Již více než pětset let provádí Zemská Unie ( federace zahrnující 85

planet ) intenzívní výzkum celé galaxie. Postupem času si však vlády

začínají uvědomovat, že sbližování s příliš primitivními civilizacemi

vyvolává mnoho zbytečných potíží a nepřináší žádné výrazně pozitivní

výsledky. Většina domorodců se po prvních kontaktech s vyspělou technikou

federace stává pasivními žebráky, kteří nijak neusilují o svůj další

samostatný vývoj. Je to pochopitelné. Kulturní a civilizační šok přináší

těmto jednoduše uvažujícím bytostem těžké deprese a postupem času i

znechucení nad nízkou úrovní vlastních výtvorů. Chybí jim jakákoliv snaha

vytvořit něco nového a to má za následek tragický konec celých

civilizací.

Proto vznikl zákon o nevměšování se. Jakmile vesmírná loď objevila

planetu s humanoidy, zaregistrovala ji, ale posádka nikdy nevstupovala do

kontaktu, dokud nebyl proveden pečlivý průzkum civilizační úrovně

obyvatel.

Jestliže dosáhli určitého prahu technického rozvoje, pak s nimi

Ministerstvo pro záležitosti Galaxie navázalo diplomatické styky. Jinak

byly dokumentační materiály předány Službě pro dohled nad primitivními

planetami, která průběžně vypracovávala zprávy o rozvoji domorodců.

K tomu sloužily kontrolní mise, které se pro danou civilizaci opakovaly

asi dvakrát za sto let. Na primitivní planetu byly vysílány skupiny,

složené z agenta činné služby a androida, kteří se zcela diskrétně

zamíchali do místní populace. Jedním z těchto agentů byl také Mark Stone.

1.

Na východním pobřeží právě vycházelo slunce. Zlatavá záře postupně

zalila vršky střech a po chvíli pronikla i na betonový plácek přímo v

centru luxusního soukromého komplexu Elsy Svensonové, majitelky akcií

většiny vývojových laboratoří pozemské unie a pravděpodobně nejbohatší

ženy galaxie. Její bohatství si vynutilo krutou daň ve formě dlouhých

nudných porad a zbytečně promarněného času na zasedáních představenstev

různých společností. Proto byla tato mladá dáma velice spokojena, že si

konečně může udělat týden dovolené ve svém novém letním sídle.

Elsa se začala pod nečekaným tlakem slunečních paprsků pomalu

probouzet. Obrátila se na levý bok a zatřásla peřinou vedle sebe :"Marku,

..no tak Marku, vstávej, je ráno !"

Náhle se otevřely dveře a v nich se objevila svalnatá postava kapitána

Služby pro dohled nad primitivními civilizacemi. I přes jeho veškerou

snahu o normální vystupování se dalo vysledovat, že Mark je něco víc než

jen dobře stavěný usměvavý šestatřicátník. Jeho chůze připomínala svojí

pružností pohyb nebezpečnné šelmy a ostražitý a přímý pohled tmavých očí

dával tušit odvahu a upřímnost. Snědý obličej, opálený mnoha slunci celé

galaxie, se roztáhl širokým úsměvem.

"Dobré ráno Elso. Tak jaká byla noc ?"

Elsa prudce odhodila z tváře pramen tmavých vlasů a vyskočila z postele.

Upřela na Marka spalující pohled svých zelených očí sršících jiskřičkami

smíchu. "Jak se můžeš takhle ptát. Nepokoušej se mi namluvit, že tu byl

místo tebe celou noc Ray."

Markovi strnul úsměv na rtech. Ray byl jeho nejlepší kamarád, android,

se kterým se pravidelně vydával na mise Služby. Mark mu bezmezně

důvěřoval, protože mu již mnohokrát zachránil život. Přestože byl Ray

pravým divem pozemských technologií, technici tvrdili, že není schopen

hlubších citů a lidského pohledu na život. To však odporovalo Markovým

zkušenostem. Ray již mnohokrát prokázal v prekkérních situacích více citu

než většina ostatních lidí. Vrcholem bylo, když minulý týden, kdy byl

Mark obviněn Komisí pro nevměšování z neuváženého postupu na jedné z

primitivních planet, Ray originálním způsobem změnil rozhodnutí

předsedkyně komise. Markovi nebylo dost dobře jasné, kde si osvojil

slovní zásobu zkušeného svůdce ani všechny související techniky, ale

pravdou zůstává, že předsedkyně v průběhu líčení dost dlouho trvala na

tvrzení, že Ray přeci nemůže být android. O důvodu svého přesvědčení pak

s rozpaky mlčela, čímž vytvořila prostor pro Markovu svéráznou obhajobu.

Veškeré návrhy na jeho potrestání byly po kratší diskusi zamítnuty a tak

mohl vzít Mark tentokrát Raye s sebou na dovolenou.

Teď si však nebyl vůbec jistý, jestli udělal dobře. Na okamžik zavřel

oči a vyslal telepatickou zprávu. "Rayi, kdes byl minulou noc ?"

Ray byl jedním z mála modelů, kerý byl vybaven psychickým zesilovačem,

umožňujícím telepatickou komunikaci. Tato možnost již Markovi zachránila

několikrát život. Protože tento druh domluvy nebyl příliž rozšířen ani na

Zemi, měl Ray skvělé předpoklady dostávat Marka zcela překvapivě z

nebezpečných situací. Nejnovější generace androidů již nebyla podobným

zařízením vybavována, neboť málokterý z aspirantů Služby pro dohled nad

primitivními civilizacemi ovládal alespoň částečně metapsychickou

komunikaci. Mark měl tu výhodu, že se na jedné z misí setkal s rostlinným

společenstvím, které disponovalo ohromným potenciálem v oblasti psychické

komunikace a pomohlo mu plně rozvinout jeho skryté schopnosti. Nyní by

dokázal Raye zavolat i kdyby byl na druhé straně planety. To však nebylo

třeba.

Druhými dveřmi vešel do místnosti Ray. Podobnost androidů S.D.P.P. s

lidmi byla takřka neuvěřitelná. Jeho postava byla ještě o něco mohutnější

než Markova. Sympatický výraz ve tváři se mu postupně měnil až do

rozpačitého. Pozorně upřel svůj hloubkový pohled na Marka. Právě postřehl

výrazné změny na kapitánově obličeji v oblasti infračervené části

spektra a vydedukoval, že Markovy duševní pochody nejsou v tuto chvíli

zcela korektní.

Ray se na Marka usmál. "Co je ? Někdo vykradl v noci ledničku ?"

Mark neměl pro Rayovy vtipy pochopení. "Ne, ledničku ne! Tak kde jsi

byl dnes v noci?"

" Hrál jsem poker s androidem vzadu u brány. Vyhrál jsem na něm dva

úplně nové akumulátory. Mám je venku v tašce." odvětil Ray.

Vtom zasáhla Elsa: "Ale Marku, přeci bys nežárlil. Ty vůbec nemáš smysl

pro humor."

"Proč bych měl mít smysl pro humor, když ho tu mají všichni ostatní ?"

ušklíbl se Mark. Na tyto nejapné vtipy opravdu neměl náladu. Na Else mu

totiž záleželo již od chvíle, kdy se poprvé setkali. Tehdy to bylo sice

za dosti neobvyklých okolností a Mark byl nucen zachránit Else život i

část jejího bohatství, to však pro něho nebylo to hlavní. Mark si velice

cenil skutečnosti, že Elza je krásná a chytrá mladá dáma a snažil se plně

vychutnat každý okamžik, který trávili společně. Elza měla na užívání

života podobný názor jako on a tak by byl jejich vztah ideální, kdyby

nedocházelo občas k podobným nemístným žertíkům. Alespoň Mark stále ještě

věřil, že jsou to žerty.

Elza pomalu prošla místností, ozářenou ranním sluncem a podívala se

Markovi zpříma do tváře. Její zářící oči výrazně kontrastovaly se efektní

koronou paprsků v tmavých vlasech. Usmála se a přistoupila k Markovi.

"Vždyť víš, jak jsme byli včera unavení. S tím surfováním na vlnách jsme

to trochu přehnali a tak ani nevím, jak jsem se dostala do postele. Ale

co jsme zaspali, můžeme ještě dohnat !" svůdně našpulila své rudé rty a

mrkla na Marka.

Ten s úsměvem dodal: "Ale nejdříve musím s Rayem opravit rozbité

bezpečnostní zařízení. Byl bych dost nerad, kdyby nás tu někdo rušil."

"Tak se do toho pusť, ale ať jste do oběda hotovi. Přichystám vám

překvapení." slíbila Elsa.

Ray dodal :"Já mám vše připraveno. Můžeme se do toho pustit hned."

Mark sundal ze zdi v chodbě brašnu s měřícími přístroji, vyzkoušel

generátor a otevřel pancéřované dveře do dvora. Z blízké džugle se

rozléhaly nejrůznější zvuky a o nejbližší plot, který měl být nabitý

elektřinou se zvenčí klidně opíral líně vyčkávající tygr. Ray Marka

informoval : "Včera večer, když přišla ta hrozivá bouřka, uhodil blesk do

energetické skříně laserového jištění. Zřejmě vyhodil hlavní jistič.

Ještě stále jedeme na záložní zdroj. "

Mark proklel okamžik, kdy Else navrhl, ať pošle správce a pomocníky

objektu na týden pryč. Soukromí je sice hezká věc, ale v tuto chvíli mu

ukazovalo svoji stinnou stránku. Přistoupil k hlavnímu rozvaděči a

opatrně začal testovat jednotlivé okruhy. Tygr u plotu byl zatím zcela

klidný a vyhříval se na slunci.

Ray o kousek poodstoupil, protože vysoké napětí pro něho představovalo

až příliš reálné nebezpečí. Jakožto android byl imunní vůči většině

záludností okolního světa. Infekce ani zemětřesení jej příliž nevyváděly

z míry. Ale elektřina, to bylo něco jiného. Přestože byl vybaven dvojitě

izolovaným pláštěm, nemohl zaručit, že si v případě přímého zásahu

bleskem udrží kontrolu nad svým dezintegrátorem, umístěným v levém

zápěstí. Jediný výstřel, provedený v okamžiku nepozornosti, může mít za

následek okamžité zmizení celé budovy a ještě k tomu silnou zbytkovou

radiaci. To si nemůže dovolit. Už kvůli Markovi ne. A pak jsou tu ještě

paměťové krystaly. Tisíce fragmentů vzpomínek na společné expedice do

nitra barbarských civilizací. To vše může zmizet v průběhu jediného

záblesku. Nyní byla opatrnost zcela na místě.

Mark se konečně propracoval k poškozenému obvodu. Vyměnil několik desek

a pak, s tichým cvaknutím, se mu podařilo zaklapnout aretovaný spínač

hlavního okruhu.

Poté se událo několik věcí najednou. Tygr, opírající se o plot byl

neznámou silou se suchým zapraskáním odhozen kamsi do džungle. Veselý

povyk ptactva proťal táhlý hvizd generátoru laserového jištění a dvůr se

ponořil do tisíců záblesků energetických svazků, které velice efektivně

pročesávaly oblohu nad skupinkou budov. Po několika sekundách se dvůr

ponořil do absolutního ticha. Laserové zaměřovače, v okamžiku nouzového

režimu přepnuté na maximální citlivost, se akusticky zaměřovaly na každý

šelest a neúprosně zlikvidovaly jeho příčinu.

Mark, ochromený v půli pohybu u rozvodné skříně, vyslal k Rayovi

telepatickou poznámku : "Taky jsi mě mohl upozornit na to, jak nebezpečný

může tenhle systém být." Pokusil se vší silou vypnout právě nahozený

jistič, ale marně. Systém byl blokován proti úmyslnému rozpojení a Mark

musel konstatovat, že zcela dokonale. Pak dodal: "S něčím takovým jsem se

ještě nesetkal."

"Já také ne." odvětil android a pak dodal : "Jako bys nevěděl, že Elsa chce mít doma vždycky to nejlepší."

Mark se na něho podíval "Máš pravdu. To jsou ty nevyzkoušené systémy. Z

laboratoře přímo na dvorek. Ale proč zrovna sem?"

"Asi se chtěl konstruktér dobře zapsat u vedení firmy."

"Tak to se mu tedy povedlo !" usmál se Mark "Co teď ?"

Ray chvíli vyhodnocoval případné technické slabiny systému a pak vyslal:

"Musíme se v absolutní tichosti dostat přes dvůr k pancéřovvaným dveřím.

Použil bych antigrav a odnesl tě vzduchem, ale sytém má magnetická čidla

a energetický tok v antigravitaačním zařízení by mne prozradil. Musíme

tedy pěšky. A našlapuj opatrně!"

Mark se modlil, aby pancéřové vstupní dveře neskřípaly. To je jejich

jediná naděje na přežití. Opatrně našlapoval a s citem překračoval

zuhelnatělé zbytky pestrobarevného zpěvavého ptactva. Vtom se mu v hlavě

vynořil spásný nápad. Obrátil se na Raye :" Mám u sebe nouzový

komunikátor S.D.P.P. Mohu vyslat kódový signál a oni vypnou proud v celé

oblasti."

Android se zasekl v půli kroku a vyslal: "Ne, jen to ne. První

ignorant, který šifru zachytí, bude chtít akustické potvrzení. Ta

krabička to na tebe zabučí a než se stačíš leknout, budeš mít upálenou

ruku s komunikátorem až k lokti. Snaž se přitom raději držet stranou ode

mne, ať to neschytám taky. Nikdy nevíš, který laser tě zabere."

Mark se otráveně otočil a vydal se pomalu za androidem. Uvědomil si,

jak nebezpečná věc svírá jeho zápěstí. Ještě že Služba využívá

komunikátor jen v nouzových situacích. Pravděpodobnost, že ho s ním teď

někdo zavolá je prakticky nulová. I když.... Marka polil studený pot a

chvílemi měl pocit, že má na ruce připevněnou časovanou bombu.

Pomalu a velice potichu ušli asi třetinu cesty, když tu se náhle ozvalo

z okna do dvora hlasité : "Oběd !!?....."

Z druhého konce betonového plácku vyšlehl oslnivý záblesk a úzké

plastexové okno se změnilo v bublající beztvarou hroudu odporně čpící

hmoty. Mark se zastavil tak pruce, že se mu z opasku vyhákla měřící sonda

a s třesknutím dopadla na kamennou podlahu těsně vedle špičky jeho levé

boty. Energetický výboj kdoví odkud se zařízl do kamenných dlaždic a

odhodil nerozbitnou sondu o kus dál společně s rozpálenými úlomky

popraskaného mramoru.

Ray s Markem se tak stali svědky neuvěřitelné podívané, když oslnivé

výboje déle než minutu přehazovaly sondu po celém dvoře a pokaždé,

jakmile s třesknutím dopadla, proťal ionizovaný vzduch další paprsek,

který ji odhodil o kousek dál. Po minutě a půl se ukázalo, že

nezničitelná sonda do extrémních podmínek nebyla až zase tak úplně

nezničitelná. Několik střípků z pouzdra sondy se však při její explozi

bolestivě zaseklo Markovi do lýtka. Ten zaťal zuby a pomalu se vydal za

Rayem na únavně rozvleklou pouť směrem k pancéřovaným dveřím.

2.

Generál Khov měl již od rána velmi špatnou náladu. Tento posaditý

chlapík, který už více než dvacet let vedl Službu, měl dnes všeho přesně

až po krk. Soustředěně procházel po kancelááři a usilovně přemýšlel. Jeho

holá lebka zářila mnoha odlesky v paprscích zapadajícího slunce, které

pronikaly do kanceláře širokou prosklenou stěnou. Náhle se zastavil a

upřel své šikmé mongolské oči do stěny, za níž se rýsovaly vznosné

dominanty nejvyšších budov newyorské aglomerace.

"Peggy, okamžitě mi sem přineste podrobnou analýzu z té poslední mise

na Zirdě." zahučel do zdi.

Z interkomu skrytého pod vrstvami papírů kdesi na stole se vzápětí

ozvalo medové "Hned to bude. " a z chodby zazněl energický klapot

podpatků.

Dveře se prudce otevřely a do místnosti vstoupila generálova osobní

sekretářka. Podala Khovovi svazek papírů a upřela na něho skrz tlustá

skla svých brýlí malá očka. Její hubená, kostnatá postava mírně

zakolísala, pak však opět získala stabilitu a zhluboka se nadechla. "

Doufám generále, že s tím případem na Zirdě něco uděláte. Všem je moc

líto, co se stalo poručíku Johnosonovi na té hrozné planetě a myslí si,

že byste tam měl poslat někoho zkušenějšího. Někoho, kdo nebude zbytečně

uvažovat nad použitím mezních prostředků, jako chudák Johnson."

"Ale Peggy," konejšil ji generál "vždyť ten chlapík přeci není mrtvý.

Ještě stále je tu naděje, že nám něco poví."

Peggy zalapala po dechu "Po tom pekle, kterým prošel se již nikdy

nevzpamatuje. A vy to víte, generále !"

Khov náhle vypadal, jako by zestárl o deset let "Samozřejmě, že to vím.

Ale pochopte, že pro mne není vůbec jednoduché poslat na smrt někoho

dalšího. Ten Johnson alespoň nevěděl do čeho jde."

Peggy zavzlykala "To tedy nevěděl. Mluvila jsem s ním ještě před misí a

tolik se těšil na svji dovolenou, až se vrátí. Měl na Venusii předplacený

i pokoj."

"Tak tím se vysvětluje, proč tolik stál o rizikové příplatky. Pobyt na

Venusii není vůbec levný!" odpověděl Khov.

Venusie patřila mezi nejlepší rekreační centra v celé galaxii. Postupně

se stala oblíbeným sídlem milionářů a nejbohatších vrstev. Ohromné

množství hazardních heren a prudce pulzující noční život se stovkami

podniků, kde měl solventní zákazník prakticky neomezené možnosti, jí

vybudovalo fantastickou pověst. Místní úřady byly velice benevolentní a

vycházely z předpokladu, že co je dobré pro Venusii, to je dovoleno.

Proto měla galaktická policie s touto planetou občas drobné problémy,

které však nikdy nedosáhly takových rozměrů, jako věčné spory s právníky

ze Solanu. Ten byl totiž vzhledem ke své smířlivé politice k pirátství

trnem v oku jak Galaktické policie, tak i Služby pro dohled. Nitky

většiny loupeží z celé galaxie vedly převážně právě na Solan. Při střetu

s jeho zástupci, však nikdy nedošlo k žádným výrazným pokrokům. Proto byl

Solan neoficiálně považován za centrum všech pirátů.

"Stejně mne ten mladík překvapil svojí vytrvalostí, když chtěl dostat

právě tuto misi, " pokračoval Khov. "Upozorňoval jsem ho, že tato

teramorfní planeta se nachází v těsném sousedství Solanu ale nechtěl o

tom nic slyšet. Chvílemi jsem měl pocit, že chtěl tuto misi schválně vzít

kapitánu Stoneovi, který byl na řadě. Je také pravda, že Stone díky

podobným riskantním opracím vede v S.D.P.P. v čele tabulky vyplacených

honorářů, ale myslím, že z této mise nebude mít žádnou radost."

Generál se temně pousmál :"Ale má smůlu, už je zase na řadě."

Peggy opět nasadila komisní výraz a suše Khovovi sdělila : "Kapitán

Mark Stone si tento týden vybírá svoji rok starou dovolenou."

"Tak to je mi ho líto, bude ji muset přerušit." pokrčil rameny generál

"Máme tady mimiořádnou situaci a nikdo se Stoneovou kvalifikací právě

není k dispozici."

Peggy se ostře podívala generálovi do očí: " Víte do čeho toho chlapce

posíláte ? Třeba se už vůbec nevrátí."

"Cha, to je dobrý vtip." zasmál se generál "Stone se vrací stejně

spolehlivě jako bumerang. Pokaždé, když končí misi, zavolá mi přímo domů.

A zatím si vybral skoro vždycky ten nejnevhodnější okamžik. Když jdu

večer do postele, manželka mi pokaždé říká, jak se těší, až nám zase ten

Stone zavolá."

"Vidím, že je to v podstatě váš dobrý přítel." utrousila Peggy.

"Dobrý ? Jeden z nejlepších. Je to jeden z mála lidí na které je

absolutní spolehnutí. Bohužel ve všem. I v těch nočních telefonátech."

dodal Khov.

Peggy se na něj usmála: "Takže tentokrát mu to můžete vrátit. Slyšela

jsem, že odjel s Elsou Svensonovou někam k pacifiku. Mám mu zavolat ?"

Generál otevřel tlustý svazek, který měl na stole a zamyslel se. Po

chvilce odpověděl : "Zavolejte mu, ať se do hodiny hlásí i s Rayem zpátky

do služby. K dopravě může použít nejbližšího vojenského letadla. Jedná se

o stav nejvyšší nouze."

Peggy potřásla hlavou: "Aha, tak to tedy mohu použít přímo jeho

komunikátor a nemusím hledat žádné telefonní číslo." Otočila se a prudce

vyrazila z místnosti.

Generál si sedl zpátky za stůl, zapálil si doutník a pomalu a dlouze se

nadechl. Siluety města za prosklenou stěnou se pomalu utápěly v

houstnoucím šeru, kterým probleskávaly tisíce drobných světélek

vzdálených transvozidel, proudících po městských komunikacích. Khovovi

začínalo být pomalu jasné, že dnes přijde domů hodně pozdě.

3.

Elsa se právě probrala z šoku a začala se pomalu zvedat ze země. To co

se stalo těsně předtím, než ji neznámá síla odhodila proti kamenné zdi

chodby, si vybavovala jen velice nejasně. Kromě čerstvých odřenin a

pošramocených zad byla prakticky v pořádku. Opatrně vstala a snažila se

rozpomenout, co předcházelo tomuto podivnému vývoji událostí. Poslední

věc, kterou si pamatovala, byla skutečnost, že šla něco Markovi sdělit.

Ale co to mohlo být ? Pomalu se pootočila a oči se jí rozšířily údivem.

Kde je to nádherné okno do dvora ? A co mají znamenat ohořelé kamenné

desky, které na první pohled vyvolávají iluzi středověké třílny, jež

dostala plný zásah. Co se tady vlastně stalo ?

Podivné otázky se jí honily hlavou a Elsa začínala být čím dál

zvědavější. Opatrně přistoupila k začouzenému otvoru a nakoukla do dvora.

Naskytl se jí neuvěřitelný pohled. Celý dvůr byl poset zuhelnatělými

mršinami zpěvného ptactva a uprostřed této šílené podívané opatrnně

našlapovaly dvě postavy. Mimochodem si vybavila humornou scénu z jednoho

magazínu, ale velice rychle ji pustila z hlavy. V podezřelých postavách

právě poznala Marka s Rayem. Mark na ni zamával a právě když na něho

chtěla zavolat, co to tam vlastně dělá, přiložil si prst na ústa. Elza

zůstala v tichosti, vyklonila se z okna a se zájmem pozorovala, co se

bude dít dál.

"Marku vydrž, už budeme u cíle" odvysílal Ray.

"Vždyť už je na čase. Nikdy by mne nenapadlo, že cesta přes tenhle dvůr

může trvat půl hodiny." odpověděl mu telepaticky Mark.

Ray přistoupil ke dveřím a opatrně stiskl zelené tlačítko ovládání.

Mark tiše doufal, že magnetické panty nezabzučí příliš hlasitě, protože

detektory laserů jsou zřejmě až příliš citlivé. Reklamní slogan k tomuto

druhu dveří sice hlásal "Panty, které vám nikdy nebudou vrzat", ale Mark

měl na reklamu svůj vlastní názor. Přikrčil se a tiše vyčkával.

Nestalo se však vůbec nic.

"Elektronický zámek je jištěn zevnitř. Základní zabezpečovací okruh

nedovolí tyto dveře otevřít jinak než z druhé strany. " informoval Marka

android. "Musíme se domluvit s Elsou."

Mark vzápětí udivil všechny přítomné svým hereckým výkonem. Snažil se

totiž pantomimou Elze vysvětlit, že potřebuje odemknout a to se mu dařilo

tak dobře, že se Elza nemohla odtrhnout od okna, aby náhodou o něco

nepřišla. Mark, který si její vyčkávání vykládal jako nepochopení,

přidával další a další čísla a výsledkem bylo pětiminutové představení,

za které by se nemusel stydět ani velmi zkušený bavič.

Když se Mark unavil, Elsa seběhla ze schodů a přiložila prst na

detektor zámku. Těžké pancéřové dveře se s jemným šelestem začaly velmi

pomalu otevírat. Ray se protáhl rozšiřující se škvírou dovnitř a Mark se

hrnul těsně za ním.

Náhle se Rayův obličej zkřivil zděšením a Markovi proběhlo přes neurony

děsivé varování. "Marku, pozor ! Právě jsem zachytil satelitní vysílání

pro tvůj komunikátor. Do dvou sekund začne pípat. Rychle se ho zbav!"

Markův obličej se protáhl údivem :"Cože ??"

Na vysvětlování však už nebyl čas. Černá krabička na Markově zápěstí

zacvrlikala vlastním životem a Mark si uvvědomil, že jestliže se bude

chtít protáhnout skrz dveře, uvnitř už bude jenom jako popálená postava

bez levé ruky a bez komunikátoru. Nemůže riskovat, že laserové záblesky

určené jemu, poraní Elsu nebo Raye. Okamžitě se rozhodl a ve chvíli, kdy

se z komunikátoru začalo drát protivné pípání, už velice svižně

poskakoval po dvoře.

Generátory laserového zdroje táhle zavily a vzduch kolem Marka se

rozžhavil energetickými výboji.

Ray v návalu zděšení na Marka hlasitě zavolal: "Vydrž, běžím vypnout

proud !!", čímž si vykoledoval přímý zásah do ocelového rámu pohyblivé

konstrukce, zpoza které vykukoval. Dveře zamrzly v napůl pootevřené

poloze a naděje, že by jimi mohl proběhnout plně rozeběhnutý Mark se

rapidně blížila k nule. Android prudce vyrazil do schodů a zastavil se až

ve čtvrtém patře u skříňky s ovládáním energetického zdroje. Jeho temné

tušení se rázem proměnilo v holou skutečnost. Zámek jističe byl na

osmimístný kód a ten znal zřejmě stejně jenom správce. Vyklonil se z okna

a spatřil desítky laserových zaměřovačů po obou stranách betonového

plácku, na kterém chvatně poskakoval Mark s pípajícím přístrojem na ruce.

Ray se vyklonil z okna co to šlo a zamířil ukazováčkem pravé ruky na

nejbližší zaměřovač. Z prstu mu vytryskl tenký laserový paprsek, který se

však zachytil na vnitřní straně neviditelné bubliny silového pole, které

obklopovalo každé okno budovy. Nyní bylo Rayovi jasné, jakým zázrakem

Elsa přežila přímý zásah. Teď ale musí silovou stěnu prorazit a co

nejrychleji zachránit Markovi život. Dal do výstřelu maximální energii,

kterou měl k dispozici a s hrůzou pozoroval, jak se mu pravý ukazováček

začíná tavit. Ještě pár sekund. Musí to vydržet. Energetický zdroj budovy

přece nemůže být neomezený. Pak, stejně náhle jako se objevila,

energetická bublina praskla. Ze skříňky s jističi se ozvalo tiché

lupnutí.

Ray již neváhal ani okamžik a snažil se mířit co nejpřesněji. Z

ukazováku mu pravidelně tryskal tenký laserový paprsek a záblesky na

dvoře postupně pohasínaly. V okamžiku, kdy zhasl poslední generátor,

ukončil Mark svůj šílený tanec, zhluboka se nadechl a tupým úderem přes

komunikátor potvrdil příjem.

Z krabičky zakrákoral nepříjemný hlas: "Kapitán Stone ? Co je s vámi

?"

"Ahoj Peggy, trefila ses trochu nevhod." odpověděl Mark "právě jsem si vychutnával zaslouženou dovolenou."

"Musím vás bohužel upozornit, že vaše dovolená právě skončila." sdělila

mu Peggy "Do hodiny se máte i s Rayem hlásit u generála Khova."

"Tak to budou zase příplatky." zaradoval se Mark, "Už se těším, až budu v bezpečí na palubě svého astronefu."

"Dočkáte se velmi brzy. " odpověděla Peggy a hovor utichl.

Mark posbíral nářadí, které se mu před chvílí povedlo rozmetat po dvoře,

rozloučil se s Elzou a už seděl i s Rayem v transvozidle za domkem.

Zamával Else na rozloučenou a odstartoval.

Stroj se pomalu odlepil od země, postupně nabíral rychlost a po chvíli

se již zběsile řítil těsně nad vodní hladinou vstříc zapadajícímu slunci.

Mark přenechal řízení Rayovi a začal se zaobírat myšlenkou, co by po něm

asi tak mohl generál Khov chtít. Kdyby to býval věděl, ani by se tolik

netěšil a možná, že by si stihl sehnat i neschopenku.

4.

Neuplynula více než hodina a kapitán Mark Stone vstoupil do moderní

výškové budovy z oceli a plastexu, kde již několik let sídlila Služba pro

dohled nad primitivními planetami. Z jedné z mnoha kapes své kombinézy

vylovil svoji identifikační kartu a navyklým pohybem ji zastrčil do

příslušné štěrbiny kontrolního robota. Následovalo několik sekund napětí,

než tento metr a půl vysoký ovoid ukončil ověření Stoneovy totožnosti.

Ten si mezitím vzpomenul na politováníhodný incident, který se při

podobné příležitosti přihodil jeho kolegovi Oliveru Standmanovi.

Tento aspirant Služby byl při svém příchodu do budovy ovoidem z

nepochopitelných důvodů zadržen a jeho doklady se v průběhu několika

dlouhých sekund proměnily v hromádku drobně řezaných proužků plastexu,

kterou mu ovoid úslužně vrátil. Překvapený Oliver se nestačil ani divit,

když se u stropu přijímací haly rozhoukala až příliš hlasitá siréna a ze

všech dveří začali překotně vybíhat příslušníci pořádkových jednotek.

Později se mu sice dostalo omluvy a vysvětlení, že v centrální databázi

jakousi podivnou shodou okolností figurovalo jeho jméno pod kolonkou

nebezpečných uprchlíků z lágru vyděděnců, ale to již nemohlo napravit

Oliverův záporný postoj k identifikačním robotům.

Markovi se naštěstí nic takového nestalo a ovoid mu doklad v bez

problémů vrátil. "Všechno je v pořádku, kapitáne Stone." zaskřehotalo to

někde v hlubinách robotových útrob "Kancelář generála Khova se nachází v

nejvyšším poschodí. Výtahy jsou na konci chodby vlevo."

"Taky by té bedně šrotu mohlo jednou dojít, že už tu nejsem poprvé."

zahučel Mark a vydal se k výtahům.

Nahoře u výtahové šachty už na něho čekal generál. "Marku, starý

brachu, to jsem rád, že vás zase vidím." zahlaholil ještě ve

dveřích."Pojďte dál. "

Peggy, trůnící za baterií počítačových obrazovek se právě probudila a

kývla Stoneovi na pozdrav.

Generál zavedl Marka do své pracovny a velice pečlivě zavřel dveře. Pak

pomalu přistoupil k velké skříni uprostřed místnosti a zapnul ventilátor,

který se začal velmi zvolna roztáčet.

"Právě jsem vyřadil všechny odposlechy z místnosti." poznamenal Khov

"Tahle skříň vytváří nesmírně intenzivní kolísavé elektromagnetické pole.

Chci, abyste věděl, že tento hovor je skutečně jen mezi námi dvěma."

Mark se pousmál "Dobře, ale stále mi není jasné, o co vlastně jde.

Stalo se snad něco vaší ženě ? Jestli ano, tak s tím nemám nic

společného. Já i Ray jsme byli minulé dva dny u Elsy Svensonové na druhé

straně Zeměkoule."

"Ale ne. "odvětil generál "Jedná se o přísně tajné záležitosti

Služby."

Mark se zatvářil ustaraně "A myslíte, že to skutečně musím vědět ?

Víte, já bych se chtěl dožít alespoň důchodu a každé podobné tajemství mi

tuto vizi oddaluje. "

" Milý Stone, ničeho se nemusíte bát. Teď nás skutečně nikdo neuslyší."

hájil se generál.

Peggy v sousední místnosti právě ztlumila odposlech a nasadila si

sluchátka. Uvědomila si, že musí příště Khova upozornit, aby při

podobných příležitostech nezapoměl vypnout interkom.

"Jak už jsem říkal," pokračoval generál komisním hlasem "je nutné

abyste znal určitá fakta."

Mark se pohodlně usadil v křesle a se zaujetím pozoroval, jak se Khov

pomalu utápí v mlžné cloně ze svého čerstvě zapáleného doutníku. Po

chvíli začal mít pociit, že zůstal v místnosti sám a za generála mluví

nějaký monotónní automat na jeho stole. Iluze byla dokonalá. Mark si v

houstnoucím dýmu neviděl ani na špičky svých bot.

Khov však přemýšlel tak intenzivně, že si ani neuvědomil, jak rychle se

vzduch kolem něho zamlžuje. Kdyby jej teď viděl někdo z podřízených,

kteří mu tento doutník z obchodu se žertovnými předměty přibalili mezi

jeho kuřácké náčiní, určitě by zajásal.

"Při poslední misi na Zirdě se nám vyskytly určité těžkosti." rozvláčně

pokračoval ve výkladu generál "Jednalo se ostandartní misi, která byla

součástí dlouhodobého sledování tamnější humanoidní civilizace, jejíž

úroveň se podle posledních údajů pohybovala kdesi na hranici našeho

středověku. Přestože toto obdobbí je součástí vaší specializace,

zůčastnil se mise poručík Johnson."

Mark si mimoděk vybavil vyčáhlého snaživce, který se proslavil tím, že

navázal na jedné ze svých prvních misí přátelské vztahy s domorodými

pavouky, kteří mu pak přes noc naleptali androida do té míry, že nebyl

schopen zavolat ani přistávací modul. Johnsona po půl roce zachránil

právě aspirant Standman. Ten ještě dlouho po návratu vyprávěl, jak hledal

po celé planetě tu nejhorší pavučinu a v ní pak objevil zapleteného

Johnsona, jak si hraje na pavouka a čeká na svou kořist. Podle vyprávění

se dalo soudit, že to nebylo nijak příjemné. Ale Johnson byl velice

přizpůsobivý a od té doby se mu ve Službě přezdívalo Pavouk.

"Bohužel Johnson měl na své misi zřejmě určité problémy," pokračoval

dále Khov " a proto se výsledky této mise rapidně blíží nule. Nyní jste

na ředě vy, Stone a očekává se, že opravíte vaší skupině její

pošramocenou pověst z minulé mise. Po pravdě řečeno, stále ještě mi není

jasné, proč jste ty barbary vedl do sebevražedného boje proti

civilizované sektě v horách."

"To už jsem jednou vysvětloval." odrazil útok Stone "Strážci sekty mi

byli prostě nesympatičtí. A Ray měl nabitý generátor a chtěl si

zastřílet."

Generál prudce zrudl: "Marku, jsem vám vděčný, že alespoň před komisí

jste použil jiná slova."

"Ale zpět k mé misi, generále." nedal se zastavit Mark "Planeta Zirda

leží v těsné blízkosti Solanu. Piráty se to tam jen hemží. Předpokládám,

že to, co se stalo Johnsonovi nebyla jenom jeho chyba, jako obvykle. Je

docela dobře možné, že mu někdo i pomohl. Co se tam tedy vlastně stalo ?"

"To právě nikdo netuší" odvětil sklesle Khov "Johnsona našli

polomrtvého ve výsadkovém modulu, když kroužil kolem Zirdy. Dle stavu

zásob se dá usuzovat, že strávil na oběžné dráze asi tři měsíce. Jeho

astronef zmizel a žádné nouzové hlášení jsme nezachytili. Johnson je

stále ještě v bezvědomí a lékaři jsou značně skeptičtí. Jediné, co jsme u

něho našli, byly paměťové krystaly z jeho androida. Vkládali jsme do nich

značné naděje, ale bohužel zcela zbytečně. Někdo je prohnal tak silným

magnetickým polem, že by to roztavilo i skelet této budovy. Na Johnsonovi

jsme dokonce našli stopy radioaktivního ozáření a tak máme důvod

předpokládat, že se na Zirdě děly příšerné věci, které vůbec nezapadají

do kontextu civilizační úrovně tamních obyvatel. Proto jsem vám chtěl

zcela diskrétně poradit, abyste v případě ohrožení použil všech, opakuji

všech prostředků, které máte k dispozici."

"Děkuji za radu, generále" zasmál se Stone "ale nemusíte se obávat, že bych se dopustil nějakých zbytečných chyb. Budu pouze chránit svůj život

a ostatní majetek služby."

Khov se naklonil přes stůl a upřeně se podíval přes mlžnou clonu

Markovi do očí. "Co se týká majetku Služby, mám pro vás smutnou zprávu.

Johnsonův astronef byl poslední volný provozuschopný stroj, který měla

služba k dispozici. Budu vás muset poprosit, abyste použil svůj soukromý

astronef Merkur. Případné výdaje vám uhradí po návratu můj finanční

asistent."

"Ten vydřiduch !" pomyslel si Mark, "Nechce riskovat stroj ani peníze a jestli to takhle půjde dál, tak si budu za chvíli platit i výplatu ze

svého."

Obě postavy na sebe chvíli upřeně zíraly a pak Stone prohlásil "Dobře

generále, ale to je naposled, co na akcích Služby riskuji svůj soukromý

majetek."

"Děkuji vám Marku." usmál se Khov "Ani nevíte, jak se mi ulevilo. Už

jsem myslel, že si budu muset půjčovat astronef od galaktické policie.

Vždyť víte, jak těžko se s nimi jedná."

"To vím." odtušil Stone "Už několikrát mi nabídli velice dobře placené místo, ale já to zatím nepřijal."

"Hmm." zamyslel se generál a snažil se odbočit hovor jiným směrem "Do

třiceti minut můžete odstartovat. Chcete zavolat taxi ?"

"Ne." ovětil Mark "před chvílí jsem se telepaticky domlouval s Rayem a právě teď by jeho transvozidlo mělo přistávat před hlavním vchodem."

"Tak hodně štěstí a držím vám palce." dodal Khov a tentokrát to myslel

mimořádně upřímně.

Stone pomalu vyšel z budovy a zhluboka se nadechl. Z této mise neměl

vůbec dobrý pocit. Bude si muset dávat opravdu velký pozor, aby nedopadl

stejně jako smolař Johnson. Pozorně se rozhlédl a spatřil tiché

transvozidlo, přistavené těsně vedle chodníku. Uvnitř seděl usmívající se

Ray, který se zjevně těšil na novou misi.

"Za dvacet minut startujeme, směr Solan. " sdělil mu Mark a pohodlně se

usadil do příjemně tvarované sedačky. V průběhu několika okamžiků se

jejich transvozidlo vyhouplo nad nejvyšší budovy aglomerace, kterou

vzápětí zanechalo kdesi vzadu.

Generál Khov pozoroval přes prosklenou stěnu, jak se Markův dopravní

prostředek mění v nepatrnou tečku na obzoru. Po chvíli i ta zamihotala a

ztratila se docela. Šéf služby si nyní upřímně přál, aby dnešní den nebyl

poslední, kdy toho příšerného Stonea spatřil.

5.

Motory astronefu tiše vířily a jejich pacovní teplota se již začínala

stabilizovat. Dispečer z věže ohlásil Rayovi začátek odpočítávání.

Zbývalo pouze pár posledních formalit.

"Jaký je cíl vašeho letu ?" zahlaholil přijímač a na obrazovce se

objevila zvídavá dispečerova tvář.

Ray se usadil proti komunikačnímu zařízení a s klidem odpověděl :

"Venusie. "

"Aha." pousmál se z obrazovky dispečer a nasadil chápavý výraz " Za

dvacet sekund máte zelenou. Přeji vám příjemnou zábavu." Monitor pohasl a

na obraz řídícího stanoviště z věže vystřídala rychle se měnící čísla.

Ray se obrátil na Marka. "Myslím, že Venusie jako cíl cesty je

nejbezpečnější. Nikdy nemůžeš vědět, kde všude má Solan své špehy a rád

bych nás udržel v anonymitě alespoň dokud to půjde."

Mark kývl na souhlas a pohodlně se usadil do anatomického křesla. Bylo

to jedno z mnoha vylepšení, kterými se astronef Merkur lišil od běžných

strojů Služby. Mark jej dostal jako dar od myslících bytostí z jiné části

galaxie. Tento unikát spojoval vysokou operativnost strojů S.D.P.P. s

bojovou kvalitou stíhaček Galaktické policie. Největší výhodou Merkura

byl ovšem jeho civilní vzhled, který vytvářel iluzi bezbranného

kosmického plavidla. Toto zdání již několikrát Markovi zachránilo život a

proto si svého astronefu velice cenil.

Velká obrazovka na hlavním panelu zaplála zeleně a kabinou se rozlehla

dlouho očekávaná věta "Start povolen !"

Ray se opřel o řídící páku. Motory zakvílely a silné přetížení zarazilo

Marka do křesla. V průběhu několika okamžiků byli na oběžné dráze.

"Ponoření do subprostoru za dvě minuty." hlásil Ray.

"Proč až tak pozdě ?" podivil se Mark.

"Podle nové vyhlášky se smí do subprostoru pronikat až za Marsem.

Materializační třesk při dimenzionálním přechodu dělal nějaké problémy

satelitům a na stacionární kosmické stanici před Marsem už z toho prý

byli všichni radisti nahluchlí." objasňoval situaci android.

"Tak já to tedy radši zaspím. Podej mi ten neuronový induktor, ať se ve

spánku naučím jazyk humanoidů na Zirdě. " požádal Mark.

Ray se na něho usmál " Jak to tak sleduji, tak si myslím, že vystačíš i

se Solanštinou. A tu už umíš velice dobře ze svých dřívějších setkání s

piráty."

" Nestraš. "odtušil kapitán " Třeba se Johnsonovi při přistávání

přehřál generátor. Uvolněný iontový svazek má pak za následek nemoc z

ozáření, astronef mu vybuchl a on se dostal na oběžnou dráhu ve

výsadkovém modulu. Pak by to mohla být mise jako každá jiná."

"Ty si to maluješ." houkl na něj Ray "Ani nevíš, jak bych si přál, abys měl pravdu."

Android se intenzivně přehraboval ve vzdělávacím boxu. Po chvíli vylovil

podivnou drátěnou síťku, připojil k ní plastový váleček a podal vše

Markovi.

"Doufám, že ses nespletl jako posledně. Víš, jaký to byl šok, když

jsem se probudil a místo jednoho z galaktických nářečí jsem perfektně

ovládal znakovou komunikaci kamenných struktur z Xenu." prohodil Mark a

navlékl si síťku.

"Ničeho se neboj." uklidňoval ho Ray " Kazetu z Xenu už jsem vyřadil."

Mark pohodlně ulehl do křesla, zlehka stiskl drobný výčnělek na plastovém

válci a vzápětí se propadl do říše vzdělávacích snů. Proto již ani

nezaregistroval, jak se astronef, který již překonal pásmo Marsu, otřásl

mohutným výbojem a provedl mimoprostorový skok napříč galaxií.

Vynoření ze subprostoru proběhlo bez problémů. Mark s Rayem se velice

rychle vzpamatovali z gravitačního šoku a zaujali svá místa u řízení.

Teprve teď si mohli pořádně prohlédnout planetární systém Zirdy.

Centrální hvězda se o své absolutní panství dělila s bývalou vládkyní,

která se však již před dlouhou dobou gravitačně zhroutila a teď se

projevovala pouze jako ledově temný bod, který odsával z velkého slunce v

ohromných vírech jeho zářící hmotu. Byla to černá díra, jedno z

nejnebezpečnějších a nejzáhadnějších těles vesmíru. Podle rychlosti,

jakou odčerpávala masu z druhé hvězdy se dalo předpokládat, že tento

relativně stabilní stav vydrží ještě několik miliard let.

V bezpečné vzdálenosti od těchto gravitačních obrů začínal planetární

systém. Všechny planety zde byly pusté a zcela bez života. Pouze na šesté

planetě systému, která měla dostatečnou gravitaci, se kdysi dávno zažehl

termonukleární plamen. Následkem toho se tato oběžnice systému proměnila

v prapodivné malé slunce, kolem kterého obíhala skupinka měsíců

úctyhodných rozměrů. A jedním z těchto měsíců byla i Zirda, jediné

teramorfní tělaso soustavy. Zde se vyvinul humanoidní život.

"Zirda má v průměrru 1,2 velikosti Země. Gravitace je taky mírně vyšší,

ale alespoň budeme mít po návratu lepší kondičku." informoval Marka

android." Den zde trvá 27 hodin a planeta, jestli se jí tak dá říkat, má

dva malé měsíce. Složení vzduchu je podobné jako na Zemi."

"Tak to je dobře." zaradoval se kapitán "Po poslední implantaci

kyslíkového přístroje mám ještě čerstvé jizvy a nerad bych si to

zopakoval zbytečně brzy."

"Civilizace je zde soustředěna do dvou oblastí. Vývojově dále je

velkostrovní říše, ale slibně vypadá i technická civilizace na jihu

největšího kontinentu." dodal Ray.

Mark si se zájmem prohlížel pestrou planetu, která postupně zaplnila

celou obrazovku. "Necháme autopilota zaparkovat astronef na oběžné dráze

za menším měsícem a dolů sestoupíme jen s výsadkovým modulem. Průzkum

začneme na ostrovní říši. Dolů zamiříme po nejstrmější dráze, kdyby tam

byly nějaké radary, tak ať nemají zbytečné starosti se zaměřováním. Máš

vše připraveno ?" obrátil se na Raye.

O chvilku později se od astronefu oddělil malý modul, který se prudce

propadl do husté atmosféry planety. Na několik okamžiků zazářil jako

jasný asteroid a pak beze stopy zmizel v neproniknutelné tmě odvrácené

polokoule Zirdy.

6.

Hustá atmosféra zaplála ohnivou stopou a keramický povrch přistávacího

modulu se rozžhavil do běla. Ray provedl několik obratných manévrů, které

vyrazily Markovi slzy z očí. Přetížení bylo téměř nesnesitelné, ale

bezpečnost mise a její utajení bylo na prvním místě. Pravděpodobnost, že

takto prudce sestupující stroj zachytí nějaký radar byla prakticky

mizivá. Ale přesto tu nějaká byla.

Právě když Ray odpočítával poslední sekundy před provedením prudkého

přistávacího manévru, zatřásla modulem dutá detonace, která se sice v

kvílivých vibracích brzdících trysek téměř ztratila, ale přesto měla

zásadní vliv na další sled událostí.

"Teď !" prohlásil Ray a energicky zabral za páku spínače plného výkonu

brzdících trysek. Nestalo se však vůbec nic a střemhlavý let proti

pevnině, pomalu prosvítající řídkými mraky pokračoval s děsivou

neodvratností.

Ray vykřikl : "Marku, je zle. Neumím si to vysvětlit, ale brzdící

okruhy nefungují."

"Ouhhhoooouuuu." odpověděl mu kapitán, kkterý měl v tuto chvíli dost

problémů sám se sebou. Nesnesitelné přetížení jej zalisovalo do popruhů a

právě teď měl pocit, že mu na plicích leží dvěstěkilové závaží. Nemohl se

nadechnout, oči ho pálily a v uších mu už několik sekund podivně pískalo.

Jediná myšlenka, která se mu honila hlavou, byla naděje, že takové

utrpení nemůže trvat věčně. Až se vrátí s Rayem na Zemi, nechá mu

prověřit některé jistící obvody, protože android chce teď zřejmě spáchat

sebbevraždu. Ale proč mu to neřekl předem !

A bylo hůř. Ray provedl další prudkou změnu směru a Markovo vědomí se

roztříštilo na tisíce kousků a pokračovvalo samo někam dál v původním

směru. Kapitán zůstal bezvládně ležet v anatomickém křesle a možná, že to

tak bylo pro něho lepší. Dokonce i android pociťoval chvilkové motorické

výpadky a to byl projektován pro extrémně náročné mise.

Za průhlednou čelní stěnou se rozprchly zbytky mraků a Rayovi se

otevřel perfektní výhled na skupinku sedmi hnědozelených ostrůvků v temně

modré třpytivé ploše planetárního oceánu. Na obzoru zvolna zapadalo

slunce a celá plocha se pomalu nořila do temného stínu. Pohled to byl tak

úchvatný, že by jej dobrý malíř vydržel sledovat mnoho desítek hodin.

Android ale tolik času něměl. Nejbližší z ostrůvků se začal prudce

zvětšovat a v průběhu několika sekund zabral skoro celý výhled. Ray se

zoufale pokoušel brzdit silovým polem o okolní rozpálený vzduch, ale

marně. Rychlost byla příliš vysoká.

Proto alespoň zmírnil úhel sestupu a bez ohledu na pravidla o

absolutním utajení zamířil křížem přes pevninu. Náhle se na horiizontu

objevil mlhavý odlesk vodní hladiny. Android provedl bleskurychlý výpočet

a okamžitě se rozhodl. Rozžhavený modul s hlasitým kvílením zamířil k

vodní hladině, nad kterou se elegentně proháněli nic netušící ptáci,

velmi podobní pozemským rackům. Ti byli vzápětí rozplašeni syčivým

výbuchem, když se stroj dotkl vodní plochy. Modul se odrazil od hladiny

jako žabka a pokračoval ve své zběsilé dráze. Až po několika skocích

konečně vyčerpal svoji energii a s posledním žbluňknutím se zabořil

hluboko do bahna dalšího z ostrůvků.

Za mihotavého sviitu hvězd vyprostil android Marka z těsných popruhů

jeho křesla a táhl ho hustým bahnem a podivnou vegetací ke břehu. Všude

kolem to žbluňkalo, kuňkalo a jakoukoliv zvukovou orientaci neesmírně

ztěžovala kulisa neúnavného cvrlikání bahenních obyvatel. Ray se však

dokázal orientovat i v naprosté tmmě a tak prudce zrychlil, když uviděl

dva podezřelé plazy, kteří se nehlučně odlepili od břehu zamířili přímo k

oběma návštěvníkům. Vyšlo to jen taktak a zadýchaný Ray uložil Marka do

vlhkého písku. Sám vylezl na nejbližší strom a pozorně se rozhlédl po

okolní krajině. Podél pobřeží byl absolutní klid, nikde žádné lodě ani

nic podobného. Ale ve vnitrozemí ostrova plápolaly desítky velikých ohňů

a androidovy sennzory pomalu zalévaly jednotlivé vlny parapsychickkých

proudů jakéhosi náboženského transu. Hlubší analýzou se nezabýval a

spokojen se zajištěním nouzového přistání se vrátil na pobřeží ke svému

příteli. Pohodlně se opřel o nejbližší plochý kámen a trpělivě vyčkával

vzdálený východ slunce.

Když se Mark ráno probral, nevěřil svým očím. Všude kolem něho byla

spousta zeleně, drobných tvorů, hmyzu a bahna. V blízkém ležícím kusu

bláta rozeznal dokonce i Raye, ale stále nemohl najít přistávací modul.

Otočil se na androida s tichou výčitkou "Taky jsi mohl při přistání

dávat trochu pozor."

Ray se prudce zvedl "Přistával jsem bezchybně jako vždycky, ale selhaly

kompletně všechny přistávací trysky."

"To není možné, jsou tam ještě dvě záložní. A tento druh poruchy není

normálně bez vnějšího poškození možný. Celý mechanismus je umístěn pod

pancéřovaným pláštěm na boku stroje." odvětil Mark a pokusil se vstát.

Krutá bolest zad i všech končetin mu však okamžitě připomenula intenzivní

zážitky předešlého dne.

Ray se nasupil "Já vím také, že to není možné, ale prostě se to stalo.

Třeba jsme se potkali s meteoritem."

"Tak to je opravdu hodně pravděpodobné." ironicky ukončil neplodnou

diskusi kapitán a znovu se pokusil vstát. Android mu pomohl a tak se mu

to tentokrát podařilo. Pomalu se odšoural do příjemného stínu blízkého

lesa, protože zdejší slunce začínalo být opravdu žhavé.

"Tvař se trochu důstojně, zapínám nahrávání. Ať můžeme komisi po

návratu ukázat, že jsme tady vůbec byli." prohlásil Ray.

Mark se upravil, nasadil optimistický úsměv kosmického veterána a mávl

na androida, který zbytečně neváhal a začal podávat všechny předpisové

informace : " Po pravděpodobné kolizi a následné poruše motoru proběhlo

nouzové přistání úspěšně. Modul je ztracen v bažině, ale stále máme

spojení s naším astronefem. Při přistání nebyly zjištěny ve vzduchu žádné

toxické látky. Nejbližší výspa civilizace leží asi sedm kilometrů na

sever."

"Dobře. Zatím prozkoumáme nejbližší okolí a pak se pokusíme proniknout

mezi místní domorodce. Předpokládám, že jsi z modulu zachránil naši

výbavu vyrobenou podle dostupných informací ." odpověděl komisně kapitán.

Ray se mírně pousmál "Samozřejmě. Máme připraveno oblečení podle

padesát let staré módy a tady máš svůj ochranný pás." a podal Markovi

stříbřitý opasek ve kterém rudě zářil veliký syntetický krystal.

Byla to jedna z modifikací energetického opasku, který nosili všichni

agenti S.D.P.P. na primitivních planetách. Miniaturní generátor v přezce

vytvářel intenzivní silové pole, které chránilo svého majitele před

nečekaným útokem. Ovšem ochrana nebyla až zas tak dokonalá. Při zásahu

laseru nebo ocelové šipky nepocítil agent ani škrábnutí, ale po ráně

palicí nebo sekyrou byl zlikvidován stejně spolehlivě, jako kdyby žádný

silový štít neměl. Údery těžkých předmětů silové pole pouze tlumilo, ale

zároveň se pod nimi deformovalo, což mělo za následek, že nejprimitvnější

zbraně byly vlastně nejnebezpečnější. Naštěstí se na opasku dal regulovat

výkon generátoru, který byl při plném vybuzení schopen jednorázově

pohltit i několik přímých útoků. Pak mohl ovšem agent tento vybitý opasek

rovnou zahodit a proto nouzový obranný režim nikdo nepoužíval.

Mark si oblékl šedivou tuniku, připjal plastexový meč a vše přepásal

energetickým opaskem. Teprve nyní byl android spokojen. Po dohodnutém

znamení ukončil nahrávání a vesele na Marka zahlaholil "Možná, že to tu

bude klidnější než naše pozemská dovolená."

"To doufám." utrousil Mark a vzpoměl si na hrůzné scény na Elsině

letním sídle.

Ray vyndal z ocelového pouzdra několik výživných tabletek a podal je

kapitánovi. Ten je zapil několika hrstmi vody z blízkého pramene a pak

společně vyrazili směrem k nejbližší vesnici.

Odešli právě včas, aby nezaslechli tichý svist vrtulníku, který se

vzápětí vyhoupl nad les a pomalu se přesunul nad bažinu, kde zůstal

viset, jakoby něco hledal. Žhavé slunce již dorazilo k horizontu a

neúnavně pražilo do pobřežního písku, ze kterého začali postupně vylézat

drobní členovci na svůj denní lov. Pláž se hemžila drobným životem a

pouze vzdálený klapot vrtulí připomínal, že tato planeta není tak pustá,

jak se na první pohled zdá.

Nejmladší kněžka řádu služebnic svatého paprsku měla dnes velmi špatný

den. Přestože měla stejnou zlatou čelenku, jako všechny její družky, stal

se tento prostředek splynutí s bohem důvodem jejího vnitřního utrpení.

Nechápala to. Vždyť s bohem vždycky vycházela tak dobře. Nikdy jí neřekl

křivého slova. Vždycky ji nazval jejím dívčím jménem a instrukce byly

jasné a přehledné. A teď najednou samé "Rayi sem, Rayi tam, všechno

vpořádku, postupujeme vpřed.". Co to má znamenat ?

Začalo to časně zrána. V průběhu ranní bohoslužby, kdy upnula svoji

mysl ke strážci slunce a ve zlaté čelence, která jí dávala právo hovořit

s bohy a vládnout poddaným, něco náhle podivně zasyčelo. V mysli se jí

místo zářící tváře s koronou duhových paprsků splývajících v božské

zjevení náhle objevila ostře řezaná mužská tvář, která jí vyjevila

děsivou pravdu : "Když to takhle půjde dál, je s námi ámen. A nepokoušej

se o spojení, je to marný !".

Subtilní dívka se rozplakala. Tak děsivou věštbu se ani neodvažovala

znovu vyslovit. Copak upadl celý klášter v nemilost ? Proč už nemohou

mluvit s bohem ? A kdo je ten nový bůh ? A proč dělají všechny ostatní

kněžky, že nic neslyší ? Proč je právě ona tou vyvolenou ?

Když si vzpoměla na vzteklou stařenu, ke které chodil každý, kdo dostal

od bohů nějakou špatnou zvěst, rozhodla se, že bude své zjevení tajit.

Bohové jsou moudří. Tak jim to snad dojde, přestanou jí komplikovat život

a vyjeví své pravdy někomu jinému. Třeba zrovna ta stařena by na to byla

vhodná. Ta už se s tím nějak určtě vyrovná.

Ale čelenka byla neůnavná. Bůh se již sice nezjevoval, ale o to více

mluvil. Jenže mluvil nějak divně. Copak se může bůh nekoho obávat ? A co

je to to SDPP ? A modul ? Snad nějaká tajemná formule. Ani nevěděla jak

a ocitla se v knihovně. S mokrým hadrem na čele začala zběsile hledat ve

svaté knize zjevení.

Ray spustil svůj pohled z oblohy a obrátil se zpět k Markovi.

"Já si nemyslím, že by to bylo marný." zakroutil hlavoou "Modul se sice neozývá, ale chaotický šum na nouzové frekvenci vypadá, jako by ji někdo

pro komunikaci stále používal."

"To není možné. Jsme na primitivní planetě."

"Mě je to také divné, ale vypadá to na přímou nervovou modulaci."

hlásil android "Budu tam vysílat nesouvislé útržky našich rozhovorů a

třeba se někdo časem ozve."

"No, moc chytré řešení to sice není, ale jinou možnost stejně nemáme."

zhodnotil Rayův plán Mark.

"A teď kupředu. K civilizaci to máme ještě hodně daleko."

" To jo. Ještě nějakých tisíc let klidného a ničím nerušeného vývoje."

doplnil android.

Laserová mačeta zasvištěla a v bujné vegetaci se začala rýsovat úzká

pěšinka, kterou se oba pozemšťané vzápětí ponořili do hlubin lesa.

Úzká šlachovitá solanská tvář velitele helikoptéry se sevřela v krutém

úšklebku. Jeho cynický pohled spočinul na vraku modulu SDPP, který právě

vyprošťovali dva potápěči ze změti lián, mršin a mazlavého bahna.

" Měli smůlu, hoši. Naše řízené střely jsou jedny z nejlepších. Už jen

proto, že jsou přímo z arzenálu kosmické policie."

Z komunikátoru u stropu řídící kabiny se ozvalo vzteklé zachrčení : "

Xer, hlaste se. Už jste něco našlli ?"

" Zatím jen modul, ale nemůžou být daleko." odpověděl solaňan.

" Tak najít a zlikvidovat ! Nezapomeňte, že kousek odtud máme

transmisní centrum pro severní galaktickou oblast. Je to přísně tajná

pozemská technologiie a nesmíme dopustit, aby se tam dostali. Alespoň ne

živí !"

" Toho bych se nebál." prohlásil Xer " Naše kněžky jsou dobře vycvičené a když jim něco dobře vyjevíte, tak v okolí kláštera nepřežije ani myš."

" Dík za radu, ale chci, abyste je dostali ještě v lese. Nesmíme naše

věřící příliš znepokojovat. Dávám ti to na starost !"

Hlas z komunikátoru utichl a Xer se začal potit. Taková smůla. Proč se

nedokáže nikdy ovládnout a vždycky nadřízeným poradí, co mají dělat. Už

se viděl, jak letí s modulem na základnu a teď aby honil po lese nějaké

pozemšťany. On, zkrachovalý filozof, který hledal na Solanu práci a

agentura mu dohodila skvělé místo za nadstandartní plat. Místo práce v

knihovně teď lítá s vrtulníkem a nyní bude ještě lovit nějaké nešťastníky

v té odporné, husté, lepkavé, tmavé a nebezpečné džungli. Proč to vlastně

dělá. Z přízpěvku v nezaměstnanosti si mohl žít cellkem v klidu, doma a

možná že by si i vyžebral víc, než mu dávají tihle vydřiduši. A ty

výčitky svědomí a děsivé noční můry. Stále se vracející předtuchy, kdy

osamocená kosmická loď pod tlakem pěti naváděných střel naráz exploduje,

ocelové pláty pomalu pukají a do vesmíru se zlověstným syčením utíká

životodárný kyslík. A on, Xer, nevěřícně zírá na monitor, kde mu ten

pozemský zabiják Stone stálle ještě slibuje, že nevystřelí jako první.

A pak tma. Konec. Děsivé probuzení a další pracovní den ve službách

solanské tajné služby.

"Konec průzkumu ! Zpět na břeh, jdeme hledat trosečníky !" zachrchlal

Xer z helikoptéry na své tři muže. Pozorně pohlédl na infrazaměřovač, kde

se mlhavě chvěly dvě narůžovělé stopy, mizící v husté zeleni lesa.

"Postupujte v rojnici vpřed směrem k severozápadu a v připadě kontaktu

protivníka okamžitě zlikvidujte ! "

Všichni potápěči zmizeli na chvíli v druhé helikoptéře a o několik

okamžiků později vystoupili jako opancéřovaná monstra, vybavená nejtěžší

kosmickou technikou. Po zkoušce arzenálu, kdy vypálili polovinu bažiny,

se jejich plamenomety zařízly do husté vegetace. S azbestovými obleky

postupovali mnohem rychleji nežli prchající pozemská dvojice a

těžkotonážní ovoid s dezintegrátory, ťapkající za nimi, jenom dokresloval

dílo zkázy.

"To je ale hrůza," povzdychl si Xer " A to jsem byl za mlada aktivním

členem Greenpece za ochranu přírody."

Pohled z vrtulníku byl skutečně úchvatný. Celý pruh pralesa v jednom

ohni kolem sebe šířil husté a temné mraky štiplavého dýmu.

"Zvyšuji výšku a ztrácím s vámi vizuální kontakt, buďte na příjmu na

frekvenci 47." chrmlal Xer do tlampače a prchal i se svým strojem do

příznivějších podmínek. Přesto, že na Solanu je relativně méně kyslíku,

než zde, zhoršené rozptylové podmínky mu rozhodně nedělaly dobře.

Na planině pod ním se mezitím rozpoutalo pravé peklo. Bojový ovoid,

jehož radar nefungoval v hustém dýmu pálící se džungle zrovna nejlépe,

zmateně pálil po drobných tvorech řinoucích se z pekelné výhně a používal

k tomu laserové dělo, které po každém výstřelu zanechávalo v krajině

několikametrové krátery. Nakonec ztratil spojení se vzdalující se rojnicí

s plamenomety úplně a zůstal uvězněn v bludném kruhu vysokých hromad

popela, do kterých systematicky provrtával nové a nové škvařící se díry.

"Rayi, cítím nějaký kouř " prohlásil Mark a opřel se o nejbližší palmu,

která na něj zlověstně zasyčela a had se rychle odvinul dolů s kmene

kamsi do chvějící se zeleně.

"O analyzátory pachů jsem přišel když jsme přistávali, takže ti můžu teď

jenom věřit." odpověděl android a pozorně na svého přítele pohlédl.

"Vidím na tobě značné známky únavy, měl by sis vzít výživnou tabletu."

" To je dobrý, stejně tam snad už brzy budem, ne ? " odpověděl Mark a

zahleděl se na mítinku, kde se jako zázrakem pásl dobytek. Hned za ní se

rýsovala neuvěřitelná stavba. Pět věží, tyčících se hrdě k obloze dávalo

tušit, že stavitel určitě nemusel s ničím šetřit. Opevnění i střílny

dodávaly stavbě věrohodný dojem nedobytného sídla. Ale čillý ruch kolem

prozrazoval, že právě dnes nikdo žádný útok nečeká. Hradní most byl

spuštěn a hustý proud obchodníků a trhovců přetékal přes chatrné

zábradlí přístupové cesty.

"Pojď, budeme se vydávat za místní." zašeptal Mark "Já jsem hluchoněmý žebrák a tobě vyřízli jazyk při loupežném přepadení v lese."

"No to mám radost, že tě napadne vždycky něco originálního." odtušil

Ray a začal si vyšroubovávat z nitra lebky jazyk. Když byl hotov uschoval

jej do tajného pouzdra na náhradní díly v levém stehně, kde nosil také

lékárničku a záložní akumulátor.

"Huuu...hu!" sdělil Markovi.

Mark si nasadil kapuci více do čela, sundal brýle proti slunci a polil

sebe i Raye odporně páchnoucí tekutinou, aby nebyli mezi vesničany

podezřelí. Bohužel to tentokrát trochu přehnal.

"Jdeme."

Už dvacet kroků před mostem se jim lidé začali vyhýbat a nebýt

obchodníka s dobytkem, ke kterému se nakonec přidali, nikdy by se přes

stráže nedostali. Takhle však získali nového spojence, přestože Stone

později na Zemi v protokolu uvedl, že onen muž páchl tak nesnesitelně, že

nebylo možné se s ním na rozumnou vzdálenost ani domluvit. Rayovi to však

tolik problémů nedělalo a tak brzy zjistil, kde je zde nejbližší

hostinec.

Vývěsní štít sice nevypadal, že dělá čest nějakému prosperujícímu

podniku, ale zase tak strašně, jako ta chalupa, kde chytl Mark toho

dotěrného parazita ze zkažené polévky, to také nevypadalo.

"Riskneme to, ne ?" prohlásil Ray.

"No, já nevím. Je to nutné ?" Markovy vnitřnosti se při pohledu na

světle zelený lektvar v mastných miskách na špinavých stolech podivně

sevřely.

"Samozřejmě. Musíme navázat spontánní kontakt. Jedu záznam." Ray

nasadil optimistický výraz a Mark ho chtě nechtě následoval. V SDPP se

totiž těžko vysvětluje, proč se na primitrivní planetě tváříte stejně

kysele jako doma. Ještě jednou a máte důtku za reprezentaci a už vás

pošlou akorát tak mezi delfíny. A tam zase nesmíte myslet na žádný

ošklivý vtip o rybách. Na Grahu jsou totiž všichni strašně zvědaví, ale

také hrozně vztahovační. Jak řeknete ryba jako ryba, tak jsou schopni

vyhlásit vám válku. Stone, který o tom velmi dobře věděl, nasadil oslnivý

úsměv a vstoupil do lokálu.

"Máňo, vyveď to ho dementa !" zařval někdo z hostů " Tváří se jak

pitomec a smrdí jako tchoř."

Následovala salva hromového smíchu na adresu nově příchozích, kdy se

nesmálli pouze ti, co stáli nejblíže a to jen proto, že se dusili.

"Něco jim na nás asi vadí ."obrátil se Mark na Raye "Nemohl bys je

nenápadně vypařit dezintegrátorem, dnes se mi prát nějak nechce."

" To asi nepůjde. Je to proti předpisům. Vyber si toho vlevo. Ten je

opilý. Jedna rána stačí."

Mark se rozhlédl a vyrazil.

"Ale ne ! Toho vedle !!" vykřikl Ray , ale pozdě.

Stone pomalu přistoupil k největšímu svalovci a pomalu mu pohlédl do

skelných očí. Ten si odhodil slepené vlasy z čela, které mu svírala

ocelová čelenka. Sehnul se k Markovi a bouchl do stolu.

"Nemám tě zabíjet, když půjdeš hodně rychle se mnou."

Mark nic nechápal. Proč se s ním nikdo nepral ? Proč mu Ray nepomohl ? A

kam ho to, ksakru, ten obr právě teď vleče ?

Těžká dubová vrata druhých vnitřích hradeb se se skřípotem otevřela a k

pozemšťanovi přistoupila dlouhovlasá dívka se zlatou čelenkou. Kolem

prstenu na levé ruce jí slabě sršela namodralá záře. Pozvedla hlavu a

zpříma se zahleděla Markovi do očí.

"Ha, hlobková mentální sonda." pomyslel si v duchu a snažil se

rozptýlit pronikavý a drtivý pohled temných očí kněžky. Nezvládl to. Jeho

narychlo vystavená psychická bariéra se sesula jak domek z karet a

mentální pohled pročesával nitro bouřící se mysli. Nejzajímavější na tom

bylo, že zřejmě stále nic nenacházel. To, že Marka chtěli kvůli

chaotickému způsobu myšlení vyhodit už z prvního kola přijímacích zkoušek

SDPP, se ukázalo nakonec jako výhoda. Jenom škoda, že peníze, které

rozdal Stoneůcv strýček na úplatcích, mu již nikdo nevrátí. Co se dá

dělat.

Kněžka se otočila a přistoupila k hromotlukovi. Opatrně přiložila

prsten k jeho čelence až se ozvalo suché zapraskání. Primitivní obličej

umolousané postavy se rozářil blahem a obr se sesul k zemi v

nezvladatelných křečích. Zpoza sloupů u vchodu se vynořily stráže.

" Ráno ho vyhoďte na ulici." otočila se na Marka "A vy pojďte se mnou."

Před kapitánem se otevřely těžké kamenné dveře a kněžka jej vyzvala, aby

do nich vstoupil jako první. Dlouhé točté schodiště se několikrát

zalomilo a pak vyústilo v úzkou dlouhou chodbu. Mihotavé louče na stěnách

osvětlovaly zatuchlé prostory jen velmi slabě, ale i tak si Mark všiml

nenápadných orientačních značek, vytesaných v kamenných stěnách chodeb. U

jedné z nich náhle kněžka zastavila a ponořila své štíhlé prsty do pěti

nenápadných prohlubní pod zvláštními znaky. Mark měl co dělat, aby

nevykřikl údivem. Ne, nemohl se mýlit. Ty znaky byly skutečně solanské.

Ale tady ? Proč ? Že by se snad agenerál Khov se svými podezíravými

doměnkami konečně jednou trefil do černého ? To je ale nepravděpodobné.

Na generálovy úsudky je přeci spolehnutí, ještě nikdy se totiž netrefil.

Alespoň ne přesně.

"Jděte dovnitř." přerušila Stoneovy zběsilé úvahy kněžka a ukázala na

nepatrnou škvíru ve zdi, která se z rachotem pomalu rozšiřovala.

"Ještě, že nejsem kuřák." pomyslel si kapitán "Teď by mi totiž údivem

určitě vypadla cigareta z pusy a propálil bych si syntetický oblek."

Vzpomínka na neúspěšné kouření dýmky míru na jedné primitivní planetě se

Markovi vybavovalo poměrně často. Tehdy to vypadalo velmi slibně. I

když měl Ray poruchu a indiáni na něho navršili mohylu, Stoneovi se

podařilo přežít a přesvědčit celý kmen o své nadpřirozené moci. Tak těžké

to zas nebylo. V podstatě mimoděk skolil místního šamana, když si mezi

ostatními zajatci nervózně pohrával s laserovou pistolí. Poslepu zašátral

ve svém batohu, pak to v něm zasyčelo a už hořel. Když Mark zadupal

plameny do země, čímž si zničil většinu výbavy včetně nouzové vysílačky,

uvědomil si, že ten obtížný stařec, který kolem něho stále přešlapoval,

někam zmizel. Popálený kouzelník zmateně prchal k lesu a hlasitě

proklínal zajatce i celý svůj kmen. To se mu stalo osudným a tak mohl

Mark nastoupit do jeho funkce. Ovšem dýmka míru patřila k nezbytným

ceremoniím, kterými se musel prokousat. A když mu při kouření chytla od

špatně nasypaného prskajícího tabáku vesta, zahodil dýmku a v ohnivém

démonickém tanci přivodil náčelníkovi kmene infarkt. Na místní poměry

udělal neuvěřitelnou kariéru, ovšem život v indiánském ležení nebyl ani

tak žádný med. Mark měl velmi rád zvířata a docela mu vadilo, když

jednoho dne dostal svého nejoblíbenějšího psa k obědu. A pak ty obřady.

Jako šaman a náčelník v jedné osobě byl pracovně vytížen od rána do

večera. Přivolávat déšť, vyhánět zlé duchy, plánovat války se sousedními

kmeny, aby se bojovníci nenudili a neustále uspokojovat svých sedm žen.

Ještě štěstí, že přišel ten velký lesní požár a Markovi se podařilo

nepozorovaně zmizet, opravit Raye a nakonec zavolat i záchranný modul.

Představa, že by tam byl ještě dnes, byla děsivá.

"Jděte dovnitř !" obrátila se na kapitána kněžka poněkud drsnějším

tónem.

"Pojďte dál, Marku. Jste vítán." ozvalo se z tajemné místnosti.

Stone se nenechal dvakrát pobízet a zvědavě vstoupil. Hlas, který ho

vyzval mu byl velmi povědomý. Co by tu ale, proboha, dělala manželka

generála Khova. Není to snad příliš velké riziko, cestovat za trochou

dobrodružství a erotiky až na druhý konec galaxie ? A že by na to generál

nepřišel ? Je to skutečně ona ?

Mark se zvědavě rozhlédl po místnosti. Pravidelné mramorové stěny

zdobily desítky holografických obrazů a z hadích hlav u fantasticky

vyornamentovaného stropu se linula hřejivá záře, která splývala s tichými

tóny jakési líbivé varhanní skladby. Dlaždice v hale vytvářely magické

obrazce, které chtě nechtě nutily oko pozorovatele sledovat jedno jediné

místo. Tím bodem byl široký majestátný trůn, na němž hrdě seděla

tmavovlasá dívka s božskými rysy. Její světlá tunika splývala v bohatých

záhybech až k podlaze a zajímavý střih šatů odhaloval většinu vnad

dívčiny krásné postavy.

"Pojď bllíž." pohodila hlavou a dlouhé havraní vlasy, které se svezly s

čela, odkryly zlatou čelenku, jakoby přirostlou ke spánkům sedící kněžky.

"Odkud znáte mé jméno ?" vzpamatoval se Stone.

"Od tebe." usmála se dívka "A víme toho o tobbě mnohem více. Přišel jsi z hvězd. Znáš věci, které nikoho z nás nikdy ani nenapadly a přesto

pořádně nevíš, co tady vlastně děláš. Radily jsme se o tobě a teď ti můžu

říct pravdu, kdo skutečně jsi."

"Tak to jsem zvědavej." pomyslel si Mark "Doufám, že si alespoň splete moji hodnost u SDPP, vždyť už jsem měl být dvakrát povýšen."

Kněžka nasadila vážný výraz a ukázala na Stonnea chvějící se rukou "

Jsi bůh. Vím to."

Mark se mírně pousmál "S tím jasnovidectvím to tu nebude až zas tak

slavné."

Kněžka však nemínila přestat : "Tak dokaž, že jsi bůh. Teď když o tom

víš, už ti nic nebrání, abys splnil prastarou legendu."

Při pohledu na nechápavý Markův výraz sice trochu zaváhala, ale pak

pokračovala : "Celé generace čekáme na tvůj příchod. Měl ses nejdříve

zjevit v našich myslích a pak přijít do kláštera přestrojen za

venkovského obchodníka. My víme kdo jsi. Jedna mladá kněžka tě poznala

již při včerejším zjevení. A teď nadešel čas, kdy potvrdíš i ty, že

vyvolená z kněžek může stát po tvém boku a vládnout svému lidu pod boží

ochranou."

Mark nevycházel z údivu.

" Neumíš si představit, jak dlouho na tebe čekáme. A zprávy, které jsi

nám celou dobu posílal, byly tak jednoduché, tak přímočaré, nebyl v nich

žádný rozmar ani božská proroctví. Až dnes ráno, kdy jsme nad tvými slovy

musely skutečně dlouho přemýšlet, pochpopily jsme, že jsi setoupil a

přijdeš mezi nás."

Podala Markovi čelenku zářící diamanty.

"Jsem bůh." prohlásil zpitomělý Stone a nasadil si čelenku.

Byl to šok. Tisíce pocitů všeho druhu. Pohledy. Zvědavé, nestoudné i

hrůzné. Byl naráz v desítkách myslí, které se k němu hlásily o radu a

povzbuzení. Mezi nimi zachytil i slabou mentální výzvu od Raye, který

právě drtil zoufalému strážci vnitřní brány kláštera vaz.

"Pojď ke mě a splyneme v jednu bytost." nedala si pokoj kněžka.

Mark pocítil, že z čelenky sálá ještě něco jiného. Vášeň a síla. Moc,

které se nemohl bránit. Musel. Musel se jí poddat a skočit do

rozbouřených vln emocí a neskutečné vášně. Nemohl jinak. Čelenka, jakoby

se náhle stala součástí jeho mozku, podílela se na každém jeho pohybu.

Jako náměsíčný přistoupil ke kněžce a pak skutečně splynuli v jednu

bytost. A nejen fyzicky. Každá myšlenka, i ten nejslabší pocit, byl pro

oba společný. Nemohl si být vůbec jist, ve které hlavě se zrodil. Na

dlouhé minuty splynuli v jednu jedinou duši a poté si Mark s hrůzou

uvědomil, že tato kněžka je jediným tvorem ve vesmíru, před kterým nemá

žádné tajemství. Krásné i děsivé zároveň. Ale síla toho pocitu byla

fantastická. Měl by to tak někdy vyzkoušet i s Elsou. Ale dají se ty

čelenky někde koupit ?

"To byla nádhera." vydechla kněžka, odpočívající vedle Marka na širokém

trůnu.

"To teda jo." potvrdil Stone a pokoušel se strhnout si čelenku z hlavy,

protože ho nějaký pastevec právě obtěžoval s hříchy, na které vůbec

neměl chuť. Kapitán se vzepřel vší silou o masivní opěradlo trůnu a

čelenka s dusivým lupnutím náhle povolila. Mark vyjeveně zíral na drobné

jehličky, které z čelenky za tu krátkou dobu vyrašily a začaly si

navrtávat cestu do jeho spánků a pak možná i dál, někam do nitra jeho

lebky. Temné stružky krve, které kapitánovi vyrašily na lících a pomalu

odkapávaly snící kněžce na její bílý šat, svědčily o tom, že se mu to

skutečně nezdá.

"Do háje !"zavrčel Mark "Tak tohle Else nabízet nebudu."

Při představě, že by se musel i s čelenkou potácet celý zbytek života a

poslouchat problémy, které nejsou jeho, se mu udělalo nevolno.

"Rayi, kde jsi ?" posteskl si Mark.

"Tady jsem !" do dveří sálu vpadl udýchaný Ray a za ním celý zástup

zuřivých kněžek.

Mark ztuhnul jako opařený a rozhlédl se po stěnách. Jediné dveře v této

místnosti byly ty, kterými právě přišel jeho věrný android i s

doprovodem. O nějakém útěku nemohlo být ani řeči. Ray mezitím doběhl až k

trůnu a přisedl si k Markovi a vyjevené kněžce, která vypadala, že se

právě probudila do zlého snu.

"Ty......Ty sis sundal božskou čelenku. Ty jsi ďábel." blábolila

zmateně a Stone jí raději nic ani nevysvětloval. V tuto chvíli by to bylo

asi stejně zbytečné. Zničil jim tady takovou krásnou čelenku, pošpinil

čest kněžky zaslíbené bohu a teď si ještě Ray sedl na ten divný trůn ve

kterém náhle začalo podezřele praskat. To nevypadá dobře.

Kněžky pomalu obestoupily celou místnost podél stěn. Pak jejich

velitelka s odhodlaným výrazem vyndala spoza pasu nebezpečně vypadající

dýku a napřáhla se k ráně. Ostatní kněžky ji bleskurychle napodobily.

"To se na nás vrhnou, nebo budou těmi nožíky házet ?" zeptal se Mark,

který měl odjaživa smysl pro detaily.

"Budou házet. To je konec !" zaječela kněžka na trůně a přikrčila se

za Raye.

"Nastav si energetický opasek na maximální výkon a já tě budu krýt."

zvolal Ray na svého společníka a víc už nestačil. Desítky nožů zasvištěly

naráz vzduchem a způsobily pravé divy. Některé kněžky nebyly v házení

příliš dobré a jejich ostré dýky přeletěly svůj cíl a našly si náhradní

cíle mezi kněžkami na druhé straně mítnosti. Jedna z útočnic se dokonce

pořezala sama a druhou zranil její vlastní nůž, který se po odrazu od

trůnu vrátil.

Ale přesto část ostrých a zákeřných zbraní našla svůj cíl mezi

pozemšťany, se kterými to teď nevypadalo vůbec dobře.

Ve chvíli, kdy generátory energetických opasků obou astronautů kvílely na

maximální výkon a silové krystaly v přezkách se rozžhavily do běla,

zaječel v nedaleko poletující helikoptéře elektronický alarm

komunikátoru, který vytrhl zdeptaného solaňana z jeho chmurných úvah.

" Xer na příjmu, co se děje ?", zachraplal do mikrofonu.

" Stav nejvyšší pohotovosti. Zapněte skupinový příjem. Všichni členové

jednotky musí být informováni o krizové situaci."

" Moment..." zavrčel velitel a marně přemýšlel, jak zdůvodní, že se

svými lidmi už před půl hodinou ztratil spojení. Rozhodl se lhát.

" Spojení provedeno. Nastaven šifrovací kód 52.", hlásil Xer a rachotil

s vysílačkou.

" Před deseti minutami jsme zcela ztratili mentální kontrolu nad

kněžkami z kláštera slunce. V klášteře došlo ke vzpouře. Podle posledních

zpráv mají nového boha, kterým je podle všeho pozemšťan Mark Stone. Je to

jeden z nejnebezpečnějších agentů SDPP a vesmírné policie a nyní pronikl

do naší nejpřísněji střežené zóny. Všichni víte, že zde chráníme jeden z

největších a nejtajnějších vynálezů s jehož pomocí jednoho dne dobudeme

vesmír.

Teď máte všichni jeden jediný úkol. Ve jménu budoucnosti. Zabijte

pozemšťany s využitím jakýchkoliv prostředků i za cenu zničení naší

transgalaktické základny. Naše technologie nesmí být vyzrazena.

Tímto povoluji samostatné akce v plném rozsahu bez ohledu na ztráty a

škody na zařízení. "

"Potvrzuji příjem. Zahajuji akci.", vyštěkl Xer a uvědomil si, že

kromě pilota vrtulníku už nemá žádné další bojeschopné muže. Ti šílenci v

azbestu, kteří se propalují zelení někde hluboko pod ním jsou nyní

nepoužitelní a to znamená pro velitele jedinou strašnou věc. Když do akce

nikoho nepošle, tak definitivně skončil. Nad místem akce je teď sám. Co

se dá dělat ?

"Ten Stone...." hučel si pro sebe solaňan, "Já mám prostě strašnou

smůlu."

O několik okamžiků později se nad klášterem objevila burácející

helikoptéra, ze které se na pružném laně bleskurychle spustila drobná

postava po zuby ozbrojeného Xera.

Pružný dopad. Rychle vstát a dopředu. Teď ke straně. Rychleji,

rychleji. Víc při zdi. Zatracená stará dlažba. Solaňanův mozek pracoval

na plné obrátky. Teď jde o všechnno. Je tu sám a musí být přesný.

Mlhavě si vybavil instruktážní mapku sítě podzemních chodeb,

spojujících tajné laboratoře s klášterním sklepením. Ze všech sil

vyrazil, jak nejrychleji uměl, přes nekonečně dluhý dvůr. Čekal odpor a

nějaké problémy, ale tady nebyla ani hlídka, dokonce ani jediná kněžka.

" Tím líp. " pomyslel si Xer. " Alespoň nebudu muset zabít nikoho

nevinného."

Přiběhl ke klášterní studni. Dřevěný rummpál se ještě kýval a plné vědro

stálo kousek vedle.

"Skvělé." dlouho se nerozmýšlel a skočil. Na poslední chvíli. O několik

minut později už byla studna prázdná, přesně v souladu s nouzovými

pokyny pro případ ohrožení solanské základny.

"Dostal jsem to." sípal Mark a měl pravdu. Lesklá ocelová dýka pronikla

silovým polem a bolestivě mu přibodla plastexovou košili k trůnu tak

šikovně, že se začal dusit.

" Počkej !" Ray propadl panice. Když viděl jak se jeho přítel dusí,

odhodil kněžku, která se ho držela, stranou a vší silou udeřil do

základní desky trůnu. V temně mahagonovém materiálu se objevila podivně

nazelenalá prasklina.

Tím se Mark trochu uvolnil, ale stále ještě se nemohl hýbat. Vší silou

viklal s dýkou, doufaje, že ji snad přeci jen povolí. A povedlo se.

"Konečně." Mark vydechl a otočil se. Užasle sledoval zběsilé kněžky,

jak se hrnou přes sál přímo na něj a na jeho masívní trůn. Ten se ježil

zabodanými noži, jako nějaké bodlinaté zvíře. Pozemšťan povstal.

" Jsem váš bůh. Odhoďte zbraně a modlete se !" zahřímal hromovým

hlasem.

Mezi kněžkami se objevila nejednotnost. Některé poslechly a jiné ho s

pochybami pozorovaly.

Této chvíle však využila i nejmocnější z kněžek, která se právě mátožně

zvedala z trůnu a uvědomila si, že musí získat zpět svou autoritu.

" Nevěřte mu. Je to ďábel. Posedne vaše duše a zničí vás v pekelném

ohni. Zabte ho." řvala zajíkavým hlasem a marně se pokoušela vytrhnout z

trůnu nejbližší dýku, aby mohla demonstrovat, že svůj čin myslí skutečně

vážně.

Mark mezitím sklesle meditoval nad příčinami svých neúspěchů u

příležitostných partnerek. Nebylo to poprvé, co se ho některá snaží

zabít. Ale proč ? Vždyť si tak dobře rozuměli. A není to tak dlouho.

Otočil se na Raye.

"Co to děláš ?"

" Moje detektory zaregistrovaly v trůnu nějaké energetické zařízení. A

celý tenhle sál vypadá v rentgenovém spektru jako nějaká tavící pec.

Nejenom, že je to tu nezdravé, ale je tu na můj vkus až příliš mnoho

radiace." Ray se na okamžik zamyslel a napřáhl se k ráně.

" Snad jako kdyby bylo pod trůnem nějaké šílené zařízení." prohlásil a

začal systematicky demolovat desky trůnu, přičemž odkrýval útroby čehosi

neznámého.

" Jak šílené zařízení ?" podivil se Mark a s obavami sledoval váhající

kněžky.

" Náš astronef Merkur je proti tomu dětská hračka. Ale nevím přesnně o

co jde." ucedil android a ponořil ruku do zeleného slizu proudícího mezi

krychličkami pod deskou trůnu.

Odstrčená kněžka se nedala odbýt : " Tak na co čekáte. Roztrhejte je.

Jsou to ďáblové."

V tu chvíli android nahmátl v útrobách trůnu nějaký výstupek a ozvalo

se hlasité cvaknutí.

" A sakra." Ray zbledl.

Na vzdálených stěnách se zajiskřilo a s temným vytím fičel škvírami mezi

kamennými bloky do sálu zatuchlý vzduch z podzemí. Kněžky padly na

kolena.

" Co je ?" otočil se Mark, který dosud zvědavě pozoroval nerozhodné

kněžky.

" Probudilo se to k činnosti. Celá místnost se aktivovala. Nastav si

radiační spektrum štítu na maximum. Trůn pod námi se asi za chvíli začne

ttavit.", pronesl android hysterickým hlasem.

A nemýlil se. Trůn se začal nebezpečně rozžhavovat a celou místnost

zachvátily podivné vibrace. Všechny kněžky padly hlavami k podlaze.

Jejich družka seskočila z trůnu a opatrně se přikrčila mezi ně,

očekávajíc hněv bohů.

"Marku drž se, už tuším, co se stane." zaječel Ray.

Astronaut na androida tázavě pohlédl, ale zeptat už se nestačil.

Hluboký hvizd z útrob kláštera ohlušil všechny jeho smysly a místnost se

ponořila do namodralé mlhy. Setmělo se. Mráz pronikall až do morku kostí

a děsivá síla zalisovala Marka do trůnu. Obrazce na podlaze v sále

několikrát zazářily a pak zmizely zároveň s celou realitou. Oba

pozemšťany obklopila mrazivá tma.

Xer putoval sklepením pomaleji než předpokládal. Obří pavouci, které tu

před několika lety vysadili, se tu cítili jako doma a útočili na vše

živé. Zuhelnatělé zbytky odporných potvor svědčily o nerovném, ale

vyčerpávajícím boji, který tu před chvílí proběhl. Solaňan celý zpocený

prchal z této části labyrintu o to rychleji, že stěny, roztavené laserem

ještě sálaly horkem a pavučiny u stropu právě dohořívaly. Xer přidal a

nervózně pohlédl na energetické ukazatele svých zbraní. Paprskomet už měl

akumulátor z poloviny vybitý a to solaňan neurazil ještě ani dvě třetiny

cesty.

Podíval se do elektronické mapky. Pseudointeligentní ukazatel mu

bleskurychle našel pozici. Pod energetickým generátorem.

"To není dobré. " ucedil solaňan a zamyslel se. Olověné desky sice

zadržují většinu záření, ale ionizovaný vzduch a podivné šelesty ve

stěnách dávají tušit, že systém je stále v chodu. Je třeba co nejrychleji

absolvovat tutu část trasy a dostat se zezadu do korunního sálu.

Xer se otočil a vystřelil nad sebe magnetickou skobu od které se

pomalu odvíjelo dlouhé ocelové llano. Vší silou zabral a začal sse pomalu

sunout vzhůru. Protáhl se poklopem a pokračoval stále výš a výše. Jeho

pohledu se začala odkrývat gigantická podzemní stavba, která jako ohromný

monument v pravidelné struktuře obsahovala prvky snad všech existujících

stavebních slohů. Ne to nebyla stavba. Byl to hlavní generátor a nad ním

jako malá tečka se sunul solaňan k velkým olověným dveřím s dvojitým

elektronickým jištěním. Sáhl rukou k pasu a aktivoval bbezpečnostní

program svého sektoru, doufaje, že nebudou žádné problémy.

Nebyly. Ocitl se v jedné z bočních chodeb a opatrně nakoukl

pootevřenými dveřmi do sálu. Oba pozemšťané kutili na trůnu cosii

podezřelého a kněžky stály v uctivé vzdálenosti kolem.

" Jsem bůh." ozvalo se ze sálu, právě, když si Xer připravoval

zaměřovač.

" Doufám, že ne." ucedil solaňan a vložil do své odstřelovačské

varianty pěchotní zbraně výbušnou střelu s nervovým plynem. Ale něco se

mu stále nezdálo. Otočil se. Přímo za ním se pomalu blížil po vyleštěných

kolejnicích v mramorové podlaze nízký hranol s širokou trubicí vpředu.

Xer ztuhl. Vzápětí uskočil a přitiskl se ke stěně. Hranol se těsně před

ním zastavil a pak se nic nedělo. Napočítal do desíti, pomalu se odlepil

od chladné kamenné zdi a zblízka si to podivné zařízení prohlédl. Do oka

mu padl štítek s náppisem : Tajná technologie pozemské unie - zákaz

exportu.

"Ale ne." pomyslel si " Ještě, že se odsud teď už nelítá. Jinak by mne mohl nějaký dobrák vyslat ve svém paprsku někam do vesmíru a složili by

mne třeba až na druhém konci galaxie. A tahle hračka by při tom určitě

pomohla."

Uklidnil se a poklekl ke dveřím. Dalekohled se pomalu zaostřil a

solaňan zamířil. Jeho cílem byla sehnutá postava pozemšťana, lovícího z

útrob trůnu nějakou odpornou želatinu. Střed záměrného kříže se nehybně

promítal na krční tepnu. Xer pomalu vydechl a zesíllil tlak na spoušti.

Oběti už nebylo pomoci. Dokonce i solaňan, jakkoliv měl dobrý výcvik,

pocítil náznak lítosti nad tímto rychlým koncem. Ale úkol je úkol. V

následující okamžiku absolutního klidu a soustředění zahřměl výstřel.

Do Xera něco zezadu lehce ťuklo. Otočil se a vyděšeně zíral na zářivý

objekt na rozžhavených kolejnicích. To, co bylo ještě před chvílí

chladným a temným kusem kovu, teď osvětlovalu svou energetickou září

celou chodbu. Solaňan ucítil spáleninu a pohlédl na své boty. Pak zavyl.

Tím pro něho pobyt na této planetě skončil. Energetický vír hlavního

generátoru prorazil strop příčné chodby a s hlasitým lomozem ho vrhl do

sálu, kde se právě rozkládala realita do hustých sítí informačních dat.

Kněžky už byly dávno pryč a tak nikdo neviděl, jak se vyděšený Xer taví v

chuchvalcích umělé mlhy, která rozkládala každý atom jeho živé tkáně.

Němý výkřik byl mrštěn neuvěřitelnou energií systémem podzemních zářičů

pryč, daleko, daleko, ke hvězdám, až na druhý konec známého vesmíru.

Na solanské kolonii v systému Delta čtyři byl stejně všední den, jako

každý jiný. Operátor u transgalaktického přijímače právě dojedl svačinu a

těšil se na brzský konec své nudné šestadvacetihodinové služby. A pak se

to stalo.

Alarm u řídícího panelu nemohl nechat nikoho na pochybách. Systém právě

absorboval data z planety, která nebyla nikdy v seznamu aktivních

vysílačů. To vypadalo na průšvih. Titulek "Maximální utajení " to

potvrzoval.

" To vypadá na stav nouze." Prohlásil druhý operátor, když zvedl zrak

od sloupců dat z obrazovky.

" Data nejsou kompletní a budeme je muset doplňovat uměle. Navíc jsme

nezachytili kompletní signál a poslední sekvence nám utekla o třicet

stupňů mimo."

" Takže ten třetí má smůlu ?"

" Ale ne. Za půl roku ho zachytí naše stanice na asteroidu Vega 5 a

tam ho zmrazí. Časem si pro něho někdo určitě přiletí."

" No, to určitě. Víš, jak je to daleko? Ten nás nejspíš všechny

přežije."

" To je dost dobře možné " , potvrdil operátor a upřel zrak do mlhy v

kondenzační komoře. " Za chvíli je tu máme."

Nejdříve se zhmotnil Mark, hned po něm Ray a nakonec i výbušná

paralyzující střela, která vykrystalizovala několik centimetrů od

androidovy hlavy a upadla neškodně na zem.

" Materializace ukončena. " zaharašil syntetický zvuk z kabiny. Mezitím

ventilátory s hlasitým lomozem rozháněly zbytky mlhy do rohů místnosti,

kde se vsakovaly drobnými kanálky kamsi pod podlahu.

Oba pozemšťané opatrně otevřeli ooči a nevěřícně zíraly na postavy v

solanských uniformách za pancéřovanýým sklem. Ventilátory náhle ztichly.

" Kdo jste ? " ozvala se energicky menší z obou uniformovaných postav.

Mark se pokusil vydat nějaký zvuk, ale nedařilo se mu. Snažil se dál.

" Uůůůů.........ůůůůů........účastníci zkušební mise." konečně pronesl

nacvičenou větu.

" Čeho ?"

" Mise s tajným posláním."

" Jaká je vaše identifikace ? "

Android se konečnně probral a prohlásil : " Ray Zerg. Kapitán solanské

tajné služby. A toto je Mark Lork, krycí vojenský důstojník. Oba jsme se

podrobili plastické operaci pro akce na planetách pozemské unie. Bohužel

jsme se dostali do nepřehledné situace v průběhu vědeckého experimentu,

kdy došlo k destrukci zařízení. Kupodivu jsme to přežili."

Oba solaňané chvíli pozorovali monitory, kde se přelévaly dlouhé řady

čísel a pak, zřejmě uspokojeni výsledky se obrátili k pozemšťanům.

" Tak vás vítáme na solanské rekreační koloni. " ozval se vyšší z

obou solanských důstojníků " Dokud se nespojíme s centrem a neověříme si

vaši totožnost, zůstaňte v našem komplexu. Později budete mít volnou

možnost pohybu po celé planetě a příští týden vás paprskneme zpět na

Solan. "

Muž v uniformě rozdal oběma kosmonautům jejich nové provizorní

identifikační karty a vzápětí se ponořil zpět, mezi desítky ovládacích

panelů aby připraviil hlášení pro evidenční centum. Před oběma pozemšťany

se s tichým šelestem odsunula jedna z bočníích stěn místnosti. Vzápětí

vstoupili doo široké chodby, která směřovala k jedné z dopravních tepen

podzemní dráhy.

"No nazdar." povzdychl si Mark. "Na Solanu už nám možná právě teď někdo kope pěkné hrobečky. Ty jejich výslechy nemůžeme nikdy přežít. Známe

jejich metody."

"Klid." ucedil android "Nemusíš si s tím lámat hlavu. Naše mozkové

implantáty nám při hlubších impulsech výslech určitě zkrátí. Krátce to

cukne a konec. Prý to ani nebolí."

"Ha, ha." kapitán nasadil cynický úsměv. " Snad mě nechceš

přesvědčovat, abych těm felčarům z SDPP věřil. Johnsona taky určitě

vyslýchali, vymyli mu mozek a přesto se vrátil živ a zdráv."

" Podle lékařské zprávy moc zdráv nebyl."

" Podle mě nebyl zdráv ani předtím, než letěl na misi." prohlásil Mark,

když míjeli vchod do podzemní dráhy. " Druhýho takovýho snaživce jsem

nikdy neviděl. Ten si ty maléry snad vyrábí opravdu sám."

" No, uvidíme." zasmál se Ray a přitiskl svoji novou solanskou

identifikační kartu k senzoru u dveří podzemní dráhy, která se právě se

skřípotem zastavila. Čidlo krátce písklo, rozsvítila se zelená a oba

pozemšťané vstoupili do útrob soupravy, která se vzápětí dala do pohybu.

Mark si tu připadal jako na Zemi. Velkoplošné projektory na obou

stranách vagónu vytvářely fantastický výhled na otevřenou krajinu, kterou

se řítili úchvatnou rychlostí. Některé z bočních oken zůstaly kouřově

černé, jiné dokreslovaly panoramatický výhled na vzdalující se stádo

pobíhajících zeber, v dáli zapadající rudé africké slunce a nádherné

temné dravce, vznášející se vysoko na obloze.

" Nechcete červené kredity, dnes mám velmi dobrý kurz. " přitočil se k

Markovi podezřele vypadající starší muž, zatímco nejbližší cestující se

otočili na druhou stranu a dělali, že nic nevidí ani neslyší.

" Za kolik ? " zeptal se překvapený pozemšťan, který absolutně netušil

o čem je řeč, ale snažil se nebýt v žádném případě nápadný.

" Sedmdesát červených za jeden žlutý. "

Mark se zasmál. Smlouvání byla jeho silná stránka již od dob, kdy jako

aspirant vstupoval do služeb SDPP a po dvouhodinové diskusi s generálem

Khovem dostal takový plat, že si o něm mohli nechat zdát i velmi staří

veteráni této instituce. Poslední dobou byl však v akci tak často, že ze

svého platu stejně žádný výraznější užitek neměl. A pak tu byla Elsa.

Milionářka Elsa, která sponzorovala jejich společné dovolené. Elsa. Jak

rád by teď byl někde hodně daleko odsud. Někde na pláži, kousek od jejich

letního sídla a díval se do modravé nádhery pěnících vln. Na její pružnou

postavu, třpytící se tisíci záblesky drobných kapek. Na zářivý úsměv a

jiskřivé svůdně zelené oči, ve kterých si mohl přečíst i ta nejtajnější

přání.

" Osmdesát červených." vytrhl kapitána ze zamyšlení ten podivný

chlápek.

" Ne. To je málo. Po sto nejdu." prohlásil Mark a upřel na to podivné

individuum svůj zdrcující pohled.

" Devadesát pět. A víc už opravdu nemůžu, těch zbývajících pět je moje

provize."

" Měl bys to vzít." radil Ray " Ten chlápek je na dně. Ještě chvíli ho budeš deptat a máme ho na svědomí. Zkus z něj dostat nějaké informace."

" Tak jo. Beru." řekl Mark a podal chlápkovi svou identifikační kartu.

Ten ji přiložil k čidlu nejbližšího peněžního automatu, zamrkal a zůstal

zírat na mihotavý displej.

" Co je ?" zeptal se Ray " že by ten automat probíjel ?"

" Ne....." blekotal chlápek " Ale vy... Proč chcete červené krediity,

když z nich stejně nemůžete nic mít ? Máte tu spoustu žlutých, které

fungují v luxusních podnicích, ale taky tu máte omezení, podle kterého

vás okamžitě zatknou, jakmile opustíte oblast vojenského sektoru. Takže

svoje peníze v podstatě nemáte za co utratit. " zalapal po dechu, "Kdo

jste a kde jste ty karty vzali ?"

" Ztratili jsme ty svoje a tak nám dali nové. Bohužel máme zatím

omezení pohybu, než se to vyšetří. " vychrlil pohotově Ray.

" Tak to se máte na co těšit." šklebil se podivný cestující. "Za ztrátu karty a její zneužitíí tu byly loni čtyři tresty smrti. No, to víte.

Chráněná technologie a kdo ji chce rozluštit, ten si za důsledky může

sám. Doufám, že už se neuvidíme.."

Chlápek se zasmál a vydal se rychle napříč vagónem pryč.

" Počkejte." zvolal Mark.

" Co je ? Chcete si ještě něco vyměnit ?"

" Ne, ale chceme ty červené někde utratit. Copak tu opravdu nikde nic

není ?" rozčiloval se Ray.

" Bohužel. Nejbližší je disco club v přespříští stanici, ale to už je

mimo vaše povolené pásmo. Při vstupu do budovy karty vyšlou své impulsy

do sítě a v příštích pěti minutách jste zatčeni. Být vámi, vystoupil

bych."

Souprava s hučením zastavila a mírné přetížení přitisklo Raye k

projekčnímu plátnu. Uvědomil si to příliž pozdě a tak nyní zíral na

černou trhlinu ve fiktivním okně do nedotčené zelené přírody. Podivný

chlápek při pohledu na zničenou scenérii zakroutil hlavou a vyrazil do

jiného vagónu hledat další klienty pro svoji pokoutní obchodní činnost.

" Nevystoupíme ? " zeptal se stále ještě vyjevený Ray.

" Ne." zasmál se Mark " Při troše štěstí nás v disco baru hned nenajdou a pak je tu určitá naděje, že se u někoho schováme nebo tak něco. V

každém případě je to lepší, než čekat v klidu na přepravu na Solan a pak

na popravu.

Ve stejném okamžiku se v přijímací intergalaktické centrále solanského

velitelství rozdrnčel poplachový signál. Centrála ze Solanu potvrdila

totožnost obou pozemšťanů a vydala příkaz k jejich okamžiitému zatčení,

výslechu a likvidaci. Všechny sekce na planetě obdržely jejich

identifikační kódy a fotografie a vzápětí začala vyšetřovací akce

úctyhodných rozměrů, která na této poměrně klidné a tolerantní rekreační

planetě neměla obdoby a předznamenávala brzský konec klidného života v

této části vesmíru. Věčný běh dějin se však nedá zastavit a všechno má

svůj čas. A čas vyměřený několika obyvatelům této planety se právě

nachýlil bez ohledu na jejich vinu či nevinu. To jim však nebrání, aby si

poslední okamžiky své svobody ještě v klidu užili.

V disco baru bylo plno. Mark s Rayem vešli postranním vchodem a

bleskurychle se zamíchali mezi chaotické skupinky tančících postav.

"To bylo jen taktak." ucedil Mark a s obavami se podíval směram ke

hlavnímu vchodu, kterým právě vstoupili příslušníci pořádkových jednotek

a začali systematicky pročesávat sál z druhé strany.

"Musíme pryč !" otočil se na Raye, který nepatrně kývl hlavou, čímž dal

Markovi na vědomí, že i když je v sále takový rámus, že není slyšet

vlastního řevu, složité obvody v androidově ušních boltcích jsou schopny

vykonávat pravé zázraky. Na to, aby Mark v duchu poděkoval šikovným

technikům z SDPP však už neměl čas.

Jak se Ray pomalu proplétal sálem, dostal se pod intenzivní křemíkový

zářič, který rozsvěcel na parketu a oděvech tanečníků neuvěřitelné

grafické struktury a na androidově syntetické tkáni dokázal pravé

zázraky.

" Koukněte na něj ! Svítí mu holá kůže. " Zakřičel jeden z tanečníků a

ukázal na Raye. Ten s údivem zíral na vlastní tělo, které nepoznával a

reflexní obvody nouzových reakcí prudce škubaly jednotlivými končetinami

ve snaze zbavit se toho svítícího děsu, ale marně. Ray se pomalu, ale

jistě stával středem pozornosti. Dav vytvořil kolem šílícího tanečníka

jásající kruh a Mark měl co dělat, aby ho povykující nadšenci neušlapali.

"Rayi, vzpamatuj se ! Nad tebou je zářič. Dělej jako by nic a zamíchej

se do davu, musíme pryč." Vyslal telepaticky Mark a s hrůzou se ohlížel k

blížícím se příslušníkům pořádkových jednotek. Ti až nápadně často

kontrolovali tanečníky, kteří se výškou a vzhledem podobali Markovi. Těch

tu však naštěstí bylo dost a tak kontroloři zatím ještě postávali v

bezpečné vzdálenosti.

Ray se uklidnil, vypadl z rytmu dunivé hudby a ustoupil několik kroků

do stínu od jasného kuželu křemíkového světla, jež zeleně opalizovalo v

šedavém dýmu, který mezitím odkudsi zaplnil sál. S odlehčením sledoval

svojí znovu získanou normální kůži a opatrně se rozhlížel sálem, kde jsou

další křemíkové zářiče. A nebylo jich málo. Solaňané na svých zábavních

podnicích rozhodně nešetřili a podobná centra vybavovali nejlepšími

technickými novinkami přímo ze Země.

Mark si pomalu razil cestu napříč sálem, přičemž výrazně podupával v

rytmu komíhavé hudby tak, jak ho to učili při výcviku pro případ, že by

se na přechodnou dobu musel stát šamanem nějakého primitivního domorodého

kmene. Na svoji důslednost však v zápětí doplatil. V reproduktorech po

obou stranách sálu zazněly důrazné bubny a halou se rozezněl hukot

psychedelické hudby tříštící se v chaosu těžkých kopyt bizoních stád.

Silné laserové reflektory jakoby zázrakem oživly a zasypaly tanečníky

dlouhou sérií mihotavých záblesků, ve kterých se realita rozpadala v

trhavý a zpomalený film. Markova souseda popadl amok a s pěnou u úst

předváděl na podlaze fantastické taneční kreace. Jeho spolutanečníci na

něho zírali s posvátnou úctou jako na zjevení a sborově zavili, když si

nepozorný Mark přidupl do rytmu a omylem rozdrtil pancéřovou podrážkou

své plastexové boty nešťastníkovo levé zápěstí. Následovalo děsivé zavití

svíjející se postavy, která znásobila svůj již tak náročný taneční výkon,

přičemž opisovala soustředné kružnice v děsivě rychlých obrátkách.

Mark pocíítil, že jej někdo dost drsně uchopil za rameno.

"Situace je kritická a vyžaduje nouzová řešení." zahučel si pro sebe. Na

okažik ztuhl na místě, aby v zápětí dotěrného obtěžováka pro tento večer

zcela umlčel prudkým úderem za který by se nemusel stydět ani

několikanásobný mistr karate, ke kterému Mark chodil dlouhá léta na

soukromé hodiny ještě jako student akademie SDPP.

"Marku, jdu k tobě. " zaslechl Rayovu telepatickou výzvu a pořádně se

rozhlédl. Několik kroků od něho se vynořil z davu vyjevený Ray. Nebyl

však sám. Kolem něho totiž vesele poskakovaly v rytmu vířivé hudby dvě

nadšené dívenky, které jásaly štěstím, že právě našly svého vyvoleného

tanečníka pro dnešní den.

" Tak to nepůjde. Těch se musíme rychle zbavit !" Zavrčel Mark v jednom

z galaktických nářečí a Rayovi ztuhnul jeho optimistický úsměv.

" Ale proč, vždyť nás mohou docela dobře krýt. Stejně tu nikoho neznáme

a můžeme se od nich dozvědět něco o místních zvyklostech."

" To se dozvíme asi stejně co nevidět." prohlásil Mark a znepokojeně

sledoval, jak se obě krásné dívky bezvadně sehrané v rytmickém tanci k

Rayovi mají. Ten zcela v souladu se svými programy již od děvčat odkoukal

základní taneční sestavy a teď z nich byla na parketě trojice radost

pohledět. Mark mezi nimi trapně podupával a vysílal k Rayovi vyčítavé

pohledy.

" Jak si tohle zdůvodníme před komisí ? Vždyť jim možná nebylo ještě

ani patnáct. " zaúpěl.

" Ale bylo !" zasmál se na něj android." Už jsem se od nich dozvěděl,

že podle místního zvyku musí den po svých patnáctých narozeninách

protancovat celou noc a najít si partnera pro následující rok. "

" Ale ne !" vytřeštil se Mark. " To je tady chceš celý rok tahat sebou

? Stejně nevydržíš tancovat celou noc. Vybijou se ti baterie a já tě budu

muset zase táhnout pryč."

" Neboj, za chvíli půjdem. S tím tancováním už to tu neberou až zas tak

vážně. Vybrali si a půjdeme pryč."

" Rayi.. Mám dojem, že to přeháníš. Víš co je to za přítěž, utíkat a

ještě tady s těmi...." Mark se soucitně podíval do usměvavých dívčích

tváří a s hrůzou si uvědomil, že při pohledu na svižná opálená těla,

předvádějící svou mladou krásu a půvab ladných pohybů jej začínají

napadat myšlenky, které jsou zcela v rozporu s kodexem pravidel kontaktu

s domorodými obyvateli.

" No tak, Marku, vždyť na tobě vidím na co myslíš." zazubil se Ray.

" Tak schválně, na co myslím ?" upřel Stone svůj zlostný pohled do

tváře tančícího androida a přitom se pomalu dostával do rytmu zuřivě

tančící trojice.

Ray se pomalu rozhlédl po sále a v obličeji se mu zračilo napětí

"Rychle se rozhodni. Buď půjdeš s námi a nebo budeš muset utíkat sám s

tou blondýnkou co už chvíli kolem tebe tančí. "

Mark s sebou trhl a uvědomil si, že Ray má na mysli to divoké

individuum, které mu každou chvíli zastínilo výhled.

" Tak jo, jdu s vámi. Ale jak to vysvětlím Else ....."

"Nemusíš nic vysvětlovat. Vypnul jsem nahrávání." ucedil android.

"Paráda." Mark se zbavil výčitek svědomí a už ho jen trochu tížil fakt,

že Ray převzal veškerou iniciativu a on, šéf výpravy, se tu potácí jak

nesvéprávný.

"Alespoň nějaká změna." pomyslil si "stejně mě ta zodpovědnost a

příkladnost šla poslední dobou už dost na nervy. Když se něco stane,

odnese si to Ray a pak to stejně svedeme na techniky z SDPP." Markovy

myšlenky však náhle přerušil podezřelý pohled, který se mu naskytl, když

nejbližší dvojice tanečníků náhle o kus ustoupila a těsně za nimi stáli

uniformovaní strážci pořádku.

" Rychle pryč. Mizíme ! " vyštěkl na Raye a oba se v rytmu veselého tance

v doprovodu ševelících děvčat vydali k východu.

"Měli jsme veliké štěstí. " oddychl si venku Ray a vzal do náručí

smějící se dívku se stříbrnou čelenkou, kterou si evidentně pro dnešek

vybral.

Mark, přestože znal androidovy sklony k prozkoumávání všeho možného i

nemožného včetně křehkých mezilidských vztahů se nestačil divit.

" Za rohem mám zaparkovaný modul." ozvala se rozpačitě druhá dívka.

Dlouhé havraní vlasy jí jemně splývaly s přiléhavými šaty a mnohoznačný

úsměv ani jiskřičky v očích nenechávaly Marka na pochybách o dalším

průběhu výpravy. Mimochodem si vybavil slova kněze, který mu před každou

výpravou na Elsinu prosbu zvláště kladl na srdce některé položky z

desatera, které se teď právě chystal porušit. Ale co, alespoň dá jednou

zapravdu té děsivé pověsti, kterou o něm roznáší Ray po všech stopatnácti

patrech ústředního sídla SDPP. Tomu, že není sukničkář už nevěřila ani

upjatá sekretářka nejvyššího šéfa generála Khova a jeho odměřená manželka

mu dokonce při poslední návštěvě učinila takovou nabídku, že zčervenal i

teď, když si na to vzpoměl.

" Koukám, že se ti vrací barva do tváří. "zahlaholil Ray a opatrně

nasedal do modulu, aby nepřilehl dívku, kterou držel v náručí.

" Hmmmm...." zahučel Mark, políbil svojí novou spolujezdkyni a sešlápl

pedál akscelerace.

" Kde jste se naučil tak skvěle řídit ?" zeptala se uštěpačně dívka, když

všichni celí zelení tápavě vysedali před nádhernou vilou z transvozidla.

Mark přemohl nutkání zvracet a s ledovým klidem odpověděl " Ani nevím.

Asi nejsem dnes ve své kůži."

" Ale to se dá spravit " zasmál se Ray a přátelsky poplácal kolegu po

zádech. Nechybělo mnoho a ono poplácání mohlo mít osudné následky.

Naštěstí se kapitán ovládl a přemohl svoji nevolnost.

O chvíli později již seděl Mark o samotě se svojí novou dívkou a oba s

rozpaky poslouchali ze sousední místnosti tlumené vzdechy.

Mark se přistihl, že si někdy přeje, aby se v androidovi něco

porouchalo a aby se alespoň chvíli nemusel snažit dohánět Rayovy

kaskadérské výkony, které ho někdy doháněly k šíllenství. Vždyť tu dívku

proti sobě ani neznal. Připadala mu tak mladá, krásná, nezkušená..... A

ten pitomec Ray si tam vedle bez jakýchkoliv skrupulí užívá jako by se

nechumelilo. Ne, to ne. Bude muset technikům v servisu domluvit, aby

dali Rayoivi nějaká omezení. I když..... Pak už by Markovi nikdo

nepomohl, kdyby se stalo něco podobného, jako když se před půl rokem

ukrýval v královském harému na jedné primitivní planetě a nebýt Rayových

schopností, tak by to tam nepřežil. I tak se z toho léčil ještě dva

měsíce a dodnes se necítí úplně v pořádku.

Obrátil se zpět ke své partnerce. Pohlédl jí upřeně do očí, ale víc už

nestihl. Celá jedna stěna bytu s oslnivým zábleskem explodovala a když se

Mark rozkoukal, zíral do dlouhých trubic laserových zaměřovačů

příslušníků pořádkových jednotek, kteří se hrnuli do místnosti jako

mravenci.

"Kapitán Stone ?", zaslechl za sebou povědomý hlas.

"Coo.... Já jsem....."

"Já vím. Obchodní cestující zvedající morálku kolonií náležících Solanu.

Půjdete se mnou. " vyštěkl mu do tváře šéf přepadové jednotky.

Ještě když Mark nastupoval do modulu, naposledy si prohlédl nádhernou

budovu obklopenou zelení, ze které ho před chvílí vyvedli. Ta, jakoby

náhle tála před očima, se velmi rychle propadala pod zem.

"Rayův dezintegrátor asi teď jede na maximální výkon." ucedil Mark a

nemýlil se.

Záblesky. Tisíce záblesků a ohnivý svist trhající ušní bubínky. Tak nějak

by mohl Mark ve stručnosti líčit zážitky následujících několika hodin.

Psychická sonda už pronikla hluboko do podvědomí a obrazovky kontrolních

snímačů zaplnily útržky vzpomínek z nedávného bujarého večírku SDPP,

který bohatě zasponzorovala Markova přítelkyně Elsa. Její půvabná štíhlá

postava, hýřící smyslnými gesty v mlhavém svitu lampiónové zahradní

slavnosti přiváděla operační techniky v solanské výslechové komoře do

vytržení. Ve chvíli, kdy hlahol Markových kolegů utichl kdesi v dáli a

kolem blízkého křoví se mihla lysá lebka generála Khova, který zřejmě

něco hledal, zazářily z monitoru jasně zelené Elsiny oči.

Její nádherná tvář náhle zvážněla : "Tak mi to řekni."

"Zapněte záznam !" zařval od monitoru šéf směny.

"Ale co ?? " divil se Mark.

"Záznam jede !" potvrdil technik.

"Nedělej že nevíš, co mě tak zajímá !"

"Nevím. U tebe člověk nikdy neví. "

"Viděla jsem ty nahrávky, co Ray zcenzuroval a chtěla jsem se tě zeptat

jaké to bylo."

"Ale co ? S tou medvědicí v jeskyni jsem nic neměl. To jenom tak

vypadalo..."

"Ty víš co, jen se tak hloupě nevymlouvej."

"Víš o tom, že mi na poslední periodické prohlídce doktor našel

soustavný pokles inteligence ?" zkusil Mark odbočit hovor.

"To mě nezajímá, to s tím nemá co dělat." zvýšila hlas Elsa.

"Já myslím, že jo. Nic si totiž nepamatuju." vymlouval se Mark.

"Jo od toho je tam vždycky Ray, aby to nahrál."

"Víš co ?" změnil Mark tón.

"Co ?"

"Zkusíme si to zrekonstruovat. Třeba si vzpomenu."

Elsin obličej se roztáhl do širokého úsměvu a monitory zahalil růžový

šum s hlasitými vzdechy. Elsa byla tak aktivní, že se již i technici

začínali potit a obsluha musela zapnout automatickou cenzuru

nepřetržitého proudu citoslovců.

Náhle prořízl syntetické ticho hromový hlas : "Kapitáne Stone !!"

"Co je ? Co... co tu děláte, pane generále ? " zíral Mark do vzteklé

tváře generála Khova posilněného alkoholem, který nad ním vztekle

přešlapoval.

"Celý večer se každého ptám, jestli náhodou neviděl mé brýle. Prohledal

jsem kde co. A teď, když jsem dal data do centrálního počítače a on

analyzoval moji cestu po této zahradě a brýle lokalizoval...... " admirál

celý vzteky zrudl a Stone mimoděk zalapal po dechu.

" Teď vás tady najdu, Stone, jak se mi tu se svojí přítelkyní válíte po

brýlích. Že vám není hanba. To jste si nemohli lehnout kousek vedle ?"

Mark sebral obroučku i obě sklíčka a podával je zuřícímu admirálovi.

"Promiňte, neviděl jsem je a ani jsem nevěděl, že jsou vaše...."

Admirál se ušklíbl. "Moje nejsou, jsou mé ženy. To je ještě horší. Jak

jí to teď vysvětlím ? "

Mark bezradně pokrčil rameny a Elsa se dusila záchvaty smíchu ještě ve

chvíli, kdy se admirál prodíral masožravým houštím na druhém konci

zahrady.

"Zítra mu nechám poslat něco proti opuchlinám, ať si ho udobříme."

"Tak jo." řekl Mark a s obavami sledoval potácející se postavu svého

nadřízeného.

Zdáli zaznělo tlumené volání o pomoc.

"To je zase dneska párty. Ještě že jsem poslala služebnou pryč, aby jí

tví kolegové neznásilnili jako posledně."

"Cože? " divil se Mark "Ona měla být pryč ? Před chvílí jsem měl pocit, že jí támhle vidím."

"Třeba je to někdo jiný. Dnes večer se měla přijít podívat na mou

zahradu předsedkyně komise pro evidenci majetku." dodala Elsa.

"Tak to si předsedkyně vybrala dost špatnou chvíli." ucedil Mark.

"Pomoc !" zaznělo znovu z druhého konce zahrady.

"Ještě, že tu není Ray, ten by zase zachraňoval, až by hlavy lítaly a

SDPP by pak musela dělat nový nábor agentů." oddychl si Mark.

"To máš pravdu." povzdechla si Elsa "Raye už na party nikdy nepozvu.

Vždyť dělal jenom ostudu a nepořádek. Já nevím, jak s ním můžeš na těch

misích vůbec vydržet."

Mark chtěl něco říct, ale jeho slova zanikla v mohutném hromobití

blesků, které ozářily celé luxusní sídlo.

"Který idiot objednal bouřku ?" divil se Mark.

"To je určitě dárek od Raye. Asi se urazil, že jsme ho nepozvali."

mávla rukou Elsa.

"Kdo to tu o mne tak špatně mluví." ozvalo se z oblohy, odkud se za

pomoci antigravu právě snášel usměvavý Ray.

"Už to nevydržím ani minutu !" zařval Solaňan u řídícího monitoru.

"Spusťte hloubkovou sondu úroveň bé šest. !!"

"Bé šest ?" divil se technik, "Ale podle tabulek má teď přijít á čtyři.

Jinak by mohlo dojít ke spálení nervových tkání."

"Vy mi nebudete radit nebo dostanete bé šestku taky a hned !!" rozlítil

se šéf.

"Tak jedem. Bé šest."

Všechny obrazovky pohasly.

"Co se děje ?"

"Nevíme."

"Proč svítí jenom nouzová světla ?"

"Spusťte poplach. Někdo se nám dostal do systému !"

Místnost zahalilo ticho.

"Dejte vyslýchanému paralyzující injekci, ať nám neuteče."

"Kde je ? Teď tu byl ." ozval se vyděšený hlas z výslechové komory " A co je tohle ?"

V popelavém svitu právě probuzeného nouzového osvětlení zíral solanský

technik na dva malé odjištěné termické granáty.

Ale stihli jsme to o fous. Pochvaloval si úspěšnou akci Ray, zatímco v

pozadí s velmi efektními erupcemi odhazovala do výšky jednotlivá patra

centrální budova pořádkové správy tohoto sektoru. Když explodovalo i

přízemí, Markovi se konečně vrátil hlas.

"Máme ještě nějaké termické granáty ?"

"Ne. To bylo posledních padesát, co jsem měl sebou."

"Každou misi ti musím znovu a znovu připomínat, že s nimi musíš

šetřit." rozčílil se kapitán, který se už viděl doma, jak mu část

vyplýtvaného arzenálu strhnou z platu.

"Když tě zachraňuji, tak s ničím šetřit nebudu." zaprotestoval Ray.

"Tak ti dík." usmál se Mark a pozorně se podíval na svůj lokalizační

displej, o který před chvílí dvakrát málem zakopl. Malá skříňka hýřila

všemi barvami a přestože kapitán absolvoval mnoho speciálních kurzů, jak

ji používat, nemohl se stále rozpomenout, co by mohly ty pípající tečky

znamenat.

"Ještě dvakrát mi vymyjí mozek a můžu jít rovnoou do důchodu.",

zahučel Stone.

"Já myslím, že bys měl jít do důchodu hned." přesvědčoval ho android.

Marka zaplavily stísněné pocity, jak se k smrti nudí v některém pozemském

luxusním sídle své přítelkyně a jediné dobrodružství, které ho může

potkat je, že se jim rozbije sekačka a bude ji opravovat pod proudem, což

se mu konec konců už stejně jednou stalo. Naštěstí tentokrát posbíral

Ray amputované prsty včas. Chvála bohu technikům z SDPP.

"Kam to vlastně jdeme ? " , zeptal se kapitán, když překračoval jeden z

mělkých hrobů, kterých tady bylo všude plno.

"Za hřbitovem je kontrolní zóna a pod ní jsem lokalizoval transmisní

stanici. Musíme se tam dostat a nechat se paprsknout zase zpět na naši

oblíbenou primitivní planetu. "

"Když to tak hezky vyprávíš," zasmál se Mark a zastínil si oči před

ostrým svitem zapadajícího solanského slunce, " skoro bych věřil, že se

nám to i povede."

Ostnaté dráty byly nepříjemně ostré a kdyby je Ray neuzemnil včas,

jiskřily by ještě teď, když přes ně s vypětím všech sil přelézal unavený

a narkotiky otupělý Mark. V postupu mu bránily i nízké keříky a spousta

bodavého hmyzu. Každý krok byl provázen nesmírnou námahou a terén byl

neskutečně strmý. Nakonec to však přeci jenom dokázali. Otevřel se jim

výhled na kosmickou základnu, která nijak nezapadala do struktury tohoto

relativně klidného a důmyslně vybudovaného turistického centra. O to však

byla impozantnější a děsivější s desítkami podivných strojů zaparkovaných

po stranách od startovních ramp a ohromným bojovým monstrem kosmického

křižníku, pevně zaklesnutým v hlavní rampě. Tlumené vibrace zpod letištní

plochy dávaly tušit, že se antigravitační motory tohoto výkonného stroje

roztáčejí na plné obrátky.

Ve chvíli, kdy kapitán vylezl na hřbet svahu, se náhle stalo několik

věcí najednou. Z keříku za Markovou hlavou se zasyčením vyrazily zubaté

jazyky plamenů, které se rychle rozšiřovaly všude kolem tak, jak

automatický laser ze strážní věže propaloval okolí obou pozemšťanů.

Zároveň se odněkud z nitra největší budovy rozezněl tichý hvizd polašné

sirény.

Ray hodil Markovi svůj laser a prudce vyrazil vpřed. Dezorientovaný

Mark chvíli zíral, jak mu po silovém poli generovaném jeho opaskem,

sjíždějí namodralé stuhy prskajících laserových výbojů. Pak generátor v

přezce náhle hlasitě zabzučel a kapitán si s hrůzou uvědomil, že

energetická rezerva opasku je pryč a každý další zásah už bude smrtelný.

Všechna únava jako by z něho naráz spadla. Rozeběhl se a skočil dolů ze

svahu právě v okamžiku, kdy na letištní plochu začaly vybíhat ozbrojené

stráže. Za hlasitého dupání těžkých solanských bot se Mark skulil do

stínu jednoho z palivových kontejnerů a s obavami sledoval, jak se temné

postavy blíží k čerpadlům, za kterými se krčil Ray. Nad celou základnou

se náhle rozeřvala siréna a kapitán si instinktivně zakryl uši dlaněmi.

"To bude dnes zase pekelná noc." Pomyslil si a vůbec se nemýlil.

Sarga byl starší, prošedivělý muž a jen málokdo by uhádl, že jeho

šlachovitá postava není výsledkem dlouhodobé a namáhavé práce v suchém

prostředí, ale dědictvím po solanských předcích. Oblečen byl vkusně a

přiměřeně prostředí. Jeho světlé trenýrky ostře kontrastovaly s

čokoládovou pletí smyslné mulatky, která mu právě velmi citlivě

masírovala záda. Byl na zasloužené dovolené. Mnohaletá a náročná práce

pro solanskou tajnou službu, kdy řídil a vymýšlel nejrafinovanější akce v

celé galaxii, ho v jeho oboru řadila k absolutní špičce a tak si nyní dle

svých představ užíval svojí odpočinkovou dovolenou. Namodralé hřebeny vln

jiskřily slunečním svitem a on se kochal pohledem na krásné opálené

postavy svých přechodnýých spolupracovnic. Kdyby tu tak mohl být déle než

tři týdny. Věřil, že by se konečně přiblížil nirváně, tak jak ji znal z

jednoho z pozemských náboženství.

" Ta prokletá Země." pomyslil si. Země a celá pozemská unie

komplikovaly jeho planetě život od té doby, co byl na světě. Solanská

civilizace byla postavená především na naprosto volném obchodu s kýmkoliv

ať už pocházel odkudkoliv. A teď ty pozemské diktátorské zákony. Zboží se

musí prověřovat na náklady Solanu. Ze všeho se musí platit unii daně, aby

z nich pak financovala své akce v úplně jiných oblastech galaxie. A ještě

hůř. Sarga si s odporem vzpoměl na jednu nechutnou deklaraci, která měla

povinně zajišťovat kterémukoliv obyvateli unie, aby ve volbách svobodně

rozhodoval o věcech veřejných té planety, na které právě je. Tím dosáhli

pozemšťané v rámci pomoci jedné planetě postižené sopečnými erupcemi

státního převratu pokojnou cestou. Stačilo, když se záchranné týmy a

pracovníci podpůrného průmyslu z jiné planety zůčastnily místních voleb a

všechno bylo naruby. Ovšem bohužel zcela legálně, ke škodě Solanu, který

tím ztratil jednoho ze svých největších spojenců. Pak teprve solanská

vláda rozhodla, že neustoupí unii ani o píď a tajná služba začala

dostávat na starost některé vyloženě záškodnické akce. A právě v té době

se stal velitelem severního galaktickkého sektoru tehdy ještě velmi mladý

Sarga.

Měl štěstí a zatím se mu dařilo udržet velmi labilní situaci, kdy unie

musí trpět obchodní výstřelky Solanu s odvoláním na hrozbu konfliktu a

teroristických akcí. O ty akce se právě Sarga a někteří piráti věrní

solanské vládě v pravidelných časových intervalech starali.

Masérka se s úsměvem zvedla a solaňan se spokojeně otočil na záda.

Hlavou mu proběhl temný stín myšlenky, která mu již několik dní i přes

vynikající snahu místního personálu nedala spát. Atentát. Už zase ten

atentát. Letos měl být proveden atentát na prezidenta pozemské uniie. Byl

to krok velice riskantní a bylo třeba, aby to udělal pozemšťan. Někdo

důvěryhodný, kdo se může dostat dostatečně blízko. Ale kdo ? Solan k

dispozici takového člověka neměl. Byla to Sargova starost. Nepříjemná

starost. Ale co. Vyřeší ji stejně obratně jako tu akci s tím dotěrným

pozemšťanem od SDPP. Jak jen se jmenoval ? Johnson. Agent Johnson. Takový

vážný a ambiciózní mladík. Až mu ho bylo líto, když mu vymyli mozek,

smazali identitu a jako nepopsaný list papíru ho poslali zpět na Zemi. A

to ještě ani nikdo neví, že ten mladík má v sobě zároodek bakterie, která

začne do pěti měsíců napadat krystaly centrálních generátorů většiny

raketových motorů používaných na planetách pozemské unie. Sarga musel

vzdát svůj dík solanským vědcům. Genetika byla jejich silnou stránkou. To

bude překvapení až selže calý pozemský systém raketové dopravy. Jedna,

dvě větší katastrofy a s lítáním je konec. Musel se spokojeně usmát.

Všechny solanské raketoplány budou mezitím předělány na jinou variantu

pohonu vyvinutou výzkumným ústavem, který sídlí na jedom mennším

asteroidu, nedaleko odtud.

Zasněně se podíval vzhůru. Cesta k úspěchu nestojí na silné ekonomice,

ani na velké armádě, ale jen a jen na výkonných mozcích. Těch měl solan

díky své dlouhodobé a promyšlené politice dost a dost a teď by měl

konečně začít sklízet ovoce svých snů. První úspěchy už by tu byly.

Technologie, o nichž se nikomu ani nesnilo, jsou právě nyní testovány na

pseudointeligentních autonomních bojových raketoplánech na letištích

někde na druhé straně planety.

Teď už jen aby na solanské záměry nepřišel žádný pozemskký špión. Ten

Johnson byl nebezppečně blízko. Nechybělo mnoho a akce mohla být

vyzrazena. Ale nyní se stal zbraní ve službách Solanu a ani o tom neví.

Jaká smůla.

Sargův obličej se roztáhl ve spokojeném úsměvu, který vystřídalo

zklamání, když se na stolku vedle něj rozdrnčel videofon. Nebyl to takový

ten levný plastikový model, který si můžete koupit na každém rohu, ale

pečlivě a s láskou ve dřevě provedená replika skříňky z jedné z

prastarých solanských bájí o bohu, který touto skříňkou hovořil se svými

poddanými, když putovali napříč velkou solanskou pouští. Nádherná věc

vypadala jako z jiného světa, ale přesto sem patřila, fungovala a byla

stejně luxusní, jako všechno ostatní tady.

Jedna z krásek, ta s mírně asijskými rysy v pozemskkém stylu se na

Sargu omluvně podívala a podala mu sluchátko od přístroje, který mezitím

znovu neodbytně zavrčel. Sarga se zachmuřil a stiskl spínač. Na malém

monitoru se objevila vyděšená operátorova tvář.

" Promiňte pane, že vás rušíme tak nevhod. Vím o vašich příkazech..."

Sargou cloumala zlost. Nejenom, že ho hloupě vyrušili z relaxace a

klidného uvažování na jehož bezchybnosti závisí budoucnost celého

severního sektoru galaxie, ale ještě jim neskutečně dlouho trvá, než mu

konečně řeknou o co jde.

" O co jde ! Rychle !! "

" Na planetě jsou dva pozemsští špióni. Kosmonaut a android. Dostali se

sem paprskem z naší tajné základny a právě napadli letiště s prototypy.

Tento případ má nejvyšší prioritu a proto spadá pouze pod vás."

Na Sargu šly mrákoty. Dovolená končí. Možná, že by se to obešlo v

pohodě i bez něho, ale jestli někdo něco zkazí, pak si to bude muset

Sarga zodpovědět. Musí být u toho. Asi jsou to dost prohnaní zabijáci,

když se dostali až sem. Kdoví, kolik jich doopravdy je. Přes obličej se

mu rozlila vlna nevole. Jeho šestý smysl mu říkal, že tato akce

neproběhne lehce. A nemýlil se.

" Pošlete mi vrtulník a nasaďte do akce speciální komando, bojové

ovoidy a infiltrační jednotku. Přebírám velení !" vyštěkl do mikrofonu a

zavěsil.

" Budete si ještě něco přát ? " zeptala se ho medovým hlasem smyslná

mulatka, jejíž kypré tvary vynikaly právě nyní, když se ladně sehnula nad

přístroj, aby ho vypnula do pohotovostního stavu.

" Ne. Dnes už ne." odpověděl smutně Sarga a obdivným pohledem zhodnotil

její krásu. Pak se zaposlouchal do klidného příboje vln a čekal až se za

nízkým domkem vynoří ševelící rotory vrtulníku. Akce právě začala.

Na letištní ploše bylo rušno. Solaňané se hemžili jako mravenci a

pečlivě pročesávali každý stín, každý výklenek budovy, každý létající

stroj.

Mark se s obavami podíval na Raye. "To nemůže trvat dlouho. Za chvíli

jsou u nás a pak to začne. Energetický štít mám skoro na nulové úrovni,

takže to stejně dříve nebo později schytám."

Rayova telepatická odpověď na sebe nedala dlouiho čekat. " Ničeho se

neboj. Odjistil jsem dezintegrátor a když to bude potřeba, tak odpařím

půlku základny. Hlavně se za něco přikrč, ať neschytáš všechnu radiaci.

Nemám tady s sebou žádné silnější léky. "

Mark se přikrčil a tiše sledoval blížící se siluety solaňanů, když v

tom ztichla siréna a vystřídal ji energický hlas, který z tlampačů vydal

nesmyslný příkaz.

" Tady je generál Sarga, hlavní velitel akcí v tomto sektoru. Všechen

letištní personál včetně bezpečnostních složek okamžitě opustí přistávací

plochu. Opakuji."

Mark překvapeně zíral na ozbrojené postavy, jak se překotně hrnou k

podzemním východům. Poslední vystoupila posádka bojového křižníku z rampy

a zmizela stejně jako všichni ostatní kdesi v podzemí. Za několik

okamžiků už nebyl na letišti kromě dvou pozemšťanů vůbec nikdo.

Rozhostilo se ticho.

" Marku, máme šanci." zahlaholil Ray. " Ten křižník na rampě. Musíme

pryč."

Oba vyrazili téměř současně. Ray mírně vpravo a Mark zůstával trochu

pozadu. Běh mu stále ještě dělal problémy a tak s vypětím všech sil hekal

a upíral oči směrem k dvěstě metrů vzdálenému bojovému křižníku. Snad

právě proto si jako první všiml, že něco na temné obloze není v pořádku.

Vzápětí už bylo pozdě. Na letištní plochu mezi oba pozemšťany a

startovací rampu se s hromovým zavytím snesly z oblohy tři létající

stroje, ze kterých se začaly překotně hrnout tmaví ozbrojenci. Ti

postupně zaujali své pozice v každém větším stínu, kde se mohli skrýt.

Ray právě doběhl za servisní vozík, naložený jakýmsi objemným

zařízením a s obavami sledoval Marka, jak unaveně dobíhá po letištním

betonu, ješttě vlhkém po večerním dešti. Sekundy se neskutečně táhly a

kapitán klopýtal vyčerpáním. Ray mu mimoděk připravil jednu výživnou

tabletku od SDPP, kterou si vyndal ze zásobníku v levém stehně. Byla

poslední.

Náhle třeskly první výstřely a z betonu kolem Marka se zakouřilo. Už mu

chybělo jen několik metrů, když zaslechl energický hlas z tlampače.

" Stone. Okamžitě se zastavte a vzdejte se, jinak končíte! "

Mark zmobilizoval všechny síly a zrychlil. A pak se to stalo. Třeskl

pouze jediný výstřel a kapitán měl pocit, že mu někdo utrhl levou nohu.

Krutá a palčivá bolest se rozlila celým tělem a tak už pouze ze

setrvačnosti dopadl za servisní vozík, kde v Rayových rukou ztratil

vědomí. Z roztržené nohy mu prýštily husté proudy tmavé krve, které si

tiše bublaly po betonu a ztrácely se v úzkém kanálku sloužícím k

odvodňování letištní plochy.

Raye se zmocnila panika. Zatímco z Marka jediným škubnutím strhl

kombinézu a omotával ji kolem široké rány v marné snaze zastavit

krvácení, v jeho syntetických neuronech probíhala děsivá elektronická

bouře. Představa, že se vrátí z mise bez svého kolegy a velitele byla pro

něho nemyslitelná a naprosto nepřijatelná. Byl naprogramován, aby udělal

cokoliv pro jeho záchranu a tak to udělal.

Vyskočil ze stínu vozíku a aktivoval svůj dezintegrátor na plný výkon.

Salva výstřelů, která vzápětí zahřměla, mu rozervala kombinézu na hrudi a

odhalila pancéřové útroby i s drobnými mikrospínači a podpovrchovými

senzory. Z Raye se kouřilo, ale zastavit se nedal. Bolest necítil a tak

ani nepostřehl, jak mu jedna ze střel projela pláštěm lebky a uvízla

kdesi u temene.

Aktivovaný dezintegrátor konečně zavil a nad letištní plochou zazářil

vířivý plazmatický výboj. Namodralý záblesk roztavil v jediném okamžiku

většinu solanské techhniky a jen zázrakem se nedotkl bojového křižníku

stojícího na startovací rampě. Někteří odstřelovači se prostě vypařili,

jiní se s těžkými popáleninami soukali ze svých skrýší, kde zanechali do

ruda rozžhavené zbraně. Kouřící letištní beton byl rozbrázděn desítkami

doutnajících rýh a obnažené silové kabely v zemi začaly nebezpečně

jiskřit. Znovu se rozhoukala siréna.

Ray, který právě přišel o většinu své energie, vzal opatrně Marka do

náručí a tápavým krokem se vydal k bojovému křižníku. Cesta to byla

dlouhá a náročná a oba pozemšťané za sebou zanechávali dlouhou krvavou

stopu. Ve chvíli, kdy opatrně stoupal po schůdcích do kompresní komory,

objevili se na doutnající letištní ploše první odvážlivci od pořádkových

jednotek. V dálce zarachotily výstřely a kolem vstupních dveří zasvištěly

kulky. Ray se opatrně protáhl dovnitř, přičemž strkal Marka před sebou.

Přes pootevřené dveře viděl rychle se blížící postavy. Namířil na ně svůj

laser a odpálil. A nic.

V energetickém zdroji lehce písklo. Žádná energiie. Má před sebou

maximálně tak deset minut funkčního života. Pak konec. Ne. Nebude to

smrt. Bude to jen prázdno. A až se znovu probudí, stane se někým úplně

jiným. Paměťové krystaly budou vymazány a všechny příhody, radosti i

strasti ve službách SDPP zmizí navždy někam pryč. Jako by nikdy nebyly.

Zvenku zahřměla další vlna výstřelů. Pootevřenými dveřmi prosvištěla

kulka a k Rayovu zděšení se zavrtala do řídícího panelu ovládání

vstupních dveří. V zápětí se na monitoru rozblikal nápis "Ruční ovládání

vnějších dveří mimo provoz." Ray opatrně vykoukl ze dveří a spatřil, jak

se skupinky techniků spolu s odstřelovači pomalu blíží k lodi.

Neváhal ani okamžik. Odhodil Mark na podlahu a rozeběhl se ke druhým

pancéřovaným dveřím kompresní komory. Rozrazil plastex s červenou páčkou

a uvolnil zámek. Kolem otevírajících se pantů to zlověstně zasyčelo a

před androidem se otevřela dlouhá osvětlená chodbba do útrob lodi.

Vyrazil vpřed. Podle koncepce konstrukcí bojových křižníků je řídící

kabina přesně v centru lodi, obklopena silovými štíty, které ji chrání

jak proti zásahu zvenčí, tak proti explozi reaktoru. Utíkal chodbou a

udýchaně odpočítával jednotlivé dveře kabin. Pak zahnul doprava a zarazil

se. Přímo proti němu stál bojový ovoid. Raye polila vlna hrůzy.

Dostal se tak daleko. Kousek odsud mu umírá přítel a on tu takhle

ostudně skončí. To je smůla. Nehybně zíral na monstrum, vybavené ostrými

univerzálními řezačkami a paralyzujícími kleštěmi. Pak si uvědomil, že se

nehýbá.

" Není aktivován." oddechl si. Někdo při odchodu omylem vypnull i

bezpečnostní okruhy. Bleskurychle se kolem ovoida protáhl a vstoupil do

kabiny. Na monitorech bezpečnostních okruhů spatřil, jak se postavy v

kombinézách hrnou po schůdcích do pootevřených dveří, kde leží Mark.

Neváhal ani okamžik a aktivoval ovládací pult dvojicí zelených klíčů,

které trčely z řídící desky. Stovky kontrolek zamihotaly a celá raketa se

mírně zachvěla.

" Hlásím poruchu ovládání vstupních dveří. Přecházím na nouzový režim."

ozvalo se z reproduktoru u stropu a místnost se zalila červeným světlem.

" Aktivuji systém interní obrany. Identifikujte se !!"

Ray zbledl a nevěřícně zíral na poblikávající ukazatel na čtečce

kódovacích karet v řídícím pultu. Uslyšel nepříjemné zašramocení za

dveřmi a okamžitě se rozhodl. Vytáhl svoji novou solanskou kartu a

přiložil ji k zařízení. Zelená kotrolka potvrdila datový vstup.

Chvíli bylo ticho a android znepokojeně sledoval na monitorech lesklé

postavy, jak se dobývají dveřmi dovnitř do přechodové komory. V

reproduktoru zapraskalo a ozval se mnohem nepříjemnější hlas.

" Agente Rayi, jste zatčen. Ve vlastním zájmu neklaďte odpor."

Ray se prudce otočil a zíral na právě aktivovaného bojového ovoida,

který se k němu pomalu sunul. Android se mírnně sehnul a rozhodl se ke

skoku. Energetický ukazatel mu dával již pouze 3 minuty života. Ale musí

to dokázat. Za ovoidem se na zadním ovládacím panelu centrálního počítače

leskl velký nápis. " Autonomní řídící systém. Paměťové čipy."

Ray se odrazil, ale nebyl dost rychlý. Řezačka v ovoidových chapadlech

zasvištěla a vysunula mu do cesty svá zubatá ostří.

Sarga z vrtulníku obhlížel situaci. Výsadkové jednotky patřily mezi

planetární elitu. Po bezchybně provedeném přistání převzaly kontrolu nad

letištní plochou a teď už bylo pouze věcí času, kdy si pozemšťané uvědomí

svoji situaci. Rozkaz zněl střílet, ale nezasáhnout. Ten pozmšťan tam

dole by mohl být vhodným kandidátem na provedení atentátu. Prý má vlivné

známé z nejvyšších míst, ten Stone. Teď už jen ho přesvědčit, aby se

předtím nenechal hloupě zabít. To bude těžké.

Solanský generál se zamyslel a vyštěkl z tlampače výzvu. " Stone,

okamžitě se zastavte a vzdejte se. Jinak končíte." Stone však vzbuzoval

dojem hluchého a natvrdlého člověka. Nedalo se nic dělat. Odstřelovači ho

musí dostat dříve, než se dostane za ten prokletý vozík. Stiskl tlačítko

na komunikátoru, které povolovalo střelbu na nohy. V průběhu příští

sekundy vyštěklo současně několik výstřelů a pozemšťan se skácel do stínu

vozíku.

"Doufám, že mu ten android alespoň dá první pomoc, jinak jsme přišli o

klíčového člověka." pomyslel si Sarga a s uspokojením sledoval, jak za

menší letištní halou přistál člun s příslušníky infiltračnních jednotek.

Nebylo jich mnoho. Všech pět odstřelovačů bylo vybaveno mikročipovými

střelami, které umožňovaly ovládání zasažených robotů a androidů přímo ze

stanoviště střelce. Mělo to však jeden háček. Střela se musela dostat do

kontaktu se syntetickou nervovou tkání objektu. Jinak zařízení

nefungovalo a střela provedla okamžitou samodestrukci malým výbuchem.

Konečně. Android se vynořil zpoza vozíku a z levého předloktí mu vyjela

hlaveň dezintegrátoru.

" Infiltrační jednotka pal !" vyštěkl Sarga.

Mířili rychle, ale snažili se. Čtyři současně se snažili provrtat

hrudním pláštěm, pátý mířil na hlavu. Androidovi explodovala hruď, ale

nic se nestalo. Zato poslední střela, která uvízla u telmene Rayova

elektronického mozku byla úspěšná. Infiltrátor zahájil aktivaci.

" Do dvaceti sekund ho máme pod kontrolou. "

Z androidova předloktí však náhle vyšlehl plazmový výboj a Sarga

ztratil spojení. V komunikátoru suše praskalo a překvapený generál s

údivem sledoval, jak letištní plochu dole pod ním omývají energetické

gejzíry, které sežehávají všechno živé.

Sargovi se udělalo zle. Zase jedna ztrátová akce. Přiišel o dvě elitní

jednotky a to ještě na planetě, která podléhá solanské správě. Z toho se

bude těžko zodpovídat.

" Ale ten ppozemšťan mi to všechno zaplatí. Bude můj a ten atentát

provede. Nedám mu šanci." zahučel si pro sebe a vytočil číslo nejbližšího

infiltračního centra, které sídlilo na blízkém asteroidu, hned vedle

solanského výzkumného ústavu.

Ray už letěl vzduchem, když si všiml, že mezi ním a paměťovými čipy

centrálního počítače sviští diamantové zuby rotující řezačky bojového

ovoida. Bylo pozdě.

Vší silou vykopl, čímž odsunul ovoidovo chapadlo kousek stranou a

odvrátil tak přímý zásah do hlavy. Svou ruku však již zachránnit nestihl.

V místnosti se zajiskřilo a Ray nevěřícně zíral, jak jeho plastexová ruka

s dezintegrátorem pokračuje v letu zcela samostatně jiným směrem.

Ray se zcela ochromen záškuby v levém rameni skroutil ke stěně a vší

silou se pokoušel zajistit poruchové obvody, které v průběhu zrychleného

testování svíjely celou jeho postavou v nezvladatelných křečích. Ovoid se

velmi pomalu otáčel a chapadlo s vířící pilou namířil na androidův krk.

Ještě pár okamžiků a je konec. Ray zmobilizoval veškeré úsilí a

pokoušel se vstát. Marně. Ovoidovo druhé chapadlo zachytilo třesoucí se

ruku a nesmírnou silou ji přimáčklo k podlaze. Android jen nevěřícně

zíral na posla svého blížícího se konce. Ten přisouval pilu hypnoticky

stále blíž a blíž a pak se rozmáchl v naprogramovaném gestu

milosrdenství, připraven jediným švihnutím ukončit Rayův elektronický

život. Android zavřel oči, smířil se s osudem a pak se to stalo.

Za ovoidem se s tichým šelestem otevřely dveře a do místnosti

vevrávoral potácející se krvácející Mark. Za sebou táhl zbytky kombinézy

a v očích měl nepřítomný výraz. Tápavě namířiil na ovoida svůj paprskomet

a stiskl spoušť. Z ochranného plastexového krytu robota se zakouřilo, ale

nic víc se nedělo. Ovoid se bleskurychle ootočil a chapadlo s rotační

pilou se natočilo na Marka. Ten zatápal a podlomila se mu kolena. Jak se

hroutil na podlahu, ještě jednou stiskl spoušť. Nic se nestalo. Generátor

byl prázdný. Mark okamžik nevěřícně zíral na svou neúčinnou zbraň a pak

ztratil vědomí.

V kabině něco cvaklo a světla u stropu zamihotala. Ovoid se otočil zpět

k Rayovi a švihl chapadlem. Pozdě. V tu chvíli již android pevně svíral v

jediné ruce desku s paměťovými čipy řídícího počítače, kterou vzápětí

vytrhl ze stojanu. Řídící pult pohasl a ovoid znehybněl. V nenadálém

tichu si android uvědomil, že slyší nějaké tiché a nepříjemné syčení.

Vzhlédl na monitory u stropu a zděsil se. Letištní technici propalovali

do lodi svými svářecími automaty dlouhé černé rýhy se zjevným úmyslem

dostat se dovnittř.

Ray se pomalu nadzvedl, přičemž se musel přidržovat svou jedinou rukou

vnitřní konstrukce energetické sítě centrálního počítače, jejíž víko

odkopl stranou. Energetická rezerva hlásila 30 sekund funkčního provozu,

nežli upadne do elektronického komatu. Bleskurychle odjistil pancéřové

kryty na prsou a třesoucí se rukou vysunul dvojici drátů. Pak začal

pozvolna ztrácet vědomí a orientaci. Z poslednních sil zalovil v

jiskřícím silovém vedení a namátkově je někam připojil. Obraz se znovu

rozjasnil a do androidových obvodů se začala vracet životně důležitá

energie. Ray se sesul ke stěně a usilovně přemýšlel.

Když má loď paměťové čipy, znamená to, že musí mít i pseudointeligentní

řídící systém. Androidi mají také paměťové čipy. Nic podobného sice zatím

nikdy na žádné lodi neviděl, ale proč by to nemohlo existovat. Teď, když

narušil systém autonomního rozhodování, je loď zcela neovladatelná. Musí

tam čipy zase vrátit, jinak neodletí. Ale jakmile ty čipy vrátí, probudí

se všichni bojoví ovoidi a postupně oba pozemšťany rozřežou na kousky.

Když desku dost rychle nezapojí, propálí se sem solanští technici a to je

také konec. Musí desku zapojit.

Ale předtím by ji mohl zkusit přeprogramovat. Třeba přesypat do

řídících biočipů svoji vlastní digitalizovanou osobnost. Raye tato

myšlenka pobavila. Velmi opatrně vsunul paměťovou desku do svých útrob a

začal testovat její funkce. Je kompatibilní. Kdo by to byl řekl. Nadšený

android desku smazal a v průběhu několika dalších sekund ji naplnil svým

druhým já. Pak ji spokojeně zasunul zpět do řídícího počítače.

Ovoid za jeho zády se nebezpečně pohnul a řezačka v jeho chapadle

prudce zavila. Vzápětí ucouvl a chapadlo v klidu kleslo k zemi. Řídící

pult zamihotal a na monitorech naskočilo hlášení. " Systém Ray 2 převzal

kontrolu."

Android se otočil k pultu a vyštěkl. "Nahlaš situaci a připrav start !"

V reproduktoru zachrčelo a neosobní hlas, který začal dostávat nápadně

Rayův odstín hlásil : " Obal křižníku mírně narušen leptáním a svářením.

Zatím bez funkčních závad. Vysílám do plášťů elektrické šoky. Další

narušování zastaveno. Dveře v kompresní komoře uzavřeny. Start připraven

za dvě minuty. Posílám k vám sanitárnního a opravářského robota. "

Ray si oddychl. Už aby byli pryč. Vyčerpáním téměř usnul, když se znovu

ozval Ray 2.

" Motory připraveny na plný zážeh. Můžete povolit start."

" START POVOLEN."

Ray se shroutil na podlahu a už ani nezaregistroval, že přetížení po

chvíli pominulo a dvojice ovoidů ho pomalu sune do opravářského sálu.

Třetí ovoid, který ťapkal za nimi s Rayovou rukou v krátkých chapadlech,

vypadal téměř komicky. O kousek dál druhá dvojice robotů odnášela

raněného Marka.

Křižník opustil solanskou kolonii, zapnul umělou gravitaci a zamířil v

souladu s autonomním řídícím programem ke svému cíli. Tím cílem nebylo

nic jiného nežli blízký asteroid, kde se nacházely jak solanskké tajné

laboratoře, tak i záložní infiltrační jednotka. Když se Ray 2 dostal k

těmto údajům, nestačil se divit. Ale kurz změnit nemohl, ten byl

naprogramován ještě na letišti a tak mu nezbývalo, nežli znuděně čekat,

až se jeho dva živí kosmonauti a vynoří ze svých léčebných bloků.

Sarga zuřil a nervózně přecházel po konferenční místnosti sem a tam. V

kostnaté ruce stále ještě držel komunikátor a v obličeji byl rudý zlostí.

" To je absolutní neschopnost. Dva pozemšťani v našem rekreačním centru

provádějí špionáž a my jim k tomu poskytujeme ty nejdokonalejší

prostředky. Uprchli v nejmodernějším kosmickém křižníku a nic jim nestojí

v cestě. "

" Za to přece nemůžeme. " blekotal zpravodajský důstojník. " Byla to

nešťastná shoda okolností. Androidi SDPP v činné službě mají mít snížený

výkon dezintegrátoru na třicet procent."

" Mě se nezdálo, že by měl snížený výkon." ucedil Sarga.

" Podle našich výpočtů to vypadá, že nějakým záhadným způsobem android

zablokoval svůj energetický systém a celý výkon převedl do zbraně."

pokračoval důstojník.

" A sežehl celou elitní jednotku a půlku letiště. To jsem viděl."

" Co tedy navrhujete, generále ? "

" Nejdříve lokalizovat a převzít ovládání lodních robotů, pak zajistit

toho nebezpečného androida."

" Infiltrační jednotka už na tom pracuje. Podle posledních zpráv se

křižník blíží k asteroidu Quark 7. Máme tam vědecké laboratoře a

pokoušíme se zaměřit ovládací systémy."

Na displeji před důstojníkem zablikala nová zpráva. Mladý muž se

naklonil nad monitor a usmál se.

" Dobré zprávy, generále. Androida ani palubní počítač sice zatím

neovládáme, ale podařilo se nám zasáhnout jednoho robota se samostatnými

funkcemi, který má volný pohyb po lodi bez jakýchkoliv omezení. "

" Co je to za robota ? Snad ne některý z těch střepů od uklízecí čety ?

"

" Ne. Je to palubní zubař. "

" No tak to je úspěch." zavrčel Sarga a zhroutil se do jednoho z

hlubokých křesel. Přes neprůstřelné okno pomalu probleskovaly první

paprsky vycházejícího slunce, které pro Solan nevěstily nic dobrého. Trvá

to už příliš dlouho a stojí to mnoho solanské krve. Ti pozemšťané už měli

být dávno mrví nebo zajati a ne aby mu takhle komplikovali život.

Nenáviděl je všechny i tu jejich planetu. Kvůli nim si bude muset možná

ještě dnes zajít za svým psychoanalytikem a to měl ještě včera takovou

pohádkovou dovolenou.

Sekretářka, jako by tušila jeho chmurné myšlenkové pochody z ničeho nic

prohlásila : " Neměl byste si to tak brát. Vždyť máte vlastně dovolenou a

zatím vám ji nikdo oficiálně nepřerušil. Nemám vám zavolat někoho z

obsluhy ?" výmluvně se usmála a vyťukala cosi na svém terminálu. Na

projekční stěně se začaly míhat siluety oděných i spořeji oděných dívek,

které se představovaly v těch nejvýmluvnějších pozicích. Vpravo dole se

měnila jejich katalogová čísla.

" Tak vybral jste si ? " zeptala se sekretářka, když stěna opět ztmavla

a počítač vyčerpal seznam všech zaměstnankyň solanského rekreačního

centra v činné službě.

" Nevybral, ale bylo to hezký. " odtušil Sarga " Nechte mě teď v klidu přemýšlet a já si něco vyberu časem. Doufám, že mezitím nikdo nebude

cenzurovat seznamy, mám dojem, že těch dívek bylo podstatně méně než

posledně."

" Chtěli jsme pro vás jen to nejlepší."

" Rád bych vám věřil." usmál se generál " ale s tou korupcí se tu taky bude muset časem něco udělat."

Sekretářka na něj rozpačitě zírala a obávala se nejhoršího. Byla

připravena nabídnout generálovi cokoliv, jen aby nezačal vyšetřovat

podloudné provize a úniky tohoto oddělení. Přes její dosud úspěšnou

hvězdu právě přelétl stín a hrozil, že ji smete. Vždyť neudělala žádnou

chybu, tak proč je generál dnes tak nesnesitelně komisní. Dívčino zděšení

uvedlo Sargu do rozpaků a tak dodal : " Samozřejmě, že ne dneska. Možná

někdy časem. Ale teď můžete odejít a ať mne nikdo neruší. Potřebuji klid

a beru jenom spojení přímo s Quarkem 7. Kromě asteroidu a toho křižníku

mne nic nezajímá.."

Dívka se otočila a s úlevou prchala z místnosti, ve které za sebou

zanechala zachmuřeného Sargu. Ten právě přemýšlel nad důsledky nouzového

vysílání z bojového křižníku, které před ním vyjíždělo na displeji.

Nějaký Ray 2 zde osočoval Solan z útoku na agenty SDPP a vyžadoval

okamžitý zákrok vesmírné policie. Hlášení mělo naštěstí jedinou chybičku.

Ray 2 neznal své souřadnice a tak udával své poslední koordináty ze zcela

jiného sektoru galaxie. To může sice vyvolat nepříjemnosti, ale nakonec

se pozemská unie bude muset stejně omluvit a celá situace se uklidní.

Sarga se otočil ke komunikátoru. " Kdo je to ten Ray 2 ?"

" Podle našich zpráv řídí celý provoz na křižníku. Ale zatím nevíme,

jestli se jedná o toho androida nebo o řídící program."

" Dobře. Je ještě něco nového ? "

" Pořád ještě nic. Vědci sice naladili androidovu sondu, kterou si

odnesl z letiště v lebce, ale nedaří se nám ji aktivizovat. Podle nich je

nutné, aby android nebyl od ovladače dále, než padesát metrů."

" Tak počkáme." generál se zamyslel " Máte ještě nahranou v našich

schránkách tu syntetickou osobnost agenta Johnsona před tím, než jsme mu

vymyli mozek ? "

" Máme. Je stále ještě kompletní a právě včera ji testovali."

" Pohrajte si s ním u vysílače a donuťte naše přátele, aby přistáli na

asteroidu. Věřím, že se vám to povede." .

" Rozkaz generále." ozvalo se ze sluchátka a bylo ticho.

Sarga se s pocitem dobře vykonané práce opět pohodlně rozvalil do

křesla a spokojeně usnul. Jeho spánek však neměl trvat dlouho.

"Proč jste mi to neřekli." rozčilovala se Elsa. " To je ostuda, že mi

takovou zprávu musí přinést až můj informátor."

"Uklidněte se madam." chlácholil ji admirál Neumann. " Již léta velím

galaktické policii a zatím se nám nikdy nic podobného nestalo. Nevěřím,

že by ta informace byla pravdivá."

" Můj člověk tvrdí, že to bylo nouzové volání a spolehlivě

identifikoval i směr, odkud se vysílalo."

" Ale slečno Svensonová, usmíval se admirál. " Před chvílí jsem mluvil

s generálem Khovem a podle něho by měl být Mark s Rayem na misi SDPP

úplně v jiném sektoru galaxie, než udává váš informátor."

Else vstoupila barva do tváří a bylo na ní jasně vidět, že se velmi

brzy přestane ovládat. Admirál, který o jejím temperamentu velmi dobře

věděl z nedávných večírků SDPP, kam byl také pozván, velice rychle změnil

taktiku.

" Samozřejmě, že všechno prověříme. Vaše postavení nejbohatší ženy

galaxie vám dává jisté, no , řekněmě výsady a tak se nemusíte bát, že

bychom něco zanedbali. "

" Ne toho se skutečně nebojím." ušklíbla se Elsa " Jenom mi řekněte, co opravdu chcete dělat."

" Vy jste civilista a já nemám pravomoc vyzradit vojenské záměry

jakékoliv civilní osobě." ohradil se Neumann.

" V tom případě si od armády Venusie pronajmu jejich bitevní loď a

poletím tam sama. Jenom vás upozorňuji, že jestli vás cestou někde

potkám, máte u mě zamluvenou salvu raket s jadernými hlavicemi."

" No, to jste hodná. Dnes jsou s výzbrojí docela problémy a každý dar

je pro nás vítaný."

" Ne, vy jste mne nepochopil. Když vás tak sleduji a vidím, jak jste

ochotný něco udělat pro jednoho z vašich nejlepších lidí." pronesla Elsa

ironicky. " Mám v úmyslu na vás ty rakety vystřílet."

Admirál nevěřícně na mladou ženu zíral. " Hmmm.. Dobře. Stone sice

nebyl naším zaměstnancem, jenom jsme s ním občas spolupracovali, ale

budiž. Vyšleme záchrannou misi do vámi zaměřeného systému. Ale v případě

neúspěchu mise hradíte polovinu nákladů." Opatrně zašátral ve stole, aby

se nebodl o nůžky jako včera a po chvíli vytáhl tlusté desky se

smlouvami. O několik okamžiků později již oba stvrdili svým podpisem

platnost jedné z nich.

" Nevím, jestli to od vás bylo moudré rozhodnutí." obrátil se admirál

na Elsu. " Vaše koordináty leží na druhé straňe galaxie, než kde byla

poslední mise kapitána Stonea. Opravdu jste se nespletli ?"

" Vlastním továrny a laboratoře na zaměřovací techniku, kterou od nás

kupujete kromě jiných i vy. Ne, my jsme se nespletli. Ale běda vám,

jestli něco spletete vy. Zkazili jste mě i Markovi dovolenou a teď mi

něco dlužíte."

S těmito slovy Elsa Svensonová admirála opustila a ten se otočil k

interkomu.

" Poplach pro bitevní křižník A12. Připravit pro dálkový let do sektoru

Gama 9. Jedná se o záchrannou misi. Plná výzbroj není nutná, stačí

základní vybavení podle nejnovějších směrnic."

Neumann se otočil na svého finančního asistenta.

" Myslím, že jsem ušetřil galaktické policii několik tisíc dolsů. Občas

mám sice pocit, že ty nové směrnice píše nějaký solaňan, ale přece si

nevezmu na sebe zodpovědnost za porušení platných řádů. Nízkovýkonové

lasery a konvenční hlavice by měly na záchrannou misi stačit. " chvíli

přemýšlel a pak dodal. " Ale jestli nebudou, tak mám po prémiích a vy

taky."

" Máme více akceschpných bojových křižníků a tak můžeme náš stroj podle

potřeby podpořit. To se pak vyúčtovává jinak. Jako interní akce."

" Tak to jste mne uklidnil, ale doufám, že k žádné interní akci

nedojde."

Admirál se naklonil k oknu a se zaujetím sledoval, jak se štíhlá Elsa

Svensonová souká do svého transvozildla a s divokou akscelerací mizí za

nejbližším obytným blokem.

" Má to ten Stone ale štěstí. " pomyslil si " kdybych se na misi

ztratil já v době, kdy jsem měl jeho hodnost, nikdo by si toho ani

nevšiml a možná že by někteří byli i rádi." Vzpoměl si na dlouhé zástupy

svých nepřátel, které si člověk postupně vytváří úspěšným budováním své

pracovní kariéry. Dnes je z něho úspěšný a vlivný člověk s neomezenou

pravomocí, ale na jak dlouho. Samozřejmě. Byla tu ta solanská nabídka

dlouhodobého postu a hlavně doživotního vysokého platu, pokud bude

spolupracovat a neohrožovat solanské zájmy, ale dá se tomu věřit ? Jak

dlouho by takový doživotní plat bral ? Ale možná by to přeci jenom měl

vzít. Je to dlouhodobá jistota a pro rodinu by to bylo určitě dobré. Až

mu to nabídnou příště, asi to vezme. Všichni jeho zapřísáhlí sokové prý

budou odstraněni a pak bude mít polovinu problémů. Vlastně nebude mít

žádné. Když postupně utlumí všechny akce proti solanským pirátům, tak

bude mít úplný klid. Krásná představa.

Admirál však bohužel netušil, že právě v tuto chvíli podepisují

solanští agenti smlouvu s jedním z jeho podřízených, který jim vyslovil

absolutní loajalitu výměnou za zmizení svého šéfa. To ovšem Neumannovi

nebránilo, aby se v klidu těšil na příští příchod solanských agentů,

kteří oficiálně přinášeli zprávu o efektivitě práce jednotlivých oddělení

vesmírné policie, zkoumané nezávislou agenturou. Ve složce vždy bylo i

několik velmi zajímavých nabídkových listů. Měli by přijít už pozítří.

Systém, který prováděl opravy Rayových systémů, se dostal před

neřešitelný problém. V temeni androida byl zaseklý projektil, který

vykazoval známky výbušniny kombinované s velmi vyspělou elektronikou.

Zařízení vysunulo do Rayova elektronického mozku desítky čidel, která

reagovala i na nejjemnější pohyby hmoty v androidově lebce. Riziko

výbuchu bylo příliš veliké. Přesto k žádným funkčním závadám v Rayových

systémech nedocházelo a tak se situace dala zhodnotit, jako komplexní

odstranění všech funkčních závad. To také automat nakonec udělal a začal

pomalu oživovat androidovy okruhy, řídící jeho samostatnou činnost.

Mezitím se v úplně jiném podlaží ohromného prostoru kosmického křižníku

probral ze své elektronické dřímoty jeden ze speciálních zdravotních

robotů. Pomalu se vysunul z antigravitačního stojanu a jeho tiché pásy

zabzučely po drsné podlaze. Stroj se při svém líném pohybu podobal

pojízdnému křeslu, nad kterým viselo několik štíhlých a lesklých

chapadel, zakončených ostrými kovovými nástroji. Byl to palubní dentista,

naprogramovaný na opravy zubů i zobákovitých chrupů prakticky všech

tvorů, s nimiž by se mohl křižník ve vesmíru setkat, případně je přebrat

do své posádky. V paměťových čipech stroje se kdovíproč aktivizovala

banka, obsahující seznam možných zákroků, proveditelných na pozemšťanech.

Robot však neobsahoval žádné funkce, které by mu umožnily zabývat se

příčinami svého probuzení. Jinak to ovšem bylo s bezpečnostním systémem,

který měl na starosti Ray 2.

Zubní robot se pomalu přisunul ke vstupním dveřím lékařského bloku.

" Identifikaci a oprávnění." vyštěkl zabezpečovací automat k tiše

bzučícímu křeslu na pásech.

" Dentista 2. Pozemšťan Mark utrpěl při pádu v řídící kabině poškození

dvou zubů. Ovládací počítač mne aktivizoval."

" A hele, jak to tady všechno funguje. Ten příkaz byl vydán zřejmě

ještě před tím, než jsem to tu převzal." uvažoval Ray 2.

" Vstup do lékařského bloku povolen." zasyčel interkom nad

poloprůhlednými plastikovými dveřmi, které se pomalu odsouvaly do stěny.

Dentista 2 se rozjel a pozvolna se sunul k operačnímu sálu, zalitém

intenzivními světly reflektorů, kde pod zakrváceným biologickým

sarkofágem nabíral Mark novou sílu a enrgii.

" Šok pacienta se nám podařilo překonat, zranění se již zacelilo a

ztráta krve byla nahrazena preparátem z palubního kontejneru. Subjek je

stále ještě pod vlivem narkotik a proto doporučuji provést doplňkové

operace okamžitě. " hlásil lékařský automat přerývaně.

Robot se přisunul k lůžku a opatrně sejmul jedním lesklým chapadlem

pružný cíp sarkofágu z Markových úst. Nepotřebné křeslo odsunul stranou a

vysunul nad něj stojan s nástroji. Druhé chapadlo s jemnými přísavkami

bleskurychle odebralo z pozemšťanových úst vzorky tkáně k přípravě rychlé

regenerační směsi. Všechno probíhalo zdánlivě zcela normálně, ale pak se

to stalo.

V okamžiku, kdy vyšetřovací čidla Dentisty 2 nahlásila k záznamu rozsah

poškození chrupu, který byl zcela nepochopitelně nulový, jedno z chapadel

robota provedlo něco strašného. V několika zlomcích vteřiny nabralo ze

zásobníku nástrojů skalpel a zamířilo s ním do Markových úst. Pozemšťan

měl štěstí, že stále ješttě dřímal v hluboké narkóze, protože v bdělém

stavu by zřejmě hrůzou zešílel. A bylo hůř.

Ostrý břit nástroje lehce pronikl Pozemšťanovým hrdlem a zasekl se o

krční obratel. Mezitím už další chapadlo proťalo vzduch, když se napřáhlo

pro masivní kovové kleště. Proudy temné bublající krve pomalu prosakovaly

operačním lůžkem a stávaly se viditelnými i pro senzory, registrující

čistotu v operačním sále. Robot mlátil do beztvarého pozemšťanova těla

jako šílený a jeho snažení vyvolávalo nekonečné řady prokázaných

funkčních pporuch na nízkém informačním panelu, který stál hned vedle

lůžka a právě začínal červeně poblikávat.

" Nečekané narušení životních funkcí. Nutná okamžitá operace "

Ray 2 mezitím zaměřil veškerou pozornost na prohlídku asteroidu Quark

7. Nedokázal sledovat zdlouhavé operace svého pozemského druha a tak se

raději věnovval radiovému průzkumu a intenzivně se snažil nemyslet na to,

co se děje na operačním sále. Podle toho, co mu Mark kdysi vyprávěl o

opravách zubů, musí to být úplný horor. Byl rád, že je ve svém původním

těle pouze androidem a podobné věci nezná. Přesto mu soucit s

pozemmšťanem znemožňoval i pouhé pozorování operace. Raději odpojil

všechna čidla z lékařského bloku a předal dozor interní jednotce,

přestože o ní neměl valné mínění. Ta operace je v podstatě triviální,

ale i přestože věděl, že se nemůže nic stát, cítil určitý neklid, skoro

něco jako lidskou předtuchu.

Plukovník Parker nebyl nijak výrazně nadšený, že má jeho křižník

pohotovost. Ještě menší radost měl z toho, že poletí do neprobádané

oblasti galaxie a to právě teď, když si měl za dvě hodiny začít vybírat

svoji dvoutýdení dovolenou. Všechno se ruší. A kdo za to může ? Nějaká

Elsa, Markova přítelkyně. Marka Stonea měl rád a udělal by pro něho

cokoliv. Studovali spolu na elitní letecké škole, ještě před tím, než

Marka vyhodili. Od té doby se občas vídali při společných akcích SDPP a

vesmírné policie, kdy Mark plukovníkovi několikrát zachránil dokonce i

život. Parker z vděčnosti zasílal při každé příležitosti svým nadřízeným

doporučení na přeřazení Stonea do služby u vesmírné policie, jejíž

nabídky Mark vytrvale odmítal a generál Khov od SDPP Markovi odměnou za

jeho věrnost pokaždé o něco zvýšil jeho už tak dost vysoký plat. Prostě

dokonalá spolupráce. Navíc Stone i ta jeho přítelkyně Elsa plukovníka

často zvali na velice bujaré večírky od SDPP, které kazil pouze Markův

android, jehmuž někdo z techniků vložil do programu nesmyslné zábrany ve

společenské zábavě a tím všem dost zkomplikoval život. Toho androida, Ray

se jmenoval, by Parker s chutí zabil, kdykoliv si vzpoměl, jak android

při posledním večírku objednal umělou bouřku, při které dostal plukovník

zásah bleskem.

Ale co teď ? Rád, nerad, musí vyrazit a zachraňovat. A ještě s minimem

výzbroje. Ta nová úsporná opatření už mu lezla hodně na nervy. Ještě pár

let a vyfasuje akorát tlampač a baterky a bude zločince přesvědčovat, aby

se vzdali po dobrém, jinak někoho zavolá. Viděl to úplně jasně. A to

ještě ani netušil, jak blízko se ocitl k pravdě.

" Start připraven za dvacet sekund." ozval se jeden z pilotů od řízení.

Parker přelétl pohledem všechny zelené kontrolky. Naštěstí jich byla

většina, což znamenalo bezchybný chod, a vydal verdikt.

" Start povolen."

O pět sekund později se s hromovým zahřměním monstrum dalo do pohybu a

Parker si vyděšeně uvědomil, že zapoměl včas odložit sluchátko

komunikátoru a to mu teď děsivou silou drtí pravé zápěstí. Po několika

minutách přetížení pominulo a loď se s dutým lupnutím ponořila do

subprostoru. K plukovníkovi bleskurychle přispěchal jeden ze

zdravotnických robotů a začal mu fixovat zlomenou ruku ještě předtím, než

se Parker probral z mdlob.

" Za dvě hodiny jsme nad cílem." hlásil palubní počítač nad sténající

postavou druhého pilota, který se stejně jako všichni ostatní, jen velmi

těžce vzpamatovával z nepříjemného časoprostorového skoku.

" Čeká nás pěkná návštěva. Ta pozemská milionářka nám sem posílá

policejní dárek. " žoviálně hlásil jeden z přidělenců od informační

služby, zatímco popelavý Sarga přemýšlel co dál.

" Dokážeme sem dostat naše bojové křižníky včas ? " zeptal se generál.

" Ne, to nedokážeme. Máme jen malé bojové čluny. Nejbližší křižník se

sem může dostat nejdříve dvě hodiny po vynoření plavida vesmírné

policie."

" Tak to se nedá nic dělat. Okamžitě přemalujte na našich strojích

všechny solanské znaky a dejte tam nějaké pirátské symmboly."

" Proč ? Generále vždyť jsou to naše nejlepší stroje ."

" To jenom pro případ, že by se nám to nepodařilo. Pak by se pozemšťané

utkali s nějakými piráty, kteří nemají se solanem nic splečného."

" Ale co naši piloti ?"

" Vy neznáte nouzové nařízení ? Nikdo se nesmí dostat do zajetí.

Automatická destrukce bude zapnuta a jedové dávky v kombinézách aktivní."

" Mám o tom piloty informovat ? "

" Ne. proč ?? " usmál se Sarga.

Poddůstojníka přešel humor a utíkal z místnosti předat rozkazy osobně

své sekci. Na svou příslušnost u letectva byl vždycky hrdý, ale dnes si

poprvé připadal jako bezcenný stroj. Taková bezcitnost. Je ten Sarga

vůbec solaňan ?

A Sarga solaňan byl.

" Nařiďte vědcům na asteroidu, ať připraví holografické i gravitační

projektory na maximálnní výkon. V datové bance mají připraveny kompletní

kopie našich sedmi bojových křižníků."

Zpravodaj předal rozkaz interkomem a tázavě se na Sargu podíval.

" Vy je chcete napadnout holografickými obrazy ?"

Sarga se ušklíbl a zašeptal : " Na fiktivní křižníky budou střílet a

mezitím je napadnou naše bojové čluny. Tak to bude alespoň trochu

vyrovnané "

Bylo to nepochopitelné, ale generál se na tento podivný boj těšil. Měl

riziko rád. A také se chtěl pomstít těm samolibým pozemšťanům. Vidět

jejich hrdou loď explodovat v obláčku namodralé páry a vědět, že konečně

pomstil smrt svých elitních jednotek. Nemohl se dočkat.

Ray se zvolna probíral z elektronického spánku. Tichý šum přešel postupně

v růžové bzučení, které sílilo až do nesnesitelného řevu. S námahou strhl

sluchátka z hlavy a začal se zvedat. Pomalu se posadil na lůžku a

projížděl testovacími soubory všechny své tělesné funkce. Dobré. Na to,

jak vypadal, když ho sem roboti odtahovali, to bylo přímo skvělé.

Dezintegrátor v levém zápěstí byl opět připraven k plnému výkonu a po

šrámech od diamantové řezačky strážního robota už nebylo na androidově

rameni ani stopy. Prostě nádhera.

Aktivoval svůj pohybový systém. Ušel několik kroků a s radostí vyběhl

do chodby. Měl pocit, jako by znovu opustil montážní halu. Vzpoměl si na

Marka. Měl by na tom být podobně jako on a zřejmě ještě stále hluboce

spí. Neškodilo by zajít se za ním podívat. Alespoň pro jistotu. Ray se

trohu bál, že ho kapitán po probuzení hned nepozná. U lidí je prý po

hluboké narkóze normální, že si na poslední události vzpomínají postupně

a vzpomínky na obvzláště traumatické zážitky velmi těžce nesou. Měl by u

Marka být, až se začne probouzet.

Android zamířil ke vchodu do lékařského bloku. Vstupní propust se

automaticky otevřela a to, co uviděl pak, nemohl zapomenout prostě nikdy.

Ve ztichlé hale byla tma, jen nad operačním sálem zářily dva silné

reflektory. Všechny monitory pro kontrolu životních funkcí svítily

červeně a hlásaly pacientův kritický stav. Markovo tělo leželo bezvládně

v zakrvácených zbytcích biologického sarkofágu, který se při snížené

tělesné teplotě velmi rychle rozkládal. Odporné monstrum s mnoha chapadly

v pravidelných časových intervalech mlátilo něčím těžkým do bezvládné

hmoty na operačním stole a zbývajícími pěti chapadly s ostrými nástroji

odhánělo dotěrně útočící malé úklidové roboty, z nichž několik s

proříznutými hadicemi od hydraulických převodů tiše skomíralo u

zakrvácené stěny.

Ray neváhal ani vteřinu. Dezintegrátor se mu automaticky vysunul za

zápěstí a ve zlomku sekundy ožehl polovinu operačního sálu. Jen na

poslední chvíli dokázal zděšený android ztrhnout svoji děsivou zbraň

stranou, aby nezničil jedinou naději na Markovu záchranu. Jednal

bleskurychle a téměř instinktivně. Už když se odrážel ke skoku, aktivoval

lasery, které mu v obou ukazováčcích tiše bzučely. Ještě v průběhu letu

odsekl ze zubařského robota nejnebezpečnější chapadla a po dopadu

roztavil zbytek. Ubohý robot neměl ani čas zaregistrovat Rayovu

přítomnost a změnil se v hromadu rozžhavených na jemno naporcovaných

trosek, které začali zbylí roboti z úklidové čety okamžitě odnáášet do

kontejnerů.

Android zprudka vydechoval a třel si rozžhavené dlaně. Z ukazováčků se

ještě kouřilo. Opatrně se nahnul nad operační stůl. Mark vypadal

příšerně, ale přístroje signalizovaly slabé dýchání a nepravidelný tep.

Náhle všechny displeje zhasly , lůžko s pozemšťanem s sebou škublo a

závratnou rychlostí zmizelo v úzké chodbě do sousedního sálu. Ray byl tak

vyděšený, že ke svému těžce raněnému příteli doběhl až za několik sekund,

kdy mu již roboti ze záložní operační čety nasazovali kyslík a

dezinfekční automat s namodralými záblesky ionizoval sterilní vzduch,

který vháněl pod tlakem do uzavřené místnosti. Ray si uvědomil, že

všechny východy byly právě neprodyšně uzavřeny kvůli desinfekci a

aktériím. Nápis " Oživovací operace zahájeny " ho informoval, že se právě

teď stane nechtěným svědkem jedné z nejnároočnějších operací vůbec.

Nejraději by utekl. Ne, na tohle se přece nemůže dívat. Jeho nejlepší

přítel zde bojuje se smrtí a on je nucen nečinně přihlížet a trnout

hrůzou s každým dalším zaříznutím skalpelu.

Otočil se k nejbližším dveřím do chodby. Dva bezpečnostní roboti za

neprůstřelným plastikem nepřetržitě hlídkovali nad přesným dodržováním

hygieny na operačním sále. To Rayovi až zas tolik nevadilo. Daleko více

ho děsil nápis nade dveřmi : " Celý operační sál pracuje v nezávislém

režimu ". Takže Ray 2 se na to vykašlal. Zřejmě je stejně přecitlivělý

jako já, pomyslel si android, a nemohl se na to dívat. Hrůza. V rohu

místnosti se náhle cosi pohnulo.

Od tmavé stěny se odtrhla nízká silueta dezinfekčního robota a pomalu

se sunula k plastikovým dveřím. Android si setřel z čela syntetický pot.

Robot se náhle prudce rozjel k Rayovi a zamával kolem něho svými

detektory. Kovová tykadla jemně pleskala po androidově hrudi, aby ji

vzápětí zalila odporně páchnoucí neutralizační hmotou. Ray si zdrcenně

sedl. Nedá se nic dělat, musí to tu nějak přečkat. Ale jak dlouho může

taková operace trvat ? Dvě hodiny ? Pět ? Možná, že i víc. Doufal

alespoň, že bude úspěšná.

Mladý solaňan, který opatrně vysouval obsah datové banky, se na dnešní

den velice těšil. Jako mnohaletý student většiny kybernetických oborů

univerzit pozemské unie získal rozsáhlé technické znalosti, ale až zde,

ve vývojovém centru solanské civilizace, mohl nalézt uplatnění.

Dnes už nemusí, tak jako na Zemi, trávit celé dny nad počítačovými

projekty, které se ke své realizaci nepřiblíží nikdy o nic víc, nežli

Solan ke svému slunci. Už je konec nudné a úmorné práce vědeckého

pracovníka, který předává své návrhy a nápady desítkám dalších

zasloužilých vědců, kteří sedí ve vědecké hierarchii o pár stupínků výše,

protože jim kdysi dal někdo šanci nebo prostě čekali tak dlouho, že

někoho konečně nahradili. On šanci neměl. Byl solaňan. Jeho samostatné

vědecké projekty se na sympóziích rozmělnily do nicneříkajících

neověřených teorií. A ty ostatní práce pro pozemské ústavy nesly už teď

jména desítek lidí, kteří s projekty neměli nic společného a jejich

jediná zásluha spočívala v tom, že našli odvahu, poslat spis o jednu

kancelář dál. Přemýšlel nad tím, co si od té práce tam vlastně sliboval.

Byly to státní laboratoře. Nízké platy, dlouhodobé jistoty, finanční

podpora zajímavých projektů. Plat ho moc nezajímal. Jistoty také ne. Ale

od podpory projektů si hodně sliboval. A to byla chyba.

Projekty pro udělení podpory vybírali stejní lidé, kteří je předkládali

k posouzení. Ti nejvyšší. Byly to také většinou jejich projekty, nebo z

nich alespoň měli slušný zisk. A výsledky ? Ty nikdo nechtěl. Ti lidé

měli vědeckou autoritu, kterou získali svou opatrností v přijímání

čehokoliv nového. Proč by tedy riskovali a právě kvůli nějakému

solaňanovi.

Když potřetí nepotvrdili podporu jeho projektu datového záznamu

osobnosti, byl rozhodnut odejít. To byl krok, ke kterému se v ústavu

odhodlal jen málokdo. Většina vědců by se v soukromém sektoru neuživila.

Pravda, měli občas nějaké vedlejší projekty, třeba pro tu podnikatelku

Elsu Svensonovou a její laboratoře, ale to byly většinou jen opisy

vědeckých prací nováčků, kteří měli ještě nápady a ty pak pozemské

soukromé laboratoře rozpracovávaly do komerčně použitelných zařízení.

Na ten den, kdy přišel ten nenápadný chlápek v tmavém saku, si solaňan

velmi dobře pamatoval. Přinesl mu nabídku, i když to v tu chvíli

nevypadalo úplně jasně.

Řekl : "Jsem analytik z týmu pro vývoj paměťových technologií a právě

teď pracujeme na vašem projektu. Je zapotřebí, abyste na něm udělal

několik změn."

" Jak to myslíte ? " divil se solaňan " Ten projekt je v pořádku."

Analytik se zachmuřil. " No právě. V tom je ten problém. Váš projekt se

na Zemi musí zamítnout. Trochu to zpochybníme, najít pár nepodložených

odhadů nebude problém, ale co kdyby přece jenom někdo časem zkusil něco

takového postavit ? Podle modelu v našich počítačích to funguje a to je

ta chyba. Musíte tam něco přidat."

" Ale já jsem rád, že to funguje. Proč bych tam měl něco přidávat ? Ten

projekt je ucelený."

" Tak ho přepracujte. My už jsme všechny vaše materiály skartovali a

nahradíme je novými. A až s tím skončíte, máme pro vás letenku na Solan.

Povedete vědecký tým a dotáhnete váš nápad k dokonalosti, ale ne pro

pozemskou unii. Platí ?"

Analytik se na něho pátravě zahleděl. Ještě dnes, když si na to

vzpoměl, mu běhal mráz po šlachovitých zádech. Nebyl si tím jist, ale v

případě nesouhlasu by ho zřejmě okamžitě zabil. Naštěstí se rozhodl

správně. Úplně správně. Nikdy nemohl zapomenout na to, jak ho před

vedením ústavu jeho nadřízení shodili jak malého kluka, jen aby ukázali,

že v jeho projektu dokázali najít chybu, kterou jim sám podstrčil. Těch

dvou dalších už si nevšimli.

Pak přišla žaloba z ústavu slečny Svensonové za sabotování práce jejího

týmu a poskytování nepodložených vědeckých podkladů. Nežli se nadál,

přišel o místo a při pověsti, kterou stihl získat, se s odpovídající

kvalifikací mohl v klidu rozloučit. Několik článků a polemik ve vědeckých

časopisech na téma jeho spekulací mu udělalo děsivou reklamu na většině

planet pozemské unie. Teď se mohl v klidu vydat na Solan a pak sem, přímo

do výzkumného ústavu.

Doklapl výlisek s biočipy do vysílacího zařízení a oživil integrační

okruhy. Několik minut vybíral simulované situace z kombinované nabídky,

nežli našel konečně tu pravou. Potvrdil vstup. Elektronický zázrak se

nepatrně zachvěl a z mikrofonu se vydral přerývaný mužský hlas.

" Tady agent Johnson. Slyšíte mě ? "

Solaňan vydechl úlevou. Podvědomě stále ještě nevěřil, že jeho zařízení

bude skutečně spolehlivě fungovat. Simulované situace nikdy nejsou

dokonalé a vyvolat sérií elektronických impulsů u biologického média tu

správnou odezvu, bylo většinou úspěšné stejně, jako když se sází v

loterii. Úspěchu v elektronicky simulovaných projektech dosáhli teprve

minulý měsíc, když jim ten nový génius ze Země, o kterém přišla hláška,

že je tajným agentem vesmírné policie, poradil nový postup. I když to byl

špión, byl skvělý a solaňan si s ním docela rád povídal. Měl rád ty

jejich pseudorozhovory, kdy z něho pozemšťan nenápadně páčil detaily o

místním výzkumu a solaňan mu je v bohaté míře poskytoval. Jednou měsíčně

pak nasadili pozemmšťanovi pracovníci infiltračního sektoru psychosondu a

ve spánku mu implantovali vzpomínku, že právě včera odvysílal všechny své

poznatky a údaje zpět na Zemi. Ten pak v klidu pracoval celý další měsíc

a pak se vše znovu opakovalo. Ani neprahnul po povýšení a peníze ho

zřejmě také nezajímaly. Skvělý pracovník a kromě toho má dokonce i

výsledky.

" Tady agent Johnson. Slyší mě proboha někdo ? Ozvěte se." stísněný

hlas nabíral na intenzitě.

Solaňan připravil vysílač a zamířil parabolickou anténu směrem, kde se

měl podle posledních informací nacházet nepřátelský křižník. Chvíli mu

trvalo, nežli oživil všechny okruhy a z éteru se ozvalo přerývané :

" Ozvěte se. Pomozte mi. Nenechte mě tady. Přece mě tady nenecháte....

Jsem Johnson. Agent Johnson od SDPP. To mi opravdu nikdo nepomůže ? Jsem

ztracen....." syntetický hlas ubohého pozemšťana propukl v depresivní

pláč zlomeného člověka, když se z přijímače ozvalo.

" Tady Ray 2. Udejte přesnou pozici, zapněte si zaměřovací vysílač a my

vás najdeme."

V éteru zapraskalo a pak se rozhostilo ticho. Solaňan přemýšlel, jaké

emoce asi musí cloumat zlomenou bytostí, uvězněnou v biočipech kovově

lesklého hranolu.

" Vy..., vy jste tady ? Skutečně ? Já...já...tomu nevěřím. Já

umírám....Pomoc ! .....pom...."

Solaňan postupně zeslaboval výkon vysílače a poslední pozemšťanova slova

utichla v šumu. Nechtěl riskovat, že jeho výtvor řekne něco nemístného,

jako že třeba nemůže najít zaměřovací vysílač, protože nemá žádné tělo

nebo něco podobného.

Nadefinoval zaměřovací kmitočet SDPP podle nejnovějších tabulek a

zapnul solanský vysílací automat. O chvilku později dorazily slabé vlny a

tiché hvizdy i k zaměřovacím detektorům u kterých vyčkával Ray 2.

" Vydrž a pokus se přežít. Zaměřili jsme tě a dostaneme tě odtamtud."

Solaňan záviděl pozemšťanům jejich sebedůvěru a trochu škodolibě se

těšil, až se pokusí domělého Johnsona skutečně zachraňovat. To bude

teprve legrace. Musí si dobře naladit odposlechovou vlnu. Specialisté ze

zásahové jim prý připravili spoustu překvapení. Dokonce už se sázeli, jak

dlouho kdo z nich vydrží. Vsadil si nejvíc. Celých dvacet minut. Kdyby to

vyšlo, měl by velmi dobrý sázkový poměr. A jestli ne, alespoň se pobaví.

Kdyby tu tak chtěl přistát někdo z pozemského výzkumného ústavu. Solaňan

však cítil, že se mu toto přání asi nesplní.

Předstartovní přípravy na odvrácené straně asteroidu právě vrcholily.

Sedm lesklých bojových strojů pomalu rolovalo k hlavní ranweyi. Byla to

nádhera. Desítky tun pancéřované oceli ve spojení s nejmodernější

technikou dávaly úderným stíhačkám solanského letectva impozantní vzhled

a neobvyklé letecké vlastnosti. Tyto nové prototypy zde nechalo letectvo

pouze přechodně uskladnit, ale před několika hodinami velení rozhodlo, že

půjdou do boje hned napoprvé naostro.

Skupinka pilotů opustila pohotovostní vozidlo a zamířila ke strojům.

" Henry, to je nádhera, když za nás ty automaty naparkujou i na start a

my se na to můžeme klidně koukat zvenku." otočil se vousatý pozemšťan ke

svému solanskému kolegovi.

" Já tomu moc nevěřím. První zkouška a hned naostro. Brede, to je

nějaký divný." zasyčel solaňan a udiveně nahmatal na lýtku podivný

polštářek s kapalinou, zašitý v kombinéze. Pozemšťan ho s údivem

pozoroval.

" Co je ? Ty si ten chlast musíš tahat s sebou i do akce ? "

" Já nevím, co to je ? Podívej se, jestli to nemáš taky. "

Všichni piloti si s údivem prohmatávali záhyby svých kombinéz a

objevovali to samé. Překvapeně na sebe zírali a nikdo nevěděl, co říct.

Někde mezi nimi vsklíčilo temné tušení, kterému však raději nikdo nechtěl

uvěřit. Lepší klidná nevědomost, nežli krutá skutečnost.

Výjimkou byl Henry. Již od školních let měl problémy se svou

zvídavostí, která ačkoliv by podle oficiálních instrukcí měla být v

solanských školách vítaná, přinášela mladému solaňanovi nevraživost

učitelů, které svými dotěrnými otázkami přiváděl až na pokraj šílenství.

Tehdy si ještě neuvědomoval, jak neúnosná může být otázka, nad kterou

učitel nikdy nepřemýšlel a která je natolik složitá, že ji nedokáže před

čekající třídou zodpovědět. O to horší bylo, že všichni žáci jako

naschvál dávali pozor, čímž pedagoga uvedli do rozpaků. Ten, kdyby

přiznal, že neví, ztatil by nad svými studenty převahu i část autority.

Když začal improvizovat a vykládat bludy, to zvídavé dítě ho zesměšnilo

dalšími dotěrnými otázkami.

Teď Henry své dávné učitele zcela chápal a proto právě intenzivně

přemýšlel, jestli by svou doplňující otázkou nemohl někomu ublížit.

Těžko. Když jim něco zašili do kombinéz, museli o tom vědět. Třeba jim to

neřekli pouze nedopatřením a když se teď zeptá, budou všichni piloti

klidnější a celá dněšní ostrá akce bude úspěšnější. Myslel to vlastně

všechno dobře. Stiskl vysílačku.

" Žádám spojení s velitelským centrem."

" Máte minutu do startu. Je to nutné ? " zachraptěl mu do uší operátor.

Ostatní piloti se na Henryho udiveně dívali a žasli nad jeho odvahou.

Za možné důsledky své zvědavosti si teď už může sám, ale všichni se

dozvědí, co chtěli vědět. Někteří mu byli vděčni, ale většina si právě

myslela něco o do nebe volající hlouposti.

" Je to nutné." odpověděl klidně solaňan.

" Jste přepojen do velitelské místnosti. Můžete mluvit."

" Promiňte, že ruším předletové přípravy, ale objevil jsem ve svém

skafandru plastikovou ampulku s tekutinou, o které mne před akcí nikdo

neinformoval. Chtěl bych vědět, jestli se jedná o něčí omyl, nebo jestli

jde o nějaký záměr, pokud to není tajné." potil se do mikrofonu Henry a

kdovíproč měl právě teď pocit, že udělal velikou chybu. Kdyby mu snad

zbývalo více života, nežli následující dvě hodiny, mohl by toho velmi

litovat.

Zesilovač na Sargově stole vychrchlal pilotovu zprávu a generál se usmál

na své důstojníky.

" Tak tady vidíme typycký důsledek zařazení člověka do nevhodné

funkce."

Pak si na monitorech všiml, že se o pilota pokoušejí mrákoty a vypnul

mikrofon přístroje.

" Ten chlapec měl být u rozvědky nebo kdekoliv jinde, kde je zapotřebí

samostatně myslet. Tam by se mohl ptát do omrzení. Ale tady musí být

zticha a poslouchat."

Letecký důstojník se nahnul k Sargovi.

" Je to jeden z našich nejlepších lidí. Vede tým v akci a má skvělé

výsledky. "

" Tak to je skvělé, jestli se toho dožije, tak ho zítra za odměnu

přeřadím do nějaké kancelářské funkce. Nemám rád tyhle dotěrné myslitele

na výkonných místech. Jsou nespolehliví. Pochyby, emoce a zase pochyby,

dříve nebo později se začnou viklat. Nesmějí se přetěžovat, protože pak

jsou ještě více všímaví. Takové nepotřebujeme. Teď máme o problém navíc,

ale já ho řešit nebudu !"

Sarga se otočil ke svému psychoanalytikovi, který postával za jeho

křeslem.

" Jste psycholog, máte armádní výcvik a také máte omezovat moje nervové

vypětí po dobu dovolené. Tak si něco vymyslete."

Psycholog byl velmi pohotový a bleskurychle přistoupil k aparátu.

Stiskl tlačítko mikrofonu.

" Chytrá otázka." pronesl klidně a mezitím intenzivně přemýšlel. Byl

jedním z těch lidí, jejichž duševní vypětí vyvolávalo pohybové změny v

okolních prostorách. Na Venusii, odkud pocházel, se mu to dařilo dost

dlouho tajit, ale když s tím vyděsil jednoho svého velmi bohatého

pacienta, poškodil si pověst tak, že musel uprchnout až na Solan. Teprve

zde mu se vstupem do armádních služeb začala přicházet skutečně dobrá

klientela. S financemi už problémy také neměl a někdy byla jeho práce

dokonce velmi vzrušující, jako třeba teď. Na jeho výroku závisí duševní

rozpoložení všech letců v akci. Jestli budou s vypětím všech sil čekat,

až jim jehla s jedem na dálkový pokyn vnikne pod kůži, nebude to dobré.

" Nevím, jak je to možné, že vám o dnešním speciálním vybavení

neřekli." pokračoval a uvědomil si, že teď už bude muset říct něco

opravdu konkrétního, aby to pilotům nebylo podezřelé.

Na stěně místnosti se pohnul obraz a v sousední kanceláři vyskočilo od

telefonu sluchátko a s hlasitým řinčením dopadlo mezi kancelářské potřeby

generálova zapisovatele.

Psychlog se usmál. Měl to. Konečně životaschopná výmluva, za kterou se

nemusí stydět. Mezitím, co zapisovatel sbíral rozházené tužky a

diktafony, naklonil se analytik nad přistroj a začal vysvětlovat.

" Zřejmě vám to neřekli, protože se jednalo o utajovanou skutečnost.

Měli jste se to dozvědět až v kabině, ale když to potřebujete vědět už

teď, tak vám to řeknu o něco dříve."

Nechal svá slova doznít a s uspokojením sledoval pohledy, kterými se

ostatní piloti s despektem dívali na Henryho. Ten v tuto chvíli už jen

trpce litoval, že se kdy na něco vůbec ptal.

" Jedná se o akci bojovou, kdy je váš nepřítel vyzbrojen o něco lépe

než vy. Počítáme s třicetiprocentními ztrátami na strojích, ale nechceme

ztratit nikoho z vás. V případě zásahu vás stroj automaticky okamžitě

katapultuje a vy se dostanete do volného kosmického prostoru. Pokud bude

mít nepřítel převahu, můžeme mít problémy se k vám dost rychle dostat. V

ampulích skafandru máte kapsle s nitrožilní výživou, kterou vám bude malé

zařízení, zašité ve vnitřní kombinéze, vstřikovat v pravidelných

intervalech. Můžete tak přežít ve vesmíru bez naší pomoci i několik dní.

"

Henrymu se zdála taková péče o piloty dost nepravděpodobná, ale nechtěl

si ještě více komplikovat život. Dneska už si uškodil až dost.

" Děkuji za informace." odpověděl a odpojil vysílač.

Nad budovami se rozsvítila zelená světla a stroje se začaly třást. Nové

solanské energobloky v reaktivních motorech pracovaly naplno a kotvící

desky se prohybaly extrémní zátěží. Vzduch se chvěl ionizací a Henrymu se

pod helmou zježily všechny vlasy.

" A to nám tvrdili, že přilba má radiační i magnetické stínění. Houby

! "

Piloti se rozeběhli ke svým strojům, zatímco odcházející technici s

přáním dobrého letu prchali z letištní plochy. O několik okamžiků později

již byli všichni na svých místech a oblaka modré mlhy, která se

uvolňovala z roztaveného povrchu plastotitanových držáků řvoucích strojů,

zakryla celou plochu letiště i s přilehlými budovami. Čističe vzduchu

pracovaly naplno a v Sargově štábu byla atmosfééra k zalknutí.

" Tak jedeme do toho ! " vyštěkl generál.

Letouny se mírně zachvěly, a pak v okamžiku odpojení kotvících desek,

jediným skokem zmizely naráz v blankytně modrém nebi. Ionizace pominula a

tichý větřík pomalu rozfoukával zbytky nafialovělého oparu po přilehlých

farmách, kde se drobné splodiny zvolna snášely do zrajících lánů žlutých

zrajících klasů.

" Zase o pár stopových prvků v potravě víc." ušklíbl se Sarga a napil

se pěnivého povzbuzujícího nápoje.

" Kontakt s pozemským křižníkem za čtyři minuty. Holografické

projektory už pracují na plný výkon. " hlásil zpravoddajský důstojník.

" Teď jsou na tahu pozemšťané." pronesl generál " Ale jestli budou hrát podle mých pravidel, mají smůlu."

Pozorně se naklonil nad projekční stůl, kde mu přesně tak, jak

požadoval, právě promítali stručný rozbor osobnosti, chyb a klíčových

způsobů rozhodování velitele pozemského křižníku. Jakýsi plukovník

Parker. Svědomitý, vytrvalý, přesný, trochu komisní. Dokonalý voják, jeho

jedinou slabinou byly špatné odhady, na které již několikrát doplatil.

Ano. Byl povrchní.

Sarga se zmítal ve svém živlu. Teď, když znal svého protivníka do

nejmenších detailů, cítil se mnohem lépe. Proti němu nestojí smrtonosný

nepřítel, ale pouze člověk. Člověk, který má svá slabá místa, o kterých

často nevědí ani jeho nadřízení a většinou ani on sám.

Již dvakrát se nechal hloupým pirátským trikem, nebo špatným odhadem

palebné síly i se svým křižníkem sestřelit, ale pokaždé se mu podařilo se

katapultovat na nějakou blízkou primitivní planetu. Sám by tam samozřejmě

nikdy nepřežil ani dva dny, ale pokaždé ho zachránil kapitán Stone, který

byl náhodou vždy nablízku. Pěkná náhoda. Vždyť Stone je tu dnes taky. A

Parker mu teď asi letí splatit dluh. No tak uvidíme.

Bojový křižník galaktické policie se s velmi efektní materializační

explozí vyloupl z nicoty a vzápětí se ponořil do mrazivého stínu čtvrté

planety soustavy. Plukovník Parker měl plné ruce práce a snažil se

předvídat všechny následující situace. Celá posádka ve stavu maximální

bojové pohotovosti zaujala svá místa u jednotlivých obranných sekcí a

plukovník marně přemýšlel, jak mohla průzkumná sonda vystřelená z lodi

okamžitě po vstupu do standartního prostoru, přinést tak šokující

informace.

" Mám na monitorech sedm solanských bojových křižníků obklopených rojem

útočných strojů. " hlásil velící důstojník.

" Připravte útok." zavelel Parker.

" Cože ?? " vyjekl překvapený důstojník. " Vždyť to je jasná

sebevražda. Nikdy nemůžeme odolávat takové přesile."

" V nařízeních stojí, že jsme vyzbrojeni dostatečně pro jakoukoliv

situaci. Tak si to vyzkoušíme."

" Ale pane, to přece nemůžete myslet vážně. Vždyť všichni víme, že

admirál Neumann je zastáncem přehnané úsporné politiky a těm jeho odhadům

se nedá věřit. Zavoláme posily. Za hodinu jsou tu a můžeme začít akci. "

" Poručíku, vy pochybujete o kvalitě naší výzbroje ?? Ještě jednou

uslyším něco podobného a dám to do hlášení. Jsme vybaveni zcela

dostatečně k likvidaci všech těch solanských zastaralých lodí. "

" Ale plukovníku. Ty lodě asi vůbec nebudou zastaralé. Kontrolovali

jsme jejich gravitační i magnetické obrazy a nic. Musí mít kolem sebe

neprostupné silové pole. Při přímém útoku nemáme šanci. "

" Tak je necháme zaútočit jako první. Budou muset vypnout štíty a pak

je zasypeme mířenými střelami."

" Slyšel jsem dobře ?? Říkal jste mířenými střelami ? Proč nepoužijeme

naváděné hlavice ? " zíral důstojník na svého nadřízeného.

" V době našeho startu byly dvě třetiny našich řízených hlavic na

pravidelném seřízení a nevidím důvod, proč by dálkově řízené střely měly

mít nižší vojenský efekt. Výcvik na to máte, tak zaujměte své místo u

řízení. Prvních pět střel řídíte vy. A miřte přesně ! "

" Přesně na co ? "

" To je snad jasné, že na malé útočné stroje. Až když zachytíte

gravitační obraz solanských křižníků, znamená to, že vypnuly silové pole

a pak použijeme našich zbývajících pět řízených střel s jadernou náloží.

Okamžitě po jejich odpálení letíme zpět za čtvrtou planetu. Nevím, kolik

toho náš štít dokáže vstřebat." plukovník se na svého podřízeného

povzbudivě usmál a doufal, že tím diskuse skončí. Už mu docházela

fantazie a v povzbuzování posádky měl již od prvních letů značné

problémy. Nikdy mu nevěřili, že to dopadne dobře. Nechápal proč. Je

pravda, že většinou ztroskotali a prohráli co šlo, ale to už je asi věčný

úděl galaktické policie. Parker měl tuto práci rád. Cítil se důležitý a

hlavně užitečný. Vždyť je to vlastně on, kdo tvoří dějiny pozemské unie a

zbývajícího vesmíru, kdykoliv bojuje s piráty, se solaňanny nabo s

dezertéry z vlastních řad. Kdyby tu nebyl on a jemu podobní, tak by téměř

polovina pozemských novin neměla o čem psát. Skutečně. Vždyť poslední

dobou už pravidelně dostával od některých redaktorů provize za záznam

dostatečně dramatických kosmických soubojů, o které poslední dobou nebyla

vůbec nouze. Postupně mu tak vznikl docela slušný vedlejší příjem.

Co na tom, že byli špatně vyzbrojeni, že neměli odpovídající vybavení a

že jich většinou bylo příliš málo. Plukovník dobře věděl, že když se

stihne katapultovat včas, určitě někdo vyšle záchrannou výpravu. Ať již

dříve nebo později, nakonec ho někdo najde a pokud nebude v průběhu

nudného čekání vylézat z modulu nebo neudělá nějakou jinou hloupost, při

které by ho něco sežralo, sežehlo nebo beze stopy rozpustilo, na Zemi ho

čeká sláva a pocty náležející fanatickému bojovníkovi za pořádek,

spravedlnost a práva pozemské unie.

" Říkal jste, že jaderných hlavic máme pět. " ozval se znovu poručík

." Ale solanských křižníků je tam přece sedm. " dodal vyčítavě.

" Miřte přesně a ono to nějak ddopadne. Hájíme tady zájmy unie a celý

civilizovaný svět se na nás dívá." pronesl pateticky Parker a odešel se

připoutat do sprchového koutu, kde trávil většinu podobných útoků. Proudy

vody mu přinášely uvolnění a antigravitační vybavení hygienických bloků

vyrovnávalo nepříjemná přetížení lépe, nežli většina křesel v pilotní

kabině. Bloky byly dodány do lodi později a výrobce již měl zřejmě

modernější přístrojové vybavení.

Na tento svůj objev byl plukovník hrdý, ale nikomu o něm neříkal.

Všichni jeho podřízení si mysleli, že je stále na příjmu a pouze striktně

dodržuuje fakt, že předal velení svým důstojníkům, přičemž si zapisuje a

analyzuje chyby všech zůčastněných. Bylo to tak lepší. Všichni se báli

mu cokoliv říct a Parker měl úplný klid. Sprchu většinou opouštěl až v

okamžiku, kdy se záchranný modul i s hygienickým blokem odpoutal od lodi

a vydal se k nejbližší planetě. Ani dnes nepředpokládal, že by to mohlo

dopadnou jinak.

" Celý svět se na nás dívá ? Já vidím jen solanské křižníky, jinak

nikde nikdo ! " remcal velící důstojník a rychle překontrolovával všechny

bojové sekce. Desítky chvějících se dlaní na ovládacích mechanismech

připravených a odjištěných raket vyvolávaly v jeho mysli mrazivé nadšení.

Musí zaútočit co nejdříve, nežli začnou nervózní střelci otupovat.

Vzpoměl si na jeden z cvičných útioků, kdy čekali v bojové pozici tak

dlouho, až selhalo všech patnáct střelců, kteří nevydrželi muka čekání a

nakonec vypálili své rakety nazdařbůh, jen aby odlehčili svým vypjatým

nervům. To byl extrémní případ. Nikdo nevydrží čekat čtyři hodiny s

prstem na spoušti. Ale teď je ta pravá chvíle. Napětí vrcholí a střelci

se svých smrtonosných svěřenců rádi zbaví. Zásahy se zaznamenávají a ti

nejlepší získají po návratu na základu od letectva prémie. Musí se

snažit.

" Za dvacet sekund vyletíme ze stínu planety. Okamžitě se zaměřte na

cíle a palte. "

Poručík prudce vydechl a sehnul se nad konzoli ovládacích jednotek.

Stiskl červené tlačítko a bojový křižník se dal do pohybu.

Henry je uviděl první. Ale radost z toho neměl. Okamžitě po zaparkování

stroje po boku jednoho z kosmických obrů, ve chvíli, kdy ještě celý

útočný a zaměřovací systém nebyl plně aktivován, prozářily bezednou

vesmírnou temnotu nafialovělé naváděcí paprsky, které pomalu vycházely

zpoza čtvrté planety soustavy. Podle všech odhadů by se měl v průběhu

následujících několika sekund vynořit celý bojový křižník vesmírné

policie.

" Nepřítel lokalizován. Pozice těsně za Alfa čtyři. Jednička a dvojka

mají povolení odpálit." vydal Henry svůj verdikt.

" Rozkaz potvrzen. Odpalujeme první salvu. "

Od dvojice bojových strojů v čele formace se oddělilo několik raket a

zvolna zamířilo k vycházející lesklé kovové konstrukci pozemského stroje.

Ten se velmi pomalu otáčel, až nabral směr přímo na solanskou flotilu.

Naprogramované letící hlavice se v sevřeném šiku blížilly přímo k hlavním

motorům. Několik pořádných detonací by mohlo v několika sekundách vyřadit

celý generátor z provozu a pak by byl osud křižníku zpečetěn. Silové pole

nebylo zapnuté a to bylo pro solaňany dobré znamení. Už nezbude čas na

odvetnou salvu, kterou armádní předpisy povolovaly až po prvním útoku

nepřítele. Henry byl nadšen. Vypadalo to na čisté vítězství. A beze

ztrát. V duchu děkoval solanské tajné službě, ža přišla na ten skvělý

nápad spolupracovat s nejvyššími pozemskými veliteli při vytváření jejich

složitých a nepřehledných armádních předpisů. Leccos se tam ztratilo, ale

dost věcí se tam podařilo i přidat. Třeba právě tato položka zabraňující

meziplanetárním incidentům a nedorozuměním. Až dostanou zásah, bude

jasné, že nejde o nedorozumění. Ale to už bude pozdě. Henry se uvolněně

usmál.

Do zásahu zbývalo dvacet sekund, když v bojovém člunu nastal polach.

Kontrolky na displeji zářily jasně červeně a solaňan nechápal, co se

děje. Falešný polach ? Ohrožení systému ? Ne, to nebyl omyl. Henry

zpozoroval úzký laserový paprsek, který spojoval jeho člun se vzdáleným

pozemským strojem. Ozařoval kabinu a každou chvíli solaňana oslnil.

Naváděcí paprsek. To není dobré. Snažil se překonat mihotavé mžitky před

očima a tápal po komunikátoru.

" Volám zástupce velitele roje. Mám tu poplachové hlášení z vašich

strojů. Nede jak jste na tom ? "

" Zaměřili nás. Všichni jsme pod jejich lasery. Máme vyčkávat v pozici

? "

" Jak jsou na tom naše holovizní křižnníky ? Míří na ně nějaký paprsek

? "

" Ne. Všechny jdou na nás. Já mám na sobě dva. " Relaci přerušilo

praskání a lomoz v kabině. " Nic nevidím, vůbec nic nevidím. Ty bastardi

mi vypálili oči. Dostal jsem přímý zásah do obličeje..."

Henry se ovládal a snažil se nepanikařit. Se zavřenýma očima se

soutředil na vývoj situace. Každou chvíli měl přijít signál úspěšného

zásahu jaderných hlavic, ale sekundy se nekonečně táhly. Zvědavost ho

nutila otevřít oči, ale žhavý tlak na víčkách ho utvrzoval v přesvědčení,

že pohled, který se mu naskytne, bude poslední v životě.

Proč proboha používají naváděcí paprsky ? Kdyby vyslali normální řízené

střely, měli by mnohem větší šanci na úspěšný zásah. Přece nemohli vědět,

že piloti nebudou mít v přilbách ochranné filtry a již pouze zaměřovací

paprsek bude stačit na to, aby je zcela paralyzoval.

Ticho v kabině prolomil palubní počítač : " Nepřátelská loď vystřelila

salvu jedenácti raket s laserovým zaměřováním. Hlavice jsou konvenční.

Doba do zásahu půl minuty. "

Henry se vzpamatoval a vykřikl : " Odlet. Všichni ze svých pozic.

Kličkujte a útočte střemhlav. Oči otevřete, teprve až po dvou manévrech

naslepo. První manévr všichni doprava a pak nahoru."

Prudké přetížení jej zalisovalo do anatomické sedačky a solaňan si

uvědomil, že mu v záhybu kombinézy cosi cuklo. Odjištěná kapsle

nepříjemně studila na holé kůži a Henryho se zmocnil pocit zoufalství.

Tak tohle jsou ty jejich vitamíny a výživné látky. Při prvním náznaku

nebezpečí se odjistí a jekmile se pokusí se katapultovat, jehla mu

automaticky vpálí do žíly svou dávku smrtelného jedu. Vždyť se to

proslýchalo už na letecké škole, i když tomu nikdo z pilotů nevěřil.

Tolikrát ho cvičili, aby ovládal svou pamměť a ani při nejhlubších

psychických sondách nic nevyzradil a teď mu evidentně nevěří. Raději ho

zabijí, než by riskovali prohru. Ten technik, co tvrdil, že dnes nejsou

na strojích výsostné solanské znaky asi nevtipkoval. No a co. Už je

stejně pozdě. Deprese vrcholila a Henry sevřel řídící páku a opatrně

otevřel oči.

Nafialovělý paprsek pronásledoval jeho člun stejně tak jako většinu

ostatních v těsném závěsu a nevěstil nic dobrého. Vyděšení piloti

splašeně prolétávali solanskýmmi křižníky, čímž pozemšťanům, kteří vše z

dálky sledovali, způsobovali těžké šoky.

Na obrazovce videorádia zablikala tvář pozemského důstojníka.

" Solanští piloti, vaše vlast Vás poslala na smrt, ale my vám dáme

šanci. Pokud se okamžitě vzdáte, deaktivujeme naše hlavice a vezmeme vás

do zajetí. "

Henry měl pocit, že se jehla s jedem v kombinéze nepatrně zachvěla.

Jediné špatné slovo a skončil jednou provždy. Sarga to všechno určitě na

asteroidu poslouchá.

O Sargu se pokoušel infarkt. Tolik se na bitvu těšil. Ale jeho válečná

lest nevyšla. Jak to ? Nebyla sice úplně dokonalá, ale velitel lodi měl

být přeci dost unáhlený člověk. Prvděpodobnost chyby a impulsivního

rozhodování byla u plukovníka Parkera velmi vysoká, tak jak je tedy

možné, že dělá, jako by solanské křižníky vůbec neviděl ?

" Ani vaše křižníky vám nepomáhají. " hřměl z vidoerádia demagogický

hlas. " Než aby vypnuli své silové pole, raději se podívají na vaši

zkázu. "

Tak a je to. Silové pole. Neútočí na ně prostě proto, že si netroufnou.

Proč si ale myslí, že mají silové pole ? Že by je kontrolovali zblízka ?

Nebo mají nějaké nové přístroje ? To je ale smůla.

" Za pět sekund přestanete existovat. Máte poslední šanci. "

Sarga se vztyčil a zařval : " Na to nemám nervy. Každého, kdo se vzdá

nebo se pokusí katapultovat, okamžitě zabíít. " pak poněkud tišeji

nařídil " Vydejte příkaz nejbližšímu solanskému křižníku, aby okamžitě

zamířil k našemu systému."

Generál se pomalu posadil a snažil se nemyslet na to, co se děje nahoře

v kosmu. Armádní psycholog se k němu nenápadně natočil a v průběhu

několika minut odpoutal Sargovu mysl od děsivých galaktických problémů k

šokující vizi překvapivé návštěvy generálovy manželky. Detaily jejího

možného příjezdu do rekreačního centra vybaveného pro generálovu potřebu

Sargu vyděsily natolik, že by se nejraději na celý kosmický konflikt

vykašlal a okamžitě odjel zahladit stopy své bujaré relaxace, rozpustit

tým masérek a přeuspořádat videotéku. Představa, že je jeho manželka

mimo kontrolu přidělených expertů služby byla děsivá. Těch nepříjemností

a ty zdlouhavé, úmorné a nikdy nekončící hádky. Skoro jako tekrát, když

jí jakýsi pozemskký agent prodal za několik tisíc dolsů rozsáhlé

materiály o generálových večírcích na Venusii. A to tam ještě ani nebylo

všechno, ale nepříjemnosti z toho měl přímo kosmické. Tehdy se také

rozhodl, že už nikdy nepojede na žádnou svoji dovolenou nikam mimo

kolonie solanu. A dobře udělal. Zatím. Ale kdyby na něho mělo zase něco

prasknout, pak zodpovědné osoby nedožijí rána.

Generál na chvíli zapoměl, co se děje v sektoru Alfa čtyři a to bylo

dobře, protože se tam právě odehrávaly samé pro Solan velmi nepříjemné

věci.

Henry se v prudkých poryvech přetížení potil v pilotním křesle a zděšeně

sledoval oslňující exploze, ve kterých se ztrácely stroje většiny jeho

kolegů. Těsně za sebou měl stále několik naváděných střel, které mu velmi

zákeřně nadbíhaly, aby na něho vzápětí střemhlav útočily, netrefily se a

celý vyčerpávající hon mohl pokračovat dál. Solaňana deptala představa,

že ten, kdo ty prokleté střely řídí, sedí v klidu za konzolí svého

počítače a s joystickem v ruce se oddává dojmu, že hraje videohru. Ani by

se nedivil, kdyby na takové akce armáda používala děti, které byly co se

týče reakcí a rychlých rozhodnutí v průběhu hry, mnohonásobně rychlejší

nežli jejich dospělí kolegové. Jednou, ještě za školních let, četl na

Solanu studii, ze které jasně vyplývalo, že čím méně toho řídící osoba

ví, tím rychleji se rozhoduje. A v boji, kdy na rychlosti reakcí a

momentu překvapení záleží často více, nežli na dalekosáhlých

strategických úvahách, to platí dvojnásob.

Prudce uhnul doleva a vyděšeně sledoval jednu ze střel, která jen o

několik metrů minula levé křídlo. Ne, to nevydrží. Z jednotky už zbývalo

jen pět strojů a husté mraky kovových úlomků, kterými prolétával, mu

připomínaly jeho již neexistující kolegy, kteří se rozplynuli v duhových

zásazích smrtonosných střel. Netušil, že tři z pěti solanských strojů již

letí pouze ze setrvačnosti, protože kapsle s jedem v kombinéze vykonaly

své poslání v okamžiku, kdy se piloti pokusili katapultovat.

Další zásah. Oslniivý záblesk Henryho na okamžik oslepil a když se mu

opět vrátil zrak, zjistil, že jeho pronásledovatelé zmizeli. Hlavice

prolétávaly bezcílně prázdným prostorem a nafialovělé paprsky pro ně

marně hledaly vytoužený cíl. Prémie nebudou. Mezi malým bojovým strojem a

pozemským křižníkem se jako dar z nebes objevil meteorický roj, který

Henrymu zastínil výhled na nepřátelský stroj. Opatrně srovnal rychlost

lodi s rojem a nechal se unášet pryč, daleko od vraždění, utrpení a

nemilosrdných jatek v provedení odpovídajícím třiadvacátému století

datování pozemské unie.

Henry byl šťastný. Podle všeho byl jediný, kdo z celé letky přežil.

Bylo to kruté, ale solaňanovi to právě teď připadalo spravedlivé. Všechno

to vyptávání před akcí, nepříjemnosti a složité vedení operace, která je

předem odsouzena k neúspěchu. Vždyť by to bylo tak kruté, zahynout

nevlastní vinou, bez špetky naděje, jako odečitatelná položka ve

statistických materiálech. V duchu se mu vybavil hlas : " Počítáme s

třicetiprocentními ztrátami. Máte moment překvapení." Ztráty byly

devadesátiprocentní a moment překvapení se nekonal. Jak byl naivní ve

chvílích, kdy svým velitelům věřil. Už nikdy, nikdy nebude bojovat pod

cizím velením. Nést odpovědnost za chyby druhých a pykat za ně. Ne, už

nikdy. V Henrym pomalu dozrávalo životní rozhodnutí. Dezerce. A život na

volné noze. Třeba se dá s pozemšťany mluvit. Prý jsou tak zkorumpovaní,

že přistoupí na cokoliv, z čeho jim plyne zisk. A Henry měl co nabídnout.

Perfektní znalost solanských zaměřovacích systémů ho stavěla mezi

leteckou elitu v tomto oboru. Měl toho v hlavě víc, nežli mohl kdy jaký

pozemský agent nakrást z přísně střežených solanských archivů. Vyplatí se

jim. Snad nebudou nevděční.

Rozhodl se. Opatrně vyndal ze zásuvky tavný nůž a centimetr po

centimetru vydolovával jedovou kapsli ze své kombinézy. Z lesklé tkaniny

se vynořila nejdříve malá plastická nádobka se zelenou tekutinou a hned

za ní kovově chladný mechanismus, ze kterého vykukovalo tenké lanko

antény, která mizela kdesi v útrobách skafandru. V okamžiku, kdy celé

zařízení vysunul ze záhybu látky, jehla s sebou prudce škubla a

postříkala palubní desku zelenými kuličkami, které se drolily, odrážely,

znovu drolily a znovu odrážely a vytvořily tak v kabině jemnou

nazelenalou atmosféru.

Henry se naklonil k ovladači odsávání a nastavil čistící režim.

Přestože ho vzduchotěsná přilba chránila před jedem více než dostatečně,

obával se, že se zelené kuličky časem dostanou do kombinézy čerstvě

vyřízlým otvorem. Naklonil se pro lepicí pásku a pak spatřil svůj zlý

sen. Jedna ze zbloudilých solanských střel právě prosvištěla kolem lodi

a našla si svůj cíl právě v nedalekém meteorickém roji. Záblesk jasnější

než tisíc sluncí ozářil celý planetární systém a vypařil celý roj v

několika desetinách sekundy. Pozemské zzaměřovače vzápětí našly svůj cíl

a několik raket bleskurychle zamířilo k malému stroji. Solaňan

automaticky zatáhl za ruční katapult a v následujícím okammžiku již z

volného vesmíru sledoval efektní výbuch své lodi. Udělal, co mohl a

všechno by bylo v pořádku, kdyby... Kdyby mu pod nafouknutý krunýř

kombinézy nezačal pronikat mrazivý chlad a ručička zásoby kyslíku

neklesala prudce k nule. Vyjeveně zíral na temný otvor v levé nohavici,

kterým zprudka unikal životodárný kyslík a v tisících drobných

krystalcích zmrzlého plynu se rozplýval v otevřeném prostoru. Henry nebyl

hlupák. Věděl, že je konec. Život mu už žádnou další šanci nedá. Smutně

se zahleděl k solanskému asteroidu a v hrdle mu zamrzl němý výkřik

beznaděje.

V pozemském křižníku vládla povznesená nálada. Někteří střelci se sice

mezi sebou stále ještě hádali, komu patří prémie za poslední oslnivý

záblesk, který pomalu pohasínal v temně rudých skvrnách na monitorech

většiny střeleckých kabin, ale členové důstojnického sboru byli vyloženě

spokojeni.

" O tom, kdo dostal ten poslední člun, rozhodne až komise na Zemi."

vydal svůj verdikt zástupce velícího důstojníka. " Zatím se tady moc

nehádejte, nevíme, co nás ještě dneska čeká."

Hlučící mužstvo se pomalu rozcházelo do svých kójí a občas někdo

hlasitě zanadával. Prémie za ostré bojové zásahy byly poslední dobou

jediným výrazným přilepšením k jinak žebráckému platu řadových

příslušníků vesmírné policie, a tak by každý nejraději sám povraždil

nejméně polovinu pilotů těch pirátských člunů.

Důstojník pomalu procházel poloprázdným sálem, až došel k radarovému

pultu.

" Máte tam něco ? "

" Ne. Nic, co by zatím bylo jisté..." v operátorově tváři se na okamžik

mihl falešný úšklebek, ale rozplynul se tak rychle, že si ho nikdo ani

nestihl všimnout. Tento specialista byl naverbován několik dní před

pohotovostním startem a ledabylý kontrolor si při jeho registraci

nevšiml, že většinu ze svých odborných vysvědčení získal na solanských

universitách. I kdyby si toho ale býval povšiml, mohl mu pouze do dokladů

zanést razítko " ČASTO PROVĚŘOVAT ", což by ale třeba právě dnes mohlo

odvrátit osudnou katastrofu.

Tento mladík, stejně jako většina dalších, kteří studovali v solanském

systému, pociťoval značné sympatie k režimu, který si vytyčil jako hlavní

cíl vzdělanost a vědu. K tomu přispívalo i to, že ho poznal právě z té

lepší stránky perfektně vybavených laboratoří špičkových universit.

A tady se mělo prý zasahovat proti tomuto systému. Ne, nebude nikomu

škodit, ani nic sabotovat. Bude jenom naprosto přesný a bude dělat

všechno přesně podle předpisů. To úplně stačí. Takže třeba ten stín

neznámé velké kosmické lodi, která se k nim právě teď přibližuje

meziprostorem nadsvětelnou rychlostí, raději nikomu nenahlásí. Ještě není

jisté, že se tu vynoří. Její obraz si přece mohl splést s meteorickým

rojem, i když ten by asi nevykazoval zápornou gravitaci. Operátor si

uvědomil, že všechna měření jedou do záznamu a bleskurychle stáhl

gravitační sondu z podezřelé oblasti a začal intenzivně měřit parametry

kovových úlomků, které zbyly po výbuchu jednoho z posledních strojů.

Důstojník se naklonil nad obrazovku a podíval se technikovi zpříma do

očí.

" Jak to myslíte, že nic, co by bylo jisté ? "

Operátor se nervózně podrbal za krkem a znovu upřel svůj zrak na široce

zářící pestrobarevné vzorky na stolním projektoru. Pak zvedl hlavu a

začal svou řeč : " Máme tady tisíce falešných odrazů od roztříštěných

zbytků malých bojových člunů, pak je tu několik meteorických rojů a navíc

mi tu ještě ruší obraz ty veliké holografické projece bojových křižníků

ze sousedního asteroidu. Myslíte, že je přes to ještě něco vidět ? Za

odrazy nevidím, můžu jenom odhadovat."

Důstojník se přísně zahleděl do obrazovky, která mu sice ve svém

mihotavém reji světélek docela imponovala, ale směsice souřadnic v jednom

z galaktických nářečí nedávaly žádný ucelený význnam. Hlavou mu prolétla

úvaha o tom, že už bylo dávno na čase uzákonit desítkovou soustavu pro

všechny planety vesmíru, ale ta se v zápětí rozplynula v záblesku

poznání.

" Takže vy říkáte, že ty projekce přicházejí z asteroidu ? "

" Ano."

" A jste si tím naprosto jistý ? "

" Samozřejmě. Zaměřil jsem projektor."

Důstojníkův sebevědomý úsměv člověka spokojeného sama se sebou se náhle

rozplynul a jeho obličej se zkřivil zlostí.

" Tak proč jste mi to okamžitě nehlásil ? To je přece sabotáž ."

Operátor litoval, že tomu blbovi vůbec něco říkal a pokoušel se hájit.

" Přišel jsem na to právě teď. Až když jste se mne zeptal. "

Důstojník se uklidnil." Tak to je v pořádku. Můžete sledovat dál." Pak

se naklonil k interkomu a vyštěkl : " Nastavit kurs na asteroid a

připravit útok na jejich pozemní zařízení. Povoluji použití hloubkových

hlavic s jadernými náložemi."

" Budeme je muset přemontovat z útočných střel, které jsme měli

připravené na solanské křižníky." ozval se z reproduktoru ustrašený hlas.

" Tak je přemontujte. Máte na to deset minut."

" Rozkaz."

Pozemský hvězdolet nabral kurs přímo na nedaleký asteroid a začal se

pozvolna s hrozivou neodvratností přibližovat ke konečnému cíli své

dlouhé cesty.

Sarga seděl shroucený v křesle a své okolí evidentně nevnímal. Vyděšený

lékař za stolkem intenzivně míchal povzbuzující lektvary a s obavami

sledoval potícího se psychologa, který se marně snažil se solanským

generálem zapříst jakýkoliv smysluplný rozhovor.

Velitel akce tupě zíral a nereagoval. Ztrátu svých lodí vnímal až

příliš bolestně. Vojenská disciplína ho nutila přijmout děsivou

skutečnost jako holý fakt, ale jeho lidské já ho sžíralo k nevydržení.

Nervy mu povolovaly s každým dalším smrtícím zásahem pozemských střel.

Když jednotlivé monitory pilotů zhasínaly a ukazatele životních funkcí se

měnily v nehybnou čáru, vynořila se mu v mysli trýznivá představa z doby,

kdy sloužil u letectva a při cvičném letu omylem odtrhl konektor

biosnímačů z řídící desky.

Stalo se to velice snadno, když jeden z bezpečnostních popruhů

nevydržel extrémní přetížení akrobatických kousků, které rád předváděl

nad letištní věží, a přetížení ho vytrhlo ze sedačky a přirazilo

nesmírnou silou ke stěně kabiny. Nikdy nezapomene, jak vyjeveně zíral na

chuchvalce drátů mizející v útrobách lesklého skafandru a hlavou mu

prolétávala divoká směsice nadávek ve většině soplanských dialektů.

V zápětí automat přepnul na automatického pilota, který se začal velmi

zvolna navádět na přistání. Trvalo to nesnesitelně dlouho. Automatický

detektor životních funkcí byl bez signálu a tak v souladu se směrnicí pro

nouzové stavy kdesi ve svém biočipovém mozku konstatoval smrt pilota a

vypnul přívod kyslíku, aby zbyla větší rezerva pro střelce, který se

krčil v oddělené spodní kabině stroje. Sarga se začal dusit. Nejdříve

pomalu a nenápadně. Vzduch, který dýchal, byl čím dál prázdnější. Musel

dýchat více a hlouběji a přesto měl pocit, že se dusí. Panika, křeče,

horečka, pot a široce rozevřené oči v namodralé tváři ujistily

vyprošťovací četu o skutečném stavu pilota hned, jak ho uviděli. Dávali

mu padesátiprocentní šanci na přežití a tvrdili cosi o celoživotním

poškození mozku. Mýlili se. Když se tehdy Sarga probral, byl to zase on.

Svěží, energický a rozhodný velitel. Nic mu nechybělo. Snad... Snad jenom

drobnost. Ale ta se objevila až mnohem později. Až poté, co se stal

nejvyšším velitelem tajné služby, a při jedné z extrémně náročných akcí

se náhle shroutil. Ne, nebylo to pravé nervové shroucení. Prostě vypnul.

Usnul s otevřenýma očima. Zdánlivě bez příčiny, ale vzbudit se nedal.

Probral se až po pěti hodinách a nic si nepamatoval.

Tehdy to všechny dost vyděsilo a vzápětí mu zařídili každoroční

dovolenou na zotavení, kam jezdil již čtvrtý rok právě do nedalekého

rekreačního centra. Celý ostrov pro sebe, krásné dívky, zpěv exotického

ptactva a šumění vln. Prostě dokonalá relaxace.

Doktoři tvrdili, že maximální riziko opakování podobných stavů je právě

teď, v solanském letním období, kdy metabolismus pracuje rychleji a emoce

jsou intenzivnější. Toto rizikové období by normálně trávil zcela nerušen

v absolutním klidu, nebýt těch dvou prokletých pozemšťanů. Ten Stone od

SDPP a jeho zákeřný android. Za všechno mohou jen a pouze oni.

Mark se zvolna probíral z narkózy a první, co uviděl, byla ustrašená tvář

jeho syntetického přítele. Pokusil se vstát, ale lokty se mu podlomily.

" Ještě chvilku lež, Marku, než se probereš úplně." Prolomil Ray tíživé

bzučení ventilace a desinfekčních přístrojů, do kterých právě čtyři

chirurgičtí roboti odkládali zbytky zakrváceného biologického sarkofágu a

desítky lesklých ostrých nástrojů.

Moderní medicína se stala kombinací kybernetiky a klasického lékařství,

přičemž slepě napodobovala většinu operací vykonávaných lidskými lékaři

bez nějakých větších technických vylepšení. Jedním z důvodů byla i

skutečnost, že unie pozemských lékařů vydala prohlášení, které povolovalo

operace vykonávané automaty pouze v případě, nemůže-li být přítomen

lidský lékař. Odvolávala se přitom na humální etiku a možnost zneužití

strojů, které se podle prohlášení zabrání tím, že stroje nesmí

improvizovat, ale budou vykonávat naprogramované operace přesně v

předepsané kvalitě, která byla nepatrně nižší, než kterou by mohl

poskytnou středně dobrý pozemský lékař.

Mark byl samá jizva a bolelo ho celé tělo. Nechápal, co se to s ním

vlastně stalo. Od okamžiku, kdy spolu s Rayem utíkali jako o život přes

vlhký letištní beton, si už vůbec nic nepamatoval. Znovu se pokusil

vstát. Dalo to nesmírnou práci a každou chvilku sykal bolestí. Nakonec se

přece jen odlepil od lůžka a spustil nohy na podlahu. Promnul si oči.

" Kde to jsem ?? "

Ray se pokoušel nepanikařit a nějak ohleduplně svému příteli vysvětlit

současný stav situace.

" Víš, Marku, tam na tom letišti tě trefili, pak jsi omdlel v kabině,

pokusil se tě zabít zubařský robot a mezitím jsme uprchli v solanském

bojovém křižníku, kde jsme ještě právě teď."

Mark jen tupě zíral. Po chvilce mu došlo, co to vlastně android říkal a

udivenně zakroutil hlavou. Znovu sykl bolestí a chytl se za zátylek.

Čerstvá jizva o sobě dala vědět a bolestivé svrbění kůže se téměř nedalo

vydržet. V diagnostickém automatu cosi písklo a ke Stoneovi přiťapkal

jeden z menších zdravotních robotů a přestříkl mu zátylek nějakým

chladivým sprejem. Mark byl od tohoto okamžiku celý ztuhlý a snažil se

moc nehýbat. Ptal se však dál.

" Kdo tedy teď vlastně řídí tenhle křižník ? Ti roboti jsou na solaňany

nějak moc přátelští." usmál se kapitán.

" Správu lodi převzal Ray 2, moje softwareová kopie. Před tvou operací

se z tohoto sektoru odpojil, ale nedivil bych se, kdyby nás už zase

poslouchal."

Mark se přestal usmívat. " Odkdy řídí křižníky samostatné programy ? "

Ray odpověděl. " Od té doby, co si vede Solan svůj vlastní tajný

vojenský výzkum."

" Hmmm.... Tak to bude asi ještě veselé." ucedil Mark a obrátil řeč

jiným směrem. " Kde se tedy právě teď nacházíme ? "

Právě když se android chystal k odpovědi, ozval se z reproduktoru u

stropu Ray 2.

" Nacházíme se na stacionární oběžné dráze nad asteroidem Alfa čtyři.

Pod námi jsou pravděpodobně solanské výzkumné laboratoře a zřejmě i

jejich věznice. V průběhu kapitánovy operace jsem prováděl výzkum v

radarovém spektru a zjistil jsem, že z podzemních urychlovačů asteroidu

unikají silné neutronové svazky. Podle zbytkové radiace z obletových

snímků to vypadá na dvě atomové elektrárny v blízkosti magnetických pólů

tělesa."

Ray se otočil ke stropu a vyčítavě vykřikl : " To jsi celou dobu jenom

studoval snímky, zatímco tady Markovi šlo o život ? "

V reproduktoru u stropu zašumnělo a ozval se o poznání stísněnější

hlas. " Vím co se stalo. Prošel jsem zrychlené záznamy. Ale v té době

jsem se zabýval zaměřováním nouzového radiového volání z asteroidu."

Místnost zaplnil jednolitý šum, ze kterého občas vyrážel hysterický

hlas agenta Jonese. Zpráva nebyla ucelená, ale bylo z ní jasné, že Jones

je ve vážném nebezpečí."

První se vzpamatoval Mark : " Ale vždyť Jones se vrátil zpět na Zemi.

Byl sice ve špatném stavu, ale vrátil se. Co by tedy dělal teď a tady ? "

Ray se zamyslel. " Mě se ten Jonees na Zemi nějak nezdál. Nedalo se s

ním mluvit, nevtipkoval, ztratil zájem o kariéru, vždyť to snad ani nebyl

on."

" Říkalo se, že mu někdo vypláchl mozek." dodal Mark.

" A co když to nebyl vůbec on, ale jeho identická rychlokopie z DNA. Tu

přeci dokážeme vyrobit do měsíce i na Zemi a jediný problém bývá s tím,

že má úplně prázdný mozek."

" Ty myslíš, že nám poslali zpátky jeho kopii, robota s prázdnými

krystaly a opravdového Jonese drží tady dole pod zámkem ? "

" Vypadá to tak."

" Ale to by musel být moc dobrej, aby se dokázal dostat k vysílačce a

volat pomoc." divil se Mark. " Jones nikdy moc dobrej nebyl. To se mi

nějak nezdá."

" Vypadalo to věrohodně." přesvědčoval Ray. " Přece ho tam nenecháme

jen tak chcípnout. Ray 2 mu už stejně slíbil pomoc."

" Ray 2 si může pro mě za mě slibovat co chce komu chce. Šéf jsem tady

já."

Ray přiložil prst na svá syntetická ústa a podíval se na Marka. " Ne

tak nahlas, co kdyby se urazil. Nezapoměň, že má celou loď pod

kontrolou."

Mark se zarazil. " Cože ??"

Světla u stropu zamihotala a v místnosti vypadl proud. Hlídací androidi

vstoupili do dveří a ztuhli v pohotovostní pozici. Reproduktory u stropu

znovu oživly, tentokrát strohým a nepříjemným hlasem.

" Marku, určitě sis už několikrát všiml, že se u mne objevují i lidské

emoce. Všiml sis ?"

" No to víš, že jsem si toho všiml." ucedil znechuceně kapitán a marně

uvažoval, jakým směrem to asi kopie androidovy mysli míří. Podle něj byl

Ray psychopat, možná ještě o dost nebezpečnější než on sám. Ale měli se

rádi. Zachraňovali si navzájem život, který pro oba vždycky znamenal

společné vzpomínky na desítky akcí v mnoha soustavách náležících k

pozemské unii. A pak i v několika, co se k unii přidaly až jejich po

akci. Co to tedy ta Rayova kopie může chtít ?

" Objevil jsem další lidskou vlastnost. Je to ješitnost. Určitě o ní

něco víš.."

Mark se začal potit, ale raději nic neříkal. Říkali o něm, že je

ješitný, ale on to vždycky považoval za hloupé žvásty podřadných

závistivců, kteří mu chtěli škodit.

" Slíbil jsem agentu Johnsonovi pomoc. Podle kodexu SDPP je povinností

každého androida chránit agenty v akcích. Já vím, že ty jsi Johnsona rád

neměl. Ale to nevadí. Pomoc jsem mu slíbil a své slovo dodržím."

" Tak tam pošli samonaváděcí člun s roboty." přesvědčoval do tlampače

kapitán.

" Tak jednoduché to není. Roboti ho nenajdou, chybí jim lidská

zkušenost a úsudek. Pomůžeš mu ty."

" Ale já jsem po operaci. Málem jsem to nepřežil. Měl bych být v klidu

a nepřetěžovat se."

" Ale Marku. Dobře vím o tvé skvělé regenerační schopnosti, kterou

disponuješ. Vždyť jsi ji získal jako dárek od cizí bytosti na jedné z

našich prvních akcí. Do půl hodiny jsi úplnně fit. Víš to lépe než já.

Výsadkový modul už jsem ti připravil."

" Já mu nechci pomáhat. On by mi taky nepomohl."

" Kdyby měl s sebou androida, tak by musel."

Mark se otočil na Raye." Co ty si o tom myslíš ? Není nějak moc

důsledný ? "

Ray si posteskl. " Promiň, pospíchal jsem a nestihl jsem provést

cenzuru nařízení SDPP. Tohle je jejich originální verze mého programu. Já

se řídím podle něčeho úplně jiného, ale bál jsem se, že by to nemuselo

fungovat a to by byl náš konec."

" Hmm... Tak to je tedy skvělé." Mark se dlouze zamyslel s údivem

pozoroval, že ho jizva ze krkem přestává bolet. Pokusil se podrbat a nic

se nedělo. Skvělé. Takže zázračná uzdravovací schopnost nezmizela.

Tlampač u stropu znovu spustil." Jste povinni zachránit každého agenta

ohroženého v akci. Pokud do výsadkového modulu nesestoupíte dobrovolně,

budete k tomu donuceni násilím."

Oba strážní roboti udělali několik rychlých kroků vpřed.

" Tak já to beru. Zachráním ho." Vykřikl Mark. " Stejně mi nic jiného

nezbývá."

Kapitán otráveně svěsil hlavu a seskočil z lehátka. Před chvílí se

probral, a už znovu do akce. Čert aby to vzal. Pohlédl vyčítavě na Raye a

pak oba společně vyrazili směrem k vyčkávajícím strážným robotům, kteří

před nimi úslužně pootevřeli protáčecí dveře. O několik minut později se

od křižníku odlepil malý výsadkový modul a zamířil k asteroidu.

Zatímco těžkého Sargu vynášeli přivolaní nosiči ven z místnosti, ujal

se jeden ze starších solanských důstojníků velení. Byl to snědý energický

muž s vystouplými lícními kostmi, typickými pro obyvatele solanské

galaktické oblasti. Na rozdíl od občasného Sargova dobromyslnéého výrazu,

důstojníkovu tvář pokrývala neměnná sešklebená maska permanentně zuřícího

hráče pokeru. Otočil se k ostatním důstojníkům a hlasitě pronesl.

" Přišli jsme sice o několik bojových člunů a náš velitel je právě teď

v dost špatném stavu, ale bitva ještě nekončí. Podle nejnovějších

informací se do systému blíží nadsvětelnou rychlostí jeden z našich

bojových křižníků. Měl by se vynořit v průběhu příštích několika minut."

Jeden z důstojníků chvíli přemýšlel a pak se zeptal. " Myslíte, že bude

jeden náš křižník stačit ? Pozemšťané mohou být dobře vyzbrojeni a v

podstatě mají v tuto chvíli v našem systému pod kontrolou dva bojeschopné

křižníky."

" Podle našich informací dobře vyzbrojeni nejsou. Minulý měsíc

vstoupila v pozemské unii v činnost úsporná vyhláška o vybavení a

výzbroji galaktické policie, takže právě teď vystříleli zhruba polovinu

své munice." důstojník se dramaticky odmlčel a pak dodal. " A co se týká

druhého křižníku, je stále ještě ve stínu za naším asteroidem a vůbec

netuší, co se tady děje. Navíc z něj před okamžikem odstartoval záchranný

modul pro fiktivního agenta Johnsona. Takže Stone už na palubě není.

Žádný strach."

Důstojník udělal několik kroků ke spojovému technikovi a pokusil se na

tváři vykouzlit škleb vzdáleně připomínající dobrácký úsměv svého

předchůdce.

" Připravte pro náš křižník instrukce k útoku, jakmile se vyloupne z

meziprostoru. Útok provést žárovou plazmou, ať máme ještě nějaké zajatce.

Naši vědci potřebují dělat hodně pokusů a dobrovolníků je stále méně a

méně. Ale jinak ať to vyřídí co nejrychleji. Už by se měli každou chvíli

vynořit kousek od nich."

Operátor překotně datloval instrukce do kódovacího zařízení a důstojník

si poodstoupil od obrazovek a spokojeně se usadil do křesla. Jeho

příkladu následoval i zbytek solanského velícího sboru, takže to v

generálním štábu vypadalo v tuto chvíli jako v kině před premiérou.

Všichni upírali své zraky do záře velkého projektoru, na temnou siluetu

pozemského křižníku obletovaného troskami drobných úlomků a z celého

srdce mu přáli ten nejhorší konec. Do akce zbývalo pouze několik sekund.

Plukovník Parker se z posledních sil sunul úzkou chodbou směrem ke

dveřím do výstupní šachty záchranných modulů. Otřesy byly velmi silné.

Krvácení z bolestivé široké rány na temeni hlavy mu každou chvíli

zaclonilo výhled bublajícími temnými skvrnami, které zaplavovaly jeho

hrůzou zúžené oči. Teď přišel silnější náraz. Zářivky u stropu pohasly a

na obou stranách chodby se rozsvítila mihotavá nouzová světla. Plukovník

se zapotácel a ztratil rovnováhu. Při svém pádu se pokusil opřít o šikmou

zeď chodby, kde za sebou zanechal dlouhou rudou skvrnu.

Voda z hygienického bloku prýštila v dalších vlnách z pootevřených

dveří za Parkerovými zády a omývala jeho zhroucenou postavu chladivými

poryvy v rytmu neustálých otřesů lodi.

" Nouzová situace. Stav nejvyššího ohrožení !! " chrlil automatický

hlásič u stropu už kdovípokolikáté své zbytečné hlášení, které už nikdo

nepotřeboval, protože ti, co ještě žili, dobře věděli, jak je situace

vážná.

Plukovník se pod další sprškou vody znovu probral a pokusil se vstát. S

nejvyšším vypětím sil se mu to nakonec podařilo a tápavým krokem zamířil

dál ke vzdálenému konci chodby. Při každém dalším nárazu zavrávoral, ale

přesto pokračoval nejistým krokem stále vpřed, za svým cílem. Doufal jen,

že mu na palubě nechali alespoň jeden záchranný modul.

Nemohl tušit, že moduly jsou na svých místech skoro všechny, protože

řídící kabina dostala přímý zásah a vzápětí se kosmický křižník samočinně

rozpojil na uzavřené menší moduly, které se od zasažené části vzdalovaly

maximální rychlostí. Byla to předem naprogramovaná taktika, při které se

mělo alespoň části posádky podařit ve své izolaci přežít, dokud nepřiletí

záchranné týmy. Zde ovšem tato pomoc nepřicházela v úvahu. Nepřátelský

křižník vytrvale pokračoval v postupné likvidaci jednotlivých válcovitých

segmentů, které se v kosmické tmě rozpoštěly do nádherných duhových

oblaků jeden po druhém.

O tom všm neměl naštěstí Parker ani tušení, protože celou dobu boje

strávil ve své oblíbené vaně, chráněné výkonným antigravitačním

zařízením. Byla to absolutní pohoda až do okamžiku, kdy pozemský křižník

dostal přímý zásah. To nebyl normmální zásah. Bylo to mnohem horší než

všechno, co kdy plukovník zažil. A že už toho bylo hodně.

Jako první vypadla antigravitační ochrana a záložní zdroje nenaskočily.

Při dalším prudkém nárazu se utrhl těžký bojler s vodou, vyrobený ve

starodávném stylu z odlehčeného plastexového stropu kabiny a s rachotem

se zřítil Parkerovi na hlavu. V tom okamžiku dostal sousední oddělený

segment další přímý zásah a plukovníkova široká vana se proměnila v

rozbouřený oceán. Dusivé přívaly všudypřítomné vody byly nesnesitelné.

Zkroucený pod těžkým bojlerem nebyl schopen se sám vyprostit a tak musel

netečně čekat, až desítky litrů vzácné vody vytečou proraženou boční

stěnou ven z nádoby. Hladina ve vaně se stále zvyšovala. Krev se řinula z

rány a o Parkera se začalo pokoušet bezvědomí. Vysoké trumpetky v uších

ho varovaly před blízkým koncem a svaly zvolna ochably. Naposledy se

vzepřel a všechnu svou sílu namířil proti závaží, které ho pomalu ale

jistě lisovalo k zrcadlovému dnu vany. Tíha náhle povolila a poloprázdný

sud se odvalil stranou. Konečně mohl polomrtvý plukovník vylézt z vody.

Jeho první myšlenkou byl záchranný modul.

Krutá zima a nedostatek kyslíku. To byly základní dva problémy, nad

nimiž právě intenzivně přemýšlel radarový operátor, který po útoku ve své

sekci zůstal jako jediná živá bytost. Na několika zbývajících funkčních

monitorech zvolna popraskával nekonečný ohňostroj elektrických výbojů v

jednotlivých úsecích. Přerušená vedení vesele jiskřila po chodbách a

vybíjela svoji přebytečnou energii do všeho, co jim stálo v cestě.

Tenkou škvírou ve stropě s hlasitým sykotem unikaly zbytky vzduchu a

teplota v místnosti klesala na operátorův vkus až příliš rychle. Marně si

snažil vzpomenout, co se vlastně stalo. Bylo to jen pár okamžiků a pak

nastal konec. Konec všech jistot, konec křižníku i posádky, konec všeho.

Snad měl tomu nadutému důstojníkovi přeci jenom říct o svých soukromých

pozorováních. Ovšem teď už se zase nemusel bát, že by někdy někdo

studoval záznamy měřících přístrojů a odhalil tak jeho zradu. Ne. Ta

zemře společně s tímto vrakem. Ale to nesmí být uplný konec. Myšlenky na

smrt ho přiváděly na pokraj šílenství. Chce žít. Je mu teprve třicet a

nestudoval celý život jen proto, aby tu teď úplně zbytečně zemřel. Vždyť

se ještě na Zemi nestihl ani připojistit. Tehdy mu to nepřipadalo

důležité. Ale teď ?

Jeho pozornost upoutal neobvyklý pohyb na jedom z monitorů. Nemohl se

mýlit. Byl to člověk. Živý člověk. Tápavá postava plukovníka Parkera se

pomalu protáhla kolem kamery a sunula se dál.

" Ten tedy vypadá." ucedil operátor. Nepřekvapilo ho ani tolik, že jeho

nadřízený není oblečen, ale nechápal, kde mohl přijít k tak ošklivé ráně

na hlavě. Pravda, tady sice byli také všichni mrtví, tedy až na něho, ale

za to si mohli sami. V okamžiku, kdy se s jasným zábleskem vyloupl z

meziprostoru solanský hvězdolet, většina posádky relaxovala po snadném

vítězství. Pak už bylo pozdě. V raketových zásobnících byly pouze střely

pro přímý raketový útok na pozemské cíle a s těmi si odolný štít

nepřátelského křižníku hravě poradil. Stejně jich nebylo mnoho. Nebyl

čas. Pak, zcela bez varování, vyšlehl z boku křižníku záblesk a zcela

sežehl velitelské řídící centrum. Okamžitý výbuch i únik kyslíku nadělaly

strašnou paseku a operátor byl zřejmě jediný, kdo něco podobného

očekával. Toho, že mu několik okamžiků před touto osudnou příhodou

přinesl jeden z robotů azbestový skafandr, si všiml pouze druhý operátor

a reagoval tím, že pronesl cosi o ustrašených zbabělcích. Více už říct

nestačil. Ve schonu, kdy všichni překvapeně zírali na nepřátelskou loď,

si operátor stihl kombinézu obléct a pak se to stalo. Kabina pukla a

úzkou škvírou u stropu se vřítila do místnosti záplava zapálené plazmy.

Ta v několika sekundách zmizela jako by tu nikdy nebyla a zanechala za

sebou dílo zkázy. Plastex vydržel, ale lidé ne. Žár vystřídal mráz, ale

proti němu nebyl odolný ani jeho azbestový skafandr. Vytápění běželo

naplno, ale rezerva stačila sotva na čtvrt hodiny. Za chvíli bude konec.

Technik se zamyslel. Jestli tam někde venku Parker může chodit,

znamená to, že je tam kyslík a normální teplota. Ještě jednou se podíval

na monitor a z displeje určil chodbu. Musí se tam dostat, dřív než bude

pozdě. Možná že je to jediná část sektoru, která má ještě vlastní vzduch

a teplo.

Sehnul se nad spálenými zbytky jednoho z důstojníků a odepnul mu od

pasu laserovou pistoli. Opatrně ji vsunul do postranního laloku svého

oděvu a vydal se ke dveřím.

Parker vrávoral vyčerpáním. Nedokáže to. Všudypřítomná únava ze ztráty

krve mu vzala většinu sil i přesto, že se krvácení již téměř zastavilo.

Byl u konce svých sil, ale šachta s moduly se táhla již za příštím

záhybem chodby. Zatnul zuby a udělal posledních pár kroků. Když se mu

otevřel výhled na desítky nepoužitých a připravených strojů, poklesla mu

čelist. To není možné. Vždyť s ním na palubě bylo tolik zbabělců. Kdyby

mohli, určitě by okamžitě uletěli. Takže... Takže musí být všichni

mrtví.....Mrtví !

" To je hrůza ! " zakřičel do prázdného hangáru a svět se mu před očima

zatočil. Ještě než ztratil vědomí, pocítil mrazivý chlad a silný záchvat

nevolnosti z nedostatku kyslíku. Poté již pro něho jakékoliv starosti

přestaly existovat.

Opreátor se skláněl nad plukovníkovým tělem a snažil se nahmatat tep.

Slabé záškuby v pravém zápěstí svědčily o Parkerově tuhém kořínku.

Technik se sehnul a přehodil si svého nadřízeného přes rameno.

Za galaktické války, kterou vedly mezi sebou Solan a šest sousedních

planet, by mu zřejmě podobný hrdinský čin vynesl vysoké vyznameání, nebo

alespoň doživotní úctu všech spolubojovníků, ale tady nic podobného čekat

nemohl. Vlastně ani nevěděl, proč právě teď zachraňuje život nějakému

vojákovi, kterého ani pořádně nezná. Ale to právě teď ani vědět

nepotřeboval. Prostě ho chtěl zachránit a to stačilo. Třeba už je stejně

pozdě..

Opatrně naložil Parkera do modulu a přiložil mu na hlavu sondu

diagnostického programu. Měl trochu výčitky svědomí, že svým příchodem

narušil vzduchotěsnost celého systému a nebyl si ani jist, zda se

plukovník nezhroutil vinou tepelného šoku nebo přechodného nedostatku

kyslíku. Teď už na tom nezáleželo. Automat navlékl Parkerovi speciální

kombinézu, ze které mu začaly do žil proudit husté směsi vitamínových

koncentrátů a povzbuzujících prostředků. Jistící popruhy obepjaly již tak

nehybnoou sedící postavu a automat hlásil přípravu na start.

Radarový technik si utáhl jistící popruhy a zkontroloval pojistku

katapultu. Na řídícím panelu nastavil nacvičeným pohybem automatický

režim a se zatajeným dechem stiskl tlačítko start. V modulu byl zatím

poprvé a všechny testy absolvoval pouze na trenažérech. S nepříjemným

pocitem si uvědomil, jak je nervózní. Neměl rád závratě. Zavřel oči. Svět

se s ním trochu zakymácel a když oči po chvilce znovu otevřel, spatřil

pod sebou široké barevné plochy asteroidu, na který měl pozemský křižník

zaútočit. Jaká ironie. Zbytky po kdysi hrdém a krásném skvostu pozemských

technologií zůstaly kdesi vysoko nad ním a on se teď snášel společně s

raněným šéfem výpravy dolů do neznáma, vstříc civilizaci, kterou se ještě

před chvílí chystali zničit.

Modul zažehl své raketové motory a v hořících gejzírech tryskajících

plynů zamířil vstříc svému poslednímu cíli, který v temném kosmickém

prostoru osaměle zářil desítkami pestrobarevných odstínů odražených

paprsků, jimiž ho zalilo místní narůžovělé slunce.

Rozžhavený modul se zaburácením právě prorážel nejvyšší vrstvy umělé

atmosféry asteroidu. Vířivé turbulence rozechvívaly každičký segment jeho

složité konstrukce až na hranici únosnosti a oba agenti SDPP se chvěli

dychtivým očekáváním ve svých výsadkových kapslích.

Mark si právě zmateně opakoval dětskou říkačku, kterou mu poradil

výcvikový psycholog a snažil se zapomenout na podivnou směsici nervozity,

napětí, rozjitřených smyslů a neidentifikovatelného strachu, která v

bouřlivých poryvech cloumala jeho neurony. Ray v sousední kapsli na tom

byl o poznání lépe. I elektronický mozek si byl schopen uvědomit hrozící

nebezpečí, ale bylo to nebezpečí předem naprogramované, neodvratné a

prostě k němu dojde. Andrid seděl zcela klidně a soustředil se na správné

načasování výsadku. Na něm teď záviselo všechno. Pravděpodobnost zásahu v

atmosféře nepřátelské planety byla vysoká a běžný výsadkový modul v

takových podmínkách neměl skoro žádnou šanci na přežití. Protiradarová

ochrana pracovala již několik sekund na plný výkon a rozstřikovala do

étheru kolem výsadkového člunu směsici vln nejrůznějších kmitočtů, které

společně s dohořívajícími zbytky vnějšího radiačního krunýře, rozprsklého

před několika okamžiky do atmosféry, dávaly šanci na několikaminutové

zmatení nepřítele. Modul však přesto nebyl bezpečný.

Podle interních směrnic SDPP se jednalo o vojenskou záchrannou akci na

cizím území a proto musely být použity kapsle. Marka to nijak nepotěšilo

a když zjistil, že mu palubní počítač přibalil do výbavy i malou příruční

jadernou pumu, proklel všechny fanatiky, kteří v teple svých kanceláří v

pohodě vymýšlejí válečné směrnice. Vždyť jdou jenom zachránit nějakého

agenta, kterého podle Markova čistě soukromého názoru stejně není vůbec

žádná škoda. Tak proč, proboha, plýtvají tolika prostředky a energií. A

teď ještě ty kapsle.

" Dvacet sekund do odpálení." hlásil strojově chladným hlasem Ray.

Mark se začal potit. Přetížení dvanáct gé, které ho v příštím okamžiku

očekávalo, mu dělalo dost těžkou hlavu. A bude ještě těžší. Bude to sice

jenom okamžik, kdy speciální nálož v kapsli zmírní náraz výstřelu, ale

stejně to bude strašné. Kapitán proklel všechny Solaňany, kteří přišli na

ten hloupý nápad, vybavit své křižníky tímto pozemským válečným

vynálezem. Kapsle byly sice praktické pro vojenské akce typu komandos,

kdy jste ze stratosfééry vystříleli nad kontinent svou elitní jednotku a

pak už jen s uspokojením sledovali, jak tam všechno hoří a doutná, ale na

akcích SDPP se podobných vymožeností obvykle nepoužívalo.

Pravda. Patřilo to k základnímu výcviku. Ale to už je dávno a Markovi

na to zůstaly jen hrůzné vzpomínky ve kterých mu splýval děs a utrpení z

odpáleného výsadku s bolestmi hlavy z levného alkoholu, kterým se snažil

nabýt opět duševní rovnováhy. A teď je to tu zas. Zlomyslný počítačový

program Ray 2 pro něho připravil hotové peklo. Dokáže to přežít ? Nebyl

si vůbec jist.

" Tři sekundy do odpálení."

Samočinné popruhy se zařízly do svalů. Silný tlak ponořil kapitána do

rosolovité anatomické vystýlky. Oba uzávěry kapsle současně cvakly a

uvolnily pojistky projektilu. Mark se začal potit. Musí myslet na něco

příjemného. Za několik okamžiků se propadne o desítky kilometrů do

hloubky, kde bude muset sám řídit svůj pád. Vzpoměl si na Elsu. Vybavila

se mu usměvavá, krásná, zářící vitalitou a štěstím. Byla přesně taková,

jakou ji chtěl právě teď mít. A pak se to stalo.

Mohutná exploze zatřásla realitou a obě kapsle naráz opustily výsadkový

modul, který pokračoval v pozvolném předem naprogramovaném sestupu. Mark

s Rayem se ve svých uzavřených elektronických rakvích bleskurychle

provrtávali atmosféérou níž a níž dolů ke svému cíli.

Zpěněná krev, prudký tlukot srdce, bolest v celém těle. Kapitán cítil,

že se začíná probírat. Nemá moc času. Kryt v přilbě se s tichým šelestem

pomalu odsouval a odhaloval fantatastický výhled na neznámou krajinu.

Vysoké tóny generátoru postupně sílily, až donutily Marka úplně otevřít

oči. Opatrně zamrkal a snažil se najít nějaký orientační bod. V této

neznámé krajině to nebyl žádný velký problém. Trojice pyramidových

výčnělků nad obzorem byla jediným spolehlivým ukazatelem v této

nepřehledné změti zeleně a horských masívů. Aniž si to uvědomil,

nasměroval kapitán svoji kapsli tím směrem.

" Cíl identifikován, vysílač Johnson lokalizován tři kilometry pod

povrchem severně od pyramid. " hlásil Ray.

" A co modul, jak je na tom ? " zeptal se Mark.

" Zatím se bez problémů navádí na přistání v džungli." konstatoval suše

android.

Kapitánem zacloumala vlna spravedlivého hněvu. Takové utrpení, spousta

bezpečnostních opatření a všechno zbytečně. Taková byrokracie.

Náhle Markovi zadrnčel v přilbě vzrušený Rayův hlas. " Modul právě

dostal přímý zásah jadernou střelou. Okamžitě přestal existovat. Od této

chvíle jsme bez spojení se základnou. "

Kapitán pocítil zcela nepatrný záchvěv spokojenosti. Alespoň, že to

nebylo zbytečné. Naklonil se ke komunikátoru. " A proč ta panika. To se

přece dalo čekat, že na nás zaútočí."

Vzápětí se ozval opět chladný syntetický hlas. " Jenže oni

nezaútočili."

" Cože ? A kdo tedy ?"

" Střela přilétla zvenku. "

" Takže ne z asteroidu ? Jak je to možné ? Vždyť tam nikdo kromě nás

nebyl."

" No právě." ucedil android. " Podle mých výpočtů vyslal střelu Ray 2 z našeho křižníku, ale nevím proč a nemohu se s ním spojit."

" Jak dlouho nemáš spojení ? "

" Teprve několik sekund. Od výbuchu."

Mark se zamyslel. " To tedy začíná pěkně. Na nepřátelském asteroidu,

bez prostředků, bez základny, bez spojení...." Začaly ho pomalu přemáhat

deprese.

" Prostředky máš. Jsi vybaven pro přežití na týden a na zádech máš

atomovou bombu."

" Jo." ucedil sarkasticky kapitán." Až budu chtít spáchat sebevraždu,

tak kolem sebe alespoň všechno zamořím."

" To vyřešíme. Věnuj se řízení." pobídl Marka android. "Vchod do

podzemí má být podle snímků někde mezi pyramidami."

Obě kapsle vzápětí zavířily nad trojicí obrovských kamenných jehlanů a

o chvilku později dopadly na malý výčnělek na boku jedné z nich.

Duté lupnutí a všude bylo plno světla. Po puklé kapsli zbyla spousta

tmavých střepů, které dokonale absorbovaly energii nárazu. Mark se zhoupl

do kolen a okamžitě vyrazil vpřed po mírně šikmém povrchu rampy nebo co

to vladtně bylo. Koutkem oka stihl ještě sledovat Raye, který o několik

metrů vlevo držel své křídlo přesně v souladu se všemi předpisy o útočné

formaci a právě dobíhal s laserovým dělem v ruce k oválnému kamennému

sloupu, jenž podpíral klenbu vstupní bránny od úzkého vchodu do pyramidy.

Napočítal do tří a hodil před sebe dýmovnici. Ta vzápětí zakryla celý

vchod hustou směsicí šedavého aerosolu, který zanechával na temně černých

kombinézách obou astronautů velké šedivé skvrny. Ray se neklonil ke

vchodu a vysypal dovnitř celou energetickou dávku ze své zbraně. Vzápětí

couvl a přitiskl se ke stěně. To byl ten pravý okamžik pro Marka. Vyrazil

vpřed a vší silou proskočil kouřovou clonou dovnitř s prstem na spoušti

svého akustického zářiče. Byl v pohotovosti, připraven okamžitě střílet.

O chvilku později zaznělo z hustého dýmu táhlé zavytí a úzký sloupec

energie odkudsi z nitra chodby přeťal jeden z vnějších sloupů držících

klenbu. Kamenné štěpiny se rozstříkly do okolí a stavba se začala

hroutit. Ray se na poslední chvíli odrazil od stěny skočil za Markem do

útrob podivného jehlanu. Nutno dodat, že ani on nepředpokládal, že za

hustou clonou dýmu se nacházejí dlouhé, prudké kamenné schody, které mizí

kdesi v podzemí. O několik okamžiků později následoval svého kolegu od

SDPP, škobrtl o první schod a pak mu již nebylo pomoci. Gravitace zde

byla sice podstatně menší než na Zemi, ale správně sešikmené schodiště

dokáže pravé divy. Alespoň že se ovládl a nevystřelil z dezintegrátoru.

Mohlo být ještě o něco hůř.

Když se těžce pomlácený Mark znovu postavil a podpírán Androidem

váhavým krokem vykročil do spletitého labyrintu chodeb, zazněl odněkud

shora hromový rachot.

" Tlaková vlna výbuchu člunu zřejmě právě dorazila." hlásil Ray.

Mark se podivil. " Není to nějak moc silné ? Co to bylo za bombu ? "

" To nejsilnější, co na křižníku bylo."

" Asi jsme Raye 2 něčím dost naštvali."

Android kroutil zamyšleně hlavou a pravidelným krokem táhl svého téměř

bezvládného přítele pryč, dál temnou chodbou.

Radarový technik si prohlížel terén na ploché obrazovce záchranného

modulu a se znepokojením si uvědomoval, že tento asteroid je až příliš

živý. Má téměř pozemskou atmosféru. Řekl by spíše, že solanskou, ale ta

vegetace, to je neuvěřitelné. Právě ppřelétávali nad rozlehlou džunglí a

tak sledoval dvojici bleskurychlých šelem, jak vytrvale pronásleduje

zběsile prchající stádo vyděšených býložravců. Něco se mu na tom nezdálo,

ale stále si nemohl uvědomit, co to je. Až pak na to přišel. Obraz

divočiny něco takového nezná. Šelmy nikdy neloví pro zábavu, ale z

nutnosti. Tohle však bylo něco jiného. Za stádem se svíjely desítky

umírajících zvířat, ale dravci vytrvale hnali stádo před sebou někam

pryč. Kam ? Těžko říct.

Plukovník Parker na vedlejším sedadle se právě začal probírat z

bezbvědomí a proto se technik, ač nerad, odpoutal od sledování děsivého

dramatu na obrazovce a nařídil modulu další oblet asteroidu.

Plukovník zamrkal a upřel na technika svůj stále ještě mírně zakalený

zrak.

" Kdo jste ?"

" Radarový operátor šest, pane. Podařilo se mi zachránit modul i vás.

Právě provádíme třetí oblet nad asteroidem."

Parker zavzpomínal. V útržcích se mu vybavovala vana, vytékající bojler

s teplou vodou, porouchané antigravitační zařízení a vyčerpávající cesta

dlouhou chodbou napříč křižníkem. A pak nic.

" Co se stalo s lodí ? "

" Nevím, pane. Ale je možné, že už neexistuje."

" A posádka ?"

" Nikdo nepřežil." technik cítil výčitky svědomí, ale uvědomoval si, že

je to všechno už dávno pryč. Třeba tomu ani nemohl zabránit. Velitel byl

takový natvrdlík, že než by mu to došlo, přímý zásah by už stejně mezitím

měli. Uklidnil se.

" Promiň." plukovník si jeho rozpaky vyložil jako hluboké pohnutí a

litoval ho. Parker byl starý voják a o posádku již několikrát přišel.

Nebylo to nic nového. Bude to pěkná dřina, zapamatovat si jména nových

členů posádky, až se vrátí na Zemi. Jestli se vrátí. Ale tenhle nováček,

kterého ani neznal, to zřejmě nesnáší nejlépe. Bude nutné rozjet nějakou

akci, aby neměl čas podléhat depresím. Parker si vzpoměl na poslední

protišokové školení, které absolvoval krátce před odletem a zavelel : "

Jdeme na přistání, ať to máme za sebou."

" Ale kam ? " podivil se technik. " Už jsem to oblétl potřetí a žádné

centrum civilizace jsem nenašel. "

" Zapni infradetektor. Zjistíme, kde mají energetické zdroje."

Zelená barva obrazovek se přelila v červeň, která se hemžila desítkami

drobných pohyblivých bodů."

" Vypni záznam pohybu, zvířata nás nezajímají."

Technik převolil logiku a sledoval dlouhé černé pásy temné krajiny, která

se pod nimi míhala závratnou rychlostí. Obrazovky změnily jas.

" Mám to." vykřikl operátor a zabrzdil modul. Přepnul na normální

vidění a neubránil se výkřiku zklamání. Přímo pod nimi právě zuřil velký

lesní požár.

" No nic." uklidnil ho Parker. " Letíme dál."

Po dalších pěti obletech zmohla plukovníka dřímota a tak překvapeně

vytřeštil oči, když ho při sedmém obletu technik probudil.

" Mám to. "

" Už zas ? "

" Ne, teď to doopravdy mám. Klidný energetický zdroj přímo pod povrchem

. Teplo, radiace, prostě super. Civilizace, jak má být. Mám sestoupit ? "

tázal se nadšený technik.

Parker se zamyslel. Nebude to jednoduché, ale moc možností nemají.

" Jedem dolů ve spirálách a zkusíme objevit nějaký vchod. Dej mi obraz

na normální spektrum." Parker se zadíval na obrazovku, kde ho upoutala

trojice vysokých pyramid o několik kilometrů dál, tyčících se hrdě v

zelené pustině.

" Něco vidím. " prohlásil technik. " Boční otvor ve skalní stěně pod

námi. " podíval se na monitory, "Jde odtamtud teplo. Musí to vést dolů."

" Tak ať už jsme tam." Plukovník se nemohl dočkat. Když kapitulovat,

tak co nejrychleji. Vysoká hodnost mu zajišťovala určité výhody i v

zajetí a nyní měl v úmyslu jich pro tentokrát hojně využít i za cenu

vyzrazení některých závažných vojenských tajemství. Bohužel netušil, že

solaňané je v tuto chvíli znají již z první ruky přímo od nově

jmenovaného velitele galaktické policie, který právě nastoupil do svého

úřadu.

" Admirále, to je neslýchané. Váš křižník byl zničen a vy děláte jako by

nic." čertila se Elsa.

" Promoňte madam, ala v tuto chvíli hovoříte pouze s civilní osobou,

tak vás žádám, abyste mi nezdělovala žádné přísně tajné informace. "

ozvalo se z druhého konce telefonního vedení.

Elsa se snažila obraz na monitoru vyladit, aby alespoň ropzpoznala

tvář, ale marně. Podpětí, které poslední dobou z nepochopitelných důvodů

zachvátilo severní břeh atlantiku, ovlivňovalo i telefonní spojení. Vědci

tvrdili něco o poruchách energetických generátorů. Že je prý napadla

nějaká bakterie nebo co, ale tomu Elsa nerozumněla. Zato velice dobře

rozuměla svému informátorovi, který jí před hodinou sdělil, že zachytil

nouzovou zprávu z křižníku vesmírné policie.

" Hovořím s admirálem Neumannem ? " otázala se příkře.

" Neumann u telefonu, ale před deseti minutami jsem byl zbaven

hodnosti, takže už vám asi nikdy nebudu muset pomáhat. Zkuste to s mým

novým nástupcem. Sbohem."

Ve sluchátku suše zapraskalo a Elsa zůstala vyjeveně zírat do tmavé

obrazovky. On zavěsil. To by si normálně nikdy nemohl dovolit. Elsa

vlastní polovinu firem, od kterých bere kosmická policie za paušální ceny

své vybavení. To tedy znamená, že ho skutečně vyhodili. Ale proč ? Vždyť

se tak snažil. Byl na svém postu již více než deset let. Tohle se přece

normálně nikdy nedělá.

Elsa v zamyšlení vyťukala další číslo, pomocí softwareového klíče se

probourala přes pět kódových blokád, které byly kromě jiného také

produktem z jejích laboratoří a už tu bylo spojení.

" Ááá, slečna Swensonová..." usmál se z obrazovky telefonu sympatický

čtyřicátník se samolibým úsměvem v tváři. " To jsem rád, že voláte.

Myslím, že mám pro vás dost důležitou zprávu..." dramaticky se odmlčel.

" Já pro vás taky." nevydržela Elsa. " Máte o jeden křižník méně a

generál Neumann mi něco slíbil."

Muž na obrazovce se ušklíbl a nasadil autoritativní tón. " Sliby

bývalého generála mne nezajímají. A ztráty křižníků jsou při naší práci

jevem, se kterým se počítá. Piráty sledujeme a až nás dovedou k cíli,

zaútočíme..."

" Cože ???..." nechápala Elsa. " A co záchranná výprava ? "

" Podle našich informací nikdo nepřežil, takže není koho zachraňovat.

Je to daleko a i pouhý průzkum by byl příliš nákladný na naše možnosti."

" Ale já to zaplatím." vyjekla Elsa.

" To asi ne." tvrdě odsekl nový generál. " Energetické generátory z

vašich laboratoří, které máme ve výbavě, vykazují poslední dobou vysoké

procento selhání. Dáváte desetiletou záruku, nejdelší v celé pozemské

unii. Proto jste také vyhrála konkurs. Takže teď chceme vrátit naše

peníze, protože Solan nám přinesl bezkonkurenční nabídku spolehlivějších

zařízení."

To bylo i na Elsu moc. Okamžitě zavěsila a další telefonát již patřil

firemnímu právníkovi. Mark i Parker v sestřeleném křižníku šli stranou,

protože teď jde o všechno. Akcie, prodat, rychle.. V těchto chvílích by

Elsa mohla klidně nahradit tři spojovatelky naráz v mezinárodní ústředně.

Telefonní smršť, kterou vyvolala, doznívala ještě dlouho do noci a

nazítří se burzy s cennými papíry pěkně zprudka otřásly.

Modul se několikrát zprudka zachvěl a potom tvrdě dosedl do bujné

vegetace, která se pod ním rozestoupila aby ho zase vzápětí dokonale

pohltila.

" Jestli nás budou zkoušet z oběžné dráhy hledat, tak nemají žádnou

šanci." zahlaholil s uspokojením radarový technik.

" No, hlavně, že jsme to přežili." odtušil plukovník Parker " Jen tak

mimochodem, na jakém trenažeru jste se, mladíku, učil létat s modulem ? "

" Na trenažéru galaktické policie, dvě hodiny před odletem." odvětil

technik." Moc mi to nešlo, ale patří to k výcviku."

" Měl jsi mě na to upozornit dříve, pilotoval bych já."

" Byl jste v bezvědomí, pane."

" To nevadí ! ", odsekl Parker." I v bezvědomí bych pilotoval lépe, než vy."

" Dobře." ucedil technik " Až budete příště v bezvědomí ...."

Nedořekl. Nebyl zvyklý příliš často lhát a v tuto chvíli upřímně

litoval, že vůbec kdy Parkera do modulu bral. Taková nevděčnost. Kdyby

měl alespoň špetku uznání. On je přece radarový specialista, a dobrý. To

potvrzovala i skutečnost, že se předpokládaný solanský křižník z

mezipropstopru skutečně vyloupl. To přece nikdo jiný nepředpokládal. Ale

létat s modulem ? Proč ? Transvozidlo se řídí jinak a podstatně lépe. Míň

škube a přistává automaticky. Tyhle zastaralé moduly stejně vyhrabali

určitě odněkud z předpotopních skladů. Někdo musel dostat pěkný úplatek,

aby je policie zařadila do výzbroje.

Technik celý vzteklý seděl ztuhle u řízení a přemítal o nevděku a

příkořích světa, zatímco Parker s hlasitým šátráním hledal spínač

osvětlení kabiny. Tisíce stonků rostlin se nad kopulí z průhledného

plastexu opět sepjaly do neproniknutelných snopů a v modulu přestávalo

být vidět.

Z palubní desky náhle zašumělo a z komunikátoru zazněl ohlašovací sled

tónů právě probuzené nouzové vysílačky. Následovala dutá rána, kdy sebou

plukovník leknutím trhl a temenem proplešatělé lebky konečně zavadil o

spínač vnitřního oosvětlení. Vedle sedící technik se probral z apatie a

otočil se k nadřízenému.

" Proč jste to udělal ? Zaměří nás dříve, než se stačíme leknout."

Parker se svým samolibým úsměvem si právě masíroval levou rukou

rostoucí bouli na hlavě. Již několik let byl poněkud nedoslýchavý, ale

před svým okolím tuto závadu dovedně skrýval. Dokonce zjistil, že jeho

zamyšlené mlčení ve chvílích kdy někdo vznesl nepříjemnou otázku, bývá

často mnohem úspěšnější, nežli vyhýbavé odpovědi kolegů v důstojnickém

štábu. Jednou dokonce díky nedoslýchavosti získal vyznamenání za rozvahu,

protoože nezpanikařil, když za ním někdo prohlásil, že dochází vzduch.

Získal si důvěru všech tím, že jako jediný se ani nehnul a dělal, že

neslyšel tu děsivou zvěst. Ostatní po chvíli šílení následovali jeho

příkladu a v klidu vyčkávali vstříc osudu. Pomoc přišla kupodivu včas a

Patrker se až dodatečně dozvěděl, že je vlastně hrdina. To se mu stávalo

poslední dobou celkem často. Už se těšil, jestli ho Mark zase jako

vždycky zachrání, jak mu bude admirál Neumann předávat vyznamenání. Za co

? Ono už se něco najde. Když jsou ztráty, musí být projev v televizi. A

to je pak vhodné aby promluvil velící důstojník o odvaze, hrdinství a

podobných věcech. Někdo už před lety zjistil, že úplně nejlépe vypadá,

když dostanou oběti posmrtné vyznamenání. Pak ale musí něco dostat i

důstojník, který přežil. Tím se mu zvedne i plat a pak je to lepší a

lepší.

Parker se těšil ze svých soustavných úspěchů. Náhle si však s údivem

uvědomil, že na něho technik nějak podezřele zírá. Napadlo ho, že by měl

asi něco neutrálního říct, ale to už bohužel nestihl.

" Konečně, že jste se ozvali. Tak přece někdo přežil. Udejte polohu, ať

vás odtamtud dostanem." ozvala se znenadání lámaná galaktština z

komunikátoru.

" Kdo to může být ? " divil se technik.

" Nevím ." ucedil Parker, který si až nyní uvědomil, že musí hodně

napínat sluch, aby technikovi rozuměl. Už je to tak. Sluchový implantát

se zřejmě při otřesu poškodil a teď asi dodělává. Ještě pár minut šelestů

a pak úplné ticho. Nesnesitelná myšlenka.

" Tady je posádka druhého záchranného modulu. Podařilo se nám přistát.

Udejte svou pozici."

Technik se zamyslel. Žádný jiný modul nevystartoval. Všedchny byly v

boxech. Kdo to tedy může být ? Má dost solanský přízvuk.

" Neznáme svou pozici."

" Tak udejte nějaký výrazný bod v krajině." zchrchlalo to znovu z

bedny.

" No, jsou tu takové tři...." náhle se zarazil. Proč to potřebují vědět

? Jestli přistáli v modulu, už stejně nevzlétnou. Záchranné moduly jsou

jednoúčelové. Přistát a konec. A že by je hledali pěšky ? Přece nemohou

znát zdejší krajinu.

" Tři coo ?..... Pyramidy ?? " zahřměl divný hlas z tlampače. Silný

solanský přízvuk se již nedal zastřít. Bylo to jasné a zaslechl to i

Parker.

" S kým se to bavíš ? "

" Nevím ."

" Coo ?? "

" Říkám, že nevím." technikovi začaly povolovat nervy. Rozhodl se, že

se zeptá přímo.

" Z jaké jste sekce ? "

Hlas z komunikátoru okamžitě odpověděl, jako by na tuto otázku čekal. "

Sektor bé čtyři."

" A hodnost ? "

" Já jsem pilot a další tři se mnou v modulu jsou velící důstojníci."

" To není možné ! " rozzuřil se technik. " Viděl jsem je všechny

umřít."

Parker se prudce otočil a pátravě se na technika zadíval. Tak a je to

venku. Operátor trpce litoval své unáhlenosti a přemýšlel, jak se z toho

dostat. Ještě mu nakonec na Zemi přišijou soud. Tato starost, stejně jako

většina ostatních byla zcela zbytečná, ale o tom naštěstí zatím nikdo nic

netušil. Snad jen majitel hlasu na druhé straně étheru, který se náhle

začal hlasitě smát a blábolit do stanice něco v solanštině.

" Co říká ?" obrátil se technik k Parkerovi, který si ho stále ještě

měřil vytrvalým podezíravým pohledem. Po chvilce ticha plukovníkovi

posunky naznačil, ať se nakloní k bedně. Pak zesílil příjem na maximum.

Parker zpopelavěl. " Musíme pryč. Rychle." vykřikl a vykopl plastexové

dveře modulu. "Zaměřili nás."

" Kolik máme času ? " zajíkl se technik.

" Podle šelestů ve spojení moc blízko nebudou. Tipuju tak tři minuty."

zaječel plukovník a ponořil se do husté trávy. Operátor jeho příkladu

bleskurychle následoval a tak se za několik okamžiků oba energicky

prodírali zvlněnou trávou se zjevnou snahou dostat se co nejdále od

modulu.

" Au. Co to bylo ? " hekl technik a s úžasem si vytrhl ze zápěstí

dlouhý trn.

" Nevšímej si toho, žádné další trny tu nevidím. Jdeme rychle dál."

sykl plukovník.

A pak se to stalo. Oběma pozemšťanům chybělo už jen několik kroků k

okraji paseky, když tráva kolem nich náhle zhoustla desítkami ostrých

trnů, které v jemných vibracích čeřily okraje temně zelené masy dlouhých

stonků.

" Jak to ? Vždyť to tu ještě před chvílí nebylo. " vztekal se technik a

opatrně si vyšlapával agresivní vegetací úzkou cestičku vpřed. Plukovník

ho následoval, ale nepřetržitě ho nabádal ke spěchu. Ten byl také zcela

na místě. Minuty nemilosrdně plynuly a velitel právem očekával v

následujících okamžicích něco strašného. Jenom doufal, že solaňané

nepoužijí jaderné zbraně. Marně.

V okamžiku, kdy celí rozdrásaní konečně vstoupili na volnou mítinu,

vyhoupla se nad obzor vzdálená řízená střela. Líně za sebou táhla svůj

bílý chvost a nezadržitelně se sunula vstříc oběma pozemšťanům. O chvilku

později se z dálky ozvalo slabé zaburácení.

Byl to souboj času. Oba příslušníci vesmírné policie vyrazili přes

mítinu k úzkému otvoru ve skalní stěně a ani netušili, že kromě

elektronických senzorů blížící se střely je právě zaregistrovala i

dvojice temně rudých očí krvelačné šelmy, v klidu vyčkávající v křoví

vedle zdánlivě poklidné mítiny.

Pak se stalo několik věcí najednou. Šelma se mohutným skokem vynořila

ze svého úkrytu a při dopadu na planinu roztrhla svými ostrými drápy

právě probíhajícímu Parkerovi titanovou kombinézu na zádech. Technik,

který běžel za ním, zpanikařil a vytrhl zpoza pasu příruční plamenomet.

Proměnil všechno kolem sebe včetně bot svého nadřízeného v hořící spoušt.

Parkr se vzápětí odvallil stranou a strhl ze zad hasící přístroj. V

poslením okamžiku si stihl zachránit zbytky obuvi. Mezitím skučící

psovitá šelma mohutným skokem zmizela opět kdesi v křoví a v praskotu

burácejících plamenů bylo slyšet už jen její hlasité a pronikavé kňučení.

Oba pozemšťané setrvačností spíše proletěli, nežli proskočili otvorem

do skalní stěny a propadli se kamsi do hlubin skalního masívu, který

vzápětí bez problémů absorboval radiaci jaderné exploze nevídané síly.

Nutno dodat, že to nebylo poprvé, ani naposled, kdy dobře načasovaný sled

akcí dohnal trosečníky na pokraji šílenství až sem, kde byli vydáni na

milost a nemilost pánům z podzemí. Právě dnes odsud vedla pouze jediná

chodba. A ta se měla v příštích hodinách stát i jejich osudem.

Oba agenti SDPP šli již nekolik minut jednou z příčných podzemních

chodeb. Syrový zatuchlý vzduch ztěžoval Markovi dýchání. Pozemšťanem

zacloumaly každou chvíli prudké záchvaty dusivého kašle. Ray se na

kapitána sklesle podíval.

" Dal bych ti něco pro uklidnění, ale nejde to."

Mark přemohl nutkání ke kašli a vyjeveně na androida pohlédl.

" Proč to nejde? Jindy mě na misích cpeš preparáty, že ani nemusím jíst

místní stravu a dneska to nejde. Zrovna když je mi doopravdy zle.

Nezapomeň, že jsem po operaci."

Další kapitánova slova se vzápětí ztratila v explozi dusivého kašle,

který Ray sledoval s očividným znepokojením.

" Ty sis musel při pádu způsobit nějaké zranění."

" To je možné, vždyť jsi na mne spadl i ty a bez antigravu vážíš přes

sto kilo."

Android se zamyslel.

" Počkej Marku, tuhletu hlášku budu muset zcenzurovat, jinak budu mít u

techniků z SDPP problémy."

" A to ti vůbec nevadí, že já mám problémy už teď ? " sípal Mark." Jsi povinen mi pomáhat, tak mi proboha něco dej."

" Útlumové prostředky způsobují otupělost a proto jsou na bojových

akcích nepřípustné. Ray 2 mi nedovolil, abych si cokoliv bral s sebou."

Mark se zarazil v půli kroku a vysypal ze sebe nesrozumitelný proud

nadávek těžkého kalibru. Pak se znovu začal dusit. Když se po chvíli

vzpamatoval, prohlásil :

" Na to, že jsme tu jako záchranná mise, jsme v dost špatný formě. "

" Co se dá dělat. Johnsona odsud dostat musíme. Snad pro nás Ray 2

pošle nějaký modul. " odpovědel android nejistě a naznačil Markovi, ať

zastaví. Udělal několik kroků vpřed a zahleděl se do dálky. V temném šeru

mírně se svažující chodby se z dálky ozýval šelest pravidelných kroků.

Musel tam někdo být. A nebyl jeden. Kroky nabývaly na síle. Teď už je

slyšel zcela bezpečně. O tom nemohlo být pochyb. Blížili se přímo k nim.

Od šera chodby se odloupla dvojice tmavých siluet a s děsivou

pravidelností bot dopadajících na kamennou dlažbu chodby se přibližovala

blíž a blíž. Ray strhl Marka k podlaze a zadusil mu v hrdle další nával

dusivého kašle. Teď se nesměli prozradit. Ray se změnil ve smrtonosnou

šelmu. Generátory v hrudi běžely na maximum a nabíjely syntetické svaly

hustými proudy energie, potřebné k smrtícímu skoku. Android pustil Marka

a v okamžiku, kdy jedna z postav zastavila a znepokojeně se rozhlédla,

skočil. Zářič měl nastavený na plný výkon.

Solanský technik od infiltrační jednotky pohlédl na displej a nevěřil

svým očím. Tak brzy to ještě nečekal. Zajásal.

" Máme androida pod kontrolou. Dostal se do dosahu našich tunelových

vedení."

Šéf směny odmáčkl stopky a suše pronesl :

" Tak hoši, začínáme. Kontakt se sondou v jeho hlavě máme, teď si ho

trochu otestujem. Za chvíli se setkají s druhou dvojicí. Nastavte

zabijácký mód."

" Na koho ho mám nasměrovat ? "

" Třeba na toho menšího pozemšťana. Důstojníka si necháme na potom."

" Test připraven."

" Aktivujte."

Monitory v sále se probudily ze svého klidu a nabízely nudný pohled na

tichou šerou chodbu. O chvilku později se ze tmy oddělila dvojice postav.

" Takže ten menší ? " chtěl se ujistit technik.

" Jo. Start za šest sekund a pak odpojit."

" Myslíte, že to dotáhne sám ? "

" Musí, byl tak naprogramován."

" Tak jo." dopočítal technik a stiskl spoušť injektoru.

Androidovo nitro zaplavila impulsivní myšlenka. Odrazil se ke skoku na

jistý cíll. Desetiny sekund ve vzduchu se v jeho mysli protahovaly na

neuvěřitelně dlouhou dobu. Ještě v letu zapnul zářič a vyslal jediný

smrtící impuls. Okamžik překvapení byl strašný.

Plukovník Parker se třásl jako sulc a pomalu se vzpamatovával ze silného

šoku. Bylo to jako ze zlého snu. Ještě před několika okamžiky tu bloudili

společně s radarovým technikem, když marně hledali nějaký nouzový východ

z této nekonečné chodby. A pak, zničeho nic, se od kamené dlažby odlepila

zabijácká postava toho nemilosrdného androida a v desetině sekudy

zpečetila jeden lidský osud.

Ohořelé cáry, které zbyly z radarového operátora, právě Ray skládal do

úhledné hromádky u stěny chodbby. Cítil se dost provinile. Nebylo mu

vůbec jasné, proč to udělal. Musel. Asi má nějakou poruchu. Ale jakou, a

proč ? Možná z toho děsivého pádu. Třeba se zpřetrhalo centrální vedení

datových zpětných vazeb. Ale pak by byl hodně nebezpečný. Všem. I

Markovi. A to nechtěl. Pojala ho děsivá předtucha. Ještě jeden takový

impuls a musí se sám zničit. Jinak to nepůjde. Desítky let paměťových

záznamů u SDPP půjdou k čertu, ale Markovi nesmí ublížit. Nikdy. NIKDY!

Mark se jen velmi pomalu vzpamatovával ze silného šoku. Něco podobného

se snad ještě nikdy nestalo a podle všech tvrzení SDPP se ani nikdy stát

nemělo. A přesto to byla pravda. Teď a tady. Neuplynula ještě ani celá

minuta od chvíle, kdy jeho věrný android převzal veškerou iniciativu. Na

tom nebylo vcelku nic divného. Dělával to často, když se nas různých

misích dostávali do složitých situací, které Mark nedokázal okamžitě

uspokojivě vyřešit. Ale tohle bylo něco jiného. Ray v tu chvíli Marka

zcela zabořil do podlahy a naprosto automaticky provedl dokonalou vraždu

někoho, koho ani neznal. To bylo divné. Vždyť neměl dokonce ani žádnou

záminku. Tohle se bude těžko vysvětlovat komisi pro nevměšování. Ale

nejhorší na tom bylo, že se Ray zachoval naprosto v rozporu s

naprogramovanými instrukcemi. Ano, občas něco zcenzuroval, ale tohle by

si nikdy nedovolil. A navíc by měl vidět i po tmě naprostro dokonale a

poznad příslušníka vesmírné policie. Tak jak se to mohlo stát ?

Markem zatřásl prudký záchvat zimnice. Zase ty nervy. Už by měl téhle

profese nechat. Bylo to příliš náročné. Jestli se odsud dostane, tak už

toho opravdu nechá. V paměti se mu vybavilo stejné předsevzetí, které si

říkal pokaždé, když se dostal do svízelné situace. Jenže z těch ho

obvykle bez problémů dostával jeho věrný android.

Ray. Ten Ray, který před několika okamžiky jen tak mimochodem zpopelnil

nevinného člověka. Třeba nebyl tak úplně nevinný, ale to Ray stejně

nemohl vědět. Buďto má poruchu, nebo se z něho stal psychopatický

zabiják. Ani jedna vyhlídka za nic nestála. Mark se rozhodl, že ho bude

muset odpojit. Pokusí se ještě zachránit z androidova nitra mikročipy s

desítky let společných vzpomínek. Nesmí naráz zkratovat všechny okruhy.

Ale to se lehce řekne a hůře provádí. Hlavně se k androidovi dostat

nenápadně a pak mu odrazyt krytku od centrálního rozvodu pod zátylkem. Je

naprogramován, aby ho poslouchal. Neměl by se bránit.

Kapitán se prudce otočil ke stěně, kde se zmítal v křečích z právě

prodělaného šoku zvracející plukovník Parker. Těsně vedle něj postával

Ray a tvářil se dost rozpačitě. Střídavě zíral prázdným pohledem na Marka

a na zuhelnatělou čadící hromádku hadrů a kdovíčeho o kousek dál.

Vypadalo to, že má dost starostí sám se sebou. To se Markovi hodilo.

Udělal krok vpřed.

" Co to bylo, Rayi ? Můžeš mi to vysvětlit ? "

Android se zakoktával a opatrně před kapitánem ustupoval. " Já, já, já

nevím. Něco se se mnou děje."

Mark už nečekal a vyrazil vpřed, s rukou napřaženou k přesnému úderu

malíkovou hranou do syntetického zátylku androida, kde byl kromě jiného i

nouzový vypínač celého Rayova životního systému.

Androidova reakce byla nečekaná. V prvním okamžiku se mu zaleskl v

očích záblesk pochopení a odhodlaně se pootočil ke kapitánovi bokem. Bylo

jasné, že se nebude bránit. Vzápětí mu však přes syntetický obličej

prolétl škubavý stín děsivého chaosu a v posledním okamžiku uckl stranou

a strhl před sebe dusícího se Parkera, jenž od Marka poté inkasoval úder,

který by porazil i slona. S výkřikem rozhodil ruce a se zaduněním dopadl

zády na chladnou kamenou stěnu, na které zústal chvilku jako přilepený a

pak se v bezvědomí shroutil k podlaze.

Mark se rozzuřil a otočil se od bezvládného plukovníka zpět k

androidovi.

" Rayi. Pojď ke mě." Pokusil se o křečovitý úsměv, který se mu moc

nedařil a tak ho raději vystřídal svým klasickým autoritativním výrazem,

který nasazoval pokaždé, když byl vyslýchán komisí pro nevměšovaní. Zatím

mu to pokaždé pomohlo. Jenže tady to bylo něco jiného. Ray ho znal.

" Ty mě vypneš, že jo ?" zahuhlal android.

" A co mám s tebou dělat ? " ptal se popravdě Mark. " Pojď blíž a bude to pro nás pro oba to nejlepší. Nic jiného se dělat nedá. Víš to sám."

Ray se klepal, jako by se měl každým okamžikem rozpadnout. Mark

chvílemi pochyboval, jestli má před sebou skutečně jenom výrobek z

laboratoří své přítelkyně Elsy. Ach Elsa. Už aby byl zase s ní. Bez Raye

i celého dotěrného SDPP a jeho misí. Jenže teď je tady a musí řešit

neočekávané problémy. Jeden stojí právě teď před ním a nechce se nechat

vypnout.

" Marku, to ti vůbec nezáleží na našich společných vzpomínkách ? Ty to

chceš opravdu všechno vymazat tím, že mne vypneš ? "

Androidovi přeskakoval hlas a Mark se neubránil pohnutí. Bylo mu ho

líto.

" Musím tě vypnout. Dobře víš, že jsi nebezpečný." odmlčel se " Tady

jsi třeba zabil někoho na kom vcelku nezáleželo, ale co kdybys třeba

ublížil mě nebo Parkerovi ? "

" Tobě ublížit nemohu, mám blokace."

" Ty jsi měl i na zabití kohokoliv, kdo nebyl v seznamu justičního

počítače. Takže vidíš, že nefungujou. Nebo byl tenhle chlápek, co jsi ho

usmažil, v justičním počítači pod kolonkou vrazi ? "

" Víš Marku, ...chvíli jsem měl pocit, že jo."

" No jo, pocity. Ty nemáš mít žádný pocity."

" Ale ty dobře víš, že je mám. A nikdy ti to nevadilo, když jsem tě

chránil."

Mark neměl tyhle výčitky rád. Rozhodl se, že to zkrátí. Stejně ta

diskuse vůbec nikam nevedla.

" Podívej Rayi, pokusím se tvé paměťové krystaly zachránit. Slibuji ti,

že udělám všechno, co bude v mých silách."

" Jenže já vím, že jsi na škole dvakrát propadl z kybernetiky, takže

vůbec nepochybuju o tom, že to dopadne špatně. "

" Tak ti je vyndá Parker, koukni, už se začíná probírat."

" Tak to ne, Parkerovi bych nedal opravit ani mixér. Vždyť nikdy nic

rukama nedělal. Možná, že umí nosit papíry, zalepovat obálky a tvářit se

důležitě, ale na mne sahat nebude. To už bych radději měl ještě jednu

poruchu."

O tom, jakou poruchu měl android na mysli, se nedalo ani na okamžik

pochybovat. Vyplynulo z toho více než jasně, že plukovník by byl tím, kdo

by ji nepřežil, takže se Mark ani moc nedivil, když se zraky právě se

nadzvedávajícího Parkera opět obrátily v sloup a plukovník znovu omdlel.

" Vidíš, co děláš. Až se vrátíme, tak z toho určitě budeme mít oba

nepříjemnosti."

Mark se opatrně přibližoval k androidovi blíž a blíž a v okamžiku, kdy

už si myslel, že je na dosah, Ray znouvu ucukl a ustoupil dál do tmavé

chodby.

" Ty mne chceš opravdu vypnout. " zablekotal android " Tobě vůbec na

ničem nezáleží. Všechny ty roky.....Ty..."

Mark se ho snažil uchlácholit a přitom se opět přitočil o trochu blíž.

" Neboj se, vůbec to nebolí. Je to jenom jako když zhasnou světlo. Ani

o tom nebudeš vědět. A probudíš se jako vyměněný a v pořádku."

Rayovi stuhly rysy.

" Nenechám se vypnout. Nikdy. A od nikoho. To se radši zničím sám."

Prudce se otočil a bleskurychle vyrazil do všeobjímající tmy ponuré

chodby. Kapitán po něm znovu skočil, ale bylo pozdě. Rayovi nemohl v tuto

chvíli stačit nikdo. Sprintoval tmou jako o závod a vzápětí se

pozemšťanovým očím beznadějně ztratil. Ještě dlouhou chvíli dozníval

klapot androidových výsadkových bot a pak se i poslední zbytky jejich

ozvěny ztratily za vzdáleným zákoutím boční chodby. Byl pryč. Ale opravdu

definitivně ? Hrozba stále zústávala. Mark se otočil zpět ke žhnoucím

zuhelnatělým zbytkům čehosi, co bývalo před chvílí příslušníkem vesmírné

policie. Pak se znechuceně sehnul a energickými fackami začal probírat

Parkera k vědomí.

Odpočatý Sarga vstoupil do řídící místnosti celé operace a zářil

spokojeností. Několik hodin spánku společně s koňskou dávkuo

povzbuzujících prostředků vykonalo své a armádní psycholog také dokázal

pravé divy. Prostě ten muž, který právě vstoupil, neměl vůbec nic

společného s troskou, kterou odsud před několika hodinami odnášeli na

nosítkách. Snad jenom tvář a postavu, ale to bylo v tuto chvíli

nepodstatné.

Velící důstojník ustoupil do pozadí a uctivě veliteli zasalutoval.

" Dobrá práce přátelé. Máme je tam, kde je potřebujeme mít. Teď už jen

zajmout toho Stonea."

Důstojník se na Sargu vyjeveně podíval. " Cože ??"

" Zatkneme Stonea. Proto tu akci přece děláme." zopakoval mu spokojený

generál trpělivě způsobem, jakým se opakují nechápavému děcku základní

pravdy, jako že nahoru nikdy pršet nebude nebo něco hodně podobného.

" To jste nám neřekl, že chcete zatknout Stonea. Před chvílí jsme o něj

málem přišli."

" A předtím asi dvakrát taky. V podstatě už žije jenom zázrakem." dodal

druhý důstojník, který slyšel jen poslední větu, ale byl natolik

ambiciózní, že se chtěl za každou cenu zúčastnit právě probíhající

diskuse s generálem.

Na Sargu už zase lezly chmury. Úsměv se mu vytratil kdesi v nenávratnu

a ostře vyštěkl : " Podejte hlášení !!"

Velící důstojník sklapl podpatky a spustil : " Před několika minutami

jsme nad androidem opět získali kontrolu. V rámci otestování

spolehlivosti tvrzení odborníků z infiltrační jednotky jsme se rozhodli

vyzkoušet ovladač. Nastala k tomu vhodná příležitost v okamžiku setkání s

dojicí která se katapultovala z rozstříleného křižníku galaktické

policie. Test proběhl úspěšně, ale Stone se pokusil androida odpojit.

Byli jsme připraveni v případě nutnosti Stonea okamžitě přes ovladač

zabít, ale android kupodivu porušil všechny programové příkazy od SDPP a

utekl chodbou pryč."

" Máte s ním ještě stále spojení ? "

" Ano." důstojník ukázal na jeden z monitorů, na kterém se bez ustání

kývala hluboká temná šachta. " Zřejmě se odhodlává k sebevraždě. Chce

skočit do propasti nad naším pancéřovaným centrem, ale podle informací

našich čidel v jeho lebce jsou blokády autodestrukce stále aktivní, takže

nebezpečí jeho zničení nehrozí. Nedokáže to."

Ray v záchvatu zoufalství napřel všechnu svoji energii do svého nitra.

Musí se zbavit okovů, které ho stále svazují a diktují mu, co má dělat.

Chce být svobodný. Ne jenom otrok. Už nikdy. Chce zemřít jako svobodný

tvor. Z vlastní vůle a nikdo mu v tom nazabrání. Přál si to. Moc si to

přál, ale napětí, které ho svíralo, se téměř nedalo vydržet. Na čele mu

perlily kapky syntetického potu a celý se chvěl v nezvladatelných

křečích. Záblesk. A náhle klid. Uvolnění. Absolutní klid. Splynutí s

prostorem a časem. Vydechl. Udělal dva kroky vzad a rozeběhl se vstříc

svému konci.

Na ovladači se rozzářila červená. V místnosti zavládl chaos. Zmatené

výkřiky techniků z infiltrační jednotky protínaly řízné rozkazy jejich

velitelů.

" Získat zpět kontrolu."

" Nemáme ji, porušil většinu okruhů."

" Nesmysl. To se nedá. Je to jenom stroj."

" Vyřadil nouzové pojistky. Řídí se bez omezení."

" Co chce dělat ?"

" Chce tam skočit. Už asi čtvrt hodiny." řval od monitoru hystericky

technik." Tak teď tam skočí."

" Kolik máme času ? "

" Snad pár sekund."

" Komu se povede ho okamžitě vypnout, dostane půl roku dovolené."

prořízl chaos energický Sargův hlas. " Jinak máte šest měsíců po

prémiích. Všichni. "

" Rizikové operace povoleny ! " křikl šéf směny a u klávesnic zavládl

dokonalý chaos. Každý chtěl být tím prvním, kdo androida prostřednictvím

sondy vypne a terminály nepřetržitě kvílely záplavou chybových hlášení.

Náhle červené světlo zhaslo a v místnosti se rozhostilo absolutní ticho.

Dokonce i Sarga se bál zeptat, co se stalo.

Ray se naprosto uvolnil a chvilku vychutnával opojný pocit absolutní

svobody. Svoboda. To slovo v něm vždycky vzbuzovalo podivné pocity. Mnoho

lidí prý pro ni umíralo, davy v ní věřily, ale co to vlastně je, na tom

se nikdy nikdo neshodl. Pro každého to slovo mělo zcela jiný význam. Pro

spoustu lidí byla svoboda pouhou iluzí. Ale stačila. Každý je svobodný,

ale jen do určté míry, než mu někdo začne stát v cestě. Ale to se

androidovi nestane.

Pocítil svobodu absolutní, nehmatatelnou a všeobjímající. Něco, co se

nedá vyřknout slovy. Už žádné úkoly, nařízení, cíle a taktiky. Může si

dělat, co ho napadne. A teď ho právě napadla hrozivá věc. Předtucha, že

takový stav mu určitě dlouho nevydrží. Buďto se setká s Markem a je po

svobodě nebo ho uloví nepřátelé a výsledek je stejný. Navíc by se mohla

znovu dostavit nějaká nepříjemná porucha, jako před chvílí. Ne. Svoboda

je opojná, ale netrvá věčně.

Chtěl zemřít svobodný, volný, šťastný a při tom být sám sebou. Udělá to.

Nic ho nemůže zastavit. Je to jeho vlastní rozhodnutí.

Android se plavným pohybem odlepil od stěny a udělal několik rychlých

kroků k okraji propasti. Už se mu rozevřel výhled na její bezednou

hloubku, výhled, který ho před několika minutami tak trýznil. Teď nic. Už

nikdy nic. Jeden krok, druhý, a pak skok. Uvolnil se a v letu se

připravil na poslední odraz.

Náhle se mu podlomily kolena a v lebce zavládl chaos. Síly ho opustily

naráz a jeho tělo ho úplně zradilo. Sesul se na hranu útesu nad propastí

a vyhasínajícími zorničkami užasle sledoval vzdálený mizící cíl svých

snů.

Šéf směny se nervózně nakláněl nad terminálem a překotně kontroloval

rozsah poškození androidových funkcí. Mezitím se v pravém spodním rohu

obrazovky objevilo jméno autora úspěšného destrukčního programu.

Sarga se konečně osmělil. " Takže ??"

Technik se zvedl od monitoru a s ulehčením se usmál.

" Můžeme si ho jít sebrat, generále. Leží na převisu skalní stěny a

jestli ho oživíme do třiceti minut, bude opět plně funkční, ale tentokrát

pro nás."

Generál si oddychl, potřepal nejrychlejšímu šťastlivci rukou a už

vydával instrukce k vyslání záchranného týmu.

Nadšený úspěšný technik spokojeně odcházel z místnosti, pronásledovaný

nenávistnými pohledy svých kolegů, přičemž ani on, ani nikdo z ostatních

přítomných, s výjimkou Sargy, netušil, že se právě vydává na dalekou

cestu do naprosté izolace a že bude nejšťastnějším člověkem ze všech

lidí, až se mu po půl roce zase poštěstí přijít zpět do práce mezi

normální lidi s jejich normálními problémy. Luxusní dovolená

nakomandovaná tajnou službou má tu nevýhodu, že vás luxusní androidi

obsluhují a uspokojují ve všech směrech, jsou ochotní, nápadití,

sympatičtí a přátelští, vaše partnerka je krásná a svůdná, ale když si s

někým chcete normálně popovídat, je to jako kdybyste narazili na zeď.

Zdvořilé odmítnutí, nechápavá gesta nebo změna témat jsou spolehlivé

metody, které vás odradí, pokoušet se napříště zapřádat hovory nežádoucím

směrem. Směrem, kterým byste mohli časem vyzradit třeba i něco velmi

nevhodného. Jen se hezky uvolněte a poddejte se příjemné iluzi, že máte

všechno, co můžete mít. Ostatní si to o vás určitě myslí taky, tak tomu

věřte.

Zatímco většina techniků, kteří rozpačitě postávali kolem

poblikávajícíéch terminálů skrytě a v některých případech i otevřeně

záviděla vítěznému šťastlivci, Sarga nechal zformovat pohotovostní četu.

Skupinka vědců a vojáků urychleně opustila místnost a o několik okamžiků

později se i se svým těžkým a složitým technickým vybavením vydala vzhůru

po strmé skalní stěně. Horolezecký výcvik byl nezbytnou podmínkou pro

službu v této oblasti a dnes se konečně po letech ukázala opodstatněnost

tohoto požadavku jako oprávněná. Těžké technické vybavení pro případ, že

by snad android přeci jenom zmobilizoval všechny své síly a pokusil se o

odpor, dávalo jednotce pořádně zabrat. Ale i přes nepříjemnou gravitaci,

která zde byla alespoň o poznání menší nežli na mateřské planetě, se po

čtvrt hodině usilovné dřiny konečně vyhoupl velitel jednotky přes ostrý

skalní okraj, několik centimetrů od mírně krvácející Rayovy bezvládné

hlavy.

" Syntetická krev. To nic neznamená. Pořád platí plná pohotovost !"

křikl šéf oddílu ke svým kolegům, kteří se jeden po druhém odlepovali od

skalní stěny a přeskakovali na vyvýšenou plošinu, kde stál a velel celé

akci.

"Generátor sem !" Vyštěkl a otočil se zpět k androidovi.

Skupinka s těžkou výbavou začala pomalu smontovávat jakési energetické

monstrum. Přestože pod tíhou jednotlivých segmentů vrávorali z posledních

sil, za pár minut sesadili poslední díly k sobě. Zelené ukazatele na

palubní desce generátoru se rozzářily do prostoru, přičemž vrhaly ostré

světlo i na napjaté výrazy techniků, kteří androida s těžce skrývaným

strachem stále ještě obcházeli ve velkých kruzích.

" Namiřte to na něj a dejte tam maximum. My už mu tu jeho osobnost

vykouříme z lebky." ucedil velitel a kysele se usmál do videokomunikátoru

na přihlížejícího Sargu. Ten jeho snahu ocenil mírným kývnutím hlavy.

" Teď !!"

Namodralý záblesk, který zapraskal ionizovaným vzduchem, byl mnohem

silnější, než cokoliv, co kdo z přítomných kdy viděl. Síla výboje

rozechvěla skalní stěnu a zasáhla naplno Rayovy energetické okruhy.

Plastexová kombinéza v několika okamžicích zmizela a pod ní začaly

prosvítat rozpálené pláty oceli a syntetické kůže androida. V několika

křečovitých záškubech se zachvěl a pak zůstal zcela nehybně ležet.

Namodralé jazyky výbojů s neutuchající vytrvalostí rozpalovaly androidovy

okruhy a po dvou minutách sršení a škvířící se spáleniny již nikoho

nenechávaly na pochybách, že je skutečně a definitivně po všem. Z Raye

zbyl jen vyhaslý a dočerna ožehnutý skelet, se kterým však měli solaňané

do budoucna velké plány.

" Dost !!"

Nepřetržitý hluk náhle ustal a jen vzdálenná ozvěna od členitých ploch

okolních skal vracela ještě chvíli dozvuky bouře, která zde právě

utichla. Rozpálený a popraskaný povrch, na němž stále ještě spočívala

kovová konstrukce androida, zničeho nic lupnul a na jeho rýhované kresbě

se objevila další puklina.

" Končíme. Skliďte všechno a dolů." zakončil akci velitel a sám začal

se sestupem jako první. O chvíli později byl android, nebo spíše to, co z

něho zbylo, zabalen do azbestového vaku a opatrně spuštěn z útesu dolů.

Kromě zdevastovaných skal a štiplavého zápachu spáleného plastexu zde

nezůstallo nic, co by svědčilo o definitivním konci jednoho syntetického

života, kterého byly tyto skály němými svědky. Sešplhávající solaňané se

postupně změnili v malé tečky, které se zvolna nořily do stínu příkrého

srázu. Mezi skalisky znovu zavládlo věčné mrtvé ticho a jen vzdálené

šelesty slabých hlasů prozrazovaly pomíjivou přítomnost člověka. Poté i

ony odezněly do absolutního ticha a tato část podzemí se opět ponořila do

svého věčného klidu.

Else se splnil její nejhorší sen. Vždycky se bála toho, že jednou zůstane

chudá a opuštěná a dnes ve čtrnáct nula pět se tato hrůzná vize proměnila

v holou skutečnost. Ještě stále přemýšlela, jak k tomu vlastně mohlo tak

rychle dojít, ale ať si lámala hlavu, jak chtěla, příčina i její řešení

se jevilo stále v nedohlednu. Možná nějaká vadná technologie. Nebo snad

sabotáž ? Doufala, že už se každou chvíli probudí ze svého zlého snu,

který však začínal mít až příliš realistickou podobu.

Stalo se toho nějak moc najednou. Mark byl odvolán na akci a vzápětí

prohlášen za nezvěstného. Pak zachytila ten signál kódované výzvy SDPP o

pomoc a informovala admirála Neumanna. Ten vyslal záchrannou misi s

plukovníkem Parkerem a ta vzápětí zmizela také. Pak Neumanna odvolali.

Potom Else kosmická policie vypověděla všechny smlouvy na energetické

generátory. A pak se přidali i všichni ostatní. Nakonec přišel absolutní

finanční krach, akcie Elsiných podniků spadly prudce dolů a už se

nezvedly. Doufala. Doufala celých dvanáct hodin, že to není pravda.

Marně.

Dnes, v šest hodin ráno, přišel příkaz banky k zabavení veškerého

majetku a jako by ani tohle nestačilo, vytáhl na ni tisk tu podlou a

zahanbující aféru z její mlhavé minulosti, kterou neodkrývala ani

Markovi. Taková zákeřnost. Jindy by takovou aféru zlikvidovala hned v

počátku a stačil by na to pouhý jeden jediný rychlý telefonát. Ale teď ?

Už vidí, jak si agentury mezi sebou za klesající ceny prodávají její

choulostivé obrázky jen proto, aby je uveřejnily na titulních stránkách

svých bulvárních plátků. Jakpak by ne. Vždyť jí to tam sluší. Jen kdyby

ty fotky neměly i další aktéry. Ano. Zná ty záběry. Již dvakrát ji s nimi

zkoušel někdo vydírat, ale nikdy jí nestálo za to, aby je od něho

koupila. Jak on, tak i ona věděli, že takové snímky nejbohatší ženy

galaxie si nikdo uveřejnit nedovolí. Ale dnes byla situace jiná. O hodně

jiná. A snímky již měly své kupce.

Pověst. O tu jí nikdy moc nešlo. Byla cílevědomá a ctižádostivá. Ve

všem, co dělala, chtěla být nejlepší. Nejlepší byla i tehdy, když ji

kdosi za poloprůhledným zrcadlem v nočním podniku nevalné pověsti

nafotil. Nestyděla se za sebe. Dokonce by se dalo říct, že na to, jak tam

vypadá, byla hrdá. To byl zřejmě také jeden z důvodů, proč se nikdy

nestarala o to, jak tyto fotografie zničit. Byl to kus jejího života.

Byla mladá, stipendium nízké, ambice vysoké a dědictví v nedohlednu. A

pak jí to také dost lákalo. Myslela si, že na to má. Tak proč to

nezkusit. Tak to zkusila. Tehdy jí to připadalo docela zajímavé.

Ale dnes ? Právě dnes se to obrátilo proti ní. Samozřejmě, že by se

ještě všechno dalo zvrátit. Možná, že ne úplně všechno, ale jistá možnost

tady byla. Půjčit si. Takových sedmdesát, osmdesát miliónů dolsů a

stabilizovat ceny akcií.. Začít nový výzkumný program na odstranění závad

generátorů a rozjet všechny náhradní výroby, které přicházejí v úvahu.

Možná, že by tentokrát byla na místě i spolupráce se Solanem. Situace je

opravdu těžká. Jenže, kde vzít peníze ? Kdo jí dneska půjčí ?

Samozřejmě, že má spoustu vlivných známých a přátel. Jsou sice trochu

vypočítaví, ale jinak docela příjemní. Bohužel uznávají, tak jako většina

boháčů, jednu zásadu. Něco za něco. A ona jim dnes nemůže nic nabídnout.

Navíc jim hrozí, že se s ní zkompromitují. Po tom, co si přečetla dnešní

ranní články, o tom již ani trochu nepochybuje. Ne. Nikdo jí nepůjčí. Je

sama a chudá. Bude muset jít pracovat. Ale to jenom v případě, jestli

zůstane na svobodě. A právě teď to vypadá, že bude mít možná po

starostech na delší dobu.

" Jestli nám okamžitě neřeknete, kde se nachází sedmý sektor výzkumného

střediska, které mělo být podle výnosu soudu zabaveno kompletně dnes

ráno...." předsedkyně senátu komise udělala dlouhou pauzu. " Hrozí vám

dvacet let vězení pro dlužníky. Můžete považovat za zázrak, že banka

požaduje na kompenzaci ztrát v souvislosti s vašimi nekrytými závazky

pouze celý váš majetek a vás chce nechat volně odejít. Na vašem místě

bych poděkovala panu Whitcombovi, který se vás zastal a zbytečně bych

neplýtvala trpělivostí svých věřitelů." Ostrý a ječivý hlas předsedkyně

se Else zavrtával do mozku jak smrtící červ. Ještě, že tento druh trestu

smrti už v Pozemské unii zrušili. Jinak by si nikdy nemohla být jista dne

ani hodiny, kdy se z nebe přiřítí nějaká katastrofa, která bude mít ještě

horší dohru, než je ta dnešní.

Přestože byla u výslechu, snažila se soustředit. Musí si určiit, co je

nejdůležitější a co je až druhotné. V tuto chvíli je nejdůležitější

nepřijít úplně o všechno. Alespoň jeden milión si schovat a začít znovu

podnikat. Jakmile přijde o všechno, již nikdy se z toho nevybabrá a ona,

její děi a jejich děti, všichni budou žít už navždy jako chudí. Mimoděk

zapnula příruční diář, který jí začal okamžitě vypisovat na obrazovku

překotně přicházející vzkazy a zprávy posledních hodin. Jedna horší než

druhá. Samé dluhy, požadavky, výhrůžky a upomínky. Ale mezi nimi se

našlel i jeden docela odlišný vzkaz. Zasmála se. Ne, nezdá se jí to. Je

to skutečně vzkaz z nočního klubu na východním pobřeží. To přece nemohou

myslet vážně. Ale vypadalo to tak. Přestala vnímat okolí a četla :

Naše společnost Vám děkuje za popularitu, kterou díky Vaší osobě v

posledních dnech získala a přestože pro Vás pravděpodobně toto období

není, alespoň po finanční stránce zřejmě příznivé, rozhodli jsme se Vám

alespoň částečně vykompenzovat Vaší současnou životní situaci naší

nabídkou. Pokud budete mít zájem, můžete u nás již od zítřka znovu

nastoupit. Za diskrétnost ručíme a žádné incidenty s fotografy se již

nebudou opakovat. Naši zákazníci Váš talent jistě ocení. Blabla bla bla

bla........

Zamyslela se. Jako přechodné útočiště to rozhodně není špatné. A až se

situace uklidní, tak začne znovu podnikat. Ale předtím se musí uskrovnit.

Co tady není Mark, tak se cítí nějak divně. Odjakživa byla temperamentní

a v určitých oblastech dost nezdrženlivá a tato nabídka přišla v tuto

chvíli jako velmi vítaná kompenzace. Nebyla si ani jistá, jestli by ji

dokázala odmítnout, kdyby ještě měla tolik peněz, co měla před týdnem.

Lákalo by jí to. Ale odmítla by. Nemohla si to dovolit. Ale dnes ? Vždyť

je to vlastně jediná možnost zaměstnání, kterou jí kdo nabídl. Tak co má

dělat ? A Mark ? Ten je zatím stále ještě nezvěstný a možná, že už se ani

nevrátí. Snad je to pro ně pro oba takhle lepší. Když se poznali, byla

ona bohatá a on úspěšný. Kdoví, jak by mohlo vypadat takové shledání

nyní.

Zpoza dveří se ozvalo enrgické zaklepání a mohutný stín promítaný skrz

matné sklo výplně lucernou před vchodem dával tušit, že ten, kdo přede

dveřmi stojí, má vyloženě gorilí postavu.

Elsa s sebou cukla. Tyhle nenadálé příchody klientů jí nedělaly vůbec

dobře. Za těch několik let pohodlného života si zvykla, že všechno dění

ve svém okolí organizovala sama, nebo se na něm alespoň výrazně podílela.

Tady to bylo něco jiného. Připadala si jako hříčka v rukou osudu. I když

to bylo občas docela zajímavé.

"Vstupte." pronesla nejmilejším hlasem, kterého byla schopna a zvědavě

se zadívala ke dveřím. Vzápětí málem omdlela leknutím.

"Dobrý večer." do dveří vstoupil generál Khov. Usmíval se na Elsu a ta

absolutně netušila, jestli sem přichází jako starý přítel, jako nadřízený

jejího milého Marka a nebo jako náruživý zákazník, kterého zvědavost

donutila jít se podívat na novou hvězdu podniku.

"Dobrý večer generále. Co si dáte ?" plavně se natočila k baru a

vytáhla generálovu oblíbenou značku, které dával přednost na všech

bujarých večírcích, pořádaných za asistence SDPP.

" Jste bystrá." usmál se Khov, který nikdy netušil, že Elsa v průběhu

oslav a přípitků registruje i to, co si který z hostů nalévá. Znovu si ji

prohlédl od hlavy až k patě tak důkladně, že by se i otrlá zaměstnankyně

podobného podniku začervenala. S Elsou to však ani nehnulo. Zasmála se.

" To jsem. Ale jak se tak na vás dívám, nejsem si vůbec jistá, proč

jste sem přišel. Že by náhodou ?"

" Ne, to ne. Já sem chodím pravidelně a tak jsem si řekl, že se za

vámi stavím."

"Hmm..." odtušila Elsa. "A to mi tady slibovali absolutní diskrétnost.

To je ale kšeft."

"Nic si z toho nedělejte. To vím jen já. "

" A za chvíli je tady i admirál Neumann, že jo.."

" Ne, ten nepřijde. Sesadili ho a teď už na podobné vylomeniny nemá."

usmál se Khov.

" Tak to je skvělé. A co byste si přál ? Máte nějaké zprávy o Markovi

?" obrátila se k němu s nadějí v hlase.

" Nejsem tu pracovně. Jsem tu soukromě."

" Takže na relaxaci." ucedila Elsa." To bych do vás neřekla. "

" Co je na tom špatného. Vždycky jste mi byla sympatická, ale pokaždé

mezi námi byly určité bariéry." zdůvodňoval generál.

" A co manželka, ta o tom ví ?"

" No, ta má slabost pro Marka a já zase pro vás. Pochopila by to."

" Cože ??" Elsa zústala tupě zírat a jen nevěřícně sledovala, jak ji

generál opatrně stahuje jemnou poloprůhlednou blůzku a odhaluje její

krásné a opálené mladé tělo.

" Co když se to dozví Mark ? Jak mu to vysvětím ?" blekotala.

" Je nezvěstný a já mám alibi. Právě jsem na poradě vedení SDPP."

zachrčel Khov.

" Tak jo." Elsa se zvolna poddala přívalu sílící vášně, která se z

generála velice rychle přenesla i na ni. Obrovitá postava šéfa SDPP ji

natolik zaujala, že si ani nevšimla temné postavy, která se mihla za

pootevřeným oknem a vzápětí zapadla do stínu mezi balkóny. Neslyšela ani,

jak si sundavá odstřelovačskou pušku a jak nabíjí. V bouři pocitů, které

ji zcela oslepily, dnes již po několikáté, byla natolik otupělá, že si

ani neuvědomila, že zahřměl výstřel. Pouze udiveně sledovala, jak

generálova paže, kterou měla kolem krku, s sebou náhle trhla a pak

explodovala silnými proudy temné krve do místnosti. Khov se svezl z gauče

a dopadl na podlahu, kde v zápětí ztratil vědomí.

Vtom zaharašil další výstřel. Tentokrát explodovala malá lampička na

nočním stolku, těsně vedle její hlavy. Probrala se. Všechny příjemné

pocity zůstaly kdesi daleko v minulosti a jí zbyla pouze chladná a

prázdná přítomnost, bezvládná postava generála na podlaze a předtucha, že

tady se svou profesí právě definitivně skončila. Neváhala ani okamžik.

Překulila se přes hranu gauče a jediným skokem byla u skřčíně s líbivým

oblečením, které mělo všechny možné funkce, jen ne tu, aby hřálo.

Rozbitým oknem vnikal do místnosti chladný vzduch. Sehnula se a rázně

vytrhla spodní poličku, která jako by do této skříně ani nepatřila. Na

podlahu vypadl mastný hadr a z něho vyklouzl tmavý sportovní revolver 38

speciál, se kterým kdysi s Markem soutěžila ve střelbě. Jediný majjetek,

který jí po konfiskaci zbyl. Snad až na jeden sektor výzkumného střediska

někde pod zemí, ale o tom stejně nevěděla, kde je a když to z ní u soudu

nedostali ani hloubkovou psychickou sondou, nechali ji jít. Pro ni to

neexistovalo. Nemohla to ani použít. Ale revolver ano. Vyklopila bubínek.

Nabitý ostrými. Cukla rukou a chladný mechanismus s cvaknutím zapadl na

své místo. Natáhla kohoutek a přikrčila se k zemi.

Čekala. Dlouho čekala. Žádné další výstřely se neozývaly a Elsa se již

začínala pomalu rozhodovat, jestli by neměla opustit svůj úkryt a začít

oživovat raněného Khova. Vtom z dálky zazněly blížící se policejní sirény

a téměř ve stejném okamžiku vpadla do místnosti s fotoaparátem v ruce

tmavá postava, která silně připomínala ninju z levných hongkongkských

filmů.

Proběhl místností tam a zpátky a vypadal, jako by něco hledal. Potom,

snad ze zoufalství, došel až ke dveřím a opatrně nakoukl do chdby. Elsa

se pomalu zvedla ze země a po špičkách došla až k němu. V okamžiku, kdy

se rozhlédl a chtěl znovu zavřít pootevřené dveře, dopadl její revolver

celou svou vahou, kterou do něho vložila, na jeho zahalenou šíji a ninja,

nebo kdo to vlastně byl, se shroutil na podlahu vedle Khova s přechodnou

ztrátou vědomí. Něco chrčel a oči měl vytřeštěné, ale nebylo mu rozumět.

Elsa roztrhla černý oblek. Hledala doklady, ale marně. Náhle jí mezi

prsty uvízla malá plastová kartička, kterou se prokazovali všichni

zaměstnanci jejích laboratoří při vstupu do podniku. Průhledná, bez

označení, ale s miniaturním čipem.

Takže o tohle tady šlo. Byl to někdo od ní. Chtěl tedy zabít ji a ne

Khova. Ten měl jenom tu smůlu, že tu právě teď byl. Škoda. To bylo

naposled. Else se honily myšlenky hlavou jako o závod ještě v okamžiku,

kdy u automatu v blízké stanici podzemní dráhy volala záchrannou službu.

Ta byla rychlá a o několik chvil později vynášela generála i neznámého

ninju na nosítkách z budovy.

"Co teď ?" posteskla si. "Už nikdy nebudu mít klid. Nikdy to nebude

jako dřív. Proč já jsem vůbec chtěla být bohatá ?" zavzlykala a pozorně

se rozhlédla kolem, kde by tuto noc mohla v klidu a bezpečně přespat.

Mark s Elsou se pomalu blížili k hustému davu, který s nadšeným jásotem

vítal usměvavého a věčně optimistického prezidenta pozemské unie. Jeho

obrněné vozidlo se na okamžik zastavilo, aby se hned v zápětí opět dalo

do svého klouzavého pohybu přeplněnou ulicí. Jedna z maminek strhla na

poslední chvíli své děcko z cesty a náhle opuštěné pestrobarevné mávátko

zústalo jako němý svědek několik okamžiků ležet na rozpáleném asfaltu,

než jej těžká kola pancéřového monstra zalisovala do temného povrchu

silnice. Jásání neutichalo a jelo se dál.

Elsa se na Marka usmála.

" Mám pro tebe dobrou zprávu. "

Stone se skepticky podíval své partnerce do očí. Neměl rád překvapení a

většina překvapivých zvěstí od jeho krásné přítelkyně pro něho mívala

dost nepříjemné důsledky. Na mysli mu vytanula vzpomínka, jak mu Elsa

před lety jen tak mimochodem při večeři v restauraci řekla, že banka, do

které si devět let poctivě ukládal své úspory z SDPP, právě zkrachovala.

Hezká zajímavost. A v novinách to vyšlo až druhý den. Elsa prostě věděla

vždycky všechno z první ruky. Byl upřímně zvědav, co to bude tentokrát.

Znovu si ji prohlédl. Ne, dítě s ním asi nečeká. To by se tvářila

jinak. Na povýšení to taky nevypadá. Nic slavnostního. Zase ten její

svůdný smích. Na co tak asi může právě teď myslet ? Hlavně ať ho nenapíná

dlouho. Rozhodl se, že se zeptá.

" Jakou zprávu ? "

Elsa se znovu svůdně usmála. " Skvělou zprávu. Měl jsi být dnes

odpoledne osobně vyznamenán prezidentem unie, viď . "

" To souhlasí. " ucedil Stone.

" Ale ty jsi o setkání s podobnými osobnostmi nikdy moc nestál, že jo

."

" To je pravda, ale prezident....."

" Vyznamenání dostaneš v zastoupení od generála Khova. V novinách to

bude stejně a my máme dnešní odpoledne volné. No není to nádhera ?? "

Mark zalapal po dechu.

" Ale.."

" Ale co ? Konečně budeme mít chvíli času pro sebe. Všechny ty výslechy

a vyšetřování, co ses vrátil, skončily. Teď na to můžeme společně

zapomenout. Ty nemáš radost ?" udiveně se na Marka podívala a přes oči jí

přelétl stín pochybností.

" Ale proč ? Vždyť mi slíbili, že prezident..."

" Protože mé slovo má svou váhu." začepýřila se Elsa. " Protože jsem se stavila v jeho organizačním týmu a vysvětlila jsem jim, jak moc pro nás

znamená volný čas. Měli pochopení. Nevěřil bys, ale prezident má podobné

problémy."

" Takže oni mne jen tak škrtli ze seznamu ?"

" A proč ne ? Děláš, jako by tě to mrzelo. Já tě nepoznávám. Snad ses

nezačal zajímat o politiku ? "

Mark usilovně přemýšlel a bylo to na něm vidět.

" Ale no tak, Marku. Pořádně si prezidenta prohlédni. Vidíš ho

naposled. Příště snad možná v televizi, protože tohle je prý jeho

poslední veřejné vystoupení v tomto období. Proslýchá se, že rozvědka

zjistila, že ho solaňané chtějí zabít. Takový nesmysl. Vždyť za každým

druhým rohem čeká podobný panák na svou životní šanci a mohli by je, pro

mne, za mne, střílet třeba každý týden."

Elsa se vlídně usmála a otočila se k Markovi, ale ten se nesmál.

Energickým pohybem odstrčil svoji překvapenou partnerku stranou a

zahleděl se přes davy směrem k náměstí, kam mířila prezidentská limuzína.

Jeho tvář se zkřivila soustředěním, když odhadoval čas potřebný ke

zdolání několikasetmetrové vzdálenosti. Vyjde to. Nic jiného mu nezbývá.

Z plných sil vyrazil do husté změti těl, které rozrážel hlava nehlava.

Zděšené výkřiky nebral na vědomí a bezohledně postupoval stále vpřed,

jako přírodní živel. Ztrnulá Elsa jen beze slova zírala na spoušť, kterou

před jejíma očima právě způsobil jeden z největších a nejohleduplnějších

gentlemanů, jaké kdy potkala. Byla v šoku. Desítky raněných a

naříkajících postav se pomalu trousily z davu. Ten však paradoxně nijak

neřídl. Byly tu tisíce lidí a všichni chtěli vidět svého milovaného

prezidenta. Člověka, který reprezentuje všechno dobré, co se ve vesmíru

za poslední desetileté volební období událo. Člověka, který dovedl unii k

prosperitě, který výhodnými smlouvami s jinými civilizacemi zajistil

zásoby energie pro příští desetiletí. Člověka, který snad ani nebyl

člověk. Masmédia ho povýšily na boha. Byl to symbol. Symbol síly a

úspěchu. Kdo ho uvidí živého, může se tím chlubit do konce života. A to

právě dnes platilo dvojnásob.

Mark už skoro nemohl a tak spíše tušil, než vnímal, jak mu v paži

implantovaná ampulka vstříkla do žíly roztok se solanskou drogou. Zaváhal

a přikrčil se. To bylo rychlé. Už to nebyl Stone. Ten přemýšlivý kapitán

Stone, chladně kalkulující a vždy rozvažující všechny své kroky. Stal se

z něj stroj na zabíjení. Přestal se potit a zrychlil se mu tep. Svět

kolem něho, jako by se náhle zpomalil. Všechno, každý krok, každé kývnutí

hlavou lidí v davu kolem, všechno trvalo neskutečně dlouho. Necítil už

žádnou bolest. Někdo, komu šlápl před chvílí na nohu, se po něm tvrdě

ohnal. Na kapitánově líci se objevil čerstvý krvavý šrám. Aniž se otočil,

sekl svou pravou rukou směrem k nešťastníkovi a s uspokojením

zaregistroval dutý zvuk pukající lebky.

Mark se prudce otočil k blížícímu se prezidentovu vozu. Taková snobská

pošetilost. Prezident se tu vozil v pravém pozemském automobilu z přelomu

století. Černý lak se leskl ve svitu zapadajícího slunce a temně rudé a

žluté vlajky pozemské unie visely schlíple z malých žerdí na blatnících.

Tak jako v těch prastarých filmech. Stone se nechal na okamžik unést

vzpomínkami na studentská léta, která trávil převážně v projekčním sále

university, při prohlížení filmů, o jejichž existenci neměla většina

pozemšťanů už několik desetiletí ani tušení.

Droga se však připoměla velice rychle. Mark pocítil něco nového. Něco

neznámého, s čím se dosud nikdy nesetkal. Byl to hlad po krvi. A měla to

být krev jednoho určitého člověka. Pocítil nesnesitelné napětí, které se

dalo vydržet jen velmi těžce. Musí ho zabít . Musí to udělat hned nebo

snad zešílí. Podíval se znovu směrem k prezidentskému vozu.

Politik seděl na zadním sedadle a zvesela kynul davům. V obličeji se mu

zračila únava a do očí mu začal pomalu prosakovat nepatrný náznak

pohrdání a apatie. Silové generátory, umístěné ve dveřích limuzíny,

generovaly extrémí silové pole, které prý bylo schopno odolat i jadernému

výbuchu. Ale kdo by to, proboha, zkoušel ? Žhavý vzduch se vířil a

klokotal nad neviditelnou neprůstřelnou kopulí, která nepropustně

oddělovala prezidenta od jeho obdivovatelů. Bylo slyšet každé slovo,

kdokoli mu mohl pohlédnout zpříma do tváře, ale pro všechny zústával

nedotknutelný.

Pro Marka ne. V paměti se mu vybavil seznam elektrického rozvodu

vozidla včetně nouzových okruhů energetických generátorů. Výsledky práce

desítek obětovaných solanských špionů právě přinášely své ovoce. Ještě

několik sekund a prezidentův ochranný štít se stane věcí minulosti.

Stone přivřel oči a upadl do hlubokého transu. S pěnou u úst se vynořil

z davu a několika bleskurychlými skoky se objevil těsně vedle černé

limuzíny. Na střechách blízkých budov padlo několik rozkazů a

odstřelovači se dali do práce. V bdělém stavu by kapitán neměl nejmenší

šanci. Ale teď při svých škubavých a nevyzpytatelných pohybech křečovitě

proskakoval mezi svištícími kulkami, které se v oslnivých záblescích

utápěly v silovém poli vozidla nebo s šustivým čvachtáním mizely kdesi ve

vyděšeném davu.

Mark v průběhu několika sekund zpřetrhal všechny rozvody pod

pancéřovanou karoserií a ochranný systém vozu s kvílením přešel na

interní generátor v prezidentově zadním sedadle. Neviditelná kupole nad

vozem praskla a zakrvácený řidič se shroutil k podlaze zasažen výbušnou

střelou jednoho ze vzdálenějších odstřelovačů. Hedvábné potahy a

čalounění auta explodovaly v desítkách malých výbuchů a prezident jen

vytřeštěně zíral, jak se jeho nádherný muzeální exponát pod palbou

odstřelovačů mění v hromadu plsti a zohybaného plechu.

Mezitím Stone neuvěřitelně rychle prokličkovával v krupobití vířících

střel, které mu především sklízely z cesty jednotlivé příslušníky

prezidentovy ochranky. Myslel na jednu jedinou věc. Musí to skončit. Ať

už to dopadne jak chce, ten tlak se prostě nedá vydržet. Měl pocit, že

mu každou chvíli pukne hlava. To, že mu levou rukou právě projela

rozžhavená výbušná střela nebylo nic proti děsivým vlnám emocí a

nesnesitelným tlakům, které zaplavovaly celé jeho nitro. Skončit. Někde v

skrytu duše si dokonce přál, aby měli odstřelovači lepší mušku a skončili

to o trochu dříve. Ale ne. Střelci byli odsud dost daleko, armádní

počítač jim vytypoval nejpravděpodobnější místa možných atentátů, a tak

většinou marně ozobávali fasádu protější budovy. Jen část ze střel

nalezla své cíle v prezidentovvě nejbližším okolí a to ještě většinou

mezi jeho strážci či obdivovateli.

Mark nemohl jinak. Vyskočil na sedadlo vedle politika a pohlédl na jeho

generátor. Prezident držel své krystaly pevně v rukou uvnitř ochranného

pole a nemínil je v žádném případě pustit. Nebyla šance se k nim dostat.

Stone se jen letmo dotkl okraje silového pole a energetický výboj ho

odmrštil o půl metru zpět. V popálené ruce škubalo mnohem více než ve

zbytku kapitánova těla, které se pomalu vyčerpávalo. Cítil únavu. Jeho

pohyby už nebyly tak rychlé a chápal, že v průběhu příštích minut přijde

jeho konec. Absolutní vyčerpání. Neodvratné, nevuhnutelné, definitivní.

Natáhl se za jedno ze zadních sedadel a k prezidentově velkému překvapení

vylovil malý, úhledný kufřík. Bleskurychle jej otevřel.

Nad střechou sousední budovy se náhle vyhouply dva vrtulníky se

záložními odstřelovači, kteří začali pálit, jakmile se jim otevřel

výhled na vozidlo. Rozhodli se k taktice likvidace všeho živého, zatímco

prezidenta ochrání jeho energetický štít. Krupobití střel bylo husté a

Stone již nebyl tak rychlý jako dřív. V jednom jediném okamžiku mu

explodoval gejzír bolesti v různých částech těla. V posledním záchvěvu

agónie otevřel kufřík a před vytřeštěnýma prezidentovýma očima stiskl

zcela v rozporu s pudem sebezáchovy spoušť jaderné nálože. V příštím

okamžiku všechny oslepila oslnivá záře.

Na závěr je nutno dodat, že výrobci prezidentova energetického štítu

kvalitu svého výrobku poněkud přecenili, což se stalo příčinou pozdějších

vytrvalých soudních sporů. Když větřík rozfoukal zbytky radioaktivního

popela, po aktérech akce nezbyl ani pomyslný mastný flek. Snad jen pár

zajímavých stínů, vypálených v betonových blocích stále ještě

doutnajících ruin, které zůstaly jako památka po jednom z

nejreprezentativnějších měst pozemské unie.