti předat rozkazy osobně své

sekci. Na svou

příslušnost u letectva byl vždycky hrdý, ale dnes si poprvé připadal jako

bezcenný stroj. Taková

bezcitnost. Je ten Sarga vůbec solaňan ?

A Sarga solaňan byl.

"Nařiďte vědcům na asteroidu, ať připraví holografické i gravitační

projektory na maximálnní

výkon. V datové bance mají připraveny kompletní kopie našich sedmi

bojových křižníků."

Zpravodaj předal rozkaz interkomem a tázavě se na Sargu podíval.

"Vy je chcete napadnout holografickými obrazy ?"

Sarga se ušklíbl a zašeptal :"Na fiktivní křižníky budou střílet a

mezitím je napadnou naše

bojové čluny. Tak to bude alespoň trochu vyrovnané"

Bylo to nepochopitelné, ale generál se na tento podivný boj těšil. Měl

riziko rád. A také se

chtěl pomstít těm samolibým pozemšťanům. Vidět jejich hrdou loď

explodovat v obláčku

namodralé páry a vědět, že konečně pomstil smrt svých elitních jednotek.

Nemohl se dočkat.

Ray se zvolna probíral z elektronického spánku. Tichý šum přešel postupně

v růžové bzučení,

které sílilo až do nesnesitelného řevu. S námahou strhl sluchátka z hlavy

a začal se zvedat. Pomalu

se posadil na lůžku a projížděl testovacími soubory všechny své tělesné

funkce. Dobré. Na to, jak

vypadal, když ho sem roboti odtahovali, to bylo přímo skvělé.

Dezintegrátor v levém zápěstí byl

opět připraven k plnému výkonu a po šrámech od diamantové řezačky

strážního robota už nebylo

na androidově rameni ani stopy. Prostě nádhera.

Aktivoval svůj pohybový systém. Ušel několik kroků a s radostí vyběhl do

chodby. Měl pocit,

jako by znovu opustil montážní halu. Vzpoměl si na Marka. Měl by na tom

být podobně jako on a

zřejmě ještě stále hluboce spí. Neškodilo by zajít se za ním podívat.

Alespoň pro jistotu. Ray se

trohu bál, že ho kapitán po probuzení hned nepozná. U lidí je prý po

hluboké narkóze normální, že

si na poslední události vzpomínají postupně a vzpomínky na obvzláště

traumatické zážitky velmi

těžce nesou. Měl by u Marka být, až se začne probouzet.

Android zamířil ke vchodu do lékařského bloku. Vstupní propust se

automaticky otevřela a to,

co uviděl pak, nemohl zapomenout prostě nikdy. Ve ztichlé hale byla tma,

jen nad operačním sálem

zářily dva silné reflektory. Všechny monitory pro kontrolu životních

funkcí svítily červeně a

hlásaly pacientův kritický stav. Markovo tělo leželo bezvládně v

zakrvácených zbytcích

biologického sarkofágu, který se při snížené tělesné teplotě velmi rychle

rozkládal. Odporné

monstrum s mnoha chapadly v pravidelných časových intervalech mlátilo

něčím těžkým do

bezvládné hmoty na operačním stole a zbývajícími pěti chapadly s ostrými

nástroji odhánělo

dotěrně útočící malé úklidové roboty, z nichž několik s proříznutými

hadicemi od hydraulických

převodů tiše skomíralo u zakrvácené stěny.

Ray neváhal ani vteřinu. Dezintegrátor se mu automaticky vysunul za

zápěstí a ve zlomku

sekundy ožehl polovinu operačního sálu. Jen na poslední chvíli dokázal

zděšený android ztrhnout

svoji děsivou zbraň stranou, aby nezničil jedinou naději na Markovu

záchranu. Jednal bleskurychle

a téměř instinktivně. Už když se odrážel ke skoku, aktivoval lasery,

které mu v obou ukazováčcích

tiše bzučely. Ještě v průběhu letu odsekl ze zubařského robota

nejnebezpečnější chapadla a po

dopadu roztavil zbytek. Ubohý robot neměl ani čas zaregistrovat Rayovu

přítomnost a změnil se v

hromadu rozžhavených na jemno naporcovaných trosek, které začali zbylí

roboti z úklidové čety

okamžitě odnáášet do kontejnerů.

Android zprudka vydechoval a třel si rozžhavené dlaně. Z ukazováčků se

ještě kouřilo. Opatrně

se nahnul nad operační stůl. Mark vypadal příšerně, ale přístroje

signalizovaly slabé dýchání a

nepravidelný tep. Náhle všechny displeje zhasly , lůžko s pozemšťanem s

sebou škublo a závratnou

rychlostí zmizelo v úzké chodbě do sousedního sálu. Ray byl tak vyděšený,

že ke svému těžce

raněnému příteli doběhl až za několik sekund, kdy mu již roboti ze

záložní operační čety nasazovali

kyslík a dezinfekční automat s namodralými záblesky ionizoval sterilní

vzduch, který vháněl pod

tlakem do uzavřené místnosti. Ray si uvědomil, že všechny východy byly

právě neprodyšně

uzavřeny kvůli desinfekci a aktériím. Nápis"Oživovací operace zahájeny"ho informoval, že se

právě teď stane nechtěným svědkem jedné z nejnároočnějších operací vůbec.

Nejraději by utekl.

Ne, na tohle se přece nemůže dívat. Jeho nejlepší přítel zde bojuje se

smrtí a on je nucen nečinně

přihlížet a trnout hrůzou s každým dalším zaříznutím skalpelu.

Otočil se k nejbližším dveřím do chodby. Dva bezpečnostní roboti za

neprůstřelným plastikem

nepřetržitě hlídkovali nad přesným dodržováním hygieny na operačním sále.

To Rayovi až zas tolik

nevadilo. Daleko více ho děsil nápis nade dveřmi :"Celý operační sál

pracuje v nezávislém režimu".

Takže Ray 2 se na to vykašlal. Zřejmě je stejně přecitlivělý jako já,

pomyslel si android, a nemohl

se na to dívat. Hrůza. V rohu místnosti se náhle cosi pohnulo.

Od tmavé stěny se odtrhla nízká silueta dezinfekčního robota a pomalu se

sunula k

plastikovým dveřím. Android si setřel z čela syntetický pot. Robot se

náhle prudce rozjel k Rayovi

a zamával kolem něho svými detektory. Kovová tykadla jemně pleskala po

androidově hrudi, aby ji

vzápětí zalila odporně páchnoucí neutralizační hmotou. Ray si zdrcenně

sedl. Nedá se nic dělat,

musí to tu nějak přečkat. Ale jak dlouho může taková operace trvat ? Dvě

hodiny ? Pět ? Možná, že

i víc. Doufal alespoň, že bude úspěšná.

Mladý solaňan, který opatrně vysouval obsah datové banky, se na dnešní

den velice těšil. Jako

mnohaletý student většiny kybernetických oborů univerzit pozemské unie

získal rozsáhlé technické

znalosti, ale až zde, ve vývojovém centru solanské civilizace, mohl

nalézt uplatnění.

Dnes už nemusí, tak jako na Zemi, trávit celé dny nad počítačovými

projekty, které se ke své

realizaci nepřiblíží nikdy o nic víc, nežli Solan ke svému slunci. Už je

konec nudné a úmorné práce

vědeckého pracovníka, který předává své návrhy a nápady desítkám dalších

zasloužilých vědců,

kteří sedí ve vědecké hierarchii o pár stupínků výše, protože jim kdysi

dal někdo šanci nebo prostě

čekali tak dlouho, že někoho konečně nahradili. On šanci neměl. Byl

solaňan. Jeho samostatné

vědecké projekty se na sympóziích rozmělnily do nicneříkajících

neověřených teorií. A ty ostatní

práce pro pozemské ústavy nesly už teď jména desítek lidí, kteří s

projekty neměli nic společného a

jejich jediná zásluha spočívala v tom, že našli odvahu, poslat spis o

jednu kancelář dál. Přemýšlel

nad tím, co si od té práce tam vlastně sliboval. Byly to státní

laboratoře. Nízké platy, dlouhodobé

jistoty, finanční podpora zajímavých projektů. Plat ho moc nezajímal.

Jistoty také ne. Ale od

podpory projektů si hodně sliboval. A to byla chyba.

Projekty pro udělení podpory vybírali stejní lidé, kteří je předkládali k

posouzení. Ti nejvyšší.

Byly to také většinou jejich projekty, nebo z nich alespoň měli slušný

zisk. A výsledky ? Ty nikdo

nechtěl. Ti lidé měli vědeckou autoritu, kterou získali svou opatrností v

přijímání čehokoliv

nového. Proč by tedy riskovali a právě kvůli nějakému solaňanovi.

Když potřetí nepotvrdili podporu jeho projektu datového záznamu

osobnosti, byl rozhodnut

odejít. To byl krok, ke kterému se v ústavu odhodlal jen málokdo. Většina

vědců by se v

soukromém sektoru neuživila. Pravda, měli občas nějaké vedlejší projekty,

třeba pro tu

podnikatelku Elsu Svensonovou a její laboratoře, ale to byly většinou jen

opisy vědeckých prací

nováčků, kteří měli ještě nápady a ty pak pozemské soukromé laboratoře

rozpracovávaly do

komerčně použitelných zařízení.

Na ten den, kdy přišel ten nenápadný chlápek v tmavém saku, si solaňan

velmi dobře

pamatoval. Přinesl mu nabídku, i když to v tu chvíli nevypadalo úplně

jasně.

Řekl :"Jsem analytik z týmu pro vývoj paměťových technologií a právě teď

pracujeme na

vašem projektu. Je zapotřebí, abyste na něm udělal několik změn."

"Jak to myslíte ?"divil se solaňan"Ten projekt je v pořádku."

Analytik se zachmuřil."No právě. V tom je ten problém. Váš projekt se na

Zemi musí

zamítnout. Trochu to zpochybníme, najít pár nepodložených odhadů nebude

problém, ale co kdyby

přece jenom někdo časem zkusil něco takového postavit ? Podle modelu v

našich počítačích to

funguje a to je ta chyba. Musíte tam něco přidat."

"Ale já jsem rád, že to funguje. Proč bych tam měl něco přidávat ? Ten

projekt je ucelený."

"Tak ho přepracujte. My už jsme všechny vaše materiály skartovali a

nahradíme je novými. A

až s tím skončíte, máme pro vás letenku na Solan. Povedete vědecký tým a

dotáhnete váš nápad k

dokonalosti, ale ne pro pozemskou unii. Platí ?"

Analytik se na něho pátravě zahleděl. Ještě dnes, když si na to vzpoměl,

mu běhal mráz po

šlachovitých zádech. Nebyl si tím jist, ale v případě nesouhlasu by ho

zřejmě okamžitě zabil.

Naštěstí se rozhodl správně. Úplně správně. Nikdy nemohl zapomenout na

to, jak ho před vedením

ústavu jeho nadřízení shodili jak malého kluka, jen aby ukázali, že v

jeho projektu dokázali najít

chybu, kterou jim sám podstrčil. Těch dvou dalších už si nevšimli.

Pak přišla žaloba z ústavu slečny Svensonové za sabotování práce jejího

týmu a poskytování

nepodložených vědeckých podkladů. Nežli se nadál, přišel o místo a při

pověsti, kterou stihl získat,

se s odpovídající kvalifikací mohl v klidu rozloučit. Několik článků a

polemik ve vědeckých

časopisech na téma jeho spekulací mu udělalo děsivou reklamu na většině

planet pozemské unie.

Teď se mohl v klidu vydat na Solan a pak sem, přímo do výzkumného ústavu.

Doklapl výlisek s biočipy do vysílacího zařízení a oživil integrační

okruhy. Několik minut

vybíral simulované situace z kombinované nabídky, nežli našel konečně tu

pravou. Potvrdil vstup.

Elektronický zázrak se nepatrně zachvěl a z mikrofonu se vydral přerývaný

mužský hlas.

"Tady agent Johnson. Slyšíte mě ?"

Solaňan vydechl úlevou. Podvědomě stále ještě nevěřil, že jeho zařízení

bude skutečně

spolehlivě fungovat. Simulované situace nikdy nejsou dokonalé a vyvolat

sérií elektronických

impulsů u biologického média tu správnou odezvu, bylo většinou úspěšné

stejně, jako když se sází

v loterii. Úspěchu v elektronicky simulovaných projektech dosáhli teprve

minulý měsíc, když jim

ten nový génius ze Země, o kterém přišla hláška, že je tajným agentem

vesmírné policie, poradil

nový postup. I když to byl špión, byl skvělý a solaňan si s ním docela

rád povídal. Měl rád ty jejich

pseudorozhovory, kdy z něho pozemšťan nenápadně páčil detaily o místním

výzkumu a solaňan mu

je v bohaté míře poskytoval. Jednou měsíčně pak nasadili pozemmšťanovi

pracovníci infiltračního

sektoru psychosondu a ve spánku mu implantovali vzpomínku, že právě včera

odvysílal všechny

své poznatky a údaje zpět na Zemi. Ten pak v klidu pracoval celý další

měsíc a pak se vše znovu

opakovalo. Ani neprahnul po povýšení a peníze ho zřejmě také nezajímaly.

Skvělý pracovník a

kromě toho má dokonce i výsledky.

"Tady agent Johnson. Slyší mě proboha někdo ? Ozvěte se."stísněný hlas

nabíral na intenzitě.

Solaňan připravil vysílač a zamířil parabolickou anténu směrem, kde se

měl podle posledních

informací nacházet nepřátelský křižník. Chvíli mu trvalo, nežli oživil

všechny okruhy a z éteru se

ozvalo přerývané :

"Ozvěte se. Pomozte mi. Nenechte mě tady. Přece mě tady nenecháte....

Jsem Johnson. Agent

Johnson od SDPP. To mi opravdu nikdo nepomůže ? Jsem

ztracen....."syntetický hlas ubohého

pozemšťana propukl v depresivní pláč zlomeného člověka, když se z

přijímače ozvalo.

"Tady Ray 2. Udejte přesnou pozici, zapněte si zaměřovací vysílač a my

vás najdeme."

V éteru zapraskalo a pak se rozhostilo ticho. Solaňan přemýšlel, jaké

emoce asi musí cloumat

zlomenou bytostí, uvězněnou v biočipech kovově lesklého hranolu.

"Vy..., vy jste tady ? Skutečně ? Já...já...tomu nevěřím. Já

umírám....Pomoc ! .....pom...."

Solaňan postupně zeslaboval výkon vysílače a poslední pozemšťanova slova

utichla v šumu.

Nechtěl riskovat, že jeho výtvor řekne něco nemístného, jako že třeba

nemůže najít zaměřovací

vysílač, protože nemá žádné tělo nebo něco podobného.

Nadefinoval zaměřovací kmitočet SDPP podle nejnovějších tabulek a zapnul

solanský vysílací

automat. O chvilku později dorazily slabé vlny a tiché hvizdy i k

zaměřovacím detektorům u

kterých vyčkával Ray 2.

"Vydrž a pokus se přežít. Zaměřili jsme tě a dostaneme tě odtamtud."

Solaňan záviděl pozemšťanům jejich sebedůvěru a trochu škodolibě se

těšil, až se pokusí

domělého Johnsona skutečně zachraňovat. To bude teprve legrace. Musí si

dobře naladit

odposlechovou vlnu. Specialisté ze zásahové jim prý připravili spoustu

překvapení. Dokonce už se

sázeli, jak dlouho kdo z nich vydrží. Vsadil si nejvíc. Celých dvacet

minut. Kdyby to vyšlo, měl by

velmi dobrý sázkový poměr. A jestli ne, alespoň se pobaví. Kdyby tu tak

chtěl přistát někdo z

pozemského výzkumného ústavu. Solaňan však cítil, že se mu toto přání asi

nesplní.

Předstartovní přípravy na odvrácené straně asteroidu právě vrcholily.

Sedm lesklých bojových

strojů pomalu rolovalo k hlavní ranweyi. Byla to nádhera. Desítky tun

pancéřované oceli ve spojení

s nejmodernější technikou dávaly úderným stíhačkám solanského letectva

impozantní vzhled a

neobvyklé letecké vlastnosti. Tyto nové prototypy zde nechalo letectvo

pouze přechodně uskladnit,

ale před několika hodinami velení rozhodlo, že půjdou do boje hned

napoprvé naostro.

Skupinka pilotů opustila pohotovostní vozidlo a zamířila ke strojům.

"Henry, to je nádhera, když za nás ty automaty naparkujou i na start a my

se na to můžeme

klidně koukat zvenku."otočil se vousatý pozemšťan ke svému solanskému

kolegovi.

"Já tomu moc nevěřím. První zkouška a hned naostro. Brede, to je nějaký

divný."zasyčel

solaňan a udiveně nahmatal na lýtku podivný polštářek s kapalinou, zašitý

v kombinéze.

Pozemšťan ho s údivem pozoroval.

"Co je ? Ty si ten chlast musíš tahat s sebou i do akce ?"

"Já nevím, co to je ? Podívej se, jestli to nemáš taky."

Všichni piloti si s údivem prohmatávali záhyby svých kombinéz a

objevovali to samé.

Překvapeně na sebe zírali a nikdo nevěděl, co říct. Někde mezi nimi

vsklíčilo temné tušení, kterému

však raději nikdo nechtěl uvěřit. Lepší klidná nevědomost, nežli krutá

skutečnost.

Výjimkou byl Henry. Již od školních let měl problémy se svou zvídavostí,

která ačkoliv by

podle oficiálních instrukcí měla být v solanských školách vítaná,

přinášela mladému solaňanovi

nevraživost učitelů, které svými dotěrnými otázkami přiváděl až na pokraj

šílenství. Tehdy si ještě

neuvědomoval, jak neúnosná může být otázka, nad kterou učitel nikdy

nepřemýšlel a která je

natolik složitá, že ji nedokáže před čekající třídou zodpovědět. O to

horší bylo, že všichni žáci jako

naschvál dávali pozor, čímž pedagoga uvedli do rozpaků. Ten, kdyby

přiznal, že neví, ztatil by nad

svými studenty převahu i část autority. Když začal improvizovat a

vykládat bludy, to zvídavé dítě

ho zesměšnilo dalšími dotěrnými otázkami.

Teď Henry své dávné učitele zcela chápal a proto právě intenzivně

přemýšlel, jestli by svou

doplňující otázkou nemohl někomu ublížit. Těžko. Když jim něco zašili do

kombinéz, museli o tom

vědět. Třeba jim to neřekli pouze nedopatřením a když se teď zeptá, budou

všichni piloti klidnější a

celá dněšní ostrá akce bude úspěšnější. Myslel to vlastně všechno dobře.

Stiskl vysílačku.

"Žádám spojení s velitelským centrem."

"Máte minutu do startu. Je to nutné ?"zachraptěl mu do uší operátor.

Ostatní piloti se na Henryho udiveně dívali a žasli nad jeho odvahou. Za

možné důsledky své

zvědavosti si teď už může sám, ale všichni se dozvědí, co chtěli vědět.

Někteří mu byli vděčni, ale

většina si právě myslela něco o do nebe volající hlouposti.

"Je to nutné."odpověděl klidně solaňan.

"Jste přepojen do velitelské místnosti. Můžete mluvit."

"Promiňte, že ruším předletové přípravy, ale objevil jsem ve svém

skafandru plastikovou

ampulku s tekutinou, o které mne před akcí nikdo neinformoval. Chtěl bych

vědět, jestli se jedná o

něčí omyl, nebo jestli jde o nějaký záměr, pokud to není tajné."potil se

do mikrofonu Henry a

kdovíproč měl právě teď pocit, že udělal velikou chybu. Kdyby mu snad

zbývalo více života, nežli

následující dvě hodiny, mohl by toho velmi litovat.

Zesilovač na Sargově stole vychrchlal pilotovu zprávu a generál se usmál

na své důstojníky.

"Tak tady vidíme typycký důsledek zařazení člověka do nevhodné funkce."

Pak si na monitorech všiml, že se o pilota pokoušejí mrákoty a vypnul

mikrofon přístroje.

"Ten chlapec měl být u rozvědky nebo kdekoliv jinde, kde je zapotřebí

samostatně myslet.

Tam by se mohl ptát do omrzení. Ale tady musí být zticha a poslouchat."

Letecký důstojník se nahnul k Sargovi.

"Je to jeden z našich nejlepších lidí. Vede tým v akci a má skvělé

výsledky."

"Tak to je skvělé, jestli se toho dožije, tak ho zítra za odměnu přeřadím

do nějaké kancelářské

funkce. Nemám rád tyhle dotěrné myslitele na výkonných místech. Jsou

nespolehliví. Pochyby,

emoce a zase pochyby, dříve nebo později se začnou viklat. Nesmějí se

přetěžovat, protože pak

jsou ještě více všímaví. Takové nepotřebujeme. Teď máme o problém navíc,

ale já ho řešit nebudu

!"

Sarga se otočil ke svému psychoanalytikovi, který postával za jeho

křeslem.

"Jste psycholog, máte armádní výcvik a také máte omezovat moje nervové

vypětí po dobu

dovolené. Tak si něco vymyslete."

Psycholog byl velmi pohotový a bleskurychle přistoupil k aparátu. Stiskl

tlačítko mikrofonu.

"Chytrá otázka."pronesl klidně a mezitím intenzivně přemýšlel. Byl jedním z těch lidí, jejichž

duševní vypětí vyvolávalo pohybové změny v okolních prostorách. Na

Venusii, odkud pocházel, se

mu to dařilo dost dlouho tajit, ale když s tím vyděsil jednoho svého

velmi bohatého pacienta,

poškodil si pověst tak, že musel uprchnout až na Solan. Teprve zde mu se

vstupem do armádních

služeb začala přicházet skutečně dobrá klientela. S financemi už problémy

také neměl a někdy byla

jeho práce dokonce velmi vzrušující, jako třeba teď. Na jeho výroku

závisí duševní rozpoložení

všech letců v akci. Jestli budou s vypětím všech sil čekat, až jim jehla

s jedem na dálkový pokyn

vnikne pod kůži, nebude to dobré.

"Nevím, jak je to možné, že vám o dnešním speciálním vybavení

neřekli."pokračoval a

uvědomil si, že teď už bude muset říct něco opravdu konkrétního, aby to

pilotům nebylo podezřelé.

Na stěně místnosti se pohnul obraz a v sousední kanceláři vyskočilo od

telefonu sluchátko a s

hlasitým řinčením dopadlo mezi kancelářské potřeby generálova

zapisovatele.

Psychlog se usmál. Měl to. Konečně životaschopná výmluva, za kterou se

nemusí stydět.

Mezitím, co zapisovatel sbíral rozházené tužky a diktafony, naklonil se

analytik nad přistroj a začal

vysvětlovat.

"Zřejmě vám to neřekli, protože se jednalo o utajovanou skutečnost. Měli

jste se to dozvědět až

v kabině, ale když to potřebujete vědět už teď, tak vám to řeknu o něco

dříve."

Nechal svá slova doznít a s uspokojením sledoval pohledy, kterými se

ostatní piloti s

despektem dívali na Henryho. Ten v tuto chvíli už jen trpce litoval, že

se kdy na něco vůbec ptal.

"Jedná se o akci bojovou, kdy je váš nepřítel vyzbrojen o něco lépe než

vy. Počítáme s

třicetiprocentními ztrátami na strojích, ale nechceme ztratit nikoho z

vás. V případě zásahu vás stroj

automaticky okamžitě katapultuje a vy se dostanete do volného kosmického

prostoru. Pokud bude

mít nepřítel převahu, můžeme mít problémy se k vám dost rychle dostat. V

ampulích skafandru

máte kapsle s nitrožilní výživou, kterou vám bude malé zařízení, zašité

ve vnitřní kombinéze,

vstřikovat v pravidelných intervalech. Můžete tak přežít ve vesmíru bez

naší pomoci i několik dní."

Henrymu se zdála taková péče o piloty dost nepravděpodobná, ale nechtěl

si ještě více

komplikovat život. Dneska už si uškodil až dost.

"Děkuji za informace."odpověděl a odpojil vysílač.

Nad budovami se rozsvítila zelená světla a stroje se začaly třást. Nové

solanské energobloky v

reaktivních motorech pracovaly naplno a kotvící desky se prohybaly

extrémní zátěží. Vzduch se

chvěl ionizací a Henrymu se pod helmou zježily všechny vlasy.

"A to nám tvrdili, že přilba má radiační i magnetické stínění. Houby !"

Piloti se rozeběhli ke svým strojům, zatímco odcházející technici s

přáním dobrého letu prchali

z letištní plochy. O několik okamžiků později již byli všichni na svých

místech a oblaka modré

mlhy, která se uvolňovala z roztaveného povrchu plastotitanových držáků

řvoucích strojů, zakryla

celou plochu letiště i s přilehlými budovami. Čističe vzduchu pracovaly

naplno a v Sargově štábu

byla atmosfééra k zalknutí.

"Tak jedeme do toho !"vyštěkl generál.

Letouny se mírně zachvěly, a pak v okamžiku odpojení kotvících desek,

jediným skokem

zmizely naráz v blankytně modrém nebi. Ionizace pominula a tichý větřík

pomalu rozfoukával

zbytky nafialovělého oparu po přilehlých farmách, kde se drobné splodiny

zvolna snášely do

zrajících lánů žlutých zrajících klasů.

"Zase o pár stopových prvků v potravě víc."ušklíbl se Sarga a napil se

pěnivého

povzbuzujícího nápoje.

"Kontakt s pozemským křižníkem za čtyři minuty. Holografické projektory

už pracují na plný

výkon."hlásil zpravoddajský důstojník.

"Teď jsou na tahu pozemšťané."pronesl generál"Ale jestli budou hrát podle mých pravidel,

mají smůlu."

Pozorně se naklonil nad projekční stůl, kde mu přesně tak, jak požadoval,

právě promítali

stručný rozbor osobnosti, chyb a klíčových způsobů rozhodování velitele

pozemského křižníku.

Jakýsi plukovník Parker. Svědomitý, vytrvalý, přesný, trochu komisní.

Dokonalý voják, jeho

jedinou slabinou byly špatné odhady, na které již několikrát doplatil.

Ano. Byl povrchní.

Sarga se zmítal ve svém živlu. Teď, když znal svého protivníka do

nejmenších detailů, cítil se

mnohem lépe. Proti němu nestojí smrtonosný nepřítel, ale pouze člověk.

Člověk, který má svá slabá

místa, o kterých často nevědí ani jeho nadřízení a většinou ani on sám.

Již dvakrát se nechal hloupým pirátským trikem, nebo špatným odhadem

palebné síly i se

svým křižníkem sestřelit, ale pokaždé se mu podařilo se katapultovat na

nějakou blízkou primitivní

planetu. Sám by tam samozřejmě nikdy nepřežil ani dva dny, ale pokaždé ho

zachránil kapitán

Stone, který byl náhodou vždy nablízku. Pěkná náhoda. Vždyť Stone je tu

dnes taky. A Parker mu

teď asi letí splatit dluh. No tak uvidíme.

Bojový křižník galaktické policie se s velmi efektní materializační

explozí vyloupl z nicoty a

vzápětí se ponořil do mrazivého stínu čtvrté planety soustavy. Plukovník

Parker měl plné ruce

práce a snažil se předvídat všechny následující situace. Celá posádka ve

stavu maximální bojové

pohotovosti zaujala svá místa u jednotlivých obranných sekcí a plukovník

marně přemýšlel, jak

mohla průzkumná sonda vystřelená z lodi okamžitě po vstupu do

standartního prostoru, přinést tak

šokující informace.

"Mám na monitorech sedm solanských bojových křižníků obklopených rojem

útočných

strojů."hlásil velící důstojník.

"Připravte útok."zavelel Parker.

"Cože ??"vyjekl překvapený důstojník."Vždyť to je jasná sebevražda. Nikdy nemůžeme

odolávat takové přesile."

"V nařízeních stojí, že jsme vyzbrojeni dostatečně pro jakoukoliv

situaci. Tak si to

vyzkoušíme."

"Ale pane, to přece nemůžete myslet vážně. Vždyť všichni víme, že admirál

Neumann je

zastáncem přehnané úsporné politiky a těm jeho odhadům se nedá věřit.

Zavoláme posily. Za

hodinu jsou tu a můžeme začít akci."

"Poručíku, vy pochybujete o kvalitě naší výzbroje ?? Ještě jednou uslyším

něco podobného a

dám to do hlášení. Jsme vybaveni zcela dostatečně k likvidaci všech těch

solanských zastaralých

lodí."

"Ale plukovníku. Ty lodě asi vůbec nebudou zastaralé. Kontrolovali jsme

jejich gravitační i

magnetické obrazy a nic. Musí mít kolem sebe neprostupné silové pole. Při

přímém útoku nemáme

šanci."

"Tak je necháme zaútočit jako první. Budou muset vypnout štíty a pak je

zasypeme mířenými

střelami."

"Slyšel jsem dobře ?? Říkal jste mířenými střelami ? Proč nepoužijeme

naváděné hlavice

?"zíral důstojník na svého nadřízeného.

"V době našeho startu byly dvě třetiny našich řízených hlavic na

pravidelném seřízení a

nevidím důvod, proč by dálkově řízené střely měly mít nižší vojenský

efekt. Výcvik na to máte, tak

zaujměte své místo u řízení. Prvních pět střel řídíte vy. A miřte přesně

!"

"Přesně na co ?"

"To je snad jasné, že na malé útočné stroje. Až když zachytíte gravitační

obraz solanských

křižníků, znamená to, že vypnuly silové pole a pak použijeme našich

zbývajících pět řízených střel

s jadernou náloží. Okamžitě po jejich odpálení letíme zpět za čtvrtou

planetu. Nevím, kolik toho

náš štít dokáže vstřebat."plukovník se na svého podřízeného povzbudivě

usmál a doufal, že tím

diskuse skončí. Už mu docházela fantazie a v povzbuzování posádky měl již

od prvních letů značné

problémy. Nikdy mu nevěřili, že to dopadne dobře. Nechápal proč. Je

pravda, že většinou

ztroskotali a prohráli co šlo, ale to už je asi věčný úděl galaktické

policie. Parker měl tuto práci rád.

Cítil se důležitý a hlavně užitečný. Vždyť je to vlastně on, kdo tvoří

dějiny pozemské unie a

zbývajícího vesmíru, kdykoliv bojuje s piráty, se solaňanny nabo s

dezertéry z vlastních řad. Kdyby

tu nebyl on a jemu podobní, tak by téměř polovina pozemských novin neměla

o čem psát.

Skutečně. Vždyť poslední dobou už pravidelně dostával od některých

redaktorů provize za záznam

dostatečně dramatických kosmických soubojů, o které poslední dobou nebyla

vůbec nouze.

Postupně mu tak vznikl docela slušný vedlejší příjem.

Co na tom, že byli špatně vyzbrojeni, že neměli odpovídající vybavení a

že jich většinou bylo

příliš málo. Plukovník dobře věděl, že když se stihne katapultovat včas,

určitě někdo vyšle

záchrannou výpravu. Ať již dříve nebo později, nakonec ho někdo najde a

pokud nebude v průběhu

nudného čekání vylézat z modulu nebo neudělá nějakou jinou hloupost, při

které by ho něco

sežralo, sežehlo nebo beze stopy rozpustilo, na Zemi ho čeká sláva a

pocty náležející fanatickému

bojovníkovi za pořádek, spravedlnost a práva pozemské unie.

"Říkal jste, že jaderných hlavic máme pět."ozval se znovu poručík ."Ale solanských křižníků je

tam přece sedm."dodal vyčítavě.

"Miřte přesně a ono to nějak ddopadne. Hájíme tady zájmy unie a celý

civilizovaný svět se na

nás dívá."pronesl pateticky Parker a odešel se připoutat do sprchového

koutu, kde trávil většinu

podobných útoků. Proudy vody mu přinášely uvolnění a antigravitační

vybavení hygienických

bloků vyrovnávalo nepříjemná přetížení lépe, nežli většina křesel v

pilotní kabině. Bloky byly

dodány do lodi později a výrobce již měl zřejmě modernější přístrojové

vybavení.

Na tento svůj objev byl plukovník hrdý, ale nikomu o něm neříkal. Všichni

jeho podřízení si

mysleli, že je stále na příjmu a pouze striktně dodržuuje fakt, že předal

velení svým důstojníkům,

přičemž si zapisuje a analyzuje chyby všech zůčastněných. Bylo to tak

lepší. Všichni se báli mu

cokoliv říct a Parker měl úplný klid. Sprchu většinou opouštěl až v

okamžiku, kdy se záchranný

modul i s hygienickým blokem odpoutal od lodi a vydal se k nejbližší

planetě. Ani dnes

nepředpokládal, že by to mohlo dopadnou jinak.

"Celý svět se na nás dívá ? Já vidím jen solanské křižníky, jinak nikde

nikdo !"remcal velící

důstojník a rychle překontrolovával všechny bojové sekce. Desítky

chvějících se dlaní na

ovládacích mechanismech připravených a odjištěných raket vyvolávaly v

jeho mysli mrazivé

nadšení. Musí zaútočit co nejdříve, nežli začnou nervózní střelci

otupovat. Vzpoměl si na jeden z

cvičných útioků, kdy čekali v bojové pozici tak dlouho, až selhalo všech

patnáct střelců, kteří

nevydrželi muka čekání a nakonec vypálili své rakety nazdařbůh, jen aby

odlehčili svým vypjatým

nervům. To byl extrémní případ. Nikdo nevydrží čekat čtyři hodiny s

prstem na spoušti. Ale teď je

ta pravá chvíle. Napětí vrcholí a střelci se svých smrtonosných svěřenců

rádi zbaví. Zásahy se

zaznamenávají a ti nejlepší získají po návratu na základu od letectva

prémie. Musí se snažit.

"Za dvacet sekund vyletíme ze stínu planety. Okamžitě se zaměřte na cíle

a palte."

Poručík prudce vydechl a sehnul se nad konzoli ovládacích jednotek.

Stiskl červené tlačítko a

bojový křižník se dal do pohybu.

Henry je uviděl první. Ale radost z toho neměl. Okamžitě po zaparkování

stroje po boku

jednoho z kosmických obrů, ve chvíli, kdy ještě celý útočný a zaměřovací

systém nebyl plně

aktivován, prozářily bezednou vesmírnou temnotu nafialovělé naváděcí

paprsky, které pomalu

vycházely zpoza čtvrté planety soustavy. Podle všech odhadů by se měl v

průběhu následujících

několika sekund vynořit celý bojový křižník vesmírné policie.

"Nepřítel lokalizován. Pozice těsně za Alfa čtyři. Jednička a dvojka mají

povolení

odpálit."vydal Henry svůj verdikt.

"Rozkaz potvrzen. Odpalujeme první salvu."

Od dvojice bojových strojů v čele formace se oddělilo několik raket a

zvolna zamířilo k

vycházející lesklé kovové konstrukci pozemského stroje. Ten se velmi

pomalu otáčel, až nabral

směr přímo na solanskou flotilu. Naprogramované letící hlavice se v

sevřeném šiku blížilly přímo k

hlavním motorům. Několik pořádných detonací by mohlo v několika sekundách

vyřadit celý

generátor z provozu a pak by byl osud křižníku zpečetěn. Silové pole

nebylo zapnuté a to bylo pro

solaňany dobré znamení. Už nezbude čas na odvetnou salvu, kterou armádní

předpisy povolovaly

až po prvním útoku nepřítele. Henry byl nadšen. Vypadalo to na čisté

vítězství. A beze ztrát. V

duchu děkoval solanské tajné službě, ža přišla na ten skvělý nápad

spolupracovat s nejvyššími

pozemskými veliteli při vytváření jejich složitých a nepřehledných

armádních předpisů. Leccos se

tam ztratilo, ale dost věcí se tam podařilo i přidat. Třeba právě tato

položka zabraňující

meziplanetárním incidentům a nedorozuměním. Až dostanou zásah, bude

jasné, že nejde o

nedorozumění. Ale to už bude pozdě. Henry se uvolněně usmál.

Do zásahu zbývalo dvacet sekund, když v bojovém člunu nastal polach.

Kontrolky na displeji

zářily jasně červeně a solaňan nechápal, co se děje. Falešný polach ?

Ohrožení systému ? Ne, to

nebyl omyl. Henry zpozoroval úzký laserový paprsek, který spojoval jeho

člun se vzdáleným

pozemským strojem. Ozařoval kabinu a každou chvíli solaňana oslnil.

Naváděcí paprsek. To není

dobré. Snažil se překonat mihotavé mžitky před očima a tápal po

komunikátoru.

"Volám zástupce velitele roje. Mám tu poplachové hlášení z vašich strojů.

Nede jak jste na tom

?"

"Zaměřili nás. Všichni jsme pod jejich lasery. Máme vyčkávat v pozici ?"

"Jak jsou na tom naše holovizní křižnníky ? Míří na ně nějaký paprsek ?"

"Ne. Všechny jdou na nás. Já mám na sobě dva."Relaci přerušilo praskání a lomoz v

kabině."Nic nevidím, vůbec nic nevidím. Ty bastardi mi vypálili oči.

Dostal jsem přímý zásah do

obličeje..."

Henry se ovládal a snažil se nepanikařit. Se zavřenýma očima se soutředil

na vývoj situace.

Každou chvíli měl přijít signál úspěšného zásahu jaderných hlavic, ale

sekundy se nekonečně táhly.

Zvědavost ho nutila otevřít oči, ale žhavý tlak na víčkách ho utvrzoval v

přesvědčení, že pohled,

který se mu naskytne, bude poslední v životě.

Proč proboha používají naváděcí paprsky ? Kdyby vyslali normální řízené

střely, měli by

mnohem větší šanci na úspěšný zásah. Přece nemohli vědět, že piloti

nebudou mít v přilbách

ochranné filtry a již pouze zaměřovací paprsek bude stačit na to, aby je

zcela paralyzoval.

Ticho v kabině prolomil palubní počítač :"Nepřátelská loď vystřelila

salvu jedenácti raket s

laserovým zaměřováním. Hlavice jsou konvenční. Doba do zásahu půl

minuty."

Henry se vzpamatoval a vykřikl :"Odlet. Všichni ze svých pozic. Kličkujte

a útočte střemhlav.

Oči otevřete, teprve až po dvou manévrech naslepo. První manévr všichni

doprava a pak nahoru."

Prudké přetížení jej zalisovalo do anatomické sedačky a solaňan si

uvědomil, že mu v záhybu

kombinézy cosi cuklo. Odjištěná kapsle nepříjemně studila na holé kůži a

Henryho se zmocnil pocit

zoufalství. Tak tohle jsou ty jejich vitamíny a výživné látky. Při prvním

náznaku nebezpečí se

odjistí a jekmile se pokusí se katapultovat, jehla mu automaticky vpálí

do žíly svou dávku

smrtelného jedu. Vždyť se to proslýchalo už na letecké škole, i když tomu

nikdo z pilotů nevěřil.

Tolikrát ho cvičili, aby ovládal svou pamměť a ani při nejhlubších

psychických sondách nic

nevyzradil a teď mu evidentně nevěří. Raději ho zabijí, než by riskovali

prohru. Ten technik, co

tvrdil, že dnes nejsou na strojích výsostné solanské znaky asi

nevtipkoval. No a co. Už je stejně

pozdě. Deprese vrcholila a Henry sevřel řídící páku a opatrně otevřel

oči.

Nafialovělý paprsek pronásledoval jeho člun stejně tak jako většinu

ostatních v těsném závěsu

a nevěstil nic dobrého. Vyděšení piloti splašeně prolétávali solanskýmmi

křižníky, čímž

pozemšťanům, kteří vše z dálky sledovali, způsobovali těžké šoky.

Na obrazovce videorádia zablikala tvář pozemského důstojníka.

"Solanští piloti, vaše vlast Vás poslala na smrt, ale my vám dáme šanci.

Pokud se okamžitě

vzdáte, deaktivujeme naše hlavice a vezmeme vás do zajetí."

Henry měl pocit, že se jehla s jedem v kombinéze nepatrně zachvěla.

Jediné špatné slovo a

skončil jednou provždy. Sarga to všechno určitě na asteroidu poslouchá.

O Sargu se pokoušel infarkt. Tolik se na bitvu těšil. Ale jeho válečná

lest nevyšla. Jak to ?

Nebyla sice úplně dokonalá, ale velitel lodi měl být přeci dost unáhlený

člověk. Prvděpodobnost

chyby a impulsivního rozhodování byla u plukovníka Parkera velmi vysoká,

tak jak je tedy možné,

že dělá, jako by solanské křižníky vůbec neviděl ?

"Ani vaše křižníky vám nepomáhají."hřměl z vidoerádia demagogický

hlas."Než aby vypnuli

své silové pole, raději se podívají na vaši zkázu."

Tak a je to. Silové pole. Neútočí na ně prostě proto, že si netroufnou.

Proč si ale myslí, že mají

silové pole ? Že by je kontrolovali zblízka ? Nebo mají nějaké nové

přístroje ? To je ale smůla.

"Za pět sekund přestanete existovat. Máte poslední šanci."

Sarga se vztyčil a zařval :"Na to nemám nervy. Každého, kdo se vzdá nebo

se pokusí

katapultovat, okamžitě zabíít."pak poněkud tišeji nařídil"Vydejte příkaz nejbližšímu solanskému

křižníku, aby okamžitě zamířil k našemu systému."

Generál se pomalu posadil a snažil se nemyslet na to, co se děje nahoře v

kosmu. Armádní

psycholog se k němu nenápadně natočil a v průběhu několika minut odpoutal

Sargovu mysl od

děsivých galaktických problémů k šokující vizi překvapivé návštěvy

generálovy manželky. Detaily

jejího možného příjezdu do rekreačního centra vybaveného pro generálovu

potřebu Sargu vyděsily

natolik, že by se nejraději na celý kosmický konflikt vykašlal a okamžitě

odjel zahladit stopy své

bujaré relaxace, rozpustit tým masérek a přeuspořádat videotéku.

Představa, že je jeho manželka

mimo kontrolu přidělených expertů služby byla děsivá. Těch nepříjemností

a ty zdlouhavé, úmorné

a nikdy nekončící hádky. Skoro jako tekrát, když jí jakýsi pozemskký

agent prodal za několik tisíc

dolsů rozsáhlé materiály o generálových večírcích na Venusii. A to tam

ještě ani nebylo všechno,

ale nepříjemnosti z toho měl přímo kosmické. Tehdy se také rozhodl, že už

nikdy nepojede na

žádnou svoji dovolenou nikam mimo kolonie solanu. A dobře udělal. Zatím.

Ale kdyby na něho

mělo zase něco prasknout, pak zodpovědné osoby nedožijí rána.

Generál na chvíli zapoměl, co se děje v sektoru Alfa čtyři a to bylo

dobře, protože se tam právě

odehrávaly samé pro Solan velmi nepříjemné věci.

Henry se v prudkých poryvech přetížení potil v pilotním křesle a zděšeně

sledoval oslňující

exploze, ve kterých se ztrácely stroje většiny jeho kolegů. Těsně za

sebou měl stále několik

naváděných střel, které mu velmi zákeřně nadbíhaly, aby na něho vzápětí

střemhlav útočily,

netrefily se a celý vyčerpávající hon mohl pokračovat dál. Solaňana

deptala představa, že ten, kdo

ty prokleté střely řídí, sedí v klidu za konzolí svého počítače a s

joystickem v ruce se oddává

dojmu, že hraje videohru. Ani by se nedivil, kdyby na takové akce armáda

používala děti, které

byly co se týče reakcí a rychlých rozhodnutí v průběhu hry, mnohonásobně

rychlejší nežli jejich

dospělí kolegové. Jednou, ještě za školních let, četl na Solanu studii,

ze které jasně vyplývalo, že

čím méně toho řídící osoba ví, tím rychleji se rozhoduje. A v boji, kdy

na rychlosti reakcí a

momentu překvapení záleží často více, nežli na dalekosáhlých

strategických úvahách, to platí

dvojnásob.

Prudce uhnul doleva a vyděšeně sledoval jednu ze střel, která jen o

několik metrů minula levé

křídlo. Ne, to nevydrží. Z jednotky už zbývalo jen pět strojů a husté

mraky kovových úlomků,

kterými prolétával, mu připomínaly jeho již neexistující kolegy, kteří se

rozplynuli v duhových

zásazích smrtonosných střel. Netušil, že tři z pěti solanských strojů již

letí pouze ze setrvačnosti,

protože kapsle s jedem v kombinéze vykonaly své poslání v okamžiku, kdy

se piloti pokusili

katapultovat.

Další zásah. Oslniivý záblesk Henryho na okamžik oslepil a když se mu

opět vrátil zrak, zjistil,

že jeho pronásledovatelé zmizeli. Hlavice prolétávaly bezcílně prázdným

prostorem a nafialovělé

paprsky pro ně marně hledaly vytoužený cíl. Prémie nebudou. Mezi malým

bojovým strojem a

pozemským křižníkem se jako dar z nebes objevil meteorický roj, který

Henrymu zastínil výhled na

nepřátelský stroj. Opatrně srovnal rychlost lodi s rojem a nechal se

unášet pryč, daleko od vraždění,

utrpení a nemilosrdných jatek v provedení odpovídajícím třiadvacátému

století datování pozemské

unie.

Henry byl šťastný. Podle všeho byl jediný, kdo z celé letky přežil. Bylo

to kruté, ale solaňanovi

to právě teď připadalo spravedlivé. Všechno to vyptávání před akcí,

nepříjemnosti a složité vedení

operace, která je předem odsouzena k neúspěchu. Vždyť by to bylo tak

kruté, zahynout nevlastní

vinou, bez špetky naděje, jako odečitatelná položka ve statistických

materiálech. V duchu se mu

vybavil hlas :"Počítáme s třicetiprocentními ztrátami. Máte moment

překvapení."Ztráty byly

devadesátiprocentní a moment překvapení se nekonal. Jak byl naivní ve

chvílích, kdy svým

velitelům věřil. Už nikdy, nikdy nebude bojovat pod cizím velením. Nést

odpovědnost za chyby

druhých a pykat za ně. Ne, už nikdy. V Henrym pomalu dozrávalo životní

rozhodnutí. Dezerce. A

život na volné noze. Třeba se dá s pozemšťany mluvit. Prý jsou tak

zkorumpovaní, že přistoupí na

cokoliv, z čeho jim plyne zisk. A Henry měl co nabídnout. Perfektní

znalost solanských

zaměřovacích systémů ho stavěla mezi leteckou elitu v tomto oboru. Měl

toho v hlavě víc, nežli

mohl kdy jaký pozemský agent nakrást z přísně střežených solanských

archivů. Vyplatí se jim.

Snad nebudou nevděční.

Rozhodl se. Opatrně vyndal ze zásuvky tavný nůž a centimetr po centimetru

vydolovával

jedovou kapsli ze své kombinézy. Z lesklé tkaniny se vynořila nejdříve

malá plastická nádobka se

zelenou tekutinou a hned za ní kovově chladný mechanismus, ze kterého

vykukovalo tenké lanko

antény, která mizela kdesi v útrobách skafandru. V okamžiku, kdy celé

zařízení vysunul ze záhybu

látky, jehla s sebou prudce škubla a postříkala palubní desku zelenými

kuličkami, které se drolily,

odrážely, znovu drolily a znovu odrážely a vytvořily tak v kabině jemnou

nazelenalou atmosféru.

Henry se naklonil k ovladači odsávání a nastavil čistící režim. Přestože

ho vzduchotěsná přilba

chránila před jedem více než dostatečně, obával se, že se zelené kuličky

časem dostanou do

kombinézy čerstvě vyřízlým otvorem. Naklonil se pro lepicí pásku a pak

spatřil svůj zlý sen. Jedna

ze zbloudilých solanských střel právě prosvištěla kolem lodi a našla si

svůj cíl právě v nedalekém

meteorickém roji. Záblesk jasnější než tisíc sluncí ozářil celý

planetární systém a vypařil celý roj v

několika desetinách sekundy. Pozemské zzaměřovače vzápětí našly svůj cíl

a několik raket

bleskurychle zamířilo k malému stroji. Solaňan automaticky zatáhl za

ruční katapult a v

následujícím okammžiku již z volného vesmíru sledoval efektní výbuch své

lodi. Udělal, co mohl a

všechno by bylo v pořádku, kdyby... Kdyby mu pod nafouknutý krunýř

kombinézy nezačal

pronikat mrazivý chlad a ručička zásoby kyslíku neklesala prudce k nule.

Vyjeveně zíral na temný

otvor v levé nohavici, kterým zprudka unikal životodárný kyslík a v

tisících drobných krystalcích

zmrzlého plynu se rozplýval v otevřeném prostoru. Henry nebyl hlupák.

Věděl, že je konec. Život

mu už žádnou další šanci nedá. Smutně se zahleděl k solanskému asteroidu

a v hrdle mu zamrzl

němý výkřik beznaděje.

V pozemském křižníku vládla povznesená nálada. Někteří střelci se sice

mezi sebou stále ještě

hádali, komu patří prémie za poslední oslnivý záblesk, který pomalu

pohasínal v temně rudých

skvrnách na monitorech většiny střeleckých kabin, ale členové

důstojnického sboru byli vyloženě

spokojeni.

"O tom, kdo dostal ten poslední člun, rozhodne až komise na Zemi."vydal svůj verdikt

zástupce velícího důstojníka."Zatím se tady moc nehádejte, nevíme, co nás

ještě dneska čeká."

Hlučící mužstvo se pomalu rozcházelo do svých kójí a občas někdo hlasitě

zanadával. Prémie

za ostré bojové zásahy byly poslední dobou jediným výrazným přilepšením k

jinak žebráckému

platu řadových příslušníků vesmírné policie, a tak by každý nejraději sám

povraždil nejméně

polovinu pilotů těch pirátských člunů.

Důstojník pomalu procházel poloprázdným sálem, až došel k radarovému

pultu.

"Máte tam něco ?"

"Ne. Nic, co by zatím bylo jisté..."v operátorově tváři se na okamžik

mihl falešný úšklebek, ale

rozplynul se tak rychle, že si ho nikdo ani nestihl všimnout. Tento

specialista byl naverbován

několik dní před pohotovostním startem a ledabylý kontrolor si při jeho

registraci nevšiml, že

většinu ze svých odborných vysvědčení získal na solanských universitách.

I kdyby si toho ale býval

povšiml, mohl mu pouze do dokladů zanést razítko"ČASTO PROVĚŘOVAT", což by ale třeba

právě dnes mohlo odvrátit osudnou katastrofu.

Tento mladík, stejně jako většina dalších, kteří studovali v solanském

systému, pociťoval

značné sympatie k režimu, který si vytyčil jako hlavní cíl vzdělanost a

vědu. K tomu přispívalo i to,

že ho poznal právě z té lepší stránky perfektně vybavených laboratoří

špičkových universit.

A tady se mělo prý zasahovat proti tomuto systému. Ne, nebude nikomu

škodit, ani nic

sabotovat. Bude jenom naprosto přesný a bude dělat všechno přesně podle

předpisů. To úplně stačí.

Takže třeba ten stín neznámé velké kosmické lodi, která se k nim právě

teď přibližuje

meziprostorem nadsvětelnou rychlostí, raději nikomu nenahlásí. Ještě není

jisté, že se tu vynoří. Její

obraz si přece mohl splést s meteorickým rojem, i když ten by asi

nevykazoval zápornou gravitaci.

Operátor si uvědomil, že všechna měření jedou do záznamu a bleskurychle

stáhl gravitační sondu z

podezřelé oblasti a začal intenzivně měřit parametry kovových úlomků,

které zbyly po výbuchu

jednoho z posledních strojů.

Důstojník se naklonil nad obrazovku a podíval se technikovi zpříma do

očí.

"Jak to myslíte, že nic, co by bylo jisté ?"

Operátor se nervózně podrbal za krkem a znovu upřel svůj zrak na široce

zářící pestrobarevné

vzorky na stolním projektoru. Pak zvedl hlavu a začal svou řeč :"Máme

tady tisíce falešných odrazů

od roztříštěných zbytků malých bojových člunů, pak je tu několik

meteorických rojů a navíc mi tu

ještě ruší obraz ty veliké holografické projece bojových křižníků ze

sousedního asteroidu. Myslíte,

že je přes to ještě něco vidět ? Za odrazy nevidím, můžu jenom

odhadovat."

Důstojník se přísně zahleděl do obrazovky, která mu sice ve svém

mihotavém reji světélek

docela imponovala, ale směsice souřadnic v jednom z galaktických nářečí

nedávaly žádný ucelený

význnam. Hlavou mu prolétla úvaha o tom, že už bylo dávno na čase

uzákonit desítkovou soustavu

pro všechny planety vesmíru, ale ta se v zápětí rozplynula v záblesku

poznání.

"Takže vy říkáte, že ty projekce přicházejí z asteroidu ?"

"Ano."

"A jste si tím naprosto jistý ?"

"Samozřejmě. Zaměřil jsem projektor."

Důstojníkův sebevědomý úsměv člověka spokojeného sama se sebou se náhle

rozplynul a jeho

obličej se zkřivil zlostí.

"Tak proč jste mi to okamžitě nehlásil ? To je přece sabotáž ."

Operátor litoval, že tomu blbovi vůbec něco říkal a pokoušel se hájit.

"Přišel jsem na to právě teď. Až když jste se mne zeptal."

Důstojník se uklidnil."Tak to je v pořádku. Můžete sledovat dál."Pak se naklonil k interkomu a

vyštěkl :"Nastavit kurs na asteroid a připravit útok na jejich pozemní

zařízení. Povoluji použití

hloubkových hlavic s jadernými náložemi."

"Budeme je muset přemontovat z útočných střel, které jsme měli připravené

na solanské

křižníky."ozval se z reproduktoru ustrašený hlas.

"Tak je přemontujte. Máte na to deset minut."

"Rozkaz."

Pozemský hvězdolet nabral kurs přímo na nedaleký asteroid a začal se

pozvolna s hrozivou

neodvratností přibližovat ke konečnému cíli své dlouhé cesty.

Sarga seděl shroucený v křesle a své okolí evidentně nevnímal. Vyděšený

lékař za stolkem

intenzivně míchal povzbuzující lektvary a s obavami sledoval potícího se

psychologa, který se

marně snažil se solanským generálem zapříst jakýkoliv smysluplný

rozhovor.

Velitel akce tupě zíral a nereagoval. Ztrátu svých lodí vnímal až příliš

bolestně. Vojenská

disciplína ho nutila přijmout děsivou skutečnost jako holý fakt, ale jeho

lidské já ho sžíralo k

nevydržení. Nervy mu povolovaly s každým dalším smrtícím zásahem

pozemských střel. Když

jednotlivé monitory pilotů zhasínaly a ukazatele životních funkcí se

měnily v nehybnou čáru,

vynořila se mu v mysli trýznivá představa z doby, kdy sloužil u letectva

a při cvičném letu omylem

odtrhl konektor biosnímačů z řídící desky.

Stalo se to velice snadno, když jeden z bezpečnostních popruhů nevydržel

extrémní přetížení

akrobatických kousků, které rád předváděl nad letištní věží, a přetížení

ho vytrhlo ze sedačky a

přirazilo nesmírnou silou ke stěně kabiny. Nikdy nezapomene, jak vyjeveně

zíral na chuchvalce

drátů mizející v útrobách lesklého skafandru a hlavou mu prolétávala

divoká směsice nadávek ve

většině soplanských dialektů.

V zápětí automat přepnul na automatického pilota, který se začal velmi

zvolna navádět na

přistání. Trvalo to nesnesitelně dlouho. Automatický detektor životních

funkcí byl bez signálu a tak

v souladu se směrnicí pro nouzové stavy kdesi ve svém biočipovém mozku

konstatoval smrt pilota

a vypnul přívod kyslíku, aby zbyla větší rezerva pro střelce, který se

krčil v oddělené spodní kabině

stroje. Sarga se začal dusit. Nejdříve pomalu a nenápadně. Vzduch, který

dýchal, byl čím dál

prázdnější. Musel dýchat více a hlouběji a přesto měl pocit, že se dusí.

Panika, křeče, horečka, pot a

široce rozevřené oči v namodralé tváři ujistily vyprošťovací četu o

skutečném stavu pilota hned, jak

ho uviděli. Dávali mu padesátiprocentní šanci na přežití a tvrdili cosi o

celoživotním poškození

mozku. Mýlili se. Když se tehdy Sarga probral, byl to zase on. Svěží,

energický a rozhodný velitel.

Nic mu nechybělo. Snad... Snad jenom drobnost. Ale ta se objevila až

mnohem později. Až poté, co

se stal nejvyšším velitelem tajné služby, a při jedné z extrémně

náročných akcí se náhle shroutil.

Ne, nebylo to pravé nervové shroucení. Prostě vypnul. Usnul s otevřenýma

očima. Zdánlivě bez

příčiny, ale vzbudit se nedal. Probral se až po pěti hodinách a nic si

nepamatoval.

Tehdy to všechny dost vyděsilo a vzápětí mu zařídili každoroční dovolenou

na zotavení, kam

jezdil již čtvrtý rok právě do nedalekého rekreačního centra. Celý ostrov

pro sebe, krásné dívky,

zpěv exotického ptactva a šumění vln. Prostě dokonalá relaxace.

Doktoři tvrdili, že maximální riziko opakování podobných stavů je právě

teď, v solanském

letním období, kdy metabolismus pracuje rychleji a emoce jsou

intenzivnější. Toto rizikové období

by normálně trávil zcela nerušen v absolutním klidu, nebýt těch dvou

prokletých pozemšťanů. Ten

Stone od SDPP a jeho zákeřný android. Za všechno mohou jen a pouze oni.

Mark se zvolna probíral z narkózy a první, co uviděl, byla ustrašená tvář

jeho syntetického

přítele. Pokusil se vstát, ale lokty se mu podlomily.

"Ještě chvilku lež, Marku, než se probereš úplně."Prolomil Ray tíživé

bzučení ventilace a

desinfekčních přístrojů, do kterých právě čtyři chirurgičtí roboti

odkládali zbytky zakrváceného

biologického sarkofágu a desítky lesklých ostrých nástrojů.

Moderní medicína se stala kombinací kybernetiky a klasického lékařství,

přičemž slepě

napodobovala většinu operací vykonávaných lidskými lékaři bez nějakých

větších technických

vylepšení. Jedním z důvodů byla i skutečnost, že unie pozemských lékařů

vydala prohlášení, které

povolovalo operace vykonávané automaty pouze v případě, nemůže-li být

přítomen lidský lékař.

Odvolávala se přitom na humální etiku a možnost zneužití strojů, které se

podle prohlášení zabrání

tím, že stroje nesmí improvizovat, ale budou vykonávat naprogramované

operace přesně v

předepsané kvalitě, která byla nepatrně nižší, než kterou by mohl

poskytnou středně dobrý

pozemský lékař.

Mark byl samá jizva a bolelo ho celé tělo. Nechápal, co se to s ním

vlastně stalo. Od okamžiku,

kdy spolu s Rayem utíkali jako o život přes vlhký letištní beton, si už

vůbec nic nepamatoval.

Znovu se pokusil vstát. Dalo to nesmírnou práci a každou chvilku sykal

bolestí. Nakonec se přece

jen odlepil od lůžka a spustil nohy na podlahu. Promnul si oči.

"Kde to jsem ??"

Ray se pokoušel nepanikařit a nějak ohleduplně svému příteli vysvětlit

současný stav situace.

"Víš, Marku, tam na tom letišti tě trefili, pak jsi omdlel v kabině,

pokusil se tě zabít zubařský

robot a mezitím jsme uprchli v solanském bojovém křižníku, kde jsme ještě

právě teď."

Mark jen tupě zíral. Po chvilce mu došlo, co to vlastně android říkal a

udivenně zakroutil

hlavou. Znovu sykl bolestí a chytl se za zátylek. Čerstvá jizva o sobě

dala vědět a bolestivé svrbění

kůže se téměř nedalo vydržet. V diagnostickém automatu cosi písklo a ke

Stoneovi přiťapkal jeden

z menších zdravotních robotů a přestříkl mu zátylek nějakým chladivým

sprejem. Mark byl od

tohoto okamžiku celý ztuhlý a snažil se moc nehýbat. Ptal se však dál.

"Kdo tedy teď vlastně řídí tenhle křižník ? Ti roboti jsou na solaňany

nějak moc

přátelští."usmál se kapitán.

"Správu lodi převzal Ray 2, moje softwareová kopie. Před tvou operací se

z tohoto sektoru

odpojil, ale nedivil bych se, kdyby nás už zase poslouchal."

Mark se přestal usmívat."Odkdy řídí křižníky samostatné programy ?"

Ray odpověděl."Od té doby, co si vede Solan svůj vlastní tajný vojenský

výzkum."

"Hmmm.... Tak to bude asi ještě veselé."ucedil Mark a obrátil řeč jiným směrem."Kde se tedy

právě teď nacházíme ?"

Právě když se android chystal k odpovědi, ozval se z reproduktoru u

stropu Ray 2.

"Nacházíme se na stacionární oběžné dráze nad asteroidem Alfa čtyři. Pod

námi jsou

pravděpodobně solanské výzkumné laboratoře a zřejmě i jejich věznice. V

průběhu kapitánovy

operace jsem prováděl výzkum v radarovém spektru a zjistil jsem, že z

podzemních urychlovačů

asteroidu unikají silné neutronové svazky. Podle zbytkové radiace z

obletových snímků to vypadá

na dvě atomové elektrárny v blízkosti magnetických pólů tělesa."

Ray se otočil ke stropu a vyčítavě vykřikl :"To jsi celou dobu jenom

studoval snímky, zatímco

tady Markovi šlo o život ?"

V reproduktoru u stropu zašumnělo a ozval se o poznání stísněnější

hlas."Vím co se stalo.

Prošel jsem zrychlené záznamy. Ale v té době jsem se zabýval zaměřováním

nouzového radiového

volání z asteroidu."

Místnost zaplnil jednolitý šum, ze kterého občas vyrážel hysterický hlas

agenta Jonese. Zpráva

nebyla ucelená, ale bylo z ní jasné, že Jones je ve vážném nebezpečí."

První se vzpamatoval Mark :"Ale vždyť Jones se vrátil zpět na Zemi. Byl

sice ve špatném

stavu, ale vrátil se. Co by tedy dělal teď a tady ?"

Ray se zamyslel."Mě se ten Jonees na Zemi nějak nezdál. Nedalo se s ním

mluvit, nevtipkoval,

ztratil zájem o kariéru, vždyť to snad ani nebyl on."

"Říkalo se, že mu někdo vypláchl mozek."dodal Mark.

"A co když to nebyl vůbec on, ale jeho identická rychlokopie z DNA. Tu

přeci dokážeme

vyrobit do měsíce i na Zemi a jediný problém bývá s tím, že má úplně

prázdný mozek."

"Ty myslíš, že nám poslali zpátky jeho kopii, robota s prázdnými krystaly

a opravdového

Jonese drží tady dole pod zámkem ?"

"Vypadá to tak."

"Ale to by musel být moc dobrej, aby se dokázal dostat k vysílačce a

volat pomoc."divil se

Mark."Jones nikdy moc dobrej nebyl. To se mi nějak nezdá."

"Vypadalo to věrohodně."přesvědčoval Ray."Přece ho tam nenecháme jen tak chcípnout. Ray 2

mu už stejně slíbil pomoc."

"Ray 2 si může pro mě za mě slibovat co chce komu chce. Šéf jsem tady

já."

Ray přiložil prst na svá syntetická ústa a podíval se na Marka."Ne tak

nahlas, co kdyby se

urazil. Nezapoměň, že má celou loď pod kontrolou."

Mark se zarazil."Cože ??"

Světla u stropu zamihotala a v místnosti vypadl proud. Hlídací androidi

vstoupili do dveří a

ztuhli v pohotovostní pozici. Reproduktory u stropu znovu oživly,

tentokrát strohým a

nepříjemným hlasem.

"Marku, určitě sis už několikrát všiml, že se u mne objevují i lidské

emoce. Všiml sis ?"

"No to víš, že jsem si toho všiml."ucedil znechuceně kapitán a marně

uvažoval, jakým směrem

to asi kopie androidovy mysli míří. Podle něj byl Ray psychopat, možná

ještě o dost nebezpečnější

než on sám. Ale měli se rádi. Zachraňovali si navzájem život, který pro

oba vždycky znamenal

společné vzpomínky na desítky akcí v mnoha soustavách náležících k

pozemské unii. A pak i v

několika, co se k unii přidaly až jejich po akci. Co to tedy ta Rayova

kopie může chtít ?

"Objevil jsem další lidskou vlastnost. Je to ješitnost. Určitě o ní něco

víš.."

Mark se začal potit, ale raději nic neříkal. Říkali o něm, že je ješitný,

ale on to vždycky

považoval za hloupé žvásty podřadných závistivců, kteří mu chtěli škodit.

"Slíbil jsem agentu Johnsonovi pomoc. Podle kodexu SDPP je povinností

každého androida

chránit agenty v akcích. Já vím, že ty jsi Johnsona rád neměl. Ale to

nevadí. Pomoc jsem mu slíbil

a své slovo dodržím."

"Tak tam pošli samonaváděcí člun s roboty."přesvědčoval do tlampače

kapitán.

"Tak jednoduché to není. Roboti ho nenajdou, chybí jim lidská zkušenost a

úsudek. Pomůžeš

mu ty."

"Ale já jsem po operaci. Málem jsem to nepřežil. Měl bych být v klidu a

nepřetěžovat se."

"Ale Marku. Dobře vím o tvé skvělé regenerační schopnosti, kterou

disponuješ. Vždyť jsi ji

získal jako dárek od cizí bytosti na jedné z našich prvních akcí. Do půl

hodiny jsi úplnně fit. Víš to

lépe než já. Výsadkový modul už jsem ti připravil."

"Já mu nechci pomáhat. On by mi taky nepomohl."

"Kdyby měl s sebou androida, tak by musel."

Mark se otočil na Raye."Co ty si o tom myslíš ? Není nějak moc důsledný

?"

Ray si posteskl."Promiň, pospíchal jsem a nestihl jsem provést cenzuru

nařízení SDPP. Tohle

je jejich originální verze mého programu. Já se řídím podle něčeho úplně

jiného, ale bál jsem se, že

by to nemuselo fungovat a to by byl náš konec."

"Hmm... Tak to je tedy skvělé."Mark se dlouze zamyslel s údivem

pozoroval, že ho jizva ze

krkem přestává bolet. Pokusil se podrbat a nic se nedělo. Skvělé. Takže

zázračná uzdravovací

schopnost nezmizela.

Tlampač u stropu znovu spustil."Jste povinni zachránit každého agenta

ohroženého v akci.

Pokud do výsadkového modulu nesestoupíte dobrovolně, budete k tomu

donuceni násilím."

Oba strážní roboti udělali několik rychlých kroků vpřed.

"Tak já to beru. Zachráním ho."Vykřikl Mark."Stejně mi nic jiného

nezbývá."

Kapitán otráveně svěsil hlavu a seskočil z lehátka. Před chvílí se

probral, a už znovu do akce.

Čert aby to vzal. Pohlédl vyčítavě na Raye a pak oba společně vyrazili

směrem k vyčkávajícím

strážným robotům, kteří před nimi úslužně pootevřeli protáčecí dveře. O

několik minut později se

od křižníku odlepil malý výsadkový modul a zamířil k asteroidu.

Zatímco těžkého Sargu vynášeli přivolaní nosiči ven z místnosti, ujal se

jeden ze starších

solanských důstojníků velení. Byl to snědý energický muž s vystouplými

lícními kostmi, typickými

pro obyvatele solanské galaktické oblasti. Na rozdíl od občasného Sargova

dobromyslnéého

výrazu, důstojníkovu tvář pokrývala neměnná sešklebená maska permanentně

zuřícího hráče

pokeru. Otočil se k ostatním důstojníkům a hlasitě pronesl.

"Přišli jsme sice o několik bojových člunů a náš velitel je právě teď v

dost špatném stavu, ale

bitva ještě nekončí. Podle nejnovějších informací se do systému blíží

nadsvětelnou rychlostí jeden z

našich bojových křižníků. Měl by se vynořit v průběhu příštích několika

minut."

Jeden z důstojníků chvíli přemýšlel a pak se zeptal."Myslíte, že bude

jeden náš křižník stačit ?

Pozemšťané mohou být dobře vyzbrojeni a v podstatě mají v tuto chvíli v

našem systému pod

kontrolou dva bojeschopné křižníky."

"Podle našich informací dobře vyzbrojeni nejsou. Minulý měsíc vstoupila v

pozemské unii v

činnost úsporná vyhláška o vybavení a výzbroji galaktické policie, takže

právě teď vystříleli zhruba

polovinu své munice."důstojník se dramaticky odmlčel a pak dodal."A co se týká druhého křižníku,

je stále ještě ve stínu za naším asteroidem a vůbec netuší, co se tady

děje. Navíc z něj před

okamžikem odstartoval záchranný modul pro fiktivního agenta Johnsona.

Takže Stone už na palubě

není. Žádný strach."

Důstojník udělal několik kroků ke spojovému technikovi a pokusil se na

tváři vykouzlit škleb

vzdáleně připomínající dobrácký úsměv svého předchůdce.

"Připravte pro náš křižník instrukce k útoku, jakmile se vyloupne z

meziprostoru. Útok provést

žárovou plazmou, ať máme ještě nějaké zajatce. Naši vědci potřebují dělat

hodně pokusů a

dobrovolníků je stále méně a méně. Ale jinak ať to vyřídí co nejrychleji.

Už by se měli každou

chvíli vynořit kousek od nich."

Operátor překotně datloval instrukce do kódovacího zařízení a důstojník

si poodstoupil od

obrazovek a spokojeně se usadil do křesla. Jeho příkladu následoval i

zbytek solanského velícího

sboru, takže to v generálním štábu vypadalo v tuto chvíli jako v kině

před premiérou. Všichni

upírali své zraky do záře velkého projektoru, na temnou siluetu

pozemského křižníku obletovaného

troskami drobných úlomků a z celého srdce mu přáli ten nejhorší konec. Do

akce zbývalo pouze

několik sekund.

Plukovník Parker se z posledních sil sunul úzkou chodbou směrem ke dveřím

do výstupní

šachty záchranných modulů. Otřesy byly velmi silné. Krvácení z bolestivé

široké rány na temeni

hlavy mu každou chvíli zaclonilo výhled bublajícími temnými skvrnami,

které zaplavovaly jeho

hrůzou zúžené oči. Teď přišel silnější náraz. Zářivky u stropu pohasly a

na obou stranách chodby se

rozsvítila mihotavá nouzová světla. Plukovník se zapotácel a ztratil

rovnováhu. Při svém pádu se

pokusil opřít o šikmou zeď chodby, kde za sebou zanechal dlouhou rudou

skvrnu.

Voda z hygienického bloku prýštila v dalších vlnách z pootevřených dveří

za Parkerovými

zády a omývala jeho zhroucenou postavu chladivými poryvy v rytmu

neustálých otřesů lodi.

"Nouzová situace. Stav nejvyššího ohrožení !!"chrlil automatický hlásič u stropu už

kdovípokolikáté své zbytečné hlášení, které už nikdo nepotřeboval,

protože ti, co ještě žili, dobře

věděli, jak je situace vážná.

Plukovník se pod další sprškou vody znovu probral a pokusil se vstát. S

nejvyšším vypětím sil

se mu to nakonec podařilo a tápavým krokem zamířil dál ke vzdálenému

konci chodby. Při každém

dalším nárazu zavrávoral, ale přesto pokračoval nejistým krokem stále

vpřed, za svým cílem.

Doufal jen, že mu na palubě nechali alespoň jeden záchranný modul.

Nemohl tušit, že moduly jsou na svých místech skoro všechny, protože

řídící kabina dostala

přímý zásah a vzápětí se kosmický křižník samočinně rozpojil na uzavřené

menší moduly, které se

od zasažené části vzdalovaly maximální rychlostí. Byla to předem

naprogramovaná taktika, při

které se mělo alespoň části posádky podařit ve své izolaci přežít, dokud

nepřiletí záchranné týmy.

Zde ovšem tato pomoc nepřicházela v úvahu. Nepřátelský křižník vytrvale

pokračoval v postupné

likvidaci jednotlivých válcovitých segmentů, které se v kosmické tmě

rozpoštěly do nádherných

duhových oblaků jeden po druhém.

O tom všm neměl naštěstí Parker ani tušení, protože celou dobu boje

strávil ve své oblíbené

vaně, chráněné výkonným antigravitačním zařízením. Byla to absolutní

pohoda až do okamžiku,

kdy pozemský křižník dostal přímý zásah. To nebyl normmální zásah. Bylo

to mnohem horší než

všechno, co kdy plukovník zažil. A že už toho bylo hodně.

Jako první vypadla antigravitační ochrana a záložní zdroje nenaskočily.

Při dalším prudkém

nárazu se utrhl těžký bojler s vodou, vyrobený ve starodávném stylu z

odlehčeného plastexového

stropu kabiny a s rachotem se zřítil Parkerovi na hlavu. V tom okamžiku

dostal sousední oddělený

segment další přímý zásah a plukovníkova široká vana se proměnila v

rozbouřený oceán. Dusivé

přívaly všudypřítomné vody byly nesnesitelné. Zkroucený pod těžkým

bojlerem nebyl schopen se

sám vyprostit a tak musel netečně čekat, až desítky litrů vzácné vody

vytečou proraženou boční

stěnou ven z nádoby. Hladina ve vaně se stále zvyšovala. Krev se řinula z

rány a o Parkera se

začalo pokoušet bezvědomí. Vysoké trumpetky v uších ho varovaly před

blízkým koncem a svaly

zvolna ochably. Naposledy se vzepřel a všechnu svou sílu namířil proti

závaží, které ho pomalu ale

jistě lisovalo k zrcadlovému dnu vany. Tíha náhle povolila a poloprázdný

sud se odvalil stranou.

Konečně mohl polomrtvý plukovník vylézt z vody. Jeho první myšlenkou byl

záchranný modul.

Krutá zima a nedostatek kyslíku. To byly základní dva problémy, nad nimiž

právě intenzivně

přemýšlel radarový operátor, který po útoku ve své sekci zůstal jako

jediná živá bytost. Na několika

zbývajících funkčních monitorech zvolna popraskával nekonečný ohňostroj

elektrických výbojů v

jednotlivých úsecích. Přerušená vedení vesele jiskřila po chodbách a

vybíjela svoji přebytečnou

energii do všeho, co jim stálo v cestě.

Tenkou škvírou ve stropě s hlasitým sykotem unikaly zbytky vzduchu a

teplota v místnosti

klesala na operátorův vkus až příliš rychle. Marně si snažil vzpomenout,

co se vlastně stalo. Bylo to

jen pár okamžiků a pak nastal konec. Konec všech jistot, konec křižníku i

posádky, konec všeho.

Snad měl tomu nadutému důstojníkovi přeci jenom říct o svých soukromých

pozorováních. Ovšem

teď už se zase nemusel bát, že by někdy někdo studoval záznamy měřících

přístrojů a odhalil tak

jeho zradu. Ne. Ta zemře společně s tímto vrakem. Ale to nesmí být uplný

konec. Myšlenky na

smrt ho přiváděly na pokraj šílenství. Chce žít. Je mu teprve třicet a

nestudoval celý život jen proto,

aby tu teď úplně zbytečně zemřel. Vždyť se ještě na Zemi nestihl ani

připojistit. Tehdy mu to

nepřipadalo důležité. Ale teď ?

Jeho pozornost upoutal neobvyklý pohyb na jedom z monitorů. Nemohl se

mýlit. Byl to

člověk. Živý člověk. Tápavá postava plukovníka Parkera se pomalu protáhla

kolem kamery a

sunula se dál.

"Ten tedy vypadá."ucedil operátor. Nepřekvapilo ho ani tolik, že jeho

nadřízený není oblečen,

ale nechápal, kde mohl přijít k tak ošklivé ráně na hlavě. Pravda, tady

sice byli také všichni mrtví,

tedy až na něho, ale za to si mohli sami. V okamžiku, kdy se s jasným

zábleskem vyloupl z

meziprostoru solanský hvězdolet, většina posádky relaxovala po snadném

vítězství. Pak už bylo

pozdě. V raketových zásobnících byly pouze střely pro přímý raketový útok

na pozemské cíle a s

těmi si odolný štít nepřátelského křižníku hravě poradil. Stejně jich

nebylo mnoho. Nebyl čas. Pak,

zcela bez varování, vyšlehl z boku křižníku záblesk a zcela sežehl

velitelské řídící centrum.

Okamžitý výbuch i únik kyslíku nadělaly strašnou paseku a operátor byl

zřejmě jediný, kdo něco

podobného očekával. Toho, že mu několik okamžiků před touto osudnou

příhodou přinesl jeden z

robotů azbestový skafandr, si všiml pouze druhý operátor a reagoval tím,

že pronesl cosi o

ustrašených zbabělcích. Více už říct nestačil. Ve schonu, kdy všichni

překvapeně zírali na

nepřátelskou loď, si operátor stihl kombinézu obléct a pak se to stalo.

Kabina pukla a úzkou

škvírou u stropu se vřítila do místnosti záplava zapálené plazmy. Ta v

několika sekundách zmizela

jako by tu nikdy nebyla a zanechala za sebou dílo zkázy. Plastex vydržel,

ale lidé ne. Žár vystřídal

mráz, ale proti němu nebyl odolný ani jeho azbestový skafandr. Vytápění

běželo naplno, ale

rezerva stačila sotva na čtvrt hodiny. Za chvíli bude konec.

Technik se zamyslel. Jestli tam někde venku Parker může chodit, znamená

to, že je tam kyslík

a normální teplota. Ještě jednou se podíval na monitor a z displeje určil

chodbu. Musí se tam dostat,

dřív než bude pozdě. Možná že je to jediná část sektoru, která má ještě

vlastní vzduch a teplo.

Sehnul se nad spálenými zbytky jednoho z důstojníků a odepnul mu od pasu

laserovou pistoli.

Opatrně ji vsunul do postranního laloku svého oděvu a vydal se ke dveřím.

Parker vrávoral vyčerpáním. Nedokáže to. Všudypřítomná únava ze ztráty

krve mu vzala

většinu sil i přesto, že se krvácení již téměř zastavilo. Byl u konce

svých sil, ale šachta s moduly se

táhla již za příštím záhybem chodby. Zatnul zuby a udělal posledních pár

kroků. Když se mu

otevřel výhled na desítky nepoužitých a připravených strojů, poklesla mu

čelist. To není možné.

Vždyť s ním na palubě bylo tolik zbabělců. Kdyby mohli, určitě by

okamžitě uletěli. Takže... Takže

musí být všichni mrtví.....Mrtví !

"To je hrůza !"zakřičel do prázdného hangáru a svět se mu před očima

zatočil. Ještě než ztratil

vědomí, pocítil mrazivý chlad a silný záchvat nevolnosti z nedostatku

kyslíku. Poté již pro něho

jakékoliv starosti přestaly existovat.

Opreátor se skláněl nad plukovníkovým tělem a snažil se nahmatat tep.

Slabé záškuby v

pravém zápěstí svědčily o Parkerově tuhém kořínku. Technik se sehnul a

přehodil si svého

nadřízeného přes rameno.

Za galaktické války, kterou vedly mezi sebou Solan a šest sousedních

planet, by mu zřejmě

podobný hrdinský čin vynesl vysoké vyznameání, nebo alespoň doživotní

úctu všech

spolubojovníků, ale tady nic podobného čekat nemohl. Vlastně ani nevěděl,

proč právě teď

zachraňuje život nějakému vojákovi, kterého ani pořádně nezná. Ale to

právě teď ani vědět

nepotřeboval. Prostě ho chtěl zachránit a to stačilo. Třeba už je stejně

pozdě..

Opatrně naložil Parkera do modulu a přiložil mu na hlavu sondu

diagnostického programu.

Měl trochu výčitky svědomí, že svým příchodem narušil vzduchotěsnost

celého systému a nebyl si

ani jist, zda se plukovník nezhroutil vinou tepelného šoku nebo

přechodného nedostatku kyslíku.

Teď už na tom nezáleželo. Automat navlékl Parkerovi speciální kombinézu,

ze které mu začaly do

žil proudit husté směsi vitamínových koncentrátů a povzbuzujících

prostředků. Jistící popruhy

obepjaly již tak nehybnoou sedící postavu a automat hlásil přípravu na

start.

Radarový technik si utáhl jistící popruhy a zkontroloval pojistku

katapultu. Na řídícím panelu

nastavil nacvičeným pohybem automatický režim a se zatajeným dechem

stiskl tlačítko start. V

modulu byl zatím poprvé a všechny testy absolvoval pouze na trenažérech.

S nepříjemným pocitem

si uvědomil, jak je nervózní. Neměl rád závratě. Zavřel oči. Svět se s

ním trochu zakymácel a když

oči po chvilce znovu otevřel, spatřil pod sebou široké barevné plochy

asteroidu, na který měl

pozemský křižník zaútočit. Jaká ironie. Zbytky po kdysi hrdém a krásném

skvostu pozemských

technologií zůstaly kdesi vysoko nad ním a on se teď snášel společně s

raněným šéfem výpravy

dolů do neznáma, vstříc civilizaci, kterou se ještě před chvílí chystali

zničit.

Modul zažehl své raketové motory a v hořících gejzírech tryskajících

plynů zamířil vstříc

svému poslednímu cíli, který v temném kosmickém prostoru osaměle zářil

desítkami

pestrobarevných odstínů odražených paprsků, jimiž ho zalilo místní

narůžovělé slunce.

Rozžhavený modul se zaburácením právě prorážel nejvyšší vrstvy umělé

atmosféry asteroidu.

Vířivé turbulence rozechvívaly každičký segment jeho složité konstrukce

až na hranici únosnosti a

oba agenti SDPP se chvěli dychtivým očekáváním ve svých výsadkových

kapslích.

Mark si právě zmateně opakoval dětskou říkačku, kterou mu poradil

výcvikový psycholog a

snažil se zapomenout na podivnou směsici nervozity, napětí, rozjitřených

smyslů a

neidentifikovatelného strachu, která v bouřlivých poryvech cloumala jeho

neurony. Ray v sousední

kapsli na tom byl o poznání lépe. I elektronický mozek si byl schopen

uvědomit hrozící nebezpečí,

ale bylo to nebezpečí předem naprogramované, neodvratné a prostě k němu

dojde. Andrid seděl

zcela klidně a soustředil se na správné načasování výsadku. Na něm teď

záviselo všechno.

Pravděpodobnost zásahu v atmosféře nepřátelské planety byla vysoká a

běžný výsadkový modul v

takových podmínkách neměl skoro žádnou šanci na přežití. Protiradarová

ochrana pracovala již

několik sekund na plný výkon a rozstřikovala do étheru kolem výsadkového

člunu směsici vln

nejrůznějších kmitočtů, které společně s dohořívajícími zbytky vnějšího

radiačního krunýře,

rozprsklého před několika okamžiky do atmosféry, dávaly šanci na

několikaminutové zmatení

nepřítele. Modul však přesto nebyl bezpečný.

Podle interních směrnic SDPP se jednalo o vojenskou záchrannou akci na

cizím území a proto

musely být použity kapsle. Marka to nijak nepotěšilo a když zjistil, že

mu palubní počítač přibalil

do výbavy i malou příruční jadernou pumu, proklel všechny fanatiky, kteří

v teple svých kanceláří

v pohodě vymýšlejí válečné směrnice. Vždyť jdou jenom zachránit nějakého

agenta, kterého podle

Markova čistě soukromého názoru stejně není vůbec žádná škoda. Tak proč,

proboha, plýtvají

tolika prostředky a energií. A teď ještě ty kapsle.

"Dvacet sekund do odpálení."hlásil strojově chladným hlasem Ray.

Mark se začal potit. Přetížení dvanáct gé, které ho v příštím okamžiku

očekávalo, mu dělalo

dost těžkou hlavu. A bude ještě těžší. Bude to sice jenom okamžik, kdy

speciální nálož v kapsli

zmírní náraz výstřelu, ale stejně to bude strašné. Kapitán proklel

všechny Solaňany, kteří přišli na

ten hloupý nápad, vybavit své křižníky tímto pozemským válečným

vynálezem. Kapsle byly sice

praktické pro vojenské akce typu komandos, kdy jste ze stratosfééry

vystříleli nad kontinent svou

elitní jednotku a pak už jen s uspokojením sledovali, jak tam všechno

hoří a doutná, ale na akcích

SDPP se podobných vymožeností obvykle nepoužívalo.

Pravda. Patřilo to k základnímu výcviku. Ale to už je dávno a Markovi na

to zůstaly jen hrůzné

vzpomínky ve kterých mu splýval děs a utrpení z odpáleného výsadku s

bolestmi hlavy z levného

alkoholu, kterým se snažil nabýt opět duševní rovnováhy. A teď je to tu

zas. Zlomyslný počítačový

program Ray 2 pro něho připravil hotové peklo. Dokáže to přežít ? Nebyl

si vůbec jist.

"Tři sekundy do odpálení."

Samočinné popruhy se zařízly do svalů. Silný tlak ponořil kapitána do

rosolovité anatomické

vystýlky. Oba uzávěry kapsle současně cvakly a uvolnily pojistky

projektilu. Mark se začal potit.

Musí myslet na něco příjemného. Za několik okamžiků se propadne o desítky

kilometrů do

hloubky, kde bude muset sám řídit svůj pád. Vzpoměl si na Elsu. Vybavila

se mu usměvavá,

krásná, zářící vitalitou a štěstím. Byla přesně taková, jakou ji chtěl

právě teď mít. A pak se to stalo.

Mohutná exploze zatřásla realitou a obě kapsle naráz opustily výsadkový

modul, který

pokračoval v pozvolném předem naprogramovaném sestupu. Mark s Rayem se ve

svých

uzavřených elektronických rakvích bleskurychle provrtávali atmosféérou

níž a níž dolů ke svému

cíli.

Zpěněná krev, prudký tlukot srdce, bolest v celém těle. Kapitán cítil, že

se začíná probírat.

Nemá moc času. Kryt v přilbě se s tichým šelestem pomalu odsouval a

odhaloval fantatastický

výhled na neznámou krajinu. Vysoké tóny generátoru postupně sílily, až

donutily Marka úplně

otevřít oči. Opatrně zamrkal a snažil se najít nějaký orientační bod. V

této neznámé krajině to nebyl

žádný velký problém. Trojice pyramidových výčnělků nad obzorem byla

jediným spolehlivým

ukazatelem v této nepřehledné změti zeleně a horských masívů. Aniž si to

uvědomil, nasměroval

kapitán svoji kapsli tím směrem.

"Cíl identifikován, vysílač Johnson lokalizován tři kilometry pod

povrchem severně od

pyramid."hlásil Ray.

"A co modul, jak je na tom ?"zeptal se Mark.

"Zatím se bez problémů navádí na přistání v džungli."konstatoval suše

android.

Kapitánem zacloumala vlna spravedlivého hněvu. Takové utrpení, spousta

bezpečnostních

opatření a všechno zbytečně. Taková byrokracie.

Náhle Markovi zadrnčel v přilbě vzrušený Rayův hlas."Modul právě dostal

přímý zásah

jadernou střelou. Okamžitě přestal existovat. Od této chvíle jsme bez

spojení se základnou."

Kapitán pocítil zcela nepatrný záchvěv spokojenosti. Alespoň, že to

nebylo zbytečné. Naklonil

se ke komunikátoru."A proč ta panika. To se přece dalo čekat, že na nás

zaútočí."

Vzápětí se ozval opět chladný syntetický hlas."Jenže oni nezaútočili."

"Cože ? A kdo tedy ?"

"Střela přilétla zvenku."

"Takže ne z asteroidu ? Jak je to možné ? Vždyť tam nikdo kromě nás

nebyl."

"No právě."ucedil android."Podle mých výpočtů vyslal střelu Ray 2 z našeho křižníku, ale

nevím proč a nemohu se s ním spojit."

"Jak dlouho nemáš spojení ?"

"Teprve několik sekund. Od výbuchu."

Mark se zamyslel."To tedy začíná pěkně. Na nepřátelském asteroidu, bez

prostředků, bez

základny, bez spojení...."Začaly ho pomalu přemáhat deprese.

"Prostředky máš. Jsi vybaven pro přežití na týden a na zádech máš

atomovou bombu."

"Jo."ucedil sarkasticky kapitán."Až budu chtít spáchat sebevraždu, tak kolem sebe alespoň

všechno zamořím."

"To vyřešíme. Věnuj se řízení."pobídl Marka android."Vchod do podzemí má být podle

snímků někde mezi pyramidami."

Obě kapsle vzápětí zavířily nad trojicí obrovských kamenných jehlanů a o

chvilku později

dopadly na malý výčnělek na boku jedné z nich.

Duté lupnutí a všude bylo plno světla. Po puklé kapsli zbyla spousta

tmavých střepů, které

dokonale absorbovaly energii nárazu. Mark se zhoupl do kolen a okamžitě

vyrazil vpřed po mírně

šikmém povrchu rampy nebo co to vladtně bylo. Koutkem oka stihl ještě

sledovat Raye, který o

několik metrů vlevo držel své křídlo přesně v souladu se všemi předpisy o

útočné formaci a právě

dobíhal s laserovým dělem v ruce k oválnému kamennému sloupu, jenž

podpíral klenbu vstupní

bránny od úzkého vchodu do pyramidy. Napočítal do tří a hodil před sebe

dýmovnici. Ta vzápětí

zakryla celý vchod hustou směsicí šedavého aerosolu, který zanechával na

temně černých

kombinézách obou astronautů velké šedivé skvrny. Ray se neklonil ke

vchodu a vysypal dovnitř

celou energetickou dávku ze své zbraně. Vzápětí couvl a přitiskl se ke

stěně. To byl ten pravý

okamžik pro Marka. Vyrazil vpřed a vší silou proskočil kouřovou clonou

dovnitř s prstem na

spoušti svého akustického zářiče. Byl v pohotovosti, připraven okamžitě

střílet.

O chvilku později zaznělo z hustého dýmu táhlé zavytí a úzký sloupec

energie odkudsi z nitra

chodby přeťal jeden z vnějších sloupů držících klenbu. Kamenné štěpiny se

rozstříkly do okolí a

stavba se začala hroutit. Ray se na poslední chvíli odrazil od stěny

skočil za Markem do útrob

podivného jehlanu. Nutno dodat, že ani on nepředpokládal, že za hustou

clonou dýmu se nacházejí

dlouhé, prudké kamenné schody, které mizí kdesi v podzemí. O několik

okamžiků později

následoval svého kolegu od SDPP, škobrtl o první schod a pak mu již

nebylo pomoci. Gravitace

zde byla sice podstatně menší než na Zemi, ale správně sešikmené

schodiště dokáže pravé divy.

Alespoň že se ovládl a nevystřelil z dezintegrátoru. Mohlo být ještě o

něco hůř.

Když se těžce pomlácený Mark znovu postavil a podpírán Androidem váhavým

krokem

vykročil do spletitého labyrintu chodeb, zazněl odněkud shora hromový

rachot.

"Tlaková vlna výbuchu člunu zřejmě právě dorazila."hlásil Ray.

Mark se podivil."Není to nějak moc silné ? Co to bylo za bombu ?"

"To nejsilnější, co na křižníku bylo."

"Asi jsme Raye 2 něčím dost naštvali."

Android kroutil zamyšleně hlavou a pravidelným krokem táhl svého téměř

bezvládného přítele

pryč, dál temnou chodbou.

Radarový technik si prohlížel terén na ploché obrazovce záchranného

modulu a se

znepokojením si uvědomoval, že tento asteroid je až příliš živý. Má téměř

pozemskou atmosféru.

Řekl by spíše, že solanskou, ale ta vegetace, to je neuvěřitelné. Právě

ppřelétávali nad rozlehlou

džunglí a tak sledoval dvojici bleskurychlých šelem, jak vytrvale

pronásleduje zběsile prchající

stádo vyděšených býložravců. Něco se mu na tom nezdálo, ale stále si

nemohl uvědomit, co to je.

Až pak na to přišel. Obraz divočiny něco takového nezná. Šelmy nikdy

neloví pro zábavu, ale z

nutnosti. Tohle však bylo něco jiného. Za stádem se svíjely desítky

umírajících zvířat, ale dravci

vytrvale hnali stádo před sebou někam pryč. Kam ? Těžko říct.

Plukovník Parker na vedlejším sedadle se právě začal probírat z

bezbvědomí a proto se technik,

ač nerad, odpoutal od sledování děsivého dramatu na obrazovce a nařídil

modulu další oblet

asteroidu.

Plukovník zamrkal a upřel na technika svůj stále ještě mírně zakalený

zrak.

"Kdo jste ?"

"Radarový operátor šest, pane. Podařilo se mi zachránit modul i vás.

Právě provádíme třetí

oblet nad asteroidem."

Parker zavzpomínal. V útržcích se mu vybavovala vana, vytékající bojler s

teplou vodou,

porouchané antigravitační zařízení a vyčerpávající cesta dlouhou chodbou

napříč křižníkem. A pak

nic.

"Co se stalo s lodí ?"

"Nevím, pane. Ale je možné, že už neexistuje."

"A posádka ?"

"Nikdo nepřežil."technik cítil výčitky svědomí, ale uvědomoval si, že je to všechno už dávno

pryč. Třeba tomu ani nemohl zabránit. Velitel byl takový natvrdlík, že

než by mu to došlo, přímý

zásah by už stejně mezitím měli. Uklidnil se.

"Promiň."plukovník si jeho rozpaky vyložil jako hluboké pohnutí a litoval ho. Parker byl starý

voják a o posádku již několikrát přišel. Nebylo to nic nového. Bude to

pěkná dřina, zapamatovat si

jména nových členů posádky, až se vrátí na Zemi. Jestli se vrátí. Ale

tenhle nováček, kterého ani

neznal, to zřejmě nesnáší nejlépe. Bude nutné rozjet nějakou akci, aby

neměl čas podléhat

depresím. Parker si vzpoměl na poslední protišokové školení, které

absolvoval krátce před odletem

a zavelel :"Jdeme na přistání, ať to máme za sebou."

"Ale kam ?"podivil se technik."Už jsem to oblétl potřetí a žádné centrum civilizace jsem

nenašel."

"Zapni infradetektor. Zjistíme, kde mají energetické zdroje."

Zelená barva obrazovek se přelila v červeň, která se hemžila desítkami

drobných pohyblivých

bodů."

"Vypni záznam pohybu, zvířata nás nezajímají."

Technik převolil logiku a sledoval dlouhé černé pásy temné krajiny, která

se pod nimi míhala

závratnou rychlostí. Obrazovky změnily jas.

"Mám to."vykřikl operátor a zabrzdil modul. Přepnul na normální vidění a neubránil se výkřiku

zklamání. Přímo pod nimi právě zuřil velký lesní požár.

"No nic."uklidnil ho Parker."Letíme dál."

Po dalších pěti obletech zmohla plukovníka dřímota a tak překvapeně

vytřeštil oči, když ho při

sedmém obletu technik probudil.

"Mám to."

"Už zas ?"

"Ne, teď to doopravdy mám. Klidný energetický zdroj přímo pod povrchem .

Teplo, radiace,

prostě super. Civilizace, jak má být. Mám sestoupit ?"tázal se nadšený

technik.

Parker se zamyslel. Nebude to jednoduché, ale moc možností nemají.

"Jedem dolů ve spirálách a zkusíme objevit nějaký vchod. Dej mi obraz na

normální

spektrum."Parker se zadíval na obrazovku, kde ho upoutala trojice

vysokých pyramid o několik

kilometrů dál, tyčících se hrdě v zelené pustině.

"Něco vidím."prohlásil technik."Boční otvor ve skalní stěně pod

námi."podíval se na

monitory,"Jde odtamtud teplo. Musí to vést dolů."

"Tak ať už jsme tam."Plukovník se nemohl dočkat. Když kapitulovat, tak co nejrychleji.

Vysoká hodnost mu zajišťovala určité výhody i v zajetí a nyní měl v

úmyslu jich pro tentokrát

hojně využít i za cenu vyzrazení některých závažných vojenských

tajemství. Bohužel netušil, že

solaňané je v tuto chvíli znají již z první ruky přímo od nově

jmenovaného velitele galaktické

policie, který právě nastoupil do svého úřadu.

"Admirále, to je neslýchané. Váš křižník byl zničen a vy děláte jako by

nic."čertila se Elsa.

"Promoňte madam, ala v tuto chvíli hovoříte pouze s civilní osobou, tak

vás žádám, abyste mi

nezdělovala žádné přísně tajné informace."ozvalo se z druhého konce

telefonního vedení.

Elsa se snažila obraz na monitoru vyladit, aby alespoň ropzpoznala tvář,

ale marně. Podpětí,

které poslední dobou z nepochopitelných důvodů zachvátilo severní břeh

atlantiku, ovlivňovalo i

telefonní spojení. Vědci tvrdili něco o poruchách energetických

generátorů. Že je prý napadla

nějaká bakterie nebo co, ale tomu Elsa nerozumněla. Zato velice dobře

rozuměla svému

informátorovi, který jí před hodinou sdělil, že zachytil nouzovou zprávu

z křižníku vesmírné

policie.

"Hovořím s admirálem Neumannem ?"otázala se příkře.

"Neumann u telefonu, ale před deseti minutami jsem byl zbaven hodnosti,

takže už vám asi

nikdy nebudu muset pomáhat. Zkuste to s mým novým nástupcem. Sbohem."

Ve sluchátku suše zapraskalo a Elsa zůstala vyjeveně zírat do tmavé

obrazovky. On zavěsil. To

by si normálně nikdy nemohl dovolit. Elsa vlastní polovinu firem, od

kterých bere kosmická policie

za paušální ceny své vybavení. To tedy znamená, že ho skutečně vyhodili.

Ale proč ? Vždyť se tak

snažil. Byl na svém postu již více než deset let. Tohle se přece normálně

nikdy nedělá.

Elsa v zamyšlení vyťukala další číslo, pomocí softwareového klíče se

probourala přes pět

kódových blokád, které byly kromě jiného také produktem z jejích

laboratoří a už tu bylo spojení.

"Ááá, slečna Swensonová..."usmál se z obrazovky telefonu sympatický

čtyřicátník se

samolibým úsměvem v tváři."To jsem rád, že voláte. Myslím, že mám pro vás

dost důležitou

zprávu..."dramaticky se odmlčel.

"Já pro vás taky."nevydržela Elsa."Máte o jeden křižník méně a generál Neumann mi něco

slíbil."

Muž na obrazovce se ušklíbl a nasadil autoritativní tón."Sliby bývalého

generála mne

nezajímají. A ztráty křižníků jsou při naší práci jevem, se kterým se

počítá. Piráty sledujeme a až

nás dovedou k cíli, zaútočíme..."

"Cože ???..."nechápala Elsa."A co záchranná výprava ?"

"Podle našich informací nikdo nepřežil, takže není koho zachraňovat. Je

to daleko a i pouhý

průzkum by byl příliš nákladný na naše možnosti."

"Ale já to zaplatím."vyjekla Elsa.

"To asi ne."tvrdě odsekl nový generál."Energetické generátory z vašich laboratoří, které máme

ve výbavě, vykazují poslední dobou vysoké procento selhání. Dáváte

desetiletou záruku, nejdelší v

celé pozemské unii. Proto jste také vyhrála konkurs. Takže teď chceme

vrátit naše peníze, protože

Solan nám přinesl bezkonkurenční nabídku spolehlivějších zařízení."

To bylo i na Elsu moc. Okamžitě zavěsila a další telefonát již patřil

firemnímu právníkovi.

Mark i Parker v sestřeleném křižníku šli stranou, protože teď jde o

všechno. Akcie, prodat, rychle..

V těchto chvílích by Elsa mohla klidně nahradit tři spojovatelky naráz v

mezinárodní ústředně.

Telefonní smršť, kterou vyvolala, doznívala ještě dlouho do noci a

nazítří se burzy s cennými

papíry pěkně zprudka otřásly.

Modul se několikrát zprudka zachvěl a potom tvrdě dosedl do bujné

vegetace, která se pod ním

rozestoupila aby ho zase vzápětí dokonale pohltila.

"Jestli nás budou zkoušet z oběžné dráhy hledat, tak nemají žádnou

šanci."zahlaholil s

uspokojením radarový technik.

"No, hlavně, že jsme to přežili."odtušil plukovník Parker"Jen tak

mimochodem, na jakém

trenažeru jste se, mladíku, učil létat s modulem ?"

"Na trenažéru galaktické policie, dvě hodiny před odletem."odvětil

technik."Moc mi to nešlo,

ale patří to k výcviku."

"Měl jsi mě na to upozornit dříve, pilotoval bych já."

"Byl jste v bezvědomí, pane."

"To nevadí !", odsekl Parker."I v bezvědomí bych pilotoval lépe, než vy."

"Dobře."ucedil technik"Až budete příště v bezvědomí ...."

Nedořekl. Nebyl zvyklý příliš často lhát a v tuto chvíli upřímně litoval,

že vůbec kdy Parkera

do modulu bral. Taková nevděčnost. Kdyby měl alespoň špetku uznání. On je

přece radarový

specialista, a dobrý. To potvrzovala i skutečnost, že se předpokládaný

solanský křižník z

mezipropstopru skutečně vyloupl. To přece nikdo jiný nepředpokládal. Ale

létat s modulem ? Proč

? Transvozidlo se řídí jinak a podstatně lépe. Míň škube a přistává

automaticky. Tyhle zastaralé

moduly stejně vyhrabali určitě odněkud z předpotopních skladů. Někdo

musel dostat pěkný

úplatek, aby je policie zařadila do výzbroje.

Technik celý vzteklý seděl ztuhle u řízení a přemítal o nevděku a

příkořích světa, zatímco

Parker s hlasitým šátráním hledal spínač osvětlení kabiny. Tisíce stonků

rostlin se nad kopulí z

průhledného plastexu opět sepjaly do neproniknutelných snopů a v modulu

přestávalo být vidět.

Z palubní desky náhle zašumělo a z komunikátoru zazněl ohlašovací sled

tónů právě probuzené

nouzové vysílačky. Následovala dutá rána, kdy sebou plukovník leknutím

trhl a temenem

proplešatělé lebky konečně zavadil o spínač vnitřního oosvětlení. Vedle

sedící technik se probral z

apatie a otočil se k nadřízenému.

"Proč jste to udělal ? Zaměří nás dříve, než se stačíme leknout."

Parker se svým samolibým úsměvem si právě masíroval levou rukou rostoucí

bouli na hlavě.

Již několik let byl poněkud nedoslýchavý, ale před svým okolím tuto

závadu dovedně skrýval.

Dokonce zjistil, že jeho zamyšlené mlčení ve chvílích kdy někdo vznesl

nepříjemnou otázku, bývá

často mnohem úspěšnější, nežli vyhýbavé odpovědi kolegů v důstojnickém

štábu. Jednou dokonce

díky nedoslýchavosti získal vyznamenání za rozvahu, protoože

nezpanikařil, když za ním někdo

prohlásil, že dochází vzduch. Získal si důvěru všech tím, že jako jediný

se ani nehnul a dělal, že

neslyšel tu děsivou zvěst. Ostatní po chvíli šílení následovali jeho

příkladu a v klidu vyčkávali

vstříc osudu. Pomoc přišla kupodivu včas a Patrker se až dodatečně

dozvěděl, že je vlastně hrdina.

To se mu stávalo poslední dobou celkem často. Už se těšil, jestli ho Mark

zase jako vždycky

zachrání, jak mu bude admirál Neumann předávat vyznamenání. Za co ? Ono

už se něco najde.

Když jsou ztráty, musí být projev v televizi. A to je pak vhodné aby

promluvil velící důstojník o

odvaze, hrdinství a podobných věcech. Někdo už před lety zjistil, že

úplně nejlépe vypadá, když

dostanou oběti posmrtné vyznamenání. Pak ale musí něco dostat i

důstojník, který přežil. Tím se

mu zvedne i plat a pak je to lepší a lepší.

Parker se těšil ze svých soustavných úspěchů. Náhle si však s údivem

uvědomil, že na něho

technik nějak podezřele zírá. Napadlo ho, že by měl asi něco neutrálního

říct, ale to už bohužel

nestihl.

"Konečně, že jste se ozvali. Tak přece někdo přežil. Udejte polohu, ať

vás odtamtud

dostanem."ozvala se znenadání lámaná galaktština z komunikátoru.

"Kdo to může být ?"divil se technik.

"Nevím ."ucedil Parker, který si až nyní uvědomil, že musí hodně napínat sluch, aby

technikovi rozuměl. Už je to tak. Sluchový implantát se zřejmě při otřesu

poškodil a teď asi

dodělává. Ještě pár minut šelestů a pak úplné ticho. Nesnesitelná

myšlenka.

"Tady je posádka druhého záchranného modulu. Podařilo se nám přistát.

Udejte svou pozici."

Technik se zamyslel. Žádný jiný modul nevystartoval. Všedchny byly v

boxech. Kdo to tedy

může být ? Má dost solanský přízvuk.

"Neznáme svou pozici."

"Tak udejte nějaký výrazný bod v krajině."zchrchlalo to znovu z bedny.

"No, jsou tu takové tři...."náhle se zarazil. Proč to potřebují vědět ?

Jestli přistáli v modulu, už

stejně nevzlétnou. Záchranné moduly jsou jednoúčelové. Přistát a konec. A

že by je hledali pěšky ?

Přece nemohou znát zdejší krajinu.

"Tři coo ?..... Pyramidy ??"zahřměl divný hlas z tlampače. Silný solanský přízvuk se již nedal

zastřít. Bylo to jasné a zaslechl to i Parker.

"S kým se to bavíš ?"

"Nevím ."

"Coo ??"

"Říkám, že nevím."technikovi začaly povolovat nervy. Rozhodl se, že se

zeptá přímo.

"Z jaké jste sekce ?"

Hlas z komunikátoru okamžitě odpověděl, jako by na tuto otázku

čekal."Sektor bé čtyři."

"A hodnost ?"

"Já jsem pilot a další tři se mnou v modulu jsou velící důstojníci."

"To není možné !"rozzuřil se technik."Viděl jsem je všechny umřít."

Parker se prudce otočil a pátravě se na technika zadíval. Tak a je to

venku. Operátor trpce

litoval své unáhlenosti a přemýšlel, jak se z toho dostat. Ještě mu

nakonec na Zemi přišijou soud.

Tato starost, stejně jako většina ostatních byla zcela zbytečná, ale o

tom naštěstí zatím nikdo nic

netušil. Snad jen majitel hlasu na druhé straně étheru, který se náhle

začal hlasitě smát a blábolit do

stanice něco v solanštině.

"Co říká ?"obrátil se technik k Parkerovi, který si ho stále ještě měřil vytrvalým podezíravým

pohledem. Po chvilce ticha plukovníkovi posunky naznačil, ať se nakloní k

bedně. Pak zesílil

příjem na maximum.

Parker zpopelavěl."Musíme pryč. Rychle."vykřikl a vykopl plastexové dveře modulu."Zaměřili

nás."

"Kolik máme času ?"zajíkl se technik.

"Podle šelestů ve spojení moc blízko nebudou. Tipuju tak tři

minuty."zaječel plukovník a

ponořil se do husté trávy. Operátor jeho příkladu bleskurychle následoval

a tak se za několik

okamžiků oba energicky prodírali zvlněnou trávou se zjevnou snahou dostat

se co nejdále od

modulu.

"Au. Co to bylo ?"hekl technik a s úžasem si vytrhl ze zápěstí dlouhý

trn.

"Nevšímej si toho, žádné další trny tu nevidím. Jdeme rychle dál."sykl

plukovník.

A pak se to stalo. Oběma pozemšťanům chybělo už jen několik kroků k

okraji paseky, když

tráva kolem nich náhle zhoustla desítkami ostrých trnů, které v jemných

vibracích čeřily okraje

temně zelené masy dlouhých stonků.

"Jak to ? Vždyť to tu ještě před chvílí nebylo."vztekal se technik a

opatrně si vyšlapával

agresivní vegetací úzkou cestičku vpřed. Plukovník ho následoval, ale

nepřetržitě ho nabádal ke

spěchu. Ten byl také zcela na místě. Minuty nemilosrdně plynuly a velitel

právem očekával v

následujících okamžicích něco strašného. Jenom doufal, že solaňané

nepoužijí jaderné zbraně.

Marně.

V okamžiku, kdy celí rozdrásaní konečně vstoupili na volnou mítinu,

vyhoupla se nad obzor

vzdálená řízená střela. Líně za sebou táhla svůj bílý chvost a

nezadržitelně se sunula vstříc oběma

pozemšťanům. O chvilku později se z dálky ozvalo slabé zaburácení.

Byl to souboj času. Oba příslušníci vesmírné policie vyrazili přes mítinu

k úzkému otvoru ve

skalní stěně a ani netušili, že kromě elektronických senzorů blížící se

střely je právě zaregistrovala i

dvojice temně rudých očí krvelačné šelmy, v klidu vyčkávající v křoví

vedle zdánlivě poklidné

mítiny.

Pak se stalo několik věcí najednou. Šelma se mohutným skokem vynořila ze

svého úkrytu a při

dopadu na planinu roztrhla svými ostrými drápy právě probíhajícímu

Parkerovi titanovou

kombinézu na zádech. Technik, který běžel za ním, zpanikařil a vytrhl

zpoza pasu příruční

plamenomet. Proměnil všechno kolem sebe včetně bot svého nadřízeného v

hořící spoušt. Parkr se

vzápětí odvallil stranou a strhl ze zad hasící přístroj. V poslením

okamžiku si stihl zachránit zbytky

obuvi. Mezitím skučící psovitá šelma mohutným skokem zmizela opět kdesi v

křoví a v praskotu

burácejících plamenů bylo slyšet už jen její hlasité a pronikavé kňučení.

Oba pozemšťané setrvačností spíše proletěli, nežli proskočili otvorem do

skalní stěny a

propadli se kamsi do hlubin skalního masívu, který vzápětí bez problémů

absorboval radiaci

jaderné exploze nevídané síly. Nutno dodat, že to nebylo poprvé, ani

naposled, kdy dobře

načasovaný sled akcí dohnal trosečníky na pokraji šílenství až sem, kde

byli vydáni na milost a

nemilost pánům z podzemí. Právě dnes odsud vedla pouze jediná chodba. A

ta se měla v příštích

hodinách stát i jejich osudem.

Oba agenti SDPP šli již nekolik minut jednou z příčných podzemních

chodeb. Syrový zatuchlý

vzduch ztěžoval Markovi dýchání. Pozemšťanem zacloumaly každou chvíli

prudké záchvaty

dusivého kašle. Ray se na kapitána sklesle podíval.

"Dal bych ti něco pro uklidnění, ale nejde to."

Mark přemohl nutkání ke kašli a vyjeveně na androida pohlédl.

"Proč to nejde? Jindy mě na misích cpeš preparáty, že ani nemusím jíst

místní stravu a dneska

to nejde. Zrovna když je mi doopravdy zle. Nezapomeň, že jsem po

operaci."

Další kapitánova slova se vzápětí ztratila v explozi dusivého kašle,

který Ray sledoval s

očividným znepokojením.

"Ty sis musel při pádu způsobit nějaké zranění."

"To je možné, vždyť jsi na mne spadl i ty a bez antigravu vážíš přes sto

kilo."

Android se zamyslel.

"Počkej Marku, tuhletu hlášku budu muset zcenzurovat, jinak budu mít u

techniků z SDPP

problémy."

"A to ti vůbec nevadí, že já mám problémy už teď ?"sípal Mark."Jsi povinen mi pomáhat, tak

mi proboha něco dej."

"Útlumové prostředky způsobují otupělost a proto jsou na bojových akcích

nepřípustné. Ray 2

mi nedovolil, abych si cokoliv bral s sebou."

Mark se zarazil v půli kroku a vysypal ze sebe nesrozumitelný proud

nadávek těžkého kalibru.

Pak se znovu začal dusit. Když se po chvíli vzpamatoval, prohlásil :

"Na to, že jsme tu jako záchranná mise, jsme v dost špatný formě."

"Co se dá dělat. Johnsona odsud dostat musíme. Snad pro nás Ray 2 pošle

nějaký

modul."odpovědel android nejistě a naznačil Markovi, ať zastaví. Udělal

několik kroků vpřed a

zahleděl se do dálky. V temném šeru mírně se svažující chodby se z dálky

ozýval šelest

pravidelných kroků. Musel tam někdo být. A nebyl jeden. Kroky nabývaly na

síle. Teď už je slyšel

zcela bezpečně. O tom nemohlo být pochyb. Blížili se přímo k nim. Od šera

chodby se odloupla

dvojice tmavých siluet a s děsivou pravidelností bot dopadajících na

kamennou dlažbu chodby se

přibližovala blíž a blíž. Ray strhl Marka k podlaze a zadusil mu v hrdle

další nával dusivého kašle.

Teď se nesměli prozradit. Ray se změnil ve smrtonosnou šelmu. Generátory

v hrudi běžely na

maximum a nabíjely syntetické svaly hustými proudy energie, potřebné k

smrtícímu skoku.

Android pustil Marka a v okamžiku, kdy jedna z postav zastavila a

znepokojeně se rozhlédla,

skočil. Zářič měl nastavený na plný výkon.

Solanský technik od infiltrační jednotky pohlédl na displej a nevěřil

svým očím. Tak brzy to

ještě nečekal. Zajásal.

"Máme androida pod kontrolou. Dostal se do dosahu našich tunelových

vedení."

Šéf směny odmáčkl stopky a suše pronesl :

"Tak hoši, začínáme. Kontakt se sondou v jeho hlavě máme, teď si ho

trochu otestujem. Za

chvíli se setkají s druhou dvojicí. Nastavte zabijácký mód."

"Na koho ho mám nasměrovat ?"

"Třeba na toho menšího pozemšťana. Důstojníka si necháme na potom."

"Test připraven."

"Aktivujte."

Monitory v sále se probudily ze svého klidu a nabízely nudný pohled na

tichou šerou chodbu.

O chvilku později se ze tmy oddělila dvojice postav.

"Takže ten menší ?"chtěl se ujistit technik.

"Jo. Start za šest sekund a pak odpojit."

"Myslíte, že to dotáhne sám ?"

"Musí, byl tak naprogramován."

"Tak jo."dopočítal technik a stiskl spoušť injektoru.

Androidovo nitro zaplavila impulsivní myšlenka. Odrazil se ke skoku na

jistý cíll. Desetiny

sekund ve vzduchu se v jeho mysli protahovaly na neuvěřitelně dlouhou

dobu. Ještě v letu zapnul

zářič a vyslal jediný smrtící impuls. Okamžik překvapení byl strašný.

Plukovník Parker se třásl jako sulc a pomalu se vzpamatovával ze silného

šoku. Bylo to jako ze

zlého snu. Ještě před několika okamžiky tu bloudili společně s radarovým

technikem, když marně

hledali nějaký nouzový východ z této nekonečné chodby. A pak, zničeho

nic, se od kamené dlažby

odlepila zabijácká postava toho nemilosrdného androida a v desetině

sekudy zpečetila jeden lidský

osud.

Ohořelé cáry, které zbyly z radarového operátora, právě Ray skládal do

úhledné hromádky u

stěny chodbby. Cítil se dost provinile. Nebylo mu vůbec jasné, proč to

udělal. Musel. Asi má

nějakou poruchu. Ale jakou, a proč ? Možná z toho děsivého pádu. Třeba se

zpřetrhalo centrální

vedení datových zpětných vazeb. Ale pak by byl hodně nebezpečný. Všem. I

Markovi. A to

nechtěl. Pojala ho děsivá předtucha. Ještě jeden takový impuls a musí se

sám zničit. Jinak to

nepůjde. Desítky let paměťových záznamů u SDPP půjdou k čertu, ale

Markovi nesmí ublížit.

Nikdy. NIKDY!

Mark se jen velmi pomalu vzpamatovával ze silného šoku. Něco podobného se

snad ještě

nikdy nestalo a podle všech tvrzení SDPP se ani nikdy stát nemělo. A

přesto to byla pravda. Teď a

tady. Neuplynula ještě ani celá minuta od chvíle, kdy jeho věrný android

převzal veškerou

iniciativu. Na tom nebylo vcelku nic divného. Dělával to často, když se

nas různých misích

dostávali do složitých situací, které Mark nedokázal okamžitě uspokojivě

vyřešit. Ale tohle bylo

něco jiného. Ray v tu chvíli Marka zcela zabořil do podlahy a naprosto

automaticky provedl

dokonalou vraždu někoho, koho ani neznal. To bylo divné. Vždyť neměl

dokonce ani žádnou

záminku. Tohle se bude těžko vysvětlovat komisi pro nevměšování. Ale

nejhorší na tom bylo, že se

Ray zachoval naprosto v rozporu s naprogramovanými instrukcemi. Ano,

občas něco zcenzuroval,

ale tohle by si nikdy nedovolil. A navíc by měl vidět i po tmě naprostro

dokonale a poznad

příslušníka vesmírné policie. Tak jak se to mohlo stát ?

Markem zatřásl prudký záchvat zimnice. Zase ty nervy. Už by měl téhle

profese nechat. Bylo

to příliš náročné. Jestli se odsud dostane, tak už toho opravdu nechá. V

paměti se mu vybavilo

stejné předsevzetí, které si říkal pokaždé, když se dostal do svízelné

situace. Jenže z těch ho

obvykle bez problémů dostával jeho věrný android.

Ray. Ten Ray, který před několika okamžiky jen tak mimochodem zpopelnil

nevinného

člověka. Třeba nebyl tak úplně nevinný, ale to Ray stejně nemohl vědět.

Buďto má poruchu, nebo

se z něho stal psychopatický zabiják. Ani jedna vyhlídka za nic nestála.

Mark se rozhodl, že ho

bude muset odpojit. Pokusí se ještě zachránit z androidova nitra

mikročipy s desítky let společných

vzpomínek. Nesmí naráz zkratovat všechny okruhy. Ale to se lehce řekne a

hůře provádí. Hlavně se

k androidovi dostat nenápadně a pak mu odrazyt krytku od centrálního

rozvodu pod zátylkem. Je

naprogramován, aby ho poslouchal. Neměl by se bránit.

Kapitán se prudce otočil ke stěně, kde se zmítal v křečích z právě

prodělaného šoku zvracející

plukovník Parker. Těsně vedle něj postával Ray a tvářil se dost

rozpačitě. Střídavě zíral prázdným

pohledem na Marka a na zuhelnatělou čadící hromádku hadrů a kdovíčeho o

kousek dál. Vypadalo

to, že má dost starostí sám se sebou. To se Markovi hodilo. Udělal krok

vpřed.

"Co to bylo, Rayi ? Můžeš mi to vysvětlit ?"

Android se zakoktával a opatrně před kapitánem ustupoval."Já, já, já

nevím. Něco se se mnou

děje."

Mark už nečekal a vyrazil vpřed, s rukou napřaženou k přesnému úderu

malíkovou hranou do

syntetického zátylku androida, kde byl kromě jiného i nouzový vypínač

celého Rayova životního

systému.

Androidova reakce byla nečekaná. V prvním okamžiku se mu zaleskl v očích

záblesk

pochopení a odhodlaně se pootočil ke kapitánovi bokem. Bylo jasné, že se

nebude bránit. Vzápětí

mu však přes syntetický obličej prolétl škubavý stín děsivého chaosu a v

posledním okamžiku uckl

stranou a strhl před sebe dusícího se Parkera, jenž od Marka poté

inkasoval úder, který by porazil i

slona. S výkřikem rozhodil ruce a se zaduněním dopadl zády na chladnou

kamenou stěnu, na které

zústal chvilku jako přilepený a pak se v bezvědomí shroutil k podlaze.

Mark se rozzuřil a otočil se od bezvládného plukovníka zpět k androidovi.

"Rayi. Pojď ke mě."Pokusil se o křečovitý úsměv, který se mu moc nedařil a tak ho raději

vystřídal svým klasickým autoritativním výrazem, který nasazoval pokaždé,

když byl vyslýchán

komisí pro nevměšovaní. Zatím mu to pokaždé pomohlo. Jenže tady to bylo

něco jiného. Ray ho

znal.

"Ty mě vypneš, že jo ?"zahuhlal android.

"A co mám s tebou dělat ?"ptal se popravdě Mark."Pojď blíž a bude to pro nás pro oba to

nejlepší. Nic jiného se dělat nedá. Víš to sám."

Ray se klepal, jako by se měl každým okamžikem rozpadnout. Mark chvílemi

pochyboval,

jestli má před sebou skutečně jenom výrobek z laboratoří své přítelkyně

Elsy. Ach Elsa. Už aby byl

zase s ní. Bez Raye i celého dotěrného SDPP a jeho misí. Jenže teď je

tady a musí řešit

neočekávané problémy. Jeden stojí právě teď před ním a nechce se nechat

vypnout.

"Marku, to ti vůbec nezáleží na našich společných vzpomínkách ? Ty to

chceš opravdu

všechno vymazat tím, že mne vypneš ?"

Androidovi přeskakoval hlas a Mark se neubránil pohnutí. Bylo mu ho líto.

"Musím tě vypnout. Dobře víš, že jsi nebezpečný."odmlčel se"Tady jsi třeba zabil někoho na

kom vcelku nezáleželo, ale co kdybys třeba ublížil mě nebo Parkerovi ?"

"Tobě ublížit nemohu, mám blokace."

"Ty jsi měl i na zabití kohokoliv, kdo nebyl v seznamu justičního

počítače. Takže vidíš, že

nefungujou. Nebo byl tenhle chlápek, co jsi ho usmažil, v justičním

počítači pod kolonkou vrazi ?"

"Víš Marku, ...chvíli jsem měl pocit, že jo."

"No jo, pocity. Ty nemáš mít žádný pocity."

"Ale ty dobře víš, že je mám. A nikdy ti to nevadilo, když jsem tě

chránil."

Mark neměl tyhle výčitky rád. Rozhodl se, že to zkrátí. Stejně ta diskuse

vůbec nikam nevedla.

"Podívej Rayi, pokusím se tvé paměťové krystaly zachránit. Slibuji ti, že

udělám všechno, co

bude v mých silách."

"Jenže já vím, že jsi na škole dvakrát propadl z kybernetiky, takže vůbec

nepochybuju o tom,

že to dopadne špatně."

"Tak ti je vyndá Parker, koukni, už se začíná probírat."

"Tak to ne, Parkerovi bych nedal opravit ani mixér. Vždyť nikdy nic

rukama nedělal. Možná,

že umí nosit papíry, zalepovat obálky a tvářit se důležitě, ale na mne

sahat nebude. To už bych

radději měl ještě jednu poruchu."

O tom, jakou poruchu měl android na mysli, se nedalo ani na okamžik

pochybovat. Vyplynulo

z toho více než jasně, že plukovník by byl tím, kdo by ji nepřežil, takže

se Mark ani moc nedivil,

když se zraky právě se nadzvedávajícího Parkera opět obrátily v sloup a

plukovník znovu omdlel.

"Vidíš, co děláš. Až se vrátíme, tak z toho určitě budeme mít oba

nepříjemnosti."

Mark se opatrně přibližoval k androidovi blíž a blíž a v okamžiku, kdy už

si myslel, že je na

dosah, Ray znouvu ucukl a ustoupil dál do tmavé chodby.

"Ty mne chceš opravdu vypnout."zablekotal android"Tobě vůbec na ničem nezáleží. Všechny

ty roky.....Ty..."

Mark se ho snažil uchlácholit a přitom se opět přitočil o trochu blíž.

"Neboj se, vůbec to nebolí. Je to jenom jako když zhasnou světlo. Ani o

tom nebudeš vědět. A

probudíš se jako vyměněný a v pořádku."

Rayovi stuhly rysy.

"Nenechám se vypnout. Nikdy. A od nikoho. To se radši zničím sám."

Prudce se otočil a bleskurychle vyrazil do všeobjímající tmy ponuré

chodby. Kapitán po něm

znovu skočil, ale bylo pozdě. Rayovi nemohl v tuto chvíli stačit nikdo.

Sprintoval tmou jako o

závod a vzápětí se pozemšťanovým očím beznadějně ztratil. Ještě dlouhou

chvíli dozníval klapot

androidových výsadkových bot a pak se i poslední zbytky jejich ozvěny

ztratily za vzdáleným

zákoutím boční chodby. Byl pryč. Ale opravdu definitivně ? Hrozba stále

zústávala. Mark se otočil

zpět ke žhnoucím zuhelnatělým zbytkům čehosi, co bývalo před chvílí

příslušníkem vesmírné

policie. Pak se znechuceně sehnul a energickými fackami začal probírat

Parkera k vědomí.

Odpočatý Sarga vstoupil do řídící místnosti celé operace a zářil

spokojeností. Několik hodin

spánku společně s koňskou dávkuo povzbuzujících prostředků vykonalo své a

armádní psycholog

také dokázal pravé divy. Prostě ten muž, který právě vstoupil, neměl

vůbec nic společného s

troskou, kterou odsud před několika hodinami odnášeli na nosítkách. Snad

jenom tvář a postavu,

ale to bylo v tuto chvíli nepodstatné.

Velící důstojník ustoupil do pozadí a uctivě veliteli zasalutoval.

"Dobrá práce přátelé. Máme je tam, kde je potřebujeme mít. Teď už jen

zajmout toho Stonea."

Důstojník se na Sargu vyjeveně podíval."Cože ??"

"Zatkneme Stonea. Proto tu akci přece děláme."zopakoval mu spokojený

generál trpělivě

způsobem, jakým se opakují nechápavému děcku základní pravdy, jako že

nahoru nikdy pršet

nebude nebo něco hodně podobného.

"To jste nám neřekl, že chcete zatknout Stonea. Před chvílí jsme o něj

málem přišli."

"A předtím asi dvakrát taky. V podstatě už žije jenom zázrakem."dodal

druhý důstojník, který

slyšel jen poslední větu, ale byl natolik ambiciózní, že se chtěl za

každou cenu zúčastnit právě

probíhající diskuse s generálem.

Na Sargu už zase lezly chmury. Úsměv se mu vytratil kdesi v nenávratnu a

ostře vyštěkl

:"Podejte hlášení !!"

Velící důstojník sklapl podpatky a spustil :"Před několika minutami jsme

nad androidem opět

získali kontrolu. V rámci otestování spolehlivosti tvrzení odborníků z

infiltrační jednotky jsme se

rozhodli vyzkoušet ovladač. Nastala k tomu vhodná příležitost v okamžiku

setkání s dojicí která se

katapultovala z rozstříleného křižníku galaktické policie. Test proběhl

úspěšně, ale Stone se pokusil

androida odpojit. Byli jsme připraveni v případě nutnosti Stonea okamžitě

přes ovladač zabít, ale

android kupodivu porušil všechny programové příkazy od SDPP a utekl

chodbou pryč."

"Máte s ním ještě stále spojení ?"

"Ano."důstojník ukázal na jeden z monitorů, na kterém se bez ustání

kývala hluboká temná

šachta."Zřejmě se odhodlává k sebevraždě. Chce skočit do propasti nad

naším pancéřovaným

centrem, ale podle informací našich čidel v jeho lebce jsou blokády

autodestrukce stále aktivní,

takže nebezpečí jeho zničení nehrozí. Nedokáže to."

Ray v záchvatu zoufalství napřel všechnu svoji energii do svého nitra.

Musí se zbavit okovů,

které ho stále svazují a diktují mu, co má dělat. Chce být svobodný. Ne

jenom otrok. Už nikdy.

Chce zemřít jako svobodný tvor. Z vlastní vůle a nikdo mu v tom

nazabrání. Přál si to. Moc si to

přál, ale napětí, které ho svíralo, se téměř nedalo vydržet. Na čele mu

perlily kapky syntetického

potu a celý se chvěl v nezvladatelných křečích. Záblesk. A náhle klid.

Uvolnění. Absolutní klid.

Splynutí s prostorem a časem. Vydechl. Udělal dva kroky vzad a rozeběhl

se vstříc svému konci.

Na ovladači se rozzářila červená. V místnosti zavládl chaos. Zmatené

výkřiky techniků z

infiltrační jednotky protínaly řízné rozkazy jejich velitelů.

"Získat zpět kontrolu."

"Nemáme ji, porušil většinu okruhů."

"Nesmysl. To se nedá. Je to jenom stroj."

"Vyřadil nouzové pojistky. Řídí se bez omezení."

"Co chce dělat ?"

"Chce tam skočit. Už asi čtvrt hodiny."řval od monitoru hystericky

technik."Tak teď tam

skočí."

"Kolik máme času ?"

"Snad pár sekund."

"Komu se povede ho okamžitě vypnout, dostane půl roku dovolené."prořízl chaos energický

Sargův hlas."Jinak máte šest měsíců po prémiích. Všichni."

"Rizikové operace povoleny !"křikl šéf směny a u klávesnic zavládl

dokonalý chaos. Každý

chtěl být tím prvním, kdo androida prostřednictvím sondy vypne a

terminály nepřetržitě kvílely

záplavou chybových hlášení. Náhle červené světlo zhaslo a v místnosti se

rozhostilo absolutní

ticho. Dokonce i Sarga se bál zeptat, co se stalo.

Ray se naprosto uvolnil a chvilku vychutnával opojný pocit absolutní

svobody. Svoboda. To

slovo v něm vždycky vzbuzovalo podivné pocity. Mnoho lidí prý pro ni

umíralo, davy v ní věřily,

ale co to vlastně je, na tom se nikdy nikdo neshodl. Pro každého to slovo

mělo zcela jiný význam.

Pro spoustu lidí byla svoboda pouhou iluzí. Ale stačila. Každý je

svobodný, ale jen do určté míry,

než mu někdo začne stát v cestě. Ale to se androidovi nestane.

Pocítil svobodu absolutní, nehmatatelnou a všeobjímající. Něco, co se

nedá vyřknout slovy. Už

žádné úkoly, nařízení, cíle a taktiky. Může si dělat, co ho napadne. A

teď ho právě napadla hrozivá

věc. Předtucha, že takový stav mu určitě dlouho nevydrží. Buďto se setká

s Markem a je po

svobodě nebo ho uloví nepřátelé a výsledek je stejný. Navíc by se mohla

znovu dostavit nějaká

nepříjemná porucha, jako před chvílí. Ne. Svoboda je opojná, ale netrvá

věčně.

Chtěl zemřít svobodný, volný, šťastný a při tom být sám sebou. Udělá to.

Nic ho nemůže

zastavit. Je to jeho vlastní rozhodnutí.

Android se plavným pohybem odlepil od stěny a udělal několik rychlých

kroků k okraji

propasti. Už se mu rozevřel výhled na její bezednou hloubku, výhled,

který ho před několika

minutami tak trýznil. Teď nic. Už nikdy nic. Jeden krok, druhý, a pak

skok. Uvolnil se a v letu se

připravil na poslední odraz.

Náhle se mu podlomily kolena a v lebce zavládl chaos. Síly ho opustily

naráz a jeho tělo ho

úplně zradilo. Sesul se na hranu útesu nad propastí a vyhasínajícími

zorničkami užasle sledoval

vzdálený mizící cíl svých snů.

Šéf směny se nervózně nakláněl nad terminálem a překotně kontroloval

rozsah poškození

androidových funkcí. Mezitím se v pravém spodním rohu obrazovky objevilo

jméno autora

úspěšného destrukčního programu.

Sarga se konečně osmělil."Takže ??"

Technik se zvedl od monitoru a s ulehčením se usmál.

"Můžeme si ho jít sebrat, generále. Leží na převisu skalní stěny a jestli

ho oživíme do třiceti

minut, bude opět plně funkční, ale tentokrát pro nás."

Generál si oddychl, potřepal nejrychlejšímu šťastlivci rukou a už vydával

instrukce k vyslání

záchranného týmu.

Nadšený úspěšný technik spokojeně odcházel z místnosti, pronásledovaný

nenávistnými

pohledy svých kolegů, přičemž ani on, ani nikdo z ostatních přítomných, s

výjimkou Sargy, netušil,

že se právě vydává na dalekou cestu do naprosté izolace a že bude

nejšťastnějším člověkem ze

všech lidí, až se mu po půl roce zase poštěstí přijít zpět do práce mezi

normální lidi s jejich

normálními problémy. Luxusní dovolená nakomandovaná tajnou službou má tu

nevýhodu, že vás

luxusní androidi obsluhují a uspokojují ve všech směrech, jsou ochotní,

nápadití, sympatičtí a

přátelští, vaše partnerka je krásná a svůdná, ale když si s někým chcete

normálně popovídat, je to

jako kdybyste narazili na zeď. Zdvořilé odmítnutí, nechápavá gesta nebo

změna témat jsou

spolehlivé metody, které vás odradí, pokoušet se napříště zapřádat hovory

nežádoucím směrem.

Směrem, kterým byste mohli časem vyzradit třeba i něco velmi nevhodného.

Jen se hezky uvolněte

a poddejte se příjemné iluzi, že máte všechno, co můžete mít. Ostatní si

to o vás určitě myslí taky,

tak tomu věřte.

Zatímco většina techniků, kteří rozpačitě postávali kolem

poblikávajícíéch terminálů skrytě a v

některých případech i otevřeně záviděla vítěznému šťastlivci, Sarga

nechal zformovat pohotovostní

četu. Skupinka vědců a vojáků urychleně opustila místnost a o několik

okamžiků později se i se

svým těžkým a složitým technickým vybavením vydala vzhůru po strmé skalní

stěně. Horolezecký

výcvik byl nezbytnou podmínkou pro službu v této oblasti a dnes se

konečně po letech ukázala

opodstatněnost tohoto požadavku jako oprávněná. Těžké technické vybavení

pro případ, že by snad

android přeci jenom zmobilizoval všechny své síly a pokusil se o odpor,

dávalo jednotce pořádně

zabrat. Ale i přes nepříjemnou gravitaci, která zde byla alespoň o

poznání menší nežli na mateřské

planetě, se po čtvrt hodině usilovné dřiny konečně vyhoupl velitel

jednotky přes ostrý skalní okraj,

několik centimetrů od mírně krvácející Rayovy bezvládné hlavy.

"Syntetická krev. To nic neznamená. Pořád platí plná pohotovost !"křikl šéf oddílu ke svým

kolegům, kteří se jeden po druhém odlepovali od skalní stěny a

přeskakovali na vyvýšenou plošinu,

kde stál a velel celé akci.

"Generátor sem !"Vyštěkl a otočil se zpět k androidovi.

Skupinka s těžkou výbavou začala pomalu smontovávat jakési energetické

monstrum. Přestože

pod tíhou jednotlivých segmentů vrávorali z posledních sil, za pár minut

sesadili poslední díly k

sobě. Zelené ukazatele na palubní desce generátoru se rozzářily do

prostoru, přičemž vrhaly ostré

světlo i na napjaté výrazy techniků, kteří androida s těžce skrývaným

strachem stále ještě obcházeli

ve velkých kruzích.

"Namiřte to na něj a dejte tam maximum. My už mu tu jeho osobnost

vykouříme z

lebky."ucedil velitel a kysele se usmál do videokomunikátoru na

přihlížejícího Sargu. Ten jeho

snahu ocenil mírným kývnutím hlavy.

"Teď !!"

Namodralý záblesk, který zapraskal ionizovaným vzduchem, byl mnohem

silnější, než cokoliv,

co kdo z přítomných kdy viděl. Síla výboje rozechvěla skalní stěnu a

zasáhla naplno Rayovy

energetické okruhy. Plastexová kombinéza v několika okamžicích zmizela a

pod ní začaly prosvítat

rozpálené pláty oceli a syntetické kůže androida. V několika křečovitých

záškubech se zachvěl a

pak zůstal zcela nehybně ležet. Namodralé jazyky výbojů s neutuchající

vytrvalostí rozpalovaly

androidovy okruhy a po dvou minutách sršení a škvířící se spáleniny již

nikoho nenechávaly na

pochybách, že je skutečně a definitivně po všem. Z Raye zbyl jen vyhaslý

a dočerna ožehnutý

skelet, se kterým však měli solaňané do budoucna velké plány.

"Dost !!"

Nepřetržitý hluk náhle ustal a jen vzdálenná ozvěna od členitých ploch

okolních skal vracela

ještě chvíli dozvuky bouře, která zde právě utichla. Rozpálený a

popraskaný povrch, na němž stále

ještě spočívala kovová konstrukce androida, zničeho nic lupnul a na jeho

rýhované kresbě se

objevila další puklina.

"Končíme. Skliďte všechno a dolů."zakončil akci velitel a sám začal se

sestupem jako první. O

chvíli později byl android, nebo spíše to, co z něho zbylo, zabalen do

azbestového vaku a opatrně

spuštěn z útesu dolů. Kromě zdevastovaných skal a štiplavého zápachu

spáleného plastexu zde

nezůstallo nic, co by svědčilo o definitivním konci jednoho syntetického

života, kterého byly tyto

skály němými svědky. Sešplhávající solaňané se postupně změnili v malé

tečky, které se zvolna

nořily do stínu příkrého srázu. Mezi skalisky znovu zavládlo věčné mrtvé

ticho a jen vzdálené

šelesty slabých hlasů prozrazovaly pomíjivou přítomnost člověka. Poté i

ony odezněly do

absolutního ticha a tato část podzemí se opět ponořila do svého věčného

klidu.

Else se splnil její nejhorší sen. Vždycky se bála toho, že jednou zůstane

chudá a opuštěná a

dnes ve čtrnáct nula pět se tato hrůzná vize proměnila v holou

skutečnost. Ještě stále přemýšlela,

jak k tomu vlastně mohlo tak rychle dojít, ale ať si lámala hlavu, jak

chtěla, příčina i její řešení se

jevilo stále v nedohlednu. Možná nějaká vadná technologie. Nebo snad

sabotáž ? Doufala, že už se

každou chvíli probudí ze svého zlého snu, který však začínal mít až

příliš realistickou podobu.

Stalo se toho nějak moc najednou. Mark byl odvolán na akci a vzápětí

prohlášen za

nezvěstného. Pak zachytila ten signál kódované výzvy SDPP o pomoc a

informovala admirála

Neumanna. Ten vyslal záchrannou misi s plukovníkem Parkerem a ta vzápětí

zmizela také. Pak

Neumanna odvolali. Potom Else kosmická policie vypověděla všechny smlouvy

na energetické

generátory. A pak se přidali i všichni ostatní. Nakonec přišel absolutní

finanční krach, akcie

Elsiných podniků spadly prudce dolů a už se nezvedly. Doufala. Doufala

celých dvanáct hodin, že

to není pravda. Marně.

Dnes, v šest hodin ráno, přišel příkaz banky k zabavení veškerého majetku

a jako by ani tohle

nestačilo, vytáhl na ni tisk tu podlou a zahanbující aféru z její mlhavé

minulosti, kterou

neodkrývala ani Markovi. Taková zákeřnost. Jindy by takovou aféru

zlikvidovala hned v počátku a

stačil by na to pouhý jeden jediný rychlý telefonát. Ale teď ? Už vidí,

jak si agentury mezi sebou za

klesající ceny prodávají její choulostivé obrázky jen proto, aby je

uveřejnily na titulních stránkách

svých bulvárních plátků. Jakpak by ne. Vždyť jí to tam sluší. Jen kdyby

ty fotky neměly i další

aktéry. Ano. Zná ty záběry. Již dvakrát ji s nimi zkoušel někdo vydírat,

ale nikdy jí nestálo za to,

aby je od něho koupila. Jak on, tak i ona věděli, že takové snímky

nejbohatší ženy galaxie si nikdo

uveřejnit nedovolí. Ale dnes byla situace jiná. O hodně jiná. A snímky

již měly své kupce.

Pověst. O tu jí nikdy moc nešlo. Byla cílevědomá a ctižádostivá. Ve všem,

co dělala, chtěla být

nejlepší. Nejlepší byla i tehdy, když ji kdosi za poloprůhledným zrcadlem

v nočním podniku

nevalné pověsti nafotil. Nestyděla se za sebe. Dokonce by se dalo říct,

že na to, jak tam vypadá,

byla hrdá. To byl zřejmě také jeden z důvodů, proč se nikdy nestarala o

to, jak tyto fotografie

zničit. Byl to kus jejího života. Byla mladá, stipendium nízké, ambice

vysoké a dědictví v

nedohlednu. A pak jí to také dost lákalo. Myslela si, že na to má. Tak

proč to nezkusit. Tak to

zkusila. Tehdy jí to připadalo docela zajímavé.

Ale dnes ? Právě dnes se to obrátilo proti ní. Samozřejmě, že by se ještě

všechno dalo zvrátit.

Možná, že ne úplně všechno, ale jistá možnost tady byla. Půjčit si.

Takových sedmdesát, osmdesát

miliónů dolsů a stabilizovat ceny akcií.. Začít nový výzkumný program na

odstranění závad

generátorů a rozjet všechny náhradní výroby, které přicházejí v úvahu.

Možná, že by tentokrát byla

na místě i spolupráce se Solanem. Situace je opravdu těžká. Jenže, kde

vzít peníze ? Kdo jí dneska

půjčí ?

Samozřejmě, že má spoustu vlivných známých a přátel. Jsou sice trochu

vypočítaví, ale jinak

docela příjemní. Bohužel uznávají, tak jako většina boháčů, jednu zásadu.

Něco za něco. A ona jim

dnes nemůže nic nabídnout. Navíc jim hrozí, že se s ní zkompromitují. Po

tom, co si přečetla

dnešní ranní články, o tom již ani trochu nepochybuje. Ne. Nikdo jí

nepůjčí. Je sama a chudá. Bude

muset jít pracovat. Ale to jenom v případě, jestli zůstane na svobodě. A

právě teď to vypadá, že

bude mít možná po starostech na delší dobu.

"Jestli nám okamžitě neřeknete, kde se nachází sedmý sektor výzkumného

střediska, které

mělo být podle výnosu soudu zabaveno kompletně dnes ráno...."předsedkyně

senátu komise udělala

dlouhou pauzu."Hrozí vám dvacet let vězení pro dlužníky. Můžete považovat

za zázrak, že banka

požaduje na kompenzaci ztrát v souvislosti s vašimi nekrytými závazky

pouze celý váš majetek a

vás chce nechat volně odejít. Na vašem místě bych poděkovala panu

Whitcombovi, který se vás

zastal a zbytečně bych neplýtvala trpělivostí svých věřitelů."Ostrý a

ječivý hlas předsedkyně se

Else zavrtával do mozku jak smrtící červ. Ještě, že tento druh trestu

smrti už v Pozemské unii

zrušili. Jinak by si nikdy nemohla být jista dne ani hodiny, kdy se z

nebe přiřítí nějaká katastrofa,

která bude mít ještě horší dohru, než je ta dnešní.

Přestože byla u výslechu, snažila se soustředit. Musí si určiit, co je

nejdůležitější a co je až

druhotné. V tuto chvíli je nejdůležitější nepřijít úplně o všechno.

Alespoň jeden milión si schovat a

začít znovu podnikat. Jakmile přijde o všechno, již nikdy se z toho

nevybabrá a ona, její děi a jejich

děti, všichni budou žít už navždy jako chudí. Mimoděk zapnula příruční

diář, který jí začal

okamžitě vypisovat na obrazovku překotně přicházející vzkazy a zprávy

posledních hodin. Jedna

horší než druhá. Samé dluhy, požadavky, výhrůžky a upomínky. Ale mezi

nimi se našlel i jeden

docela odlišný vzkaz. Zasmála se. Ne, nezdá se jí to. Je to skutečně

vzkaz z nočního klubu na

východním pobřeží. To přece nemohou myslet vážně. Ale vypadalo to tak.

Přestala vnímat okolí a

četla :

Naše společnost Vám děkuje za popularitu, kterou díky Vaší osobě v

posledních dnech získala

a přestože pro Vás pravděpodobně toto období není, alespoň po finanční

stránce zřejmě příznivé,

rozhodli jsme se Vám alespoň částečně vykompenzovat Vaší současnou

životní situaci naší

nabídkou. Pokud budete mít zájem, můžete u nás již od zítřka znovu

nastoupit. Za diskrétnost

ručíme a žádné incidenty s fotografy se již nebudou opakovat. Naši

zákazníci Váš talent jistě ocení.

Blabla bla bla bla........

Zamyslela se. Jako přechodné útočiště to rozhodně není špatné. A až se

situace uklidní, tak

začne znovu podnikat. Ale předtím se musí uskrovnit. Co tady není Mark,

tak se cítí nějak divně.

Odjakživa byla temperamentní a v určitých oblastech dost nezdrženlivá a

tato nabídka přišla v tuto

chvíli jako velmi vítaná kompenzace. Nebyla si ani jistá, jestli by ji

dokázala odmítnout, kdyby

ještě měla tolik peněz, co měla před týdnem. Lákalo by jí to. Ale odmítla

by. Nemohla si to dovolit.

Ale dnes ? Vždyť je to vlastně jediná možnost zaměstnání, kterou jí kdo

nabídl. Tak co má dělat ?

A Mark ? Ten je zatím stále ještě nezvěstný a možná, že už se ani

nevrátí. Snad je to pro ně pro oba

takhle lepší. Když se poznali, byla ona bohatá a on úspěšný. Kdoví, jak

by mohlo vypadat takové

shledání nyní.

Zpoza dveří se ozvalo enrgické zaklepání a mohutný stín promítaný skrz

matné sklo výplně

lucernou před vchodem dával tušit, že ten, kdo přede dveřmi stojí, má

vyloženě gorilí postavu.

Elsa s sebou cukla. Tyhle nenadálé příchody klientů jí nedělaly vůbec

dobře. Za těch několik

let pohodlného života si zvykla, že všechno dění ve svém okolí

organizovala sama, nebo se na něm

alespoň výrazně podílela. Tady to bylo něco jiného. Připadala si jako

hříčka v rukou osudu. I když

to bylo občas docela zajímavé.

"Vstupte."pronesla nejmilejším hlasem, kterého byla schopna a zvědavě se zadívala ke dveřím.

Vzápětí málem omdlela leknutím.

"Dobrý večer."do dveří vstoupil generál Khov. Usmíval se na Elsu a ta

absolutně netušila, jestli

sem přichází jako starý přítel, jako nadřízený jejího milého Marka a nebo

jako náruživý zákazník,

kterého zvědavost donutila jít se podívat na novou hvězdu podniku.

"Dobrý večer generále. Co si dáte ?"plavně se natočila k baru a vytáhla generálovu oblíbenou

značku, které dával přednost na všech bujarých večírcích, pořádaných za

asistence SDPP.

"Jste bystrá."usmál se Khov, který nikdy netušil, že Elsa v průběhu oslav a přípitků registruje i

to, co si který z hostů nalévá. Znovu si ji prohlédl od hlavy až k patě

tak důkladně, že by se i otrlá

zaměstnankyně podobného podniku začervenala. S Elsou to však ani nehnulo.

Zasmála se.

"To jsem. Ale jak se tak na vás dívám, nejsem si vůbec jistá, proč jste

sem přišel. Že by

náhodou ?"

"Ne, to ne. Já sem chodím pravidelně a tak jsem si řekl, že se za vámi

stavím."

"Hmm..."odtušila Elsa."A to mi tady slibovali absolutní diskrétnost. To je ale kšeft."

"Nic si z toho nedělejte. To vím jen já."

"A za chvíli je tady i admirál Neumann, že jo.."

"Ne, ten nepřijde. Sesadili ho a teď už na podobné vylomeniny nemá."usmál se Khov.

"Tak to je skvělé. A co byste si přál ? Máte nějaké zprávy o Markovi

?"obrátila se k němu s

nadějí v hlase.

"Nejsem tu pracovně. Jsem tu soukromě."

"Takže na relaxaci."ucedila Elsa."To bych do vás neřekla."

"Co je na tom špatného. Vždycky jste mi byla sympatická, ale pokaždé mezi

námi byly určité

bariéry."zdůvodňoval generál.

"A co manželka, ta o tom ví ?"

"No, ta má slabost pro Marka a já zase pro vás. Pochopila by to."

"Cože ??"Elsa zústala tupě zírat a jen nevěřícně sledovala, jak ji

generál opatrně stahuje

jemnou poloprůhlednou blůzku a odhaluje její krásné a opálené mladé tělo.

"Co když se to dozví Mark ? Jak mu to vysvětím ?"blekotala.

"Je nezvěstný a já mám alibi. Právě jsem na poradě vedení SDPP."zachrčel Khov.

"Tak jo."Elsa se zvolna poddala přívalu sílící vášně, která se z generála velice rychle přenesla i

na ni. Obrovitá postava šéfa SDPP ji natolik zaujala, že si ani nevšimla

temné postavy, která se

mihla za pootevřeným oknem a vzápětí zapadla do stínu mezi balkóny.

Neslyšela ani, jak si

sundavá odstřelovačskou pušku a jak nabíjí. V bouři pocitů, které ji

zcela oslepily, dnes již po

několikáté, byla natolik otupělá, že si ani neuvědomila, že zahřměl

výstřel. Pouze udiveně

sledovala, jak generálova paže, kterou měla kolem krku, s sebou náhle

trhla a pak explodovala

silnými proudy temné krve do místnosti. Khov se svezl z gauče a dopadl na

podlahu, kde v zápětí

ztratil vědomí.

Vtom zaharašil další výstřel. Tentokrát explodovala malá lampička na

nočním stolku, těsně

vedle její hlavy. Probrala se. Všechny příjemné pocity zůstaly kdesi

daleko v minulosti a jí zbyla

pouze chladná a prázdná přítomnost, bezvládná postava generála na podlaze

a předtucha, že tady se

svou profesí právě definitivně skončila. Neváhala ani okamžik. Překulila

se přes hranu gauče a

jediným skokem byla u skřčíně s líbivým oblečením, které mělo všechny

možné funkce, jen ne tu,

aby hřálo. Rozbitým oknem vnikal do místnosti chladný vzduch. Sehnula se

a rázně vytrhla spodní

poličku, která jako by do této skříně ani nepatřila. Na podlahu vypadl

mastný hadr a z něho

vyklouzl tmavý sportovní revolver 38 speciál, se kterým kdysi s Markem

soutěžila ve střelbě.

Jediný majjetek, který jí po konfiskaci zbyl. Snad až na jeden sektor

výzkumného střediska někde

pod zemí, ale o tom stejně nevěděla, kde je a když to z ní u soudu

nedostali ani hloubkovou

psychickou sondou, nechali ji jít. Pro ni to neexistovalo. Nemohla to ani

použít. Ale revolver ano.

Vyklopila bubínek. Nabitý ostrými. Cukla rukou a chladný mechanismus s

cvaknutím zapadl na

své místo. Natáhla kohoutek a přikrčila se k zemi.

Čekala. Dlouho čekala. Žádné další výstřely se neozývaly a Elsa se již

začínala pomalu

rozhodovat, jestli by neměla opustit svůj úkryt a začít oživovat raněného

Khova. Vtom z dálky

zazněly blížící se policejní sirény a téměř ve stejném okamžiku vpadla do

místnosti s fotoaparátem

v ruce tmavá postava, která silně připomínala ninju z levných

hongkongkských filmů.

Proběhl místností tam a zpátky a vypadal, jako by něco hledal. Potom,

snad ze zoufalství, došel

až ke dveřím a opatrně nakoukl do chdby. Elsa se pomalu zvedla ze země a

po špičkách došla až k

němu. V okamžiku, kdy se rozhlédl a chtěl znovu zavřít pootevřené dveře,

dopadl její revolver

celou svou vahou, kterou do něho vložila, na jeho zahalenou šíji a ninja,

nebo kdo to vlastně byl, se

shroutil na podlahu vedle Khova s přechodnou ztrátou vědomí. Něco chrčel

a oči měl vytřeštěné,

ale nebylo mu rozumět. Elsa roztrhla černý oblek. Hledala doklady, ale

marně. Náhle jí mezi prsty

uvízla malá plastová kartička, kterou se prokazovali všichni zaměstnanci

jejích laboratoří při

vstupu do podniku. Průhledná, bez označení, ale s miniaturním čipem.

Takže o tohle tady šlo. Byl to někdo od ní. Chtěl tedy zabít ji a ne

Khova. Ten měl jenom tu

smůlu, že tu právě teď byl. Škoda. To bylo naposled. Else se honily

myšlenky hlavou jako o závod

ještě v okamžiku, kdy u automatu v blízké stanici podzemní dráhy volala

záchrannou službu. Ta

byla rychlá a o několik chvil později vynášela generála i neznámého ninju

na nosítkách z budovy.

"Co teď ?"posteskla si."Už nikdy nebudu mít klid. Nikdy to nebude jako dřív. Proč já jsem

vůbec chtěla být bohatá ?"zavzlykala a pozorně se rozhlédla kolem, kde by

tuto noc mohla v klidu a

bezpečně přespat.

Mark s Elsou se pomalu blížili k hustému davu, který s nadšeným jásotem

vítal usměvavého a

věčně optimistického prezidenta pozemské unie. Jeho obrněné vozidlo se na

okamžik zastavilo, aby

se hned v zápětí opět dalo do svého klouzavého pohybu přeplněnou ulicí.

Jedna z maminek strhla

na poslední chvíli své děcko z cesty a náhle opuštěné pestrobarevné

mávátko zústalo jako němý

svědek několik okamžiků ležet na rozpáleném asfaltu, než jej těžká kola

pancéřového monstra

zalisovala do temného povrchu silnice. Jásání neutichalo a jelo se dál.

Elsa se na Marka usmála.

"Mám pro tebe dobrou zprávu."

Stone se skepticky podíval své partnerce do očí. Neměl rád překvapení a

většina překvapivých

zvěstí od jeho krásné přítelkyně pro něho mívala dost nepříjemné

důsledky. Na mysli mu vytanula

vzpomínka, jak mu Elsa před lety jen tak mimochodem při večeři v

restauraci řekla, že banka, do

které si devět let poctivě ukládal své úspory z SDPP, právě zkrachovala.

Hezká zajímavost. A v

novinách to vyšlo až druhý den. Elsa prostě věděla vždycky všechno z

první ruky. Byl upřímně

zvědav, co to bude tentokrát.

Znovu si ji prohlédl. Ne, dítě s ním asi nečeká. To by se tvářila jinak.

Na povýšení to taky

nevypadá. Nic slavnostního. Zase ten její svůdný smích. Na co tak asi

může právě teď myslet ?

Hlavně ať ho nenapíná dlouho. Rozhodl se, že se zeptá.

"Jakou zprávu ?"

Elsa se znovu svůdně usmála."Skvělou zprávu. Měl jsi být dnes odpoledne

osobně

vyznamenán prezidentem unie, viď ."

"To souhlasí."ucedil Stone.

"Ale ty jsi o setkání s podobnými osobnostmi nikdy moc nestál, že jo ."

"To je pravda, ale prezident....."

"Vyznamenání dostaneš v zastoupení od generála Khova. V novinách to bude

stejně a my

máme dnešní odpoledne volné. No není to nádhera ??"

Mark zalapal po dechu.

"Ale.."

"Ale co ? Konečně budeme mít chvíli času pro sebe. Všechny ty výslechy a

vyšetřování, co ses

vrátil, skončily. Teď na to můžeme společně zapomenout. Ty nemáš radost

?"udiveně se na Marka

podívala a přes oči jí přelétl stín pochybností.

"Ale proč ? Vždyť mi slíbili, že prezident..."

"Protože mé slovo má svou váhu."začepýřila se Elsa."Protože jsem se stavila v jeho

organizačním týmu a vysvětlila jsem jim, jak moc pro nás znamená volný

čas. Měli pochopení.

Nevěřil bys, ale prezident má podobné problémy."

"Takže oni mne jen tak škrtli ze seznamu ?"

"A proč ne ? Děláš, jako by tě to mrzelo. Já tě nepoznávám. Snad ses

nezačal zajímat o politiku

?"

Mark usilovně přemýšlel a bylo to na něm vidět.

"Ale no tak, Marku. Pořádně si prezidenta prohlédni. Vidíš ho naposled.

Příště snad možná v

televizi, protože tohle je prý jeho poslední veřejné vystoupení v tomto

období. Proslýchá se, že

rozvědka zjistila, že ho solaňané chtějí zabít. Takový nesmysl. Vždyť za

každým druhým rohem

čeká podobný panák na svou životní šanci a mohli by je, pro mne, za mne,

střílet třeba každý

týden."

Elsa se vlídně usmála a otočila se k Markovi, ale ten se nesmál.

Energickým pohybem odstrčil

svoji překvapenou partnerku stranou a zahleděl se přes davy směrem k

náměstí, kam mířila

prezidentská limuzína. Jeho tvář se zkřivila soustředěním, když odhadoval

čas potřebný ke zdolání

několikasetmetrové vzdálenosti. Vyjde to. Nic jiného mu nezbývá. Z plných

sil vyrazil do husté

změti těl, které rozrážel hlava nehlava. Zděšené výkřiky nebral na vědomí

a bezohledně postupoval

stále vpřed, jako přírodní živel. Ztrnulá Elsa jen beze slova zírala na

spoušť, kterou před jejíma

očima právě způsobil jeden z největších a nejohleduplnějších gentlemanů,

jaké kdy potkala. Byla v

šoku. Desítky raněných a naříkajících postav se pomalu trousily z davu.

Ten však paradoxně nijak

neřídl. Byly tu tisíce lidí a všichni chtěli vidět svého milovaného

prezidenta. Člověka, který

reprezentuje všechno dobré, co se ve vesmíru za poslední desetileté

volební období událo. Člověka,

který dovedl unii k prosperitě, který výhodnými smlouvami s jinými

civilizacemi zajistil zásoby

energie pro příští desetiletí. Člověka, který snad ani nebyl člověk.

Masmédia ho povýšily na boha.

Byl to symbol. Symbol síly a úspěchu. Kdo ho uvidí živého, může se tím

chlubit do konce života.

A to právě dnes platilo dvojnásob.

Mark už skoro nemohl a tak spíše tušil, než vnímal, jak mu v paži

implantovaná ampulka

vstříkla do žíly roztok se solanskou drogou. Zaváhal a přikrčil se. To

bylo rychlé. Už to nebyl

Stone. Ten přemýšlivý kapitán Stone, chladně kalkulující a vždy

rozvažující všechny své kroky.

Stal se z něj stroj na zabíjení. Přestal se potit a zrychlil se mu tep.

Svět kolem něho, jako by se

náhle zpomalil. Všechno, každý krok, každé kývnutí hlavou lidí v davu

kolem, všechno trvalo

neskutečně dlouho. Necítil už žádnou bolest. Někdo, komu šlápl před

chvílí na nohu, se po něm

tvrdě ohnal. Na kapitánově líci se objevil čerstvý krvavý šrám. Aniž se

otočil, sekl svou pravou

rukou směrem k nešťastníkovi a s uspokojením zaregistroval dutý zvuk

pukající lebky.

Mark se prudce otočil k blížícímu se prezidentovu vozu. Taková snobská

pošetilost. Prezident

se tu vozil v pravém pozemském automobilu z přelomu století. Černý lak se

leskl ve svitu

zapadajícího slunce a temně rudé a žluté vlajky pozemské unie visely

schlíple z malých žerdí na

blatnících. Tak jako v těch prastarých filmech. Stone se nechal na

okamžik unést vzpomínkami na

studentská léta, která trávil převážně v projekčním sále university, při

prohlížení filmů, o jejichž

existenci neměla většina pozemšťanů už několik desetiletí ani tušení.

Droga se však připoměla velice rychle. Mark pocítil něco nového. Něco

neznámého, s čím se

dosud nikdy nesetkal. Byl to hlad po krvi. A měla to být krev jednoho

určitého člověka. Pocítil

nesnesitelné napětí, které se dalo vydržet jen velmi těžce. Musí ho zabít

. Musí to udělat hned nebo

snad zešílí. Podíval se znovu směrem k prezidentskému vozu.

Politik seděl na zadním sedadle a zvesela kynul davům. V obličeji se mu

zračila únava a do očí

mu začal pomalu prosakovat nepatrný náznak pohrdání a apatie. Silové

generátory, umístěné ve

dveřích limuzíny, generovaly extrémí silové pole, které prý bylo schopno

odolat i jadernému

výbuchu. Ale kdo by to, proboha, zkoušel ? Žhavý vzduch se vířil a

klokotal nad neviditelnou

neprůstřelnou kopulí, která nepropustně oddělovala prezidenta od jeho

obdivovatelů. Bylo slyšet

každé slovo, kdokoli mu mohl pohlédnout zpříma do tváře, ale pro všechny

zústával nedotknutelný.

Pro Marka ne. V paměti se mu vybavil seznam elektrického rozvodu vozidla

včetně nouzových

okruhů energetických generátorů. Výsledky práce desítek obětovaných

solanských špionů právě

přinášely své ovoce. Ještě několik sekund a prezidentův ochranný štít se

stane věcí minulosti.

Stone přivřel oči a upadl do hlubokého transu. S pěnou u úst se vynořil z

davu a několika

bleskurychlými skoky se objevil těsně vedle černé limuzíny. Na střechách

blízkých budov padlo

několik rozkazů a odstřelovači se dali do práce. V bdělém stavu by

kapitán neměl nejmenší šanci.

Ale teď při svých škubavých a nevyzpytatelných pohybech křečovitě

proskakoval mezi svištícími

kulkami, které se v oslnivých záblescích utápěly v silovém poli vozidla

nebo s šustivým

čvachtáním mizely kdesi ve vyděšeném davu.

Mark v průběhu několika sekund zpřetrhal všechny rozvody pod pancéřovanou

karoserií a

ochranný systém vozu s kvílením přešel na interní generátor v

prezidentově zadním sedadle.

Neviditelná kupole nad vozem praskla a zakrvácený řidič se shroutil k

podlaze zasažen výbušnou

střelou jednoho ze vzdálenějších odstřelovačů. Hedvábné potahy a

čalounění auta explodovaly v

desítkách malých výbuchů a prezident jen vytřeštěně zíral, jak se jeho

nádherný muzeální exponát

pod palbou odstřelovačů mění v hromadu plsti a zohybaného plechu.

Mezitím Stone neuvěřitelně rychle prokličkovával v krupobití vířících

střel, které mu

především sklízely z cesty jednotlivé příslušníky prezidentovy ochranky.

Myslel na jednu jedinou

věc. Musí to skončit. Ať už to dopadne jak chce, ten tlak se prostě nedá

vydržet. Měl pocit, že mu

každou chvíli pukne hlava. To, že mu levou rukou právě projela rozžhavená

výbušná střela nebylo

nic proti děsivým vlnám emocí a nesnesitelným tlakům, které zaplavovaly

celé jeho nitro. Skončit.

Někde v skrytu duše si dokonce přál, aby měli odstřelovači lepší mušku a

skončili to o trochu dříve.

Ale ne. Střelci byli odsud dost daleko, armádní počítač jim vytypoval

nejpravděpodobnější místa

možných atentátů, a tak většinou marně ozobávali fasádu protější budovy.

Jen část ze střel nalezla

své cíle v prezidentovvě nejbližším okolí a to ještě většinou mezi jeho

strážci či obdivovateli.

Mark nemohl jinak. Vyskočil na sedadlo vedle politika a pohlédl na jeho

generátor. Prezident

držel své krystaly pevně v rukou uvnitř ochranného pole a nemínil je v

žádném případě pustit.

Nebyla šance se k nim dostat. Stone se jen letmo dotkl okraje silového

pole a energetický výboj ho

odmrštil o půl metru zpět. V popálené ruce škubalo mnohem více než ve

zbytku kapitánova těla,

které se pomalu vyčerpávalo. Cítil únavu. Jeho pohyby už nebyly tak

rychlé a chápal, že v průběhu

příštích minut přijde jeho konec. Absolutní vyčerpání. Neodvratné,

nevuhnutelné, definitivní.

Natáhl se za jedno ze zadních sedadel a k prezidentově velkému překvapení

vylovil malý, úhledný

kufřík. Bleskurychle jej otevřel.

Nad střechou sousední budovy se náhle vyhouply dva vrtulníky se záložními

odstřelovači, kteří

začali pálit, jakmile se jim otevřel výhled na vozidlo. Rozhodli se k

taktice likvidace všeho živého,

zatímco prezidenta ochrání jeho energetický štít. Krupobití střel bylo

husté a Stone již nebyl tak

rychlý jako dřív. V jednom jediném okamžiku mu explodoval gejzír bolesti

v různých částech těla.

V posledním záchvěvu agónie otevřel kufřík a před vytřeštěnýma

prezidentovýma očima stiskl

zcela v rozporu s pudem sebezáchovy spoušť jaderné nálože. V příštím

okamžiku všechny oslepila

oslnivá záře.

Na závěr je nutno dodat, že výrobci prezidentova energetického štítu

kvalitu svého výrobku

poněkud přecenili, což se stalo příčinou pozdějších vytrvalých soudních

sporů. Když větřík

rozfoukal zbytky radioaktivního popela, po aktérech akce nezbyl ani

pomyslný mastný flek. Snad

jen pár zajímavých stínů, vypálených v betonových blocích stále ještě

doutnajících ruin, které

zůstaly jako památka po jednom z nejreprezentativnějších měst pozemské

unie.