KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

PLANETA

LYKANTŮ

SCI-FI HORROR

Jean-Pierre Garen

Z francouzského originálu

Jean-Pierre GAREN:

LA PLANÈTE DES LYKANS

vydaného nakladatelstvím

LEUVE NOIR

Paris

FRANCE

přeložila Eva Procházková

© NASKO, Jablonec 1992

© Pavel Šťastný, ANY, 1992

ISBN 80-85632-01-2

Už po pět století provádí Zemská Unie (federace zahrnující 85

planet) mocnou expanzi do celé Galaxie. Postupem času si však

vlády začínají uvědomovat, že sbližování s příliš primitivními

civilizacemi vyvolává ekologické katastrofy. Domorodci se po

kontaktu s pozemšťany přestávají sami vyvíjet, stávají se závislými,

žebrajíce o techniku, které nejsou schopni pochopit. Na jedné z

planet došlo dokonce k tomu, že domorodci téměř vyhynuli; několik

málo zbylých párů muselo být umístěno do přírodní rezervace jako

se to kdysi dělávalo se zvířaty.

A tak vznikl zákon o nevměšování se. Pokud se stalo, že

vesmírná loď objevila planetu s humanoidy, měla příkaz

zaregistrovat ji, ale v žádném případě nevstupovat do kontaktu, aniž

by byl proveden pečlivý průzkum jejích obyvatel.

Pokud dosáhli určitého prahu technického rozvoje, pak s nimi

Ministerstvo pro záležitosti Galaxie navázalo diplomatické styky. V

opačném případě byly složky s dokumentačními materiály předány

Službě pro dohled nad primitivními planetami a ta, dvakrát v

průběhu sta let, bal pověřena vypracováním zprávy o rozvoji

domorodců.

A protože se ukázalo, že pozorování pomocí umělých satelitů

není dostačující, byly vysílány přímo na místo skupiny složené z

agenta činné služba a z androida. Ti se pak diskrétně zamíchali do

populace. Mark Stone byl jedním z těchto agentů.

4

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

1

5

Kapitán Mark Stone vztekle vrazil do haly rozlehlé budovy

Správy pro dohled nad primitivními planetami. Mark je velký

pětatřicátník atletické postavy, má tmavé vlasy a opálenou tvář s

šedýma očima, které dokáží měnit barvu. Právě teď to v něm vře

hněvem.

Teprve před týdnem se vrátil z únavné výpravy. Zítra měl v plánu

navštívit Elzu na jejím pacifickém ostrůvku. Elza! Elza Svensonová!

Ta zatraceně hezká brunetka s neuvěřitelně zelenýma očima, která

má navíc tu zvláštní přednost, že je nejbohatší ženou v Zemské Unii.

Už tři roky spolu udržují něžnou, ale diskrétní známost. Pozvání do

kanceláře generála Khova, které dnes ráno obdržel, jeho naději na

prožití idylického týdne zmařilo.

Khov byl dvoumetrový chlap vážící dobře přes metrák. Vedl

S.D.P.P železnou rukou už celých deset let.

„Nemám chuť zas někde dobrovolně lítat. Když bude trvat na

tom, abych se nějaké výpravy zúčastnil, pak požádám o měsíční

neplacenou dovolenou,“ brblal si pro sebe Mark.

Takový rozmar si mohl klidně dovolit. Jeho osobní majetek,

mimochodem velmi dobře spravovaný bankéřkou Elzou, by mu

dovoloval vést zahálčivý život bohatého playboye. Dokonce to i

jednou zkusil, ale vydržel tak žít sotva tři měsíce. K smrti ho to

nudilo a ještě rád požádal o opětné zařazení do Služby.

Hlídací robot vejcovitého tvaru, který se přemisťoval pomocí

antigravitačního zařízení, dorazil k Markovi.

„Uveďte vaše identifikační číslo.“

Robotův kovový hlas Marka dráždil. Vsunul mu do příslušné

škvíry svoji kartu.

„Můžete jít, výtahy jsou vzadu v hale a kancelář generála je v

posledním patře.“

„Já vím, pro Službu dělám už osm let!“

Když vešel do kanceláře, čekal, že jako obvykle uvidí Peggy,

generálovu sekretářku, která tam obklopena počítači celé dny trůnila.

Byla to pravá stará panna, mohlo jí být tak přes padesát, měla

vystouplou bradu a kulaté mírně vyvalené oči. Na jejím místě však

6

seděla harmonicky rostlá blondýnka s pyšným poprsím, který jako

by chtělo vyskočit ze svého látkového sevření. Bylo vidět, že

podprsenku nenosí. Vůbec ji nepotřebovala.

Mladá žena se na Marka usmála a ukázal řadu pěkných bílých

zubů. Ani tak příjemný obrázek Marka nerozveselil a tak jen

zavrčel:

„Kde je Peggy.“

„Nemám ponětí. Jsem tu už druhý den místo ní. Jděte rovnou dál,

kapitáne Stone, jste očekáván.“

V kanceláři Marka na chvíli oslepilo slunce, které pražilo přes

velké skleněné okno. Byl z něho výhled na obrovskou newyorskou

metropoli, která se během staletí rozrostla tak, že se Washington stal

jejím předměstím.

Generál Khov však v kanceláři nebyl. Na jeho místě seděl

plukovník Walter Benton, malý tlouštík s kulaťoučkým obličejem.

Benton byl Khovův zástupce pro administrativní záležitosti. Vztahy

mezi ním a agenty Služby nebyly zrovna nejsrdečnější, protože to

byl právě on, kdo velmi puntičkářsky zkoumal jejich cestovní

výkazy.

Plukovník právě něco tak důrazně vysvětloval, až celý zrudl a

hlas mu skočil o pár tónů výš. Jeho protějšek byl vysoký hubený

muž s ostře řezaným obličejem a šedivými vlasy. Byl to admirál

Neuman, nejvyšší šéf Vesmírné policie a Marka velmi překvapilo, že

ho vidí zrovna tady. S admirálem už několikrát spolupracoval a jeho

přítomnost svědčila o tom, že se něco děje.

„To je neuvěřitelné,“ řval Benton „Nikdy bych byl nepřipustil…

To je něco bezpříkladného…“

Plukovníkovi došel dech, tak se odmlčel.

„Vstupte, kapitáne Stone,“ řekl Neuman klidným hlasem. „Ten

rozhovor se vás týká.“

Mark si sedl do křesla, které mu admirál nabídl a nebylo mu

zrovna příjemně.

„Musím vám oznámit něco mrzutého. Včera se generál Khov stal

obětí vážné nehody. Byl sražen jedním vozidlem a řidič ujel. Khova

7

odvezli do všeobecné nemocnice a je vůbec zázrak, že ho tam

dovezli živého. Dnes je ještě jeho stav kritický a lékaři se neodvažují

vyslovit prognózu.“

Ta zpráva Marka skoro zdrtila. Měl Khova velmi rád a obdivoval

ho.

Neuman pokračoval:

„Hned jak jsem se to dozvěděl, spěchal jsem do nemocnice a

strávil jsem s ním několik okamžiků.“

„Musel blouznit v tom šoku,“ podotkl Benton.

Admirál ztuhl a ledově klidně odpověděl:

„Byl naprosto při smyslech, když označil pro dobu své

nepřítomnosti jako svého zástupce kapitána Stonea.“

Mark nadskočil, jako by pod křeslem objevil hnízdo jedovatých

hadů. Admirál vyndal z kapsy kus papíru a podal mu ho.

„Vaše jmenování podepsané prezidentem a zároveň povýšení na

hodnost generála.“

Nenápadně se pousmál a dodal:

„Obojí je jen dočasné. Administrativa zůstává administrativou.

Tak pánové, svůj úkol jsem splnil a teď vás nechám, protože máte

hodně práce.“

Markovi bylo do smíchu, když viděl, jak se Benton tváří, ale

ovládl se.

„Kapit… vlastně pane generále, je třeba učinit mnohá rozhodnutí.

Jdu si pro složku se spisy.“

„Proč tu není Peggy?“

„Nevím. Včera nepřišla do práce. Dal jsem příkaz, aby ji zavolali

domů, ale tam prý není. Nechal jsem pro všechny případy napsat

důtku za neomluvenou nepřítomnost v práci. Tu dívku, co teď sedí

na jejím místě, mi poslali z agentury. Jmenuje se Patricia a vypadá

docela schopně.“

Když Mark osaměl, uvelebil se v Khovově křesle a zhluboka si

vzdychl. Té práce, co ho čeká! Jeho, který tak nemá rád všechno to

papírování okolo!

Prohledal zásuvky psacího stolu, jestli tam náhodou nenajde

8

nějakou láhev, kterou míval generál schovanou pro své prominentní

hosty. Pak si to ale rozmyslel a zásuvku zavřel. Je zbytečné, aby

plukovníkovi zavdal další příčinu k pohoršení.

Benton se vzápětí objevil a položil na stůl horu spisů.

„Tady je nejdřív zpráva o astronefech Služby. Tři stroje, včetně

Neptuna, kterého používáte vy, musí do generální opravy. Podle

konstruktérů už mají vyčerpaný limit dnů strávených ve vesmíru.“

„V čem je problém?“

„Je to drahá záležitost. Navrhoval jsem panu generálovi, aby

výdaje rozdělil do dvou let. Podle toho, co říkali technici, by riziko

nehody bylo minimální.“

„Ale bylo by tu!“ důrazně poznamenal Mark. „Přece si nebudeme

zahrávat se životy našich agentů!“

„Samozřejmě, že začneme s Neptunem,“ dodal přehorlivě

plukovník.

„To v žádném případě. Začněte těma druhýma dvěma!“ Mark se

andělsky usmál a kysele dodal:

„Stejně teď asi nějakou dobu Neptun potřebovat nebudu.“

Obličej, který na to plukovník udělal, Marka potěšil.

„Podle vašich příkazů,“ řekl upjatě a se znatelnou hořkostí. To

celé pro něj bylo těžko stravitelné sousto. Přijde si takový nějaký

kapitán a dostane místo, na které měl přece právo on!

Pak následovalo asi deset různých administrativních problémů.

Mark zjistil, že Benton svojí práci rozumí a tak se mohl soustředit

jen na ty nejdůležitější. Stačilo dokonce jen podepsat.

Tři hodiny uběhly v pilné práci. Plukovníkovi se trochu zvedla

nálada, protože jeho dočasný šéf mu vůbec v ničem neodporoval.

„A tady je konečně ta nejdůležitější věc,“ řekl a otevřel tlusté

desky. „Zítra se koná komise, která má rozhodnout o přidělení

panenské planety. Byla objevena před šesti měsíci v systému

vesmírných souřadnic KD 49.27.39.82. Je to teramorfní planeta a

zřejmě vznikla nedávno, protože jsou na ní ještě četné vulkanické

jevy. Podmořské krátery vrhají do atmosféry velké množství vody.

Proto také první astronauti nazvali tuto novou zemi příhodně Soda.“

9

„A domorodci?“

„Žádní. Služba pro vesmírný výzkum provedla podrobný

průzkum planety, tak jak to předpisy vyžadují. Nebyl shledán žádný

radioelektrický zdroj a žádný jiný termální projev kromě sopečné

činnosti. Podrobným průzkumem planety byl pověřen kapitán Steve

Mac Donald. Svoji zprávu odevzdal před necelým týdnem.“

Mac Donald, přezdívaný Duck, byl Markův spolužák a především

opravdu dobrý kamarád. Byli spolu na nejedné výpravě…

„Flóra? Fauna?“

„Podobná jakou u nás kdysi v druhohorách. Obrovské kapradiny,

stromy, hmyz, mnoho různých plazů. Žádný zemský ráj… Kapitán

ale odvedl dobrou práci a sestavil seznam nejméně tří set

živočišných a rostlinných druhů.“

„A co přírodní bohatství?“

„Nic zvláštního. Trochu titanu, zlata, platiny a dokonce uran.“

„Stane se Soda zemskou kolonií?“

„To je vyloučeno. Jednak je příliš daleko a pak podnebí je tak

horké a bouřky jsou tak časté, že se na Sodě nedá dohromady nic

pěstovat. Bylo tedy rozhodnuto, že bude nabídnuta v dražbě. A to je

také cíl zítřejší schůzky. Majitelem se má stát důlní společnost

Jamerson.“

„Nikdo další se nepřihlásil?“

„Myslím, že ne, ale stejně by bylo dobré, kdybyste si spis

prostudoval. President Grant bude komisi osobně předsedat a může

vám položit nějakou otázku. Kdybyste nedokázal správně

odpovědět, tak by to bylo nejen smutné, ale mohlo by to pokazit

Službě pověst.“

Mark se rozzářil.

„Už jsem měl tu čest se s panem presidentem setkat. Dokonce

jsem jeho dceru doprovázel na planetu Armina.“

„Na tu záležitost se pamatuju.“

A plukovník se stínem lítosti v hlase dodal:

„Možná právě to bylo důvodem, že podepsal vaše dočasné

jmenování…“

10

Benton držel v ruce několik papírů.

„Tohle jsem měl připravené pro generála Khova. Je to shrnutí jak

prvních pozorování planety, tak výtah ze zprávy kapitána Mac

Donalda.“

Když plukovník odešel, Mark se nadlouho zasnil. Pak přivřel oči

a snažil se zkoncentrovat myšlenky. Za okamžik dokázal navázat

telepatické spojení se svým přítelem Rayem. Byl to jeden z mála

vzácných androidů, kteří byli vybaveni psychickým zesilovačem.

Možná právě proto se dokázal chovat jako člověk. Výroba tohoto

druhu už byla zrušena, protože jen málokterý z pozemšťanů dokázal

komunikovat pomocí telepatie. Mark se na jedné vzdálené planetě

seznámil se zvláštní rostlinnou bytostí, která byla nadaná

mimořádnou psychickou silou. Zestonásobila Markovy psychické

schopnosti a naučila ho, jak své myšlenky předávat telepaticky.

Mohl tak být s Rayem nenápadně ve spojení a to i na velké

vzdálenosti.

„Jsem na S.D.P.P. a ještě tu několik hodin pobudu. Jdi do

nemocnice a zjisti, jak je na tom Khov a podívej se, jestli tam někde

neuvidíš Peggy. Kdyby tam nebyla, jdi k ní domů. Její nepřítomnost

mě znepokojuje. Ta by do práce dorazila, i kdyby byla v posledním

tažení.“

Mark si zhluboka vzdychl a zabral se do hromady papírů na stole.

Když došel k Duckově zprávě, vstal a zavolal:

„Patricie, zavolejte mi kapitána Mac Donalda.“

„Už mě o to žádal i plukovník Benton, ale já ho nemůžu nikde

sehnat. Doma u něj odpovídá záznamník, že je na dovolené a zřejmě

na Správě nenechal žádnou adresu, kde právě je.“

Mark vyšel rozmrzele z kanceláře. Sekretářka se na něj podívala:

„Přejete si něco, generále?“

Vyloudila vstřícný a všeslibující úsměv.

„Kdyby mě někdo hledal, jsem v archivu.“

Poručík Dinger byl malý, hubený člověk s hustým obočím a

vysokým, vybouleným čelem. Vládl svému počítačovému království,

paměťovým krystalům, páskům a disketám. Byla na nich celá

11

historie S.D.P.P., shromažďovaná po staletí stovkami agentů, z

nichž se mnozí nevrátili…

„Už je pozdě, přijďte zítra,“ řekl nepříjemným hlasem

nepřipouštějícím diskusi.

„Je mi líto, ale trvám na tom.“

Poručík provrtal pohledem toho odvážlivce, ale když poznal, že

je to Stone, výraz v obličeji se mu změnil.

„Promiňte, zapomněl jsem, že vás jmenovali generálem!“

„Jen dočasně. Chtěl bych se podívat na zprávu z výpravy kapitána

Mac Donalda na planetu Soda.“

Dinger stiskl několik tlačítek a ani ne za třicet vteřin se v otvoru

objevila kazeta.

„To je všechno?“ podivil se Mark, „kde androidův záznam?“

Roboti doprovázející agenty nepřetržitě nahrávali během výpravy

vše, co slyšeli a viděli. Jen Ray si občas dovolil krátká přerušení,

když chtěl mluvit s Markem o samotě.

Dinger svraštil obočí a ještě několikrát se marně pokusil

vytáhnout něco z počítače.

„To je divný, není tu ani stopa po androidově záznamu. Zřejmě

ho generál Khov nepovažoval za důležitý a tak ho nedal zařadit do

archivu. Soda nespadá pod S.D.P.P.“

„Děkuji vám, zajdu si za tím robotem.“

„Jděte do skladu, Sark by měl být tam. Je to o patro níž.“

„Já vím, i když jsem teď ten generál, ještě jsem nezapomněl, co

kde v domě je.“

Sark byl vysoký blonďák s klidným a spokojeným výrazem.

„Nazdar, Stone. Už dlouho jsi za mnou nezašel. Pořád máš toho

zastaralýho robota a nechceš nic slyšet o nejnovějších modelech?

Mám tu opravdové zázraky techniky!“

Z jeho pohledu však bylo zřejmé, že ví o tom, jaké vztahy se

během společně strávených let vyvinuly mezi Markem a Rayem.

„Vždyť víš, že už jsem si na něj zvykl. Ray mi naprosto vyhovuje

a s těmi novými důmyslnými roboty ať si pracují mladí. Já už na to

nejsem. Rád bych, abys mi zavolal androida kapitána Mac Donalda.“

12

Sark zalovil v počítači.

„Bohužel, je mi líto, ale je v opravě.“

„Zavolej ho!“

„To nejde. Je úplně rozebraný.“

„A co jeho paměťové krystaly?“

„Byly vymazány.“

„Kdo k tomu dal příkaz?“

„Nikdo. To je při revizi běžný postup. Všechny údaje jsou před

tím přeneseny do archivů.“

Mark vztekle mávnul rukou.

„To se zřejmě nestalo.“

„Za to já ovšem nemůžu. Každý robot, který se vrátí na Službu, je

podroben celkové kontrole a pak je naprogramován na další výpravu.

Myslíš si, že máme nějaké obrovské sklady robotů? Vždyť to stojí

celé jmění. Za čtyři dny Mac Donaldův android odlétá na výpravu s

jiným agentem.“

Mark se celý rozmrzelý vrátil do kanceláře a nebylo mu nejlíp.

13

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

2

14

„Na závěr bych rád shrnul poznatky o zvířeně. Na planetě Sodě

žijí zvířata podobná ještěrům a plazům z období našich druhohor,

ale humanoidní tvorové tam nebyli žádní.“

Hlas kapitána Mac Donalda umlkl. Mark už si kamarádovu

zprávu poslechl podruhé. Vstal a popošel k velkému prosklenému

oknu. Byla už noc a pod ním zářilo daleko, kam až lidské oko

dohlédlo, tisíce světel.

Mark začal mít nepříjemný pocit. Mac Donald odvedl pečlivou

práci. Je přece vynikající biolog. Možná až příliš dokonalou! Stone

znal Ducka už léta a věděl, že každou svoji zprávu končíval nějakým

vtípkem. A tady nebylo nic. Že by byl závěr nahrávky

zcenzurovaný?

K Markovi dolehlo Rayovo telepatické zavolání.

„Khovův stav se nemění a lékaři jsou dost pesimističtí. Jeho paní

je s ním v nemocnici. Říká, že Peggy od nehody neviděla a je jí to

moc divné. Ani prý nevolala. Byl jsem u ní doma, ale tam nikdo

není.“

„Viděl jsi byt?“

„Samozřejmě, kódované zámky jsou pro mě hračka. Všechno je

na svém místě, nechybí žádné zavazadlo. Vrátný u vchodu tvrdí, že ji

viděl naposledy včera ráno vycházet. Byla prý rozčilená a spěchala.

Nastoupila do transvozidla, které na ni čekalo před vchodem a

odjela s nějakou mladší blondýnkou. Nic víc jsem nezjistil.“

„To je divný. Dám ti ještě jeden úkol, Rayi, zkus najít Mac

Donalda. Jak ho znám, bude trávit dovolenou v nějaké dámské

společnosti. Zjisti v jaké.“

„Naposledy to táhnul s nějakou servírkou z Galaxy Building,

nějakou Corou, jejíž adresu jsi mu dal ty.“

„Jdi se tam zeptat.“

Mark si zase vzdychl a pohroužil se do spisů.

Společnost Jamerson předložila plány na využití planety, které

vypadaly klasicky, ale byly také dost odvážné. Plánovali postavení

astroportu, otevření dolu na těžbu zlata a platiny a později i na těžbu

titanu.

15

„Pro dnešek už dost,“ řekl si Mark, když se podíval na hodinky.

Bylo jedenáct.

Dole v hale byl jen robot-hlídač, který jednotvárně vykonával

obchůzku. Mark vyšel ven na chodník. Na ulici byl čilý ruch.

Pravoúhlé silnice, jejichž konce se ztrácely v nedohlednu, byly plné

transvozidel.

„Rayi, kde jsi?“

„Ptal jsem se Cory, Ducka prý už několik týdnů neviděla. Zuří a

udělala na jeho osobu několik neslušných poznámek. Je tu ale něco,

co by tě mohlo zajímat. Dnes odpoledně za ní přišli dva chlápci a

ptali se jí na Mac Donalda. Jeden svalnatý vysoký blonďák a druhý

hubený a tmavovlasý. Nikdy předtím je neviděla. Byli velmi

zklamaní z toho, že Ducka u ní nenašli a pohrozili jí, že ji zabijou,

jestli lhala.“

„Přijeď pro mě transem před budovu Správy.“

„Už jedu, ale bude mi to trvat dobrou čtvrthodinu, než tam

dorazím.“

„To nevadí, stejně se potřebuju trochu nadýchat čerstvého

vzduchu. Ta klimatizace v kanceláři je dost nepříjemná.“

Náhle Mark pocítil, že se blíží nebezpečí. Chtěl se otočit, ale bylo

už pozdě. Nějaký hrozně těžký předmět ho praštil zezadu do lebky.

Před očima se mu udělaly mžitky a Mark padl do bezedné černé

tmy…

První dojem po probuzení byl, že mu do hlavy tluče nějaký šílený

kovář a trefuje se přímo do těch nejcitlivějších nervů. Ty zmatené

zvuky mu drásaly ušní bubínky. Konečně se mu podařilo otevřít oči.

Uviděl strop a když se podíval dolů, šedou špinavou podlahu. V

rohu místnosti seděli dva muži a sledovali v televizi porno. Jeden

byl velký blonďák a druhý malý brunet.

„Marku, Marku, kde jsi, proboha,“ volal telepaticky Ray a v jeho

hlase byla slyšet úzkost.

„Nemám ponětí. Právě jsem se probudil. Asi někde ve sklepě

nebo podzemí. Zvenku neslyším žádný hluk.“

Oba muži byli přilepeni k obrazovce, na které se odehrávala

16

nejstarší hra světa, ta, kvůli které byli z ráje vyhnání Adam s Evou.

Menší z mužů se zasmušile podíval na Marka, který měl očí stále

zavřené a řekl:

„Měls ho praštit míň, Vincku. Pořád je ještě v limbu a

potřebujeme, aby mluvil. Víš, že Taurok už čeká na zprávu.“

Blonďák si protáhl svoje obrovité tělo a prsty u rukou mu

zapraskaly.

„Myslíš, že je ještě u Zelený opice, Moktare?“

„Když to budeme moc protahovat, tak se vrátí domů a víš, jak

zuří, když ho někdo vzbudí z prvního usnutí.“

„Klídek. To nebude dlouho trvat, ten kápne božskou. Já z něj

vymáčknu, kde má toho svýho kamarádíčka.“

„Jenom pořád nevím, jak jsme ho mohli u východu z astroportu

minout.“

„A co s ním uděláme pak?“

Brunet pokrčil rameny.

„To záleží na Taurokovi, co nám nařídí. Zatím ho zavřeme s tou

ženskou.“

Vincek se zašklebil.

„Škoda, že je tak ošklivá. Mohli jsme si s ní trochu zašpásovat.

Tak a teď do práce.“

Chytil Marka za astronautickou kombinézu, zdvihl ho jako pírko

ze země a posadil ho na židli.

Pak s ním tou svojí obrovitou rukou zatřepal. Měl ruce jako

lopaty. Markovi vylítla hlava dozadu a v ústech pocítil nasládlou

chuť krve. Začal zvracet.

„Vidíš, Moktare, hošánek se probudil.“

Menší z mužů vycenil nažloutlé zuby jako by se chystal kousnout

a přistoupil k Markovi.

„Kde je kapitán Mac Donald?“

„Nevím, nechal jsme ho dnes odpoledne hledat, ale marně.“

„Proč tě jmenovali místo Khova?“

„To netuším.“

Moktar pokýval hlavou a pak řekl směrem ke svému komplicovi:

17

„Myslím, že dost dobře nepochopil situaci. Mělo by se mu to líp

vysvětlit, aby začal spolupracovat.“

Kolohnát se pobaveně usmál.

„To je roztomilé, že pán nic neví. Trošku se s ním budu muset

pobavit. Můžeš si být jist, že tě nezabiju hned, ale dám si načas. A já

to umím pěkně natahovat! Moktare, zapni stopky a sleduj!“

Jako beran vrazil levačkou Markovi do břicha. Bolest a

nepřekonatelné nutkání na zvracení… Další úder dopadl na obličej a

Markovi se v hlavě probudili kováříčci a tepali jako šílení…

„Ne!“ pokusil se vykřiknout Mark. „To bude masakr…“

Ale větu nedokončil, protože Vincek udeřil potřetí a tentokrát

přímo na thorax. Mark zalapal po dechu.

* * *

K androidovi pronikla vlna utrpení a způsobila přepětí v jeho

elektronických neuronech. Hněv, zuřivost, nenávist, samé ryze

lidské pocity, jaké by robot mít neměl. Ale Ray by výjimkou.

Jakmile se jeho přítel ocitl v nebezpečí, veškeré naprogramování

zmizelo a androida ovládla jediná myšlenka – zachránit Marka. Pak

jednal s velmi nebezpečnou účinností.

Když nenašel svého přítele před S.D.P.P., vrátil se do

transvozidla a snažil se s Markem navázat telepatické spojení. Z

přetížených obvodů se mu podařilo vydobýt jen tři slova: „Taurok,

Zelená opice.“

Ray vyťukal na palubním počítači několik údajů. Na obrazovce

se objevila adresa Zelené opice: 2729tá ulice. To bylo na okraji

vyhrazené oblasti. Zavrčel motor a trans vyrazil. Ray nedbal řevu

přetíženého motoru – před sebou měl jediný cíl. Naštěstí ulice již

byly prázdnější a nočnímu závodníkovi dal každý raději přednost.

Transvozidlo zastavilo před příjemně vypadajícím podnikem.

Uvnitř posedávalo u stolu asi deset zločinecky vyhlížejících hostů a

všichni zírali směrem k projekční stěně, na které běželo porno.

Otevření dveří jimi ani nepohnulo. Ray přistoupil rázně k baru, kde

stál opřený o pult blaseovaný mladíček ve špinavém saku.

18

„Kde je Taurok?“

Barman se podezíravě podíval na nově příchozího.

„Neznám.“

Silná ruko ho uchopila pod krkem a přitlačila mu obličej na pult,

až mu v nose křuplo.

„Když nezazpíváš, tak ti ten tvůj ksicht rozmačkám.“

Barmanovi se těle rozlila nesnesitelná bolest.

„Tam… Ty dveře vzadu… Má kancelář v prvním patře.“

„No vidíš, že to jde…“ řekl Ray a ukončil mučení ještě jedním

pohlavkem. Pak vyběhl po schodech nahoru. Na odpočívadle se

vynořily dvě velké temné postavy.

„Kam se ženeš?“ zeptal se posměšně jeden z mužů. „Budeš

litovat, žes…“ ale nedořekl.

Android udeřil oba dva najednou pěstmi do žaludku. Oba se

sesunuli a pokoušeli se marně popadnout dech. Ray kopancem

rozrazil dveře. Ocitl se v prázdné temné místnosti.

Hlídači se sotva stačili zdvihnout ze země, když je pod krkem

uchopily dvě mocné ruce a přitiskly je ke zdi. Oba se snažili z toho

ďábelského sevření vymanit, ale nešlo to. Ledově klidný hlase se

jich zeptal:

„Tak co, kdo chce zůstat na živu, tak mi odpoví. Kde je

Taurok?!“

„Odjel… Asi před hodinou… K sobě domů…“

„Adresu a rychle!“

„4259, sedmsetsedmá ulice.“

Ray je pustil a poodstoupil. Zsinalí chlápci jenom vyhekli úlevou

a ani si nevšimli rychlého pohybu. Úder na bradu je odvedl do

sladkého bezvědomí.

Android seběhl několika dlouhými kroky po schodišti dolů. V

sále se zatím atmosféra změnila. Promítání bylo přerušeno a v

hrobové tichu stálo asi pět mužů u východu. Byli pevně rozhodnuti

nepustit cizince ven.

Ray v setině vteřiny zhodnotil situaci. Nechtěl ztrácet čas, ale

přitom se chtěl vyhnout hromadnému masakru. Rychle z kapsy

19

vytáhl uspávací granát. Byla to malá kulička asi tak tři centimetry v

průměru a obsahovala velmi těkavou kapalinu. Mnohokrát je už

použil na primitivních planetách, když potřeboval Marka vytáhnout

z nějaké šlamastiky a nechtěl přitom zasáhnout do přirozeného

vývoje domorodců. Hodil kuličku na zem a anestetikum s tichým

pšuknutím explodovalo. Než Ray dorazil ke dveřím, sesunulo se již

první tělo k zemi.

20

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

3

21

Ray se zadíval na dům, který mohl mít nanejvýš dvacet pater.

Podle štítků na dveřích a podle skryté kamery usoudil, že Taurok

bydlí v posledním patře pod střechou. Ulice v této elegantní

rezidenční čtvrti byly úplně prázdné. Ray neváhal víc než zlomek

vteřiny. Kdyby vešel dovnitř dveřmi, riskoval by, že bude odhalen

bezpečnostním systémem. Musel proto jednat jinak. Naposledy se

rozhlédl, jestli se někdo nepovolaný nedívá, uvedl do chodu své

antigravitační zařízení a pak se pomalu vznesl podél zdi domu.

Pro S.D.P.P. byli sestrojeni opravdu vynikající roboti. Dokázali

agenty, které doprovázeli, chránit za každých okolností. V

posledním patře bylo otevřené okno a svítilo se v něm. Ray opatrně

nakoukl. U stolu seděl malý, obtloustlý a připlešatělý muž s kulatým

obličejem. S jeho žoviálním zjevem výrazně kontrastovaly nezvykle

modré oči. V křesle v rohu se povaloval rozložitý chlapík, který

vypadal na bývalého boxera.

„Co ti pitomci kde dělají, měli už dávno volat.“

Pořez v křesle si zamnul ruce a řekl:

„Donutit mluvit pořádnýho chlapa trvá někdy pěkně dlouho.

Člověk musí umět správně nadávkovat bolest a nesmí to přehnat,

jinak dotyčnej omdlí a všechno musí začít znovu.“

Promluvil ten pravý odborník a Rayovi hněvem zajiskřilo v

obvodech. Vztek ho ještě popohnal vpřed. Rozrazil okno a skočil do

místnosti.

Oba muži překvapením ztuhli. Bývalý sportovec zareagoval

rychleji, než by se dalo při jeho hmotností vůbec předpokládat. Z

kapsy saka vytáhl laserovou zbraň a vystřelil. Laserový paprsek ale

narazil jen na silové pole a směšně zasyčel. Lump pochopil, co se

vlastně stalo, až někde v pekle. Oslepil ho červený paprsek a byl

konec.

Nemohl vědět, že Ray je jedním ze zvlášť vybavených modelů,

které byly vyhrazeny pouze S.D.P.P. a Vesmírné policii. Měl

zabudovaný generátor ochranného pole – zázrak technologie.

Vytvářel okolo těla svého nositele silové pole, které chránilo před

střelami a paprsky. K proražení tohoto pole bylo zapotřebí vyšší

22

energie, než byla energie vytvářená generátorem pole. Androidovo

levé předloktí navíc skrývalo dezintegrátor, který dokázal v okruhu

několika metrů všechno zničit.

Taurok hleděl nevěřícně na křeslo, kam se sesula jeho gorila. V

jejím překvapeném obličeji přesně u kořene nosu se objevilo navíc

třetí černé oko…

Neznámý vyrazil směrem k Taurokovi. Ten nepříčetně vzteklý

hmátl do zásuvky psacího stolu pro zbraň. Bylo to směšně pomalé

gesto. Ray přirazil zásuvku a přivřel mu do ní ruku. Taurok bolestí

zařval.

„Kdo… kdo jste? Co chcete, ksakru. Já tady nikdy žádný peníze

nemám.“

Taurok se podíval na svého útočníka a na čele mu vyrazil studený

pot. Ten pohled! Neosobní, studený. A ta divoká zuřivost, který mu

vyzařovala z očí…

„Kde je kapitán Stone?“

Hlas měl klidný, téměř až nezúčastněný. To Tauroka zmátlo a tak

odpověděl:

„Nevím, to jméno neznám. Pusťte mě.“

Strašlivá, nesnesitelná bolest. Pak se ozvalo chrupnutí lámané

kosti. Ray ještě přitlačil a zápěstí nevydrželo.

„Mějte slitování, přestaňte, já nic nevím…“

Taurok chroptěl tak, že by se kámen ustrnul, ale ne stroj.

„Moktar a Vincek ti mají volat, tak o něm asi něco vědět budeš.“

Tlak znovu zesílil. Taurok málem zešílel, trpěl jako zvíře. On,

který celé svoje postavení založil na síle, on který nikdy neváhal

zabíjet, mučit a mrzačit ty, kteří mu chtěli odporovat. Pro něj to byly

jenom směšné figurky, které mu stály v cestě za úspěchem. Nikdy v

životě ho nenapadlo, že by s ním samotným mohlo být tak

zacházeno.

„Na to nemáte právo! Žádám, abych byl souzen soudním

počítačem… Podle práva.“

S Rayem to ani nehlo. Jenom ještě přitlačil, až se ozval nový řev.

Ray usoudil, že když se takový ničema dovolává zákonů, pak je na

23

pokraji sil.

„Tak mluv, kde držíte Stonea?“ zeptal se už maximálně vytočený

Ray tím stále stejně klidným hlasem. Pro Marka mohla být každá

vteřina tou poslední.

Taurok nebyl vůbec zvyklý na fyzické strádání a tak bolest jeho

odpor brzy zlomila. Obvykle do byl on, kdo nechával mučit druhé.

„Dost, už dost. Mějte slitování,“ žebral.

„Soucit je právě tobě úplně cizí. Proč se ho tedy dovoláváš?“

Tauroka se zmocnila panika a vyhekl:

„Je v mém domě, asi dvě stě kilometrů směrem na západ.“

Tlak malinko povolil a oteklá, znetvořená ruka šla vytáhnout ze

zásuvky.

„Pojedeš se mnou a ukážeš mi to. Jestli lžeš, tak zajdeš velmi

nepříjemnou smrtí.“

Muž ani neměl čas zaprotestovat, jak bylo jeho dobrým zvykem.

Ray ho uchopil kolem pasu a vyskočil s ním oknem ven. Taurok řval

hrůzou, protože už viděl, jak spolu letí do prázdna. Naštěstí

antigravitační zařízení bylo nastaveno tak, že mohlo unést ještě

jednoho člověka.

Podivný párek tiše přistál na chodníku. Ray hrubě vstrčil svého

zajatce do transvozidla a vyrazil tak rychle, že Taurok jen ustrašeně

seděl a zdravou rukou si držel bolavé zápěstí.

„Jestli je jen hneš, zpřerážím ti kosti,“ varoval ho čím dál tím

nervóznější Ray.

Nedařilo se mu spojit se telepaticky s Markem a to znamenalo, že

je jeho přítel buď v bezvědomí nebo… mrtvý. Představa, že Mark

někde trpí, byla pro něho nesnesitelná. Drtil nohou plyn a nedbal na

světla.

Taurok zavřel oči, aby strachy nevypustil duši. Takhle šíleně

letěli půl hodiny. Pak náhle zpomalili a Taurok začal zase vnímat

své okolí. Byli tři sta metrů od jeho pozemku. Na něm stála pěkná

patrová vilka a okolo byl park. Transvozidlo zastavilo u chodníku.

Ray vystoupil a před sebou strkal svého spolucestujícího.

Taurokovi náhle v očích zablesklo.. Přibližoval se k nim totiž hlídací

24

robot, který se vynořil zpoza rohu domu.

Konečně se pomstí! Vytrhl se a vyrazil tak rychle, jak mu to jeho

krátké nohy dovolovaly a přitom křičel:

„Střílej, střílej!“

Robot ve tvaru vajíčka namířil na Raye své chapadlo, ale vše se

odehrálo jinak. Z Rayova levého předloktí vyšlehl modrý záblesk.

Dezintegrátor! Za zlomek sekundy robot zmizel, jako by ho

schlamstla něčí obrovská a neviditelná tlama.

Taurok na poslední chvíli zakličkoval směrem ke svému

androidovi a to se mu stalo osudným. Horní polovina jeho těla se

změnila na světlo a teplo. Spodní, nedotčená, udělala ještě několik

posledních kroků a pak se zhroutila na zem.

25

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

4

26

Mark ležel bezvládně na zemi. Byl v bezvědomí. Z nosu a z

rozseklého obočí mu po tváři stékala krev.

„Kristepane, Vincku, říkal jsem ti přeci, že to nemáš přehánět!

Vždyť ztratil vědomí už potřetí. Když budeš takhle pokračovat dál,

tak zhebne a ani nepípne.“

„Když si myslíš, že seš chytřejší než já, tak to teda zkus sám.“

Moktar vyndal z kapsy nůž a s tichým klapnutím ho otevřel.

„Uvidíme, než to tvoje mlácení, možná bude účinnější ho po

kouskách odkrajovat. Začnu ušima. To bude nádherná podívaná, ale

o život nepůjde. Najdi zatím nějaký kus hadru, ať zastavíme

krvácení. Pak přijde na řadu buď nos nebo možná oko. Ještě sám

nevím.“ V tu chvíli se rozlétly dveře a Moktar svoji úvahu

nedokončil.

Vincek se ani na okamžik nezdržoval přemýšlením, jak se

dotyčný vůbec mohl dostat dovnitř a vrhnul se na něho. Byl pyšný na

svoji fyzickou sílu a často ji nejen používal, ale hlavně zneužíval.

Ale tentokrát měl pocit, že narazil do zdi. Ray spatřil Marka na zemi

a jeho jedinou myšlenkou bylo dostat se k němu. Jedním mávnutím

ruky srazil k zemi muže, který ho obtěžoval. Naneštěstí pro Vincka

byly androidovy elektrické neurony silně přetíženy a systém, který

obvykle jeho pohyby mírnil, nefungoval. Úder odrazil muže od země

a rozdrtil ho o stěnu místnosti. Příšerný zvuk lámaných kostí teď

nikoho nezajímal.

Moktar se se zuřivým křikem vrhnul na neznámého protivníka. V

ruce držel nůž. Ray s ním velké cavyky nenadělal. Jednou ranou

udeřil do nastavené šíje a byl konec boje… i protivníka.

Pak se Ray sklonil k Markovi a velmi něžně mu nadzdvihl hlavu.

Robotovy neurony se zklidnily, protože analyzátory potvrdily, že

Mark jenom omdlel.

Android otevřel malý otvor v levém stehně. Uvnitř se skrývala

brašnička s první pomocí. Rychle naplnil injekční stříkačku a dal

Markovi injekci do předloktí. Ten otevřel oči , přesněji řečeno levé

oko. Pravé mohl jen pootevřít, protože víčko měl třikrát větší.

„Rayi,“ vydechl, když spatřil svého přítele. „Jak jsi mě dokázal

27

tak rychle najít?“

Android se raději odpovědi vyhnul.

„Pojď, tvůj obličej potřebuje péči.“

S Rayovou podporou se Markovi podařilo vstát.

„Ještě počkej, podle těch, co mě tu drželi, by Peggy měla být

někde tady. Prohledal jsi dům?“

„Na to nebyl čas. Měl jsem jediný cíl a to najít tebe. Bál jsem

se…“

Marka ten projev sympatií vůbec nepřekvapil. Kybernetici sice

tvrdili, že android nemůže jednat jinak, než jak byl naprogramován,

ale v tomto případě to nebyla pravda.

„Já vím, starý brachu, já jsem se taky bál.“

Z chodby vedlo několikero dveří. Ray jedny po druhých

bezohledně otevřel, zámek nezámek. Peggy byla ve třetí místnosti.

Ta nebohá stará panna byla v zoufalém stavu. Šaty měla na cáry a

bylo vidět, že je celá potlučená. Obličej byl hrozný, samá podlitina a

krev. Horní ret měla nateklý a dolní zase roztržený… Z přeraženého

nosu jí tekla krev a na obou očích se jí skvěl monokl.

Ray Peggy rychle vyšetřil rentgenem a tomografem a pak Marka

ujistil, že není nijak vážně zraněná.

„Všechno jsou naštěstí jen samé povrchové rány.“

Připravil pro ni stejnou injekci, jako před chvílí pro Marka. Po ní

Peggy otevřela oči. Tiše zanaříkala:

„Ne! Prosím vás, už mě nechte, moc to bolí. Já nic nevím.“

Mark se k ní naklonil.

„Peggy, probuďte se, přišel jsem vás osvobodit.“

„Ach, to jste vy, kapitáne Stone? Jak je to možné?“

Rayova směs začala působit a bolest pomalu ustupovala. Mark

něžně uchopil starou pannu do náručí a ta se dojetím rozplakala.

„Bylo to hrozné! Ti dva… Co když se vrátí?“

„Nemějte strach! Ray se o ně už postaral. Už nebudou nikdy

nikoho mučit.“

„Chtěli, abych jim řekla, kde je pan Mac Donald, ale já to

nevím… Aby mě už dále netýrali, tak jsem jim řekla o jisté Coře.

28

Věděla jsem, že ona a Mac Donald… Vadí to moc?“

„Ne, netrapte se tím, Duck s ní určitě není. A teď pojďte, Ray vás

ponese.“

Za pět minut už byla Peggy posazena do transvozidla. Když

odjížděli, všiml si Mark, že mnoho dveří v domě chybí.

„Musel jsem použít dezintegrátor, když jsem se chtěl vyhnout

hluku…“

Transvozidlo pomalu vyrazilo. Žádný zběsilý let, jako cestou k

této osamělé vile. Bolest Peggy pomalu přešla a ona usnula.

Pak přijeli na lékařskou pohotovost. Peggy naložili na nosítka a

odnesli na jednotku intenzívní péče. Marka si vzal na starost

internista.

Umytý, dezinfikovaný a nasycený Mark zase začal vypadat jako

člověk. Mladý lékař se zadíval na výsledek své práce s uspokojením.

„No, už vypadáte líp. Příště se ale podobným střetům vyhněte.“

Do místnosti vešel jiný lékař. Byl to vysoký mladý muž, ale teď

vypadal velmi unaveně. Mark v něm poznal chirurga, který ho

ošetřoval loni, kdy byli on i jeho přítelkyně Elza zraněni.

„Dobrý den, kapitáne.“

„Co Peggy?“

„Byla ošklivě pomlácená, ale zranění jsou jen povrchová. Za pár

dní zas bude v pořádku. Jistě chápete, že povaha zranění, která

utrpěla, mě nutí oznámit celou věc na Policii.“

Mark se chvilku zamyslel a pak odpověděl:

„To je samozřejmé, doktore. Ale rád bych vás poprosil, abyste se

spojil přímo s kanceláří Vesmírné policie. Únos generálovy

sekretářky má možná souvislost s nehodou generála Khova.“

Chirurg pokrčil rameny. Bylo mu jedno, jestli to oznámí jedněm

nebo druhým.

„Jak se mu vlastně daří?“

Lékař se zakabonil.

„Abych řekl pravdu, tak velmi zle. Začal krvácet dovnitř a museli

jsme jej dnes v podvečer znovu operovat. Proto jsem také za vámi

přišel hned, jak jsem se dozvěděl, že jste tady. Generál Khov už byl

29

několikrát operován a nám se nedostává další krev. Když jsem v

počítači hledali další možné dárce, tak jsem na seznamu zahlédl vás.

Ušetřilo by nám to drahocenný čas, kdybyste… Vše by se odbylo v

několika málo hodinách…“

„Samozřejmě, kdy a kam mám jít?“

„Nikdy jsem nepochyboval o tom, že přijmete. Pojďte vedle do

sálu, vše už je připraveno.“

Mark si lehl na vyšetřovací stůl a natáhl ruku. Sestřička mu

podvázala žílu a lékař mu přiložil na prsa různé snímače.

Za půl hodiny podal lékař Markovi předpis.

„Napsal jsem vám něco na povzbuzení. Kdybyste se teď pár dní

cítil unavený, neznepokojujte se. Vzali jsme vám větší množství

krve, ale váš organismus se s tím vyrovná bez problémů. Já už teď

musím běžet na resuscitační oddělení.“

30

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

5

31

Mark se jen velmi ztěžka probouzel. Zdálo se mu, že usnul ani ne

před chviličkou.

„Na, napij se,“ řekl Ray a podal mu sklenici s narůžovělou

tekutinou.

Do přijatelného stavu Marka uvedla až osvěžující koupel.

Podlitiny v obličeji už téměř všechny zmizely. Marka to nijak

neudivilo. Na jedné výpravě totiž zachránil mladou ženu, která

vypadala tak na třicet a ta ho pozvala na svoji planetu – Maralu. Byla

na ní prezidentkou. Ve skutečnosti bylo té ženě dvě stě let. A Mark

byl jediný pozemský muž, kterému se dostalo její přízně. Miloval se

s okouzlující dvousetletou mladicí. To ona ho mimovolně seznámila

s obrovskými vědomostmi své rasy v oblasti biologie, a proto

Markův organismus dokázal regenerovat desetkrát rychleji než dříve.

„Volá Neuman.“

Admirál se tvářil zachmuřeně.

„Vidím, že po všech těchto nočních útrapách vypadáte docela

dobře. Moji pracovníci se dali do práce hned po tom, co byli

informování. Váš android za sebou nechal pořádnou spoušť.“

„Jen díky jeho rychlému zásahu jsme ještě s Peggy naživu.

Poslouchal jen moje příkazy.“

Admirál se neznatelně usmál.

„Já vám nic nevyčítám. Vincek a Moktar byli najatí zabijáci a my

jsme po nich už dlouho pátrali. Několikrát také byli odsouzeni

k smrti, ale bohužel vždy v nepřítomnosti. Zásah vašeho přítele jen

věci urychlil.“

„A co Taurok?“

„Toho naši taky hledali. Byl dokonce několikrát zadržen, ale pak

znovu propuštěn pro nedostatek důkazů. Jeho doménou byly zřejmě

drogy a prostituce, ale neodříkal se ani vražd a loupeží na

objednávku. V tomto případě lze s určitostí říct, že pracoval pro

někoho třetího. K čemu by mu bylo znát adresu kapitána Mac

Donalda?“

„To už se ho asi těžko zeptáme. Kdyby to byl Ray mohl tušit…“

„Já vím. Váš android nám poctivě odevzdal veškeré záznamy,

32

které při akci nahrál. Ten Taurokův skok stranou nemohl předvídat a

nelze mu nic vyčítat.“

Mark si ulehčeně oddechl. Vypadalo to, že admirál souhlasí s tím,

co se v noci odehrálo a že tedy Ray nebude nijak popotahován.

„Víte už, kde je kapitán Mac Donald? Rád bych ho vyslechl,

zajímá se o něho až příliš mnoho lidí.“

„To opravdu nevím.“

„To je škoda, kdybyste si na něco vzpomněl, tak mi to můžete

říct odpoledne. Sejdeme se spolu na komisi.“

Mark se za chvíli oblékl a chystal se odejít.

„Musím do kanceláře. Už je hromada hodin.“

Ray se k němu připojil.

„V žádném případě tě nenechám samotného. Jdu s tebou.“

* * *

„Pánové, chůze začíná.“

President Grant se ani trošku nepodobal svému bývalému

předchůdci. Byl velký, hubený, s hranatým obličejem a širokým

čelem. Po jeho pravici seděl admirál Neuman a vlevo od něho

senátor Cartney, president finanční komise. To zase byl podsaditý

pořízek s kulatou prošedivělou hlavou a růžolícími tvářemi. Byl tu i

ministr zahraničních věcí Galaxie – elegán s výrazem znuděného

diplomata. Ministr pro průmysl právě tiše hovořil s xenobiologem.

Markova pozornost se soustředila na Jamersona, usměvavého

čtyřicátníka sportovního vzezření.

„Pánové, představují vám generála Stonea, kterého jsem

prozatímně jmenoval na místo generála Khova, který se, jak víte, stal

obětí politováníhodné nehody.“

Oči všech přítomných se obrátily na Marka, který se snažil zůstat

důstojně klidný.

„Musíme přijmout rozhodnutí o planetě, která byla poněkud

zlehčeně nazvána Soda.“

Jako první se k věci vyjádřil zástupce pro zahraniční věci

Galaxie:

33

„Na této planetě neexistuje žádná rozvinutá civilizace, se kterou

bychom mohli jednat. Proto se nás tato záležitost netýká.“

„Mohla by se Soda stát v blízké nebo i vzdálené době kolonií?“

Na tuto otázku odpověděl xenobiolog:

„Ne dříve než za několik miliónů let, pane presidente. Zpracovali

jsme pozorování, která ze své první výpravy přinesla S.D.P.P. Naše

závěry jsou jasné. Tamní podnebí znemožňuje jakékoliv pěstování

potravinářských plodin. Bylo by třeba tam tedy potraviny dovážet ze

Zemské Unie, což by bylo nesmírně nákladné a trvale by to

limitovalo rozvoj populace.“

„S energetickými zdroji je to stejné,“ vložil se do řeči ministr pro

průmysl. „Jsou natolik nevýznamné, že nelze předpokládat nějaký

větší průmyslový rozvoj. Navrhuji tedy, aby Soda byla pronajata

společnosti, která by zde mohla nevelká ložiska vytěžit.“

„Musím je varovat,“ řekl xenobiolog. „Dostanou se do mnoha

nebezpečných situací. Lze předpokládat četná zemětřesení a důlní

zařízení budou trvale ohrožovány ničivými tornády. Také se zdá, že

některé druhy zvířat mohou být velmi nebezpečné.“

Do hovoru zasáhl klidným a vážným hlasem Jamerson.

„Přijali jsme veškerá bezpečnostní opatření. A navíc naši první

výpravu budou doprovázet biologové a budou pokračovat

v průzkumu místní fauny. Veškerá svoje pozorování předají

newyorskému muzeu.“

„V tom případě navrhuji, aby byla koncese na těžbu na planetě

Soda svěřena panu M. Jamersonovi, tak jak stanoví finanční

protokol.“

Okolo stolu se začaly zdvihat ruce.

„Ještě okamžik,“ řekl president, „ještě jsme nevyslechli názor

generála Stonea. Co vy si o tom myslíte?“

Mark se zhluboka nadechl. Dnes ráno dostal od plukovníka

Bentona zprávu se stanoviskem Správy v této záležitosti. Její stručný

obsah byl: ‚Není námitek.‘ Lze tedy souhlasit, samozřejmě pokud

bude podpora i od ostatních. Nelze se však ubránit otázce, jak mohlo

dojít k nehodě generála Khova, proč byl unesen Stone a proč

34

Peggy…?

„Tak co?“ zeptal se netrpělivě president.

Mark vztekle zmačkal Bentonovu zprávu.

„Myslím, že jakékoliv rozhodnutí v tomto případě je předčasné.

Průzkum, o který jsme byli požádáni není ještě kompletní.“

Markovo prohlášení zapůsobilo jako bomba. Ticho přerušil

ministr pro průmysl, který celý rudý vykřikl:

„Máte snad pochybnosti o práci vašeho vlastního agenta?“

„Znám kapitána Mac Donalda daleko lépe než vy a vím, že za to

minimum času, které na průzkum měl, odvedl v tom zcela

neznámém světě obrovské množství práce. Ale podívejte se na

mapku. Byla ohledána sotva setina planety.“

President svraštil obočí, ale neznatelně se pousmál.

„A proč to pokládáte za důležité?“

„Na primitivní planetě se rozumné bytosti mohou nalézat na

velmi omezených místech a není snadné je vždy objevit. Žádám

tímto o povolení nové výpravy.“

Jamerson se zděsil.

„Proč ztrácet čas, pane presidente. Máme již velmi podrobný

popis planety. Shromáždil jsem skupinu lidí, kteří hodlají příští

týden vyrazit. Zemská Unie naléhavě potřebuje nová naleziště…“

Mark si neodpustil poznámku:

„Nejsem žádný specialista na důlní společnosti, ale ví tolik, že

těžba probíhá v současnosti již na několika panenských planetách a

když se podíváme na burzovní zprávy, není vidět, že by zásoby

vzácných kovů nějak výrazně poklesly. Zemská Unie se nepoloží,

jestliže zahájíte těžbu o několik měsíců později.“

Slovo si vzal ministr pro průmysl. Snažil se o smířlivý tón.

„Generál Stone byl jmenován do své funkce teprve nedávno a tak

je zřejmé, že chce dokázat svoji horlivost. Je to velmi sympatické a

všichni oceňujeme jeho mladické nadšení, ale my odpovídáme taky

za státní rozpočet a s penězi musíme hospodařit rozumně. Proč

vydávat finance za nákladnou výpravu, která nic nového nepřinese?“

Pak se pan ministr obrátil na presidenta finanční komise senátu a

35

s úsměvem svoji řeč zakončil:

„Pevně věřím, že senátor sdílí stejný názor jako já.“

Cartney byl známý svou pracovitostí, neúplatností a zájmem o

všeobecné blaho. Zdvihl hlavu s výraznou bojovnou bradu a suše

utrousil:

„Ne.“

Ministr zrudnul. Takový odpor v nejmenším nečekal.

„Před několika lety jsem byl pověřen studií rozpočtu S.D.P.P. Při

té příležitosti jsme se seznámil s kapitánem Stonem, který na moji

žádost uskutečnil výpravu na jednu primitivní planetu. Tehdy jsem si

mohl ověřit jeho odvahu i charakter. Je to člověk oddaný Službě a je

to profesionál. A tak tedy uděluji souhlas s novou výpravou. Máme-

li přijmout rozhodnutí, které ovlivní budoucnost nového světa, pak

je dokonalá zpráva nevyhnutelná.“

Po tomto prohlášení se rozhostilo tíživé ticho.

President se obrátil na admirála Neumana.

„A jaký je názor Vesmírné policie?“

„Zemské Unii v současné době nehrozí žádný nedostatek surovin,

pane presidente. Návrh generála Stonea zasluhuje pozornost.“

Grant pokýval hlavou. Vypadalo to, že se dobře baví.

„Výborně! Pověřuji tedy S.D.P.P. uskutečněním nové doplňující

výpravy. Zprávu z této cesty očekávám do měsíce. Tím končím

zasedání.“

Mark sešel dolů do vstupní haly ministerstva, kde už na něho

čekal Ray. Cestou Marka dohonil Jamerson a s kyselým úsměvem se

zeptal:

„Mohl bych s vámi na chvilku mluvit?“

Ray ze slušnosti o pár kroků poodstoupil.

„Způsobil jste sice opoždění mým projektů, ale chápu vaše obavy

a nezlobím se proto na vás.“

Pak Jamerson vyndal z kapsy šek a podal ho Markovi. Padesát

miliónů dolsů. To bylo víc než celoroční příjem.

„Neděkujte, prosím vás. Myslím, že nově jmenovaný generál

dokáže tuto částku upotřebit.“

36

„To máte pravdu. Bude určitě pro Službu přínosem.“

Jamerson spiklenecky mrkl a dal tak najevo, že sice jeho

odpovědi moc nevěří, ale přesto si jí váží.

Dárce se vzdálil a Mark se dlouze zahleděl na šek. Pak zamířil

k nejbližšímu bankovnímu automatu.

37

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

6

38

Patricie sledovala znuděně obrazovku počítače. Zhluboka

vzdychla a blůzka na hrudi se jí nebezpečně napnula. Zvuk výtahu ji

donutil se otočit. Přicházel generál s nějakým urostlým chlapíkem,

kterého neznala. Byl tmavovlasý, měl rozložitou postavu a hranatou

tvář. Podobnost androidů této třídy s lidmi byla neuvěřitelná. Mohli

doprovázet agenty služby na primitivní planety, aniž si kdokoli

něčeho všiml.

„Zavolejte Bentona a to naléhavě!“

Mark se chystal vstoupit do své kanceláře, ale Ray utrousil:

„Já tady na vás počkám, generále.“

Plukovník Benton se objevil vzápětí. Byl rudý jako rajče.

„Právě jsem byl informován… Proč jste odmítl… To je… To je

něco neuvěřitelného…“

Z rozčílení až koktal. Mark ho příkře přerušil.

„Je třeba zorganizovat novou výpravu na Sodu. Je k dispozici

poručík Rike Paterson?“

„Ten má teď dovolenou.“

„Zavolejte ho. Ať je tu zítra ráno, dám mu patřičné instrukce.

Připravte vše potřebné, aby mohl zítra večer odletět.“

Plukovník zdvihl nešťastně ruce.

„Proč ten spěch?“

„Máme na to jen třicet dní a já bych se rád vyvaroval jakékoliv

ztráty času.“

„Jedinou lodí, která je k dispozici, je Neptun. Podle vašich

příkazů jsem u druhých dvou lodí nechal provést pravidelnou

kontrolu.“

„Dobře. Dohlédněte taky, aby byl připraven Mac Donaldův

android.“

Benton vyšel ven a zuřil. Mark si natáhl nohy, zavřel oči a

zamyslel se. Musel se hodně snažit, aby přitom neusnul.

Bzukot interfonu s ním trhnul. Pohlédl na hodinky a uvědomil si,

že skoro hodinu spal.

„Stone, já nemám žádného volného androida!“ křičel poručík

Sark a chvěl se zlostí.

39

„Poraďte si nějak. Paterson musí zítra odletět, i kdybychom kvůli

tomu měli zdržet nějakou jinou výpravu.“

„V tom případě bych to nějak zařídit mohl, ale je to na vaši

zodpovědnost. Posune se tím plán na celý kvartál. Žádám písemný

příkaz!“

„Budete ho mít, ale teď už do práce.“

Mark zapnul interfon, aby zavolal sekretářku. Než ale stačil něco

říct, uslyšel:

„Ne! Tady ne… Prosím… Ach…!“ vzdychla, ale nikoliv

bolestí… „To je šílené! Kdyby generál… Ano… Ano…“

Mark povolil tlačítko interfonu. Rayova stupnice citů se za dobu

jejich společného soužití velice rozšířila. Android rozeznával hněv,

nenávist i strach a nedávno objevil i lásku. A velmi se mu dařilo!

Mark počkal a když už se mu zdálo, že uběhla dostatečně dlouhá

doba, spojil se s Rayem telepaticky.

„Kdyby to šlo, tak bych se rád vrátil domů.“

„Všechno je O.K. Trochu jsem se nudil a tak jsem si dopřál malé

rozptýlení. Řekl jsem jí, že jsem poručík Paterson.“

„To je teda dobrý. Toho jsem pozval na zítřek sem. Až si toho ta

tvoje malá přítelkyně všimne, ta bude zuřit.“

„Na to je ještě pár hodin čas. Pozvala mě dnes večer k sobě

domů, ale nejdřív tě doprovodím.“

Mark seděl zabořen v křesle a usrkával whisky.

„Jestli se tedy nikam večer nechystáš, tak já bych šel na to rande.

Napřed ale musím někoho navštívit.“

Android se vytratil, aby se ho přítel nestačil na nic vyptávat.

Zvonek videofonu zdvihl Marka z křesla, byl to admirál Neuman a

tvářil se zamračeně a zkoumavě.

„Právě jsem domluvil s panem presidentem. Je velmi rozladěn.

Ministr pro průmysl mu vyprávěl divnou věc. Prý si mu na vás

stěžoval Jamerson. Řekl jste si mu prý o peníze a slíbil za to

vypracovat pro něj příznivou zprávu. Dal vám šek na padesát

miliónů dolsů, ale pak ho začalo trápit svědomí a tak se svěřil

ministrovi. Prověřovali jsem si to a opravdu tato částka přibyla na

40

vaše bankovní konto. Máte k tomu co říct?“

Marka to nijak nevyvedlo z míry a s klidem přikývl:

„Jamerson mi opravdu dal ten šek.“

„A vy jste to přijal!“ rozčílil se Neuman.

„Proč ne? S.D.P.P. může přijímat dary od kohokoliv.“

Admirálovi poklesla zklamáním ramena. Mark ale ještě

pokračoval:

„Nejsem tak naivní, jak si myslíte. Vzpomínáte si, jak na mě už

jednou něco podobného narafičili? Tentokrát byl Ray kousek vedle

mne a na moji žádost celou rozmluvu s Jamersonem nahrál. Jakmile

jsem vyzvedl šek, vydal jsem vzápětí příkaz Vesmírné bance, která

spravuje velkou část mého jmění, aby tuto částku převedla na fond

sociálních potřeb S.D.P.P.“

„Proč jste neuložil šek rovnou na konto S.D.P.P.?“

Markův úsměv se přeměnil v úšklebek. Jako pes, který chce

kousnout.

„Chtěl jsem vědět, co má Jamerson za lubem. Teď už to vím

přesně.“

Admirálovi se v očích zablesklo.

„Myslím, že mám už dost důkazů, abych přesvědčil pana

presidenta.“

„Můžu vám přidat ještě jeden. Máte vůbec představu o výši mého

jmění?“

„V době, kdy se stala událost, o které jste se před chvílí zmínil, to

bylo asi dvacet miliónů dolsů.“

„Ta situace se před dvěma měsíci radikálně změnila. Znáte

společnost Cosmos Jet?“

„Samozřejmě! Vyrábí víc než polovinu astronefů Zemské Unie.

Většina akcií patří miliardáři Jacku Owenovi, takovému starému a

velmi protivnému podivínovi.“

„Setkal jsem se s ním a měl jsem příležitost mu prokázat službu.

On mi za to přepustil, nebo jinak řečeno dal všechny akcie této

společnosti.“

Admirálův obličej se ani nepohnul, ale oči se mu rozzářily.

41

„Jestli si pan president myslí, že každý muž má svoji cenu, tak

potom ta moje je zatraceně vysoká, rozhodně vyšší než padesát

miliónů dolsů.“

Neuman se malinko usmál.

„Výborně. Budu presidenta informovat. Byl celou touto

záležitostí nepříjemně překvapen. Velmi si vás váží. Dám vám

vědět, jak zareagoval.“

Mark se opět zabořil do křesla. Chvíli přemýšlel a pak vytočil na

videofonu jedno číslo. Na obrazovce se objevila tvář mladého,

dynamického muže, toužícího po úspěchu.

„Kapitán Stone. Rád bych mluvil s panem Owenem.“

„Nepřeje si být obtěžován. V jaké záležitosti s ním chcete

mluvit? Jsem jeho sekretář.“

„Potřebuji, aby pro mne něco udělal.“

Mladý muž měl co dělat, aby zakryl překvapení.

„Myslím, že to není nejšťastnější způsob, jak se dostat k panu

Owenovi.“

„Jděte se ho na to zeptat, pokud ovšem ještě stojíte o svoje nové

místo,“ zvýšil hlas Mark.

Za necelých dvacet minut se Owen objevil. Měl hubený obličej,

jasné hluboko vsazené oči nad nimi husté obočí, nos jako skobu a

zářivě bílé vlasy.

„Blahopřeji vám, Stone, jsem proslavený svojí lakotou,

sobectvím a mrzoutstvím a vy si na mě přijdete s tím, že byste něco

chtěl.“

„To není důležité a já navíc vím, že to není tak úplně pravda.

Věřil byste mi, kdybych tvrdil, že se vás chci jen zeptat na

zdravíčko?“

Stařec šťastně zahýkal.

„Peníze vám ještě nestačily zkazit charakter. Tak co potřebujete,

mladý muži?“

„Vy byste měl mít slušné znalosti z finančního prostředí.“

Opět se ozval pobavený smích.

„Tomu se člověk nevyhne, když si chce udržet svoje bohatství.“

42

„Chtěl bych nějaké informace o důlní společnosti Jamerson.“

Mark v kostce vysvětlil, oč jde.

„To je roztomilá historka o malém úplatečku. Proč jste se s tím

neobrátil na Vesmírnou policii?“

„Vaše informace bude dozajista daleko zasvěcenější.“

Owen zvážněl a odpověděl:

„Zeptám se a hned jak budu něco vědět, zavolám vám.“

Owen hned zavěsil a tak Mark neměl ani čas poděkovat. Začal

zamyšleně přecházet po místnosti.

„Kam se jen ten Mac Donald mohl podít?“

Najednou si vzpomněl, že jeden z těch dvou, co ho mučili, se

divil, že Mac Donalda propásli u východu z astroportu. To by se

profesionálům přeci nemělo stát. Navíc ho čekali. Jediné možné

vysvětlení by bylo, že Duck vůbec neopustil budovu!

Mark zapnul počítač a začal prohledávat seznam kargonefů, které

odlétaly v den Duckova příletu. Na obrazovce za sebou defilovaly

jednotlivé planety, bylo jich dvaadvacet. Mark přešel lety na krátké

vzdálenosti a vtom ho do očí udeřilo jméno jedné planety, Terrania

XXVII. Ani ne před rokem tam spolu s Duckem byli na výpravě.

Bylo to zvlášť nebezpečné safari. Tehdy se Duck přátelil s hezkou

rusovláskou, neteří guvernéra pro zásobování.

Je to vůbec možné?

Za pět minut už měl spojení. Po nevyhnutelném množství

prostředníků se mu konečně na obrazovce objevila Birgit

Andersová. Bylo jí tak okolo pětadvaceti, měla červenohnědé vlasy,

pršák a tvář plnou pih. Vyvalila údivem zelené oči, když viděla, kdo

volá.

„Steve je tam s vámi?“

Dívka se zapýřila a zavrtěla hlavou.

„Odpovězte pravdu, je to velmi důležité.“

Birgitin obličej vystřídal Duck.

„Proboha, Marku, jak jsi mě tu našel?“

„Pamatoval jsem si některé detaily z období tvého hýřivého

života.“

43

Mac Donald dostal třešňové zbarvení.

„Zuříš asi, že jsem generálovi navrhl…“ pak se zarazil. „Jen jsem

ve své zprávě naznačil, že nějaký telepat…“

„Mluv už, prosím tě. Vypadá to, že tvoji zprávu někdo, kdo nemá

nejčistší úmysly, pozměnil.“

„Ale generál…“

Když ho Mark stručně informoval, co všechno se stalo, Duck jen

šťavnatě zaklel.

„Tak tedy, na Sodě jsem strávil tři měsíce, aniž jsem potkal

jakoukoli humanoidní bytost. Bylo to šíleně nudné. Ale někdy v noci

jsem míval divné sny. Víš, že nemám ani trochu buňky na telepatii,

ale i tak jsem měl dojem, že se mnou chce něco mluvit. Bouřkové

mraky, vichřice, bylo to spíš celé takové nepříjemné… Vysvětlil

jsem to ve své závěrečné zprávě a upozornil jsem zároveň, že jsem

mohl prozkoumat jen malou část pevniny a několik ostrovů.

Navrhoval jsem vyslání další větší výpravy, kterou by doprovázel

telepat. Nabízel jsem se jako doprovod. Neskrývám, že jsem přitom

myslel na tebe. Chtěl jsem novou výpravu uskutečnit s tebou.“

„Jakým způsobem jsi tu zprávu předal?“

„Hned jak jsem se vrátil, ještě z paluby lodi jsem zavolal na

Službu.“

„Kdo ji přijímal?“

„Jméno neznám, byl to vysoký blonďák s nevýrazným obličejem.

Můj android také poslal své záznamy. Protože byla právě pracovní

doba, zavolal jsem taky generálovi. Nevolám mu, jako ty, někdy po

půlnoci, ale výhradně tehdy, když je v kanceláři. Khov má rád, když

dostane zprávu rovnou. Podělil jsem se s ním tedy o první dojmy.“

Mark se zamyslel. Už mu do sebe začaly zapadat jednotlivé

události, ale celek mu stále unikal.

„Mám se vrátit na Zemi, Marku?“

„Ani nápad. Tady tě hledá příliš mnoho lidí a nemyslí to s tebou

nejlépe.“

„Musíš vyslat na Sodu novou výpravu. Je hloupý, že se jí nemůžu

zúčastnit, když už mám určité zkušenosti,“ zamyslel se Duck, „ale

44

nějaký ten lotr by nás neměl zastavit.“

„Trocha opatrnosti nemůže nikdy škodit. Myslím, že mám

nápad!“

45

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

7

46

„Pojď dál, Riku,“ řekla Patricie s úsměvem.

Mladá žena na sobě měla nazlátlou tuniku. Po straně měly šaty

dlouhý rozparek, který při každém kroku odhaloval dlouhé bílé a

štíhlé stehno. Odvážný výstřih ukazoval, že opravdu nenosí

podprsenku.

Patricie se usadila na pohovku a Ray si přesedl těsně vedle ní. Na

nízkém stolku stály dvě sklenice se zlatavým nápojem.

„Nalila jsem trochu whisky…“

Nestačila doříct větu, protože Ray ji prudce obejmul. Začala slabě

protestovat.

„Počkej chvilku, nejdřív se napijeme…“

„Lepší je to potom!“

Ďábelsky hbitá ruka pak rozepla magnetické sponky přidržující

tuniku. Látka sklouzla na zem a Patricie byla nahá.

Znovu zaprotestovala, ale tak slaboučce, že to spíš vypadalo jako

souhlas. Zaklonila se vzad a stáhla Raye na sebe. Zachvátil ji

nádherný vír…

Za hodnou chvíli se Patricie zdvihla. Spokojeně vzdychla a

usmála se na Raye, který na sebe zrovna natahoval astronautickou

kombinézu. Upravila si vlasy a krásně přitom vypnula poprsí. Jednu

skleničku podala Rayovi a druhou si vzala sama.

„Na zdraví, lásko moje!“

Sama šla příkladem a vypila dobrou polovinu sklenky naráz. Ray

nápoj ochutnal. Konstruktéři mu vzadu v hrdle vytvořili otvor na

přijímané potraviny. Jejich složení tam bylo analyzováno a bylo-li

třeba, byly zničeny. Případná energie, byť minimální, byla převedena

do generátoru.

Ray znalecky mlaskl jazykem a pak řekl vesele:

„Je to kvalitní stará skotská. Škoda, že její aroma kazí všelijaké

chemické příchutě.“

Pak začal monotónním hlasem vyjmenovávat:

„Neuroleptika, tišící prostředky, uspávací látky… Je jich tam

tolik, že by to porazilo i vola!“

Patricie náhle zbledla. Pokusila se vstát, ale silná ruka ji přitiskla

47

zpět na kanape.

„Ničemu nerozumím… Ty jsi blázen… Nech mě… Jdi pryč!“

Začala křičet, ale rychle zase přestala, protože dostala facku.

Nijak silnou, ale dostatečnou na to, aby si zjednala ticho.

„Teď hezky odpovíš na moje otázky, nebo se rozzlobím. A to by

se ti asi vůbec nelíbilo.“

Patricie začala křičet:

„Vypadni, nebo zavolám policii!“

Ta pohrůžka Raye pobavila.

„Tak, na co čekáš? Tady máš videofon a volej. Budeš jim muset

vysvětlit, proč jsi vlákala Peggy do pasti a vydávala se za sestřičku

z nemocnice. Zřejmě jsi jí namluvila, že tě zraněný Khov chce vidět.

Zavezla jsi ji k Vinckovi a Moktarovi a ti se o ni postarali dál.“

Ta trocha barvy, která ještě Patricii na tvářích zbyla, teď zmizela.

„To je lež… To mi nikdy nemůžete dokázat,“ odporovala už jen

chabě. Ray ji ale brzy vyvedl i z toho to jejího posledního omylu.

„Než jsem šel k tobě, ukázal jsem tvoji fotografii Peggy a ta tě

bezpečně poznala!“

„To není možný, vždyť je přeci mrtvá…“

„Není, včera večer jsme ji osvobodili. Tví kamarádi ti to

zapomněli oznámit. Proč jsi mě vlákala se?“

Ray zdvihl výhružně ruku, ale blondýnka začala hned mluvit.

„Ne! To byla jenom náhoda. Věř mi, že jsem to myslela upřímně,

když jsem si s tebou dávala na dnes večer rande. To milování

v kanceláři mě strašlivě vzrušilo. Když jsem přišla domů, někdo mi

volal a žádal, abych vyhledala poručíka Rika Petersona. Měla jsem

ho jen uspat.“

„Proč jsi to přijala?“

Patricie sklopila oči i hlavu.

„Slíbili mi ještě pět tisíc dolsů navíc.“

„Kdo?“

Ray hrubě uchopil mlčící ženu a zatřepal s ní.

„To nemůžu říct. To je strašné.“ rozplakala se.

„Jméno! A rychle!“

48

„Sampson… Lew Sampson… Jeho adresu neznám. V případě

nutnosti ho mohu volat videofonem. Číslo je tamhle poznamenané.“

Vtom se hlučně rozlétly dveře a do místnosti vrazili dva muži.

Bezvýrazné tváře, ale oba byli jako hora. Jeden držel v ruce

laserovou zbraň.

„Proč jsi nás nezavolala, jak jsme se domluvili?“ řekl jeden a pak

dodal s očima upřeným na její nahé tělo:

„Vidím, že si tady užíváš a my zatím v chodbě tvrdneme jak

pitomci!“

„Ještě si nevypil svoji skleničku. Teď jste všechno zkazili. Šéf

bude zuřit.“

„Myslím, že ani ne,“ rozřehtal se muž. „Je malá změna programu.

Až se dorazej poldové, uviděj moc hezkej obrázek. Uškrcená a

znásilněná žena a vedle ní poručík, kterého výčitky svědomí dohnaly

k sebe vraždě.“

Patricii se hrůzou rozšířily panenky.

„Ne! Lew přece slíbil…“

Rána pěstí do obličeje ji odmrštila na kanape.

„Tos tedy neměl!“

Rayův hlas zazněl klidně, jakoby nezúčastněně. Na břichu mu

namířila zbraň.

„Zavři hubu nebo se o tebe taky postarám.“

Nedovřené dveře rozrazil další mohutný kopanec. Vešli čtyři

policisté v černých uniformách Vesmírné policie.

„Policie! ani hnout nebo střelím.“

Ohromení pobudové se nechali bez odporu odzbrojit.

* * *

„Jak to, že vaši muži dorazili k té dívce v ten pravý okamžik?“

zeptal se Mark.

Neumanův obličej na obrazovce vyzařoval jisté uspokojené.

„Peggy měla báječný nápad mě upozornit, že jí Ray ukazoval

fotku její zástupkyně. Tak jsme tu Patricii začali okamžitě sledovat.

Jakmile ti dva muži vnikli do bytu, nařídil jsem rychlý a ozbrojený

49

zásah.“

Admirálův hlas dostal ironický podtón.

„A protože znám Rayovo řekněme… ehm… žertovné založení,

raději jsem je nenechal dlouho společně o samotě. S mrtvolama není

žádná zábava.“

„Kdo je ten Lew Sampson?“

„Je to jeden vlivný a zdá se, že velmi uznávaný obchodník.“

„Proč chtěl zabránit nové výpravě na Sodu?“

„To brzy vyšetříme.“

„Možná bude řešení někde tady?“

„Kdo ví? Čekám netrpělivě na zprávu, kterou přednesete na

komisi. Kdy poručík Paterson odlétá?“

Mark se zašklebil.

„Vůbec se mi nelíbí, že se ho chtěli zmocnit ani ne za dvě hodiny

potom, co jsem ho určil. Kdyby šlo do tuhého, tak myslím, že by to

nebyl ten pravý. Musím najít někoho daleko tvrdšího.“

Admirál pokýval hlavou.

„Věřím, že vyberete dobře.“

„Kde je Ray?“

„Jakmile skončí svou výpověď, tak vám ho pošlu. Tentokrát mu

nemám co vyčítat.“

Rozhovor skončil a Mark začal nervózně přecházet po pokoji,

nebylo pochyb o tom, že do S.D.P.P. pronikl zrádce. Nejdřív musí

najít toho muže, který přejímal Mac Donaldovu zprávu.

Počítač mu za chvilku vyhodil odpověď.

„Boris Karlov – 3982 726tá ulice.“

Volal Owen. Stařec se tentokrát tvářilo starostlivě.

„Dal jsem dohromady pár informací. Když Jamerson zdědil

společnost po svém otci, byla na pokraji úpadku. Aby se z něho

dostal, musel shromáždit kapitál. Šušká se, že původ těch peněz není

zrovna čistý. Nejedno velké zvíře si v jeho společnosti propralo své

špinavé peníze. Jsou to jen řeči, ale myslím, že na nich něco je.“

„Já taky. Tihle lidé nemají rádi, když se jim odporuje a používají

zlotřilé metody. Znáte je jménem?“

50

„Nic přesného zatím nemám, ale už se na tom pracuje.“

„Dík.“

Jakmile dorazil Ray, Mark řekl:

„Jdeme na návštěvu.“

Číslo 3982 byla dobře vypadající obytná budova.

„Na řadového pracovníka je to tu trochu drahé,“ poznamenal

Ray.

Karlov bydlel v třicátém sedmém patře. Ve chvíli, kdy se Mark

chystal zazvonit, si Ray všiml, že není dovřeno.

Strčil lehce do dveří a ty se otevřely. Boris ležel na koberci, ruce

zkřížené na prsou a uprostřed čela měl černý otvor. V jeho skelném

pohledu bylo vidět nezměrný údiv.

Vedle něj ležela mladá žena v průhledném župánku. Bylo vidět,

že chtěla utéct a laserový paprsek ji zasáhl zezadu.

„Smrt nastala asi před hodinou,“ řekl Ray.

„Novinky se šíří zatraceně rychle. Na můj vkus až moc rychle.

Nezbývá než upozornit Vesmírnou policii.“

51

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

8

52

Do Khovovy kanceláře vstoupil plukovní Benton, byl rudý a

velmi rozrušeně gestikuloval:

„Kapit… pane generále, to je příšerný… Patricie dnes ráno

nepřišla do práce.“

„Já vím,“ odpověděl Mark, „a myslím, že hned tak nepřijde,

budete muset zase někoho za Peggy najít, než se zotaví natolik, aby

mohla zastávat svoje místo.“

„Poručík Paterson je přítomen, jak jste požadoval.“

„Výborně. A teď mi řekněte, s kým jste mluvil o chystané

výpravě?“

Benton se zatvářil překvapeně.

„Myslím, že s nikým, kromě zaměstnanců Služby samozřejmě.“

„A ze zaměstnanců?“

„Poručíkovi Dingerovi jsem nařídil vypracovat kopii Mac

Donaldovy zprávy a s poručíkem Sarkem jsem domlouval

naprogramování androida, který má Patersona doprovodit. Ten už je

na palubě Neptunu.“

„Když jste jim uděloval příkazy, tak byli sami?“

„Ano… vlastně ne. Myslím, že u toho byl jeden operační

pracovník Služby. Nějaký Boris Karlov. Přinesl jednu zprávu.“

„Dnes v noci se mu stala politováníhodná nehoda. Budete muset

pozměnit služby.“

Plukovník údivem hlasitě vyhekl a vyšel ven. Ve dveřích se

objevil s aktovkou v ruce Paterson. Byl to tmavovlasý, vysoký a

štíhlý muž s ještě skoro dětským obličejem. Kdysi se ztratil na

planetě Sylwa a Mark mu pomohl.

Paterson poznal Marka, zaváhal a zůstal stát na prahu.

„Plukovník Benton mi řekl, že generál…“

„Jsem to dočasně místo něj, ale můžeš mi pořád říkat Marku. Je

mi líto, žes musel přerušit dovolenou.“

„Vypadá to, že tahle výprava je důležitá.“

Pak ukázal na desky a dodal:

„Vyzvedl jsem si v archivu dokumentaci a dole na mě čeká

transvozidlo, aby mě odvezlo na astroport. Jaké jsou další

53

instrukce?“

Mark mu podal jeden papír ze stolu.

„Změnil jsem ti program, tady je všechno písemně. Máš hlavně

zákaz kontaktu s vnějším prostředím. Okamžitě odjedeš do mé chaty

v horách. Adresa je dole.“

„Proč, co se děje?“ divil se Paterson.

„Nepřeju si vidět zase nějakou novou mrtvolu. Za pár dní si

můžeš pozvat nějakou přítelkyni, pokud ovšem bude umět mlčet. Ty

záznamy tady nech.“

Bylo vidět, že Paterson je zklamán.

„Nedělej si starosti. Na výpravu pojedeš příště, to ti slibuju.“

Když Mark osaměl, zavřel oči a spojil se telepaticky s Rayem.

„Přijeď pro mě.“

„Dobře, za pět minut jsem tam. Ale zůstaň v hale, kde je

ochranný robot. Nechci tě zas někde sbírat na chodníku.“

„Dozvěděl ses něco v nemocnici?“

„Chirurgové jsou o něco málo optimističtější než včera. Khovův

stav se po poslední transfůzi malinko zlepšil. Zato Peggy je ve

výborné formě. Už mluví o práci. V posteli na je na důrazný nátlak

lékařů.“

Mark něco chvatně napsal na lístek a nechal ho ležet na stole tak,

aby byl vidět. Pak vyšel na chodbu. Měl pocit, že někde udělal

chybu, ale nechal se vést intuicí.

Vjeli s Rayem na astroport a zastavili v části vyhrazené pro

soukromé jachty, kde byly astronefy těch nejbohatších. Mark prošel

okolo Elsiny jachty a malounko ho přitom píchlo u srdce. Jeho

Merkur byl až na konci a zdálo se, že je ze všech lodí největší. Mark

podal zaměstnanci stodolsovou bankovku a požádal ho, aby mu

odvezl trans na parkoviště.

Spolu s Rayem vstoupili do pilotní kabiny. Merkur byl dar jedné

mimozemské bytosti jako výraz díků za uskutečněnou výpravu. Byla

to věrná kopie lodí S.D.P.P., ale tahle byla mnohem výkonnější.

Android zapnul generátory a Mark mezitím zavolal kontrolní věž.

„Astronef Merkur žádá o povolení ke startu.“

54

„Směr letu?“ zeptal se nevrle jeden zrzek.

Mark chvilinku zaváhal a pak odpověděl: „Venusie.“

To byla teramorfní planeta, sice bez přírodního bohatství, ale zato

s velmi příjemným podnebím. Proto také byla Venusie přeměněna

na obrovské zábavní centrum pro bohatou klientelu. Mělo by se říct,

že kromě sportovišť a oddychových center tam bylo hodně heren a

také hodně vykřičených domů. A právě pro tyto poněkud pochybné

aktivity se odlety astronefů na Venusii neoznamovaly. To bylo pro

tajnou výpravu ideální!

„Připravte se,“ řekl zrzek, „měl by vzlítnout jeden astronef, ale

pilot se ještě neohlásil. Někteří nevědí, co je to přesnost. Takový ty,

co si myslej, že můžou všechno.“

Ulevil si a křiknul:

„Pozor, start za dvě minuty, začínám odpočítávat.“

Merkur se ve stanovenou vteřinu vznesl na oblohu. Díky

vylepšeným anti-g byla akcelerace docela snesitelná. Na obrazovce

vnějšího pohledu už byla Země jen jako malá modrá koule.

Mark se natáhl na sedadle a zapnul si magnetické popruhy.

„Do subprostoru se vnoříme za deset sekund… pět… tři. Jedna.“

Nevolnost přechodu byla jen krátká. Mark si sedl k videorádiu.

„Teď to musím oznámit Bentonovi. Nedovedu si představit, jak

se bude tvářit.“

Mark dostal téměř okamžitě spojení.

„Kde jste, generále? Už vás skoro hodinu hledám. Paterson

nedorazil na astroport. Mám to oznámit Vesmírné policii?“

„Nařídil jsem mu, aby odjel na dovolenou!“

Plukovník překvapením nadskočil.

„Ale… Ale co výprava na Sodu…? President přece čeká.“

„Postarám se o ni sám. V době mé nepřítomnosti předávám

velení vám. Máte moji plnou důvěru.“

„Neptun je ale pořád na astroportu.“

Mark se zatvářil vážně a dalo mu to docela dost práce.

„Kvůli úspoře výdajů jsem se rozhodl použít na cestu vlastní

jachtu. Službu to tak nebude nic stát.“

55

„To je sice velkorysé, ale nebezpečné. Vaše jachta nemá

výkonnou ochranu jako lodě služební.“

Mark skryl úsměv.

„Žádný strach, plukovníku, já si vystačím.“

56

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

9

57

Před budovou astroportu stál Mac Donald a opíral se zády o

astronef. Vedle sebe měl štíhlou mladou dívku se zářivě rudými

vlasy. Ta, jakmile spatřila Marka, vyběhla mu naproti a políbila ho

na obě tváře.

„To jsem ráda, že vás zase vidím, kapitáne Stone.“

„Tak pozor,“ uchechtnul se Duck, „teď je to pan generál.“

„Ale jen dočasně. Nejvyšší čas, abych ti přerušil dovolenou.“

Před čtvrt hodinou Ray přistál s Merkurem na Terranii XXVII.

„Snad by to šlo ještě na dvě hodiny odložit. Birgita nás zve do

guvernérova víkendového domu na oběd. Je to asi čtvrt hodiny

odsud.“

„Pojďte, prosím, strýček vás čeká,“ naléhala dívka.

„Pak tedy nemohu než přijmout. Dokonce i generál se musí umět

chovat diplomaticky.“

Nasedli do transvozidla a Birgita vyrazila. Cestou Mark Duckovi

vysvětlil, jak se věci dál vyvinuly.

„Myslím, žes měl veliké štěstí, že jsi hned z astroportu odletěl na

Terranii XXVII,“ řekl Mark a pak se smíchem dodal:

„Zamilovaný člověk dělá většinou samé nerozvážnosti, konečně

je to jednou naopak.“

„To je hloupost, co říkáš,“ načuřil se Duck a Birgita se usmála.

Konverzaci nedokončili, protože transvozidlo zastavilo před

rozkošnou vilkou. Dům obklopovala veliká zahrada a o kus dál byl

majestátný les.

Sotva vystrčili nos z vozidla, už se k nim hnali dva medvědi a

vítali je. Byly to pořádné kusy s oslnivě modrou kožešinou. Birgita

se jich ani trochu nebála a hned je začala hladit.

„Podívejte, jak jsou ochočení, nebojte se, nejsou nebezpeční.

Poznáváte přeci Penny, kterou jsme posledně tady osvobodil.“

Zvíře si očichalo oba astronauty a pak se o Marka otřelo a začalo

vydávat radostné zvuky. Mark byl docela rád, že se může zbavit toho

poněkud objemného důkazu přátelství a rychle vešel do domu.

Guvernér Greg Anders je čekal v saloně. Byl to přísně vypadající

vysoký a štíhlý muž s prošedivělými vlasy. Marka přijal opravdu

58

srdečně.

„Nikdy nezapomenu, co jste vy a vaši přátelé udělali pro naši

planetu.“

Birgita odešla do kuchyně, aby dokončila přípravu oběda. Duck

se nabídl, že jí pomůže. V přítomnosti guvernéra se nikdy necítil

moc dobře.

Když oba odešli, guvernér se trochu smutně pousmál.

„Byl bych dal přednost poněkud stálejší známosti, ale Birgita

vypadá, že jí to takhle vyhovuje. Od smrti rodičů ji vidím poprvé

šťastnou.“

Mark se pokusil změnit téma hovoru a zeptal se:

„Něco bych od vás potřeboval, pane guvernére.“

„Co pro vás mohu udělat?“

„Mohl byste zavolat admirálu Neumanovi, jakmile odsud

odstartujeme, že jsem se zastavil pro Mac Donalda a že letíme

směrem na Sodu?“

Guvernér povytáhl nechápavě obočí a tak Mark dodal:

„Guvernérovy zprávy se automaticky kódují. Ty moje nikoliv.

Myslím, že trocha diskrétnosti nebude na škodu.“

* * *

Na obrazovce výhledu se objevila modrozelená koule. Kolem ní

se kupily chuchvalce mraků. Merkur se právě po třech dnech

poklidné cesty vynořil ze subprostoru. Duck se protáhl.

„Máš to tu pohodlný, Marku. Měl bys takhle nějak nechat vybavit

lodě Služby. Podívej, Soda! Když se podíváš na ty rychle se

pohybující mraky, pochopíš, že tamní podnebí není žádný med.“

Počítač začal monotónním hlasem odříkávat:

„Souřadnicový systém KD 49-27-39-82. Slunce velikost G. Soda

je druhou planetou v systému čtyř planet. Planeta nejblíže Slunci je

malá a žhavá a bez atmosféry. Další dvě vzdálenější jsou objemnější

a zledovatělé. Atmosféra je směsí vodíku a tuhého metanu.“

„Jsou to chodící ledničky,“ podotkl Mark. „Rayi, zaměř detektor

na Sodu.“

59

Duck si šel pro skleničku whisky a když se vrátil, slyšel, jak

počítač pokračuje:

„Hmotnost: 0,91 hmotnosti Země, rotace kolem osy za 25 hodin a

po elipse za 378 dní. Atmosféra je tvořena ze směsi dusíku, kyslíku,

uhličitých plynů, vodních par a stopových vzácných prvků. Oceány

pokrývají 83% povrchu.“

Duck napodobil počítač a pokračoval:

„Severojižním směrem se táhne pevnina, která je uprostřed

předělena horským masívem. V moři je roztroušeno množství

menších a větších ostrovů. Póly jsou pokryty ledem. Téměř veškerá

pevnina je pokryta hustým lesním porostem.“

„Podle materiálů důlní společnosti má být astroport postaven

právě na támhletom velkém ostrově. To je dobrý místo. Je téměř na

rovníku a bude se odtamtud dobře startovat.“

Duck ukázal prstem na obrazovku.

„Je to přesně tak. To místo jsem prozkoumal ještě dřív, než

hlavní kontinent.“ Pak se zarazil a vykřikl:

„Rayi, můžeš, prosím tě, zvětšit ten ostrov?“

Dlouho prohlížel obrazovku. Ostrov byl oválný, asi dvě stě

kilometrů na délku a sto na šířku, na severu se tyčila sopka,

pravděpodobně vyhaslá a po jejím úbočí se klikatila nějaká řeka.

„To je divný, Marku, vzpomínám si úplně přesně, že celou

plochu ostrova pokrývaly husté lesy. Měl jsem co dělat, abych našel

alespoň malou mýtinku pro přistání modulu. A najednou je tam

rozlehlá volná plocha!“

Náhle se rozezněl zvonek.

„Astronef na dvě stě osmdesát,“ oznámil. Ray. „Byl schovaný za

třetí planetou a směřuje k nám.“

„Jakou má totožnost?“ zeptal se Mark.

„Žádná není vidět. Je to určitě pirátská loď.“

„Proboha,“ zaklel Duck. „Co hledá v těchhle zapadlých

končinách Galaxie?“

Nad videorádiem se rozsvítila červená kontrolka.

„To se brzy dozvíme,“ ušklíbl se Mark a vyladil spojení.

60

„Jsem poručík Norga. Dal jste si načas, už tu na vás čekám,

generále Stone!“ řekl s křečovitým úsměvem a hned pokračoval:

„Myslím, že si toho vašeho povýšení moc neužijete, ledaže by…“

Větu nedokončil.

Oba stroje se k sobě přibližovaly obrovskou rychlostí. Duck

mezitím konzultoval počítač.

„Ten chlápek je hledaný Vesmírnou policií. Seznam jeho hříchů

zaplňuje málem celou paměť počítače. Už mnohokrát byl odsouzen

k smrti, ale vždy jen v nepřítomnosti.“

Pirát se znovu usmál a ukázal své načernalé zuby.

„Dostal jsem zaplaceno, abych vás zničil, ale líbí se mi vaše

jachta. Nabízím vám šanci zůstat naživu. Opusťte loď a já vás

nechám uniknout v modulu. Můžete přistát na Sodě a vyčkat na

záchrannou expedici.“

„Připrav střely,“ nařídil telepaticky Mark.

„Počkám, až budeme ještě blíž. Překvapení bude o to větší a

nebude mít čas na odvetu.“

Mark se zatvářil ustaraně a zeptal se:

„Když vaši nabídku přijmu, kdo mi zaručí, že mě necháte přistát

na Sodě a nezničíte můj modul?“

„Dávám vám své slovo!“ vykřikl Norga, ale neznělo to moc

důvěryhodně. „Rozhodněte se rychle, za minutu vypouštím střely.

Padesát devět, osm, sedm,…“

Nepřátelský astronef už zaplnil celou obrazovku vnějšího

pohledu. Bylo možné rozeznat takové detaily, jako otevření

zásobníků se střelami.

„Myslím, že ještě existuje jedno řešení, poručíku.“

Norga přerušil svoje odpočítávání.

„Jaképak?“

Na Markův pokyn Ray odstartoval čtyři střely. Vytryskly

z Merkuru se zlověstným sykotem. Pirát vykulil oči údivem.

„To… to… to přeci není možné,“ začal koktat pirát. „Civilní loď

nemůže být ozbrojená, to je proti všem zvyklostem…“

„Asi vás špatně informovali,“ ušklíbl se Mark.

61

Bezprostřední hrozící nebezpečí donutilo piráta, aby si zapnul

ochranné pole a znemožnilo mu zaútočit.

„Rayi, druhou salvu, rychle! Tyhle pirátské lodě mají často

zesílený generátor.“

Mark s obavami sledoval, jak dopadne první várka střel. První

dvě vybuchly dost daleko od astronefu při dotyku s jeho ochranným

polem. Druhé dvě stihl za okamžik stejný osud.

„To je ale houžev,“ zavrčel Duck a čelo měl pokryté potem.

Ale už se blížila druhá vlna střel. Tři z nich Ray načasoval

opravdu skvěle, protože výbuchy najednou. Pirátův generátor už byl

po prvním úderu oslabený a tato rána ho dorazila. Nevydržel takový

výdej energie a vypnul se. Poslední ze střel narazila do pláště

astronefu a ten se změnil na obrovitý, duhově zbarvený mrak.

Mac Donald si úlevou tak oddechl, že to zafičelo jako tajfun nad

japonským pobřežím.

„Bezvadná práce. Po těch nervech si zasloužíme nějaké

povzbuzení. Postarám se o to.“

Za chvilku se vrátil se skleničkou a podal ji Markovi.

„Na zdraví. Obdivuju tvé sebeovládání při podobných bitkách!“

„Měli jsme výhodu momentu překvapení. Ten, kdo vystřelí první,

má určitou výhodu. Naštěstí pro nás toho piráta odradila od útoku

vidina snadné kořisti. Kdyby zaútočil hned jak jsme se vynořili ze

subprostoru, byli bychom daleko zranitelnější.“

„Teď ještě zbývá oznámit Vesmírné policii, že jsme jí fušovali do

řemesla.“

Mark zavrtěl hlavou.

„Není nač spěchat. Někdo má opravdový zájem na tom, abych na

Sodě nepřistál a něco nezjistil. Nemusíme ho hned informovat o

tom, že neuspěl.“

„To máš teda pravdu.“

Duck se euforicky rozesmál. Alkohol už zapůsobil.

„Ten tvůj Merkur je skvělej stroj. Bojové vybavení má ještě lepší

než Neptun.“

„Bytost, která mi ho věnovala, měla zájem na mé bezpečnosti.“

62

„A byla hezká?“

„Nádherná!“

„Ty ale máš štěstí. Jak tě znám, určitě ses s ní nenudil.“

Mark se při té vzpomínce zasněně usmál.

„Dokázala měnit zevnějšek jak chtěla a její organismus, to byla

přímo atomová centrála.“

„Jestli ti dobře rozumím, tak ses miloval s termonukleární

bombou. To je vzrušující představa…“

Merkur pokračoval směrem k Sodě. Zanedlouho se ocitli na horní

oběžné dráze. Mark sledoval počítač.

„Uvidíš, že tam nejsou skoro žádná zajímavá naleziště nerostů.

Zajímalo by mě, z čeho ta důlní společnost bude hradit své náklady,“

řekl Duck.

Po dlouhém váhání se Mark rozhodl nechat Merkur na oběžné

dráze a doletět na planetu ve spojovacím modulu. Byla to oválná

kabina, jejíž horní část byla z průhledného plastu.

„Vše připraveno k odletu,“ oznámil Ray.

Vnější dveře se otevřely a modul opustil mateřskou loď. Byl

vtažen do prázdného prostoru, přímo do mraku pevných krystalků

vzduchu. Zamířil k Sodě a začal se prodírat horními vrstvami

atmosféry.

„Je zapojena automatická obrana Merkuru?“

„Už je patnáct vteřin v chodu. Merkur se tak stává neviditelný jak

opticky, tak radarem.“

„Kde začneš s průzkumem?“ zeptal se Duck.

„Na tom tvém ostrově, který se změnil.“

„Možná že to bylo nějaké tornádo, které zporáželo stromy.

Takové tu jsou často.“

Modul se vnořil do atmosféry a Ray zapnul zpětný chod. Přeletěli

zvlněný oceán a před se z moře vyhouplo červené slunko.

„Náš ostrov je sto kilometrů na sever,“ řekl Ray.

63

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

10

64

Ray přistál s modulem na miniaturní pláži, kterou omývaly

skomíravé vlnky.

Dveře se automaticky zavřely a modul se tiše vznesl směrem

k Merkuru. Duck pokýval hlavou a vzdychl:

„Pokaždé mě ten pohled na mizící poslední pouto s civilizací

dojme. Kdyby se s Merkurem něco přihodilo, tak tu zkejsneme na

pěkně dlouho.“

„Oblast, kterou chceme prozkoumat, se nalézá asi deset kilometrů

směrem na sever. Stačí, když půjdeme podél pobřeží,“ vysvětlil jim

Ray.

Mark se zahleděl na vycházející slunce.

„Měli bychom vyrazit, než začne být vedro.“

Les sahal až k moři a tak se pozemšťané museli prodírat lesním

porostem. Mezi obrovitými mnohametrovými přesličkami rostly

stromy podobné dubům. Měly hladký kmen a vypínaly větve vysoko

k nebi.

Ray šel se zapnutými detektory v čele skupiny. Poučen z minula,

Duck kráčel s laserovou pistolí v ruce.

Postupovali poměrně pomalu, protože často museli obcházet

všelijaká hustá křoviska. Za hodinu urazili sotva tři kilometry. Náhle

se Ray zastavil.

„Nedaleko je nějaká zvěř…“

Na důkaz jeho slov vylétlo z hnízd na stromech s hlasitým křikem

několik ptáků.

Mark opatrně popošel a skryl se za jeden obrovský dub. Na

úzkém písčitém břehu mezi mořem a džunglí se odehrála

neuvěřitelná scéna. Jako ze zlého snu. Na silných zadních nohách se

tam tyčil obří ještěr z rodu dinosaurů, měl dlouhý krk se dvěma

ostruhami po stranách. Mohl měřit víc než čtyři metry. Přední nohy

byly menší, ale zakončené dlouhými drápy. Hlavu měl masivní,

hranatou, malá zářící očka a doširoka roztlemenou hubu

s rozeklaným jazykem a dvěma řadami velmi ostrých zubů. Proti

němu stála obrovitá chobotnice. Měla oválné, asi metr široké tělo a

osm dlouhých chapadel s mnoha přísavkami. Konce chapadel se

65

podobaly lidské ruce.

Marka překvapily její oči. Byly hluboké a černé a zdálo se, že je

v nich vidět strach. Bylo zjevné, že chobotnice se snaží dostat

k oceánu, ale dinosaurus jí zatarasil cestu. Hlavonožec uskočil na

stranu, ale druhé monstrum se mrsklo za ní s neuvěřitelnou hbitostí.

Chobotnice se už nedokázala vyhnout střetu. Dvěma chapadly

obtočila ještěrovi krk a dvěma dalšími stiskla jeho přední nohy. Obě

zvířata zůstala takto po dlouhou dobu zaklesnutá.

Pak začal tyranosaurus pomalu, ale jistě přibližovat svoji tlamu

k chobotnici. Ještě několik centimetrů a už se mohl svojí obrovskou

tlamou zahryznout do životně důležitého centra svého protivníka.

„Pomoc… Slitujte se…“ překvapilo Marka telepatické zavolání.

Bylo velmi slabé. Nebo se mu to jenom zdálo?

„Pomozte… Prosím.“

Ne, byla to skutečnost. Mark instinktivně zdvihl laserovou

pistoli, namířil a stiskl spoušť. Laserový paprsek zasáhl ještěra

přímo do pravého oka.

Zvíře zařvalo a zvrátilo hlavu vzad. Druhý paprsek dopadl na

vrcholek ještěrovy lebky a vyvolal u něho křečovité stahy. Zvíře

tlouklo ocasem do písku a vířilo obrovská mračna prachu. Konečně

mu podklesly zadní nohy a složilo se na bok. Chobotnice se

vymanila a sklouzla do moře. Pomalu se ponořila do vln.

„Děkuji… Moc unavená… Později…“

Mark si uvědomil, že na něho Duck mluví:

„Taková potvora vám úplně znechutí koupání. Proč ses zamíchal

do té hádky mezi místní zvěří?“

Mark zatřásl hlavou jakoby se probouzel z nějakého snu.

„To bylo čistě mechanicky. Zdálo se mi… Měl jsem jen takový

dojem… Ale teď už nic necítím.“

Naštěstí Duck už se dál neptal a ukázal na ležícího ještěra.

„Takovýhle kousky už jsem tu viděl, ale chobotnice nikdy.“

„Rayi, pojď, půjdeme. Měj detektory stále zapnuté.“

Pochodovali další dvě hodiny v úmorném vedru, ale žádné další

nepříjemné setkání už je nečekalo.

66

„Pozor, blížíme se k odkryté zóně. To je zvláštní, dostávám

nepatrné ozvy svědčící o přítomnosti kovů támhle tím směrem.“

Postoupili o dalších sto metrů a málem narazili do

prefabrikovaného domku, který byl velmi dobře zamaskován obřími

přesličkami.

„Tenhle půvabný bungalov tu při mojí poslední návštěvě nebyl,“

zažertoval Duck. „Kdopak se tu usídlil?“

Na odpověď nemuseli dlouho čekat. Zpoza stromů se ozval

z tlampače hlas.

„Nehýbejte se! Míří na vás dezintegrátor. Při sebemenším pohybu

vystřelím.“

Ray sotva znatelným pohybem brady Markovi ukázal směrem na

střechu domku, kde se vynořila hlaveň. Pak telepaticky dodal:

„Nemůžu zasáhnout. Můj ochranný obal proti této síle nevydrží

ani půl minuty.“

„Skvělé! Odhoďte laserové zbraně a pomalu jděte vpřed.“

Když ušli asi dvacet kroků, uviděli další dvě úplně stejné stavby.

Hlas je nasměroval do té nejvzdálenější z nich. Vešli do rozlehlé,

skrovně zařízené místnosti. Místo židlí bylo na zemi několik beden.

Za stolem seděl asi padesátiletý vysoký a hubený muž s vyzáblým

obličejem. Před sebou na stole měl několik různých přístrojů. Po

pravici mu stál urostlý chlápek s nazelenalou pletí. V ruce držel

těžký dezintegrátor.

Když uviděl příchozí, vztekle vyštěkl:

„Á, tady máme ty nečekané návštěvníky, pane Poolmane.“

„Jak se dostali až sem, Edwine? Myslel jsem, že zajišťujete

radarovou hlídku?“

Tázaný muž jenom pokrčil svými mohutnými rameny.

„S jedním strojem přece nemůžeme hlídat celý nebe.“

Muž zvaný Poolman se pohledem zapíchl do Marka.

„Dezaktivujte vašeho androida, nebo ho Edwin zlikviduje.“

Ray viděl, jak jeho přítel váhá, a proto mu telepaticky domluvil:

„Bude lepší poslechnout.“

Mark nešťastně odhrnul látku z trupu, nadzdvihl malou prsní

67

destičku a vypnul páčku. Ray bez přívodu energie znehybněl.

„Výborně. Později se podíváme, jak takový domácí android

funguje. Vždycky jsem si přál takového mít, ale nikdy jsem si to

nemohl dovolit. Až teď. To je hloupé, že jste přišel až sem, pane

Stone. To je velmi hloupé. Nikoho jste nepotkal?“

Mark napodobil velice věrně údiv.

„Letěli jsme subprostorem bez zastávky…“

Poolman vztekle poposedl na bedně.

„A co při přechodu do tohoto systému?“

„Ničeho jsem si nevšiml.“

Muž se prsty opřel o stůl a Edwin vztekle hučel:

„Norga vás zradil. Radši utekl i s penězma, co jste mu dal

předem.“

„To mi ještě zaplatí. Teď máme jiné starosti.“

Otočil se zpět k Markovi a zeptal se:

„Kde máte vaši loď?“

„Přistál jsem s ní na hlavní pevnině, blízko rovníku.“

„Proč jste přišel se?“

„Podle údajů první výpravy nemá být v těchto místech žádná

volná plocha. Vidím, že jste nevyčkali úředního povolení k zahájení

prací.“

„Mohli jsme ho dostat minulý týden, kdybyste se u toho

nenatrefil. Takhle jsme si jen o pár dní přispíšili.“

„To ještě není tak jisté, že je dostanete. Až si komise přečte moji

zprávu, pochybuji, že vám vůbec nějakou koncesi vydá.“

Poolmanovy rty se stáhly do šklebu a odhalily zanedbané zuby.

„To byste ale musel mít příležitost to někde říct,“ řekl nasládlým,

ale až příliš klidným hlasem. „Já už jsem si svůj názor udělal, teď si

ho ještě musím nechat potvrdit.“

„Jestli dobře rozumím vašim milým narážkám, pak nás hodláte

zlikvidovat,“ zafuněl vztekle Mark. „A to si myslíte, že moje

zmizení projde jen tak nepozorovaně? S.D.P.P. ví, že jsem odjel na

Sodu. Když nebudu odsud podávat zprávy, upozorní Vesmírnou

policii. Ta po mě začne okamžitě pátrat.“

68

Hubeňour pokrčil rameny, aby tak vyjádřil, že mu to je jedno.

„Co na tom. Než policie něco začne, koncesi už budeme mít

v kapse. A vy nebudete ani první, ani poslední agent, který se ztratí

při výpravě.“

Poolman se rozesmál a dodal:

„Určitě vám udělej nějakou posmrtnou medaili! Jednou jsem se

podobný trachtace zúčastnil. Moc dojemné. Nebožtík se ozdobí

všemi možnými ctnostmi a zatímco malí úředníčci uroněj slzičku, ti

vyšší přemýšlej o postupu!“

Pak uhodil pěstí do stolu a příkře dodal:

„Už jsem ztratili dost času. Edwine, zavři je do zadní místnosti a

nech je hlídat. Já zatím budu informovat šéfa.“

Hromotluk ukázal hlavní zbraně na dveře. Duck měl vzteky

zaťaté pěsti a očima vyzýval Marka k činu. Byl ochoten k jakékoliv

akci, i předem ztracené. Mark ale zavrtěl neznatelně hlavou a

poslechl Edwina.

Oba přátelé se ocitli svázaní v temné díře bez oken. Duck si sedl

na zem, protože tam nebyla ani postel, ani židle.

„Myslíš, že máme nějakou šanci odsud utéct?“

„Prohráli jsme sice bitvu, ale nikoliv celou válku,“ zažertoval

Mark. „Teď právě se Poolman asi dozvídá, co s námi má udělat.“

„Od koho?“

„To bych moc rád věděl. Jisté ale je to, že za společností

Jamerson se skrývá nějaká mocná organizace, která je schopná si

najmout jak zabijáky, tak piráty.“

„Nenapadá tě nějaký z těch tvých geniálních nápadů, jak se odtud

dostat? Mám hlad jako vlk a nezdá se, že by se naši přátelé v tomto

směru o nás postarali.“

„Teď nám nezbývá než čekat.“

69

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

11

70

Když toho rána dorazil admirál Neumann do kanceláře, první co

udělal bylo, že zavolal do centrální nemocnice. Službu konající lékař

na resuscitačním oddělení ho ihned informoval:

„Stav generála Khova se stabilizoval. Dokonce je vidět určité

zlepšení. Tedy lépe řečeno – během posledních dvou dnů se

nevyskytla žádná další komplikace a tak je tady určitá naděje na

příznivější vývoj.“

Pak unaveně mávnul rukou.

„Je to jen naděje, nic víc. Zdaleka ještě není dobojováno.“

Do admirálovy kanceláře vešel plukovník Still. Byl to malý

tlouštík s nadutými červenolícími tvářemi. Byl pravým opakem

svého šéfa, který byl hubený a strohý.

„Tady je spis s výpovědí té Patricie a jejích dvou kumpánů. Jsou

to jen malé ryby. Bez velkého odporu přiznali, že mají příkazy od

Lwa Sampsona. Jejich zadržení chováme v tajnosti a toho muže

jsme dali sledovat. Dosud bezvýsledně. Určitě si dává pozor.“

„Pokračujte ve sledování. Pověřují vás tímto úkolem a žádám

každodenní informace.“

„Podle příkazu, admirále. Máte nějaké zprávy ze Sody?“

„Žádné. Jenom vím, že Stone tam odletěl na průzkum. Informujte

o tom plukovníka Parkera.“

„Už se stalo, admirále. Kdy se má sejít komise?“

„V zásadě za měsíc, ale ministr pro průmysl a celá obchodní

lobby tlačí, aby to bylo dříve. Doufejme, že budeme mít brzy nějaké

konkrétní důkazy.“

* * *

Edwin se svalil na bednu naproti Poolmanovi, který pořád seděl

před obrazovkou videorádia.

„Celý den lítám nad pevninou helijetem a po astronefu S.D.P.P.

ani památka. Ti chlápci si z nás vesele střílej, ale takové žertíčky jim

přijdou draho.“

„Nech to plavat. Mám tu příkazy od šéfa. Potvrdil to, co jsem si

už myslel. Musíme je okamžitě zlikvidovat.“

71

Velkému Edwinovi se na čele udělala vráska.

„Když by se v tom začala šťourat Vesmírná policie, tak to bude

na nás.“

„Nic nám nemůžou dokázat, když je necháš zmizet beze stopy. A

na týhle proklatý planetě není nouze o všelijaký obludy.“

Edwin se krátce zasmál.

„Myslím, že je odvedu na malou procházku za svitu luny na

mořský břeh. Bude to mít velice poetický začátek, ale mnohem méně

romantický konec. Vím o jednom místě, kde se hromaděj hrozný

příšery.“

Poolman se podíval na hodinky.

„Neztrácej čas. Myslím, že měsíc už vyšel.“

Edwin vyndal z pouzdra laserovou pistoli, která mu visela u pasu

a zkontroloval energetický zásobník.

„Chcete jim říct sbohem?“

„Myslím, že to ani není nutné. Dejte mi vědět, až bude po všem.

Musím poslat zprávu na Zem.“

Astronauti seděli v miniaturní místnosti bez jakéhokoliv nábytku

na zemi, pokryté nějakým plastem.

„Vstávat,“ nařídil Edwin. „Kdybyste chtěli fouknout, tak vám

zpřerážím hnáty. Vždycky jsem byl mistr ve střelbě z pistole.“

Mark s Duckem se ocitli na čerstvém vzduchu. Krajinu

osvětlovala bledá luna nevýrazným, až neskutečně přízračným

světlem. Mac Donald se několikrát nervózně ohlédl.

„Je to skutečný profesionál,“ šeptl. „Drží se pět metrů za námi.

Teď nemáme žádnou šanci ho překvapit.“

Přišli na pláž. Ucítili příjemnou vůni jódu a chaluh a uslyšeli

šplouchat vlnky. Edwin s nimi prošel vlhkým pískem směrem ke

skupině skal, která uzavírala malou mořskou zátoku.

„Výborně. A teď vlezte do vody až po pás a pak zůstaňte stát. Při

sebemenším podezřelém pohybu střílím!“

Uběhlo několik minut v naprostém tichu. Náhle se asi padesát

metrů od nedobrovolných plavců začaly z vody nořit tmavé stíny.

Duck hrůzou ucouvl, když rozeznal obrovité chobotnice. Byly

72

nejméně tři…

„Ani hnout,“ zařval Edwin ostře a v tónu jeho hlasu bylo slyšet,

jak ho vzrušuje představa toho, co se bude dál dít.

Všechny tři chobotnice se pomalu přibližovaly k pozemšťanům.

Mark zůstal stát a přivřel oči. Tvář se mu neznatelně rozjasnila.

Zašeptal něco Duckovi, který byl zbrocený potem. Chobotnice, lačné

po masu, obtočily své oběťi a nezadržitelně táhly oba muže s sebou.

Duck sebou mlátil a vykřikoval a Mark také.

Edwin dokázal ještě rozeznat obě těla, plovoucí na hladině, pak je

uviděl u skal a za okamžik nato oba muži zmizeli ve vlnách. Dlouho

zůstal stát a pozoroval klidnou hladinu moře. Byl to muž činu, tvrdý

a bezcitný. Měl už na svědomí několik lidských životů, ale přesto se

neubránil určitému pocitu nevolnosti. Ještě nikdy neposlal nikoho na

tak hroznou smrt. Ale tento pocit jej dlouho netrápil. Poolmanovi už

zvesela oznámil:

„Nežádoucí návštěvníci zmizeli na dně oceánu. Vesmírná policie

po nich nenajde ani nejmenší stopu.“

„Dobrá, zasloužíš si odměnu. Budu informovat šéfa a dohlédnu,

abys ji dostal.“

* * *

V hangáru, kde byl sklad materiálu, se rozsvítilo světlo. Stoupili

dva zjevně špatně naladění muži. Jeden z nich, hubený dlouhán

s mastnými vlasy, vzteky už vybuchl:

„Makáme celej den a teď po nás šéf ještě chce, abysme předělali

nějakýho androida.“

Jeho tmavý, zarostlý kolega mu odpověděl:

„Neremcej, Chucku, vzpomeň si při tom na peníze, který nám za

to slíbil. Až se vrátíme na Zemi, vyhodíme si pořádně z kopejtka. Už

vidím ty bedny se starou whiskou a děvenky, plno děvenek okolo…“

„Hele, přestaň,“ zavrčel Chuck. „Pojď mi radši pomoct s tím

krámem na stůl. Než začneme, musíme nejdřív odmontovat zádovou

destičku.“

„Nejdřív zkontroluj, jestli je generátor opravdu odpojenej. Nechci

73

dostat ránu.“

„Už se stalo. Podívej, příklop ovládacího panelu zůstal otevřený a

páčka je na ‚vypnuto‘.“

Oba muži přistoupili k Rayovi a pokusili se jej nadzdvihnout. A

v tu chvíli se stalo něco neuvěřitelného.

Nehybný stroj k nim promluvil:

„Nemám rád důvěrnosti!“

Android zbavený energie, ta hromada železa, náhle obživla. Pěsti

obou jeho rukou se vymrštily a zasáhly oba muže přímo do brady.

Každý z nich se sesunul na jednu stranu stolu a nevěděli o světě.

Ray neváhal ani okamžik a proběhl dozadu do hangáru, kde byly

nejdůležitější přístroje – automatická ochrana základny. Zdvihl levé

předloktí. Vyšlehl bledý paprsek a celé zařízení zmizelo, jako by ho

spolkla obrovská tlama.

Android zdvihl hlavu a zkoumal krovy plastové střechy. Přibližně

lokalizoval místo, kde byl zvenčí umístěn dezintegrátor. Znovu se

zablesklo a část střechy zmizela. Pak zapnul své antigravitační

zařízení a vznesl se na střechu, chvilku na ní zůstal ležet a pozoroval

okolní ubikace. V oknech se ještě svítilo, ale nikdo neměl hlídku.

Piráti spoléhali na elektronický obranný systém.

Ray seskočil na zem a dal se do běhu.

74

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

12

75

Na dveře pokoje někdo zběsile zabušil. Poolman vyskočil

z postele a protřel si oči. Do plastových oken mu už svítilo slunce.

Zaklel a natáhl si kalhoty. Pak odemkl dveře a uviděl Edwina, který

byl víc než jen zděšený.

„Šéfe… Katastrofa… Hangár se skladem…“

„Uklidni se, co se děje?“

Edwin se několikrát zhluboka nadechl.

„Když jsem šel dnes ráno ven, uslyšel jsem podivný zvuky.

Okolo třetí budovy kroužili takový zvláštní ptáci. A v tom jsem si

všimnul, že dezintegrátor, který automaticky chrání celý tábor,

zmizel! Úplně se vypařil!“

Poolman znovu zaklel a rychle se dooblékal. Nezapomněl ani na

opasek s laserovou pistolí.

Třetina střechy hangáru opravdu chyběla. Nad ní kroužili tři

odporní ptáci a divoce křičeli. Vypadali trochu jako orli, ale křídla

měli z jemné, skoro až průsvitné membrány. Objemnou hlavu

zakončoval široký zobák. Když jej otevřeli, bylo vidět několik řad

ostrých zubů!

A ještě ke všemu na pařátech měli zahnuté drápy.

„Kdyby vypadali na to, že mají chuť se snést dolů, tak okamžitě

střílej. Kde jsou ostatní muži?“

„Vedle v baráku, přikázal jsem jim, aby se schovali a nelezli

ven.“

Poolman vykročil směrem k hangáru, ale nespustil přitom z ptáků

oči. V ruce držel svoji zbraň. Otevřel vrata a strnul. Zůstal takhle

nehybně několik vteřin na prahu a pak o krok ucouvl. Zvedl se mu

žaludek. Edwin zvědavě nakoukl dovnitř. Hrůza. Pět nebo šest ptáků

se rvalo o dvě lidská těla. Kůže a svaly už byly téměř pryč, zbývaly

ještě vnitřnosti. Ten nejsilnější pták pro sebe urval velký kus jater a

zhltnul ho.

Edwin zdvihl třesoucí se rukou dezintegrátor a namířil. Zablesklo

se a ptáci i se svou obětí a kusem dveří zmizeli.

„Pozor!“ vykřikl Poolman.

Edwin se ohlédl a je tak tak stačil zasáhnout útočícího ptáka,

76

který už byl sotva metr od něho.

Pak teprve se dravci vzdálili a za chvíli zmizeli za stromy. Oba si

ulehčeně oddychli. Ještě celí přepadlí vešli do hangáru.

„Sakra!“ zaklel Poolman, „zmizelo celé ochranné zařízení!“

„To musel udělat ten android, jinak si to nedovedu vysvětlit.“

„Blbost. Vždyť byl vypnutej!“

„Chuck se možná nějak spletl.“

„I kdyby, přeci to byl jenom domácí robot a ne android S.D.P.P.“

„Asi jsme byli špatně informovaní. Ta střecha nezmizela jen tak

sama od sebe nebo nějakým kouzlem.“

Poolman pokrčil rameny.

„Jdeme za ostatními.“

Bylo jich pět a všichni se tlačili u okna ubikace.

„Situace je velmi špatná. Musíme přerušit dosavadní práci a pod

Edwinovým vedením se budeme střídat v hlídkách.“

„To dlouho nevydržíme,“ namítl jeden z mužů.

„Je to jen na několik dní. Zavolám velkýho šéfa, aby nám poslal

astronef se vším potřebným materiálem. Nebude to dlouho trvat.“

Muže slib uklidnil. Edwin nařídil Vintovi a Natovi, aby si vzali

první službu. Podal jim svůj veliký dezintegrátor a řekl:

„Dávejte na to velkýho bacha, je to poslední, co nám zbyl. Nate,

vem si laserovou pistoli. Hlídejte okolo tábora. Jeden ať sleduje les a

druhý oblohu. Nezapomeňte, že nebezpečí je vždycky tam, kde ho

nečekáte.“

Oba muži vyšli ven a Edwin doprovodil Poolmana do místnosti,

kde byl vysílač. Vtom zaslechli zvenku takový křik a hned na o

skučení, že se až okna začala chvět.

Edwin vyběhl před dům. Uviděl před sebou dvě ztěžka kráčející

roztlemené příšery.

„Tyranosauři!“ zařval Poolman. „Zneškodněte je, rychle!“

Vinta ty obludy z doby ledové poděsily natolik, že zareagoval

opožděně. Navíc se mu tak třásla ruka, že když vyšla rána, minula

netvora o dobře dva metry.

Zvíře zahrabalo předníma tlapama do vzduchu. Vint ustoupil o tři

77

kroky, aby ho pracky nezasáhly a celý bledý znovu zmáčkl spoušť.

Tentokrát dezintegrátor tyranosaura neminul a způsobil, že zvířeti

zmizela horní polovina těla. Naneštěstí ale zadní končetiny

pokračovaly v pohybu dál. Nastala hrůzyplná podívaná. Vyděšený

Vint před zvířecím torzem couval, až zakopl a upadl na záda Řval

hrůzou, ale obrovitá noha se čtyřmi drápy se neprosně blížila.

Pokusil se ještě odkulit po zemi, ale už bylo pozdě. Šok, pocit dušen,

bolestivé chřupnutí a pak – konečně sladké nic…

Druhá příšera se příliš nestarala o osud svého kolegy a zamířila si

to za Natem. Ten na ni vystřelil laserem. Dvakrát zasáhl červeným

paprskem tělo, ale zvířeti to nezpůsobilo ani tu nejmenší újmu.

Pak se tyranosaurus rychleji, než by se při jeho hmotnosti dalo

předpokládat, shýbl a uchopil Nata předními prackami. Otevřel

obrovitou tlamu a ozvalo se křupnutí. Natova hlava zmizela v obří

čelisti. Z prázdného krku vytryskl proud krve.

Edwin se hrůzou až zalykal, ale pokusil se sám vystřeli. Podržel

si pravé zápěstí levou rukou, aby měl přesnější mušku a pak už

rychle za sebou následovaly výstřely. Červené paprsky několikrát

zasáhl zvíře do hlavy. Příšera k sobě tiskal bezduché tělo své oběti a

vydávala přitom jen těžko snesitelný vysoký zvuk. Pak se sesula

k zemi. Chvíli sebou ještě křečovitě škubala, ale pak konečně

znehybněla.

Všichni přítomní zůstali hrůzou ještě dost dlouhou chvíli stál.

První se pohnul Edwin. Snažil se vymanit z Vintovy ruky

dezintegrátor, ale jen zaklel. Zbraň byla nepoužitelná.

Náhle muže zaskočil stín. Vysoko nad jejich hlavami kroužili

ptáci s průsvitnými křídly a nepříjemně skřehotali. Hlasitě zvali své

kolegy na hostinu. Edwin zareagoval první a vykřikl:

„Rychle se schovejte v domcích a nezapomeňte si zbraně.“

Poolman, ještě celý bledý, zasedl k obrazovce videorádia a

třesoucí se rukou lovil spojení. Konečně se mu to podařilo.

78

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

13

79

Mark plul po vodní hladině a víc jak deset metrů od něj sebou

mrskal Duck.

„Nech se nést a neklaď odpor,“ křikl na něho Mark.

To se snadno řekne, ale když vás kolem těla drží chobotnice

chapadlem a tiskne…

„Teď pozor, hodně se nadechni. Ponoříme se,“ řekl Mark.

Duckovi nezbývalo než poslechnout. Uviděl, jak se jeho přítel

noří do vln a sám byl také tažen pod hladinu. Připadalo mu, že je

pod vodou celou věčnost. V uších už mu hučelo, rozbolelo ho na

prsou a před očima se mu začaly dělat mžitky.

Pak se náhle ocitl na vzduchu. Zalapal po vzduchu a sevření

chapadla povolilo. Nohama se dotkl země. Udělal několik

vrávoravých kroků a svalil se do písku. Když se rozhlédl kolem sem

sebe, málem překvapením vykřikl.

Byli totiž v rozlehlé jeskyni, jejíž stěny zeleně a růžově zářily…

Voda zlehka omývala písečnou pláž a o dvacet metrů dál skalnaté

stupně tvořily obrovský přírodní amfiteátr.

Duck se začal chvět. Bylo to mokrou kombinézou nebo… možná

i strachem… Na skaliskách se odporně hemžily stovky obřích

chobotnic.

Jedna z nich stála asi metr od Marka a další se k němu blížila.

Mark se nehýbal a měl přivřené oči.

„Nic se neboj, Ducku, jsou to přátelé. Pak ti to vysvětlím. Teď si

lehni do písku a usuš se. Moc pohodlné o sice není, ale nic lepšího tu

pro nás nemají. Ray určitě brzy dorazí a přinese nám něco k jídlu.“

A opravdu. Za chviličku se android vynořil z moře. Duck tomu

všemu už vůbec nerozuměl.

„Myslel jsem, že Ray byl odpojen.“

Mark spiklenecky mrkl a odpověděl:

„Kdepak, Ray není jen tak nějaký obyčejný android. Když cítí, že

jsem v nebezpečí, sám od sebe se zapne.“

Ray podal Duckovi výživnou tabletku. Byla to sice směšná porce

vzhledem k jeho postavě, ale i tak to bylo lepší než nic.

Mark s chobotnicí se opět dali do telepatického rozhovoru.

80

„Jmenuji se A-KA. Nedávno jsi mi zachránil život,“ řekl

hlavonožec a oči mu jen zářily.

Mark si vzpomněl na tyranosaura, kterého skolil.

„No a teď jste nám zachránili život zase vy. Jsme si tedy kvit. Ale

jak jste se objevily právě tady?“

„Vlastně jsem tě hledali. Od té doby, co k nám na ostrov přišli ti

tobě podobní tvorové, cítíme jenom samé nepřátelské myšlenky.

Jejich plány nás děsí a dokonce přímo ohrožují naše společenství.

Pokoušeli jsme se s nimi navázat spojení, ale neúspěšně.“

„Lidé telepaticky nekomunikují.“

„Ale ty ano!“

„Já jsem výjimka. Tady můj přítel například našemu hovoru

nerozumí.“

„Ve chvíli, kdy jsem zjistila, že s tebou mohu komunikovat, jsem

byla tak unavená, že mi do řeči nebylo. Tady vedle mne je AM-NO,

hlava naší skupiny. Vysvětlí ti, co nás trápí.“

Markovi vnikla do neuronů další myšlenka.

„Vítej, příteli. Jsem rád, že mohu kontaktovat příslušníka jiné

rasy. Ze všeho nejdříve ti musím poděkovat za to, že jsi pomohl A-

KA. To víš, mládí je často neopatrné. A-KA věděla, že je nebezpečné

se producírovat po souši, když je den.“

Chobotnice zvážněla a pokračovala:

„Naše situace byla těžká, ale teď se stala kritickou.

Nejjednodušší bude, když ti budu vyprávět, jak to s námi je.

Pohodlně se posaď, protože to bude dlouhé. Je mi líto, že ti nemohu

nabídnou žádnou potravu, která by vyhovovala tvému organismu.“

„S tím si nedělej starosti. Přítel, který za námi před chvíli přišel

mi něco k jídlu obstará. Já spíš umírám zvědavostí.“

„Naše společenství je staré několik desítek tisíců let, ale teprve

za posledních dvacet století jsme se více rozvinuli. Co na ten rozvoj

mělo vliv nedokážu říct, ale zřejmě to byl dlouhý proces a snaha

přežít. Jak vidíte, jsme obojživelníci. Můžeme žít jak ve vodě, která

je naším domovem, tak na vzduchu, ale dlouho jsme se nemohli

rozhodnout, kde vlastně budeme žít. V oceánu jsme proto sobě měli

81

hrozné žraloky, kterým jsem nedokázali vzdorovat a proto jsme byli

přinuceni přemístit se na pobřeží, kde byla možnost úkrytu ve

skalách. Postupně jsme stále častěji přebývali na pevné zemi. Ale

tam na nás čekaly další dvě pohromy. Nejdřív to byli skoři, obrovští

plazi, kteří nemyslí na nic jiného než na zabíjení a žerou se i mezi

sebou navzájem a pak babti. Létající hmyz, který útočí ve skupinách.

A tak jsme nemohli vycházet dříve než po setmění, kdy noční chlad

tato monstra ochromil.“

„Proč jste vlastně tolik riskovali?“

„Potřebovali jsme jak dříví, tak kapradiny a některé rostliny. Asi

před dvěma sty lety jsme objevili tuto jeskyni, kde můžeme v klidu žít

a kde nás žádní mořští ani pozemští dravci neohrožují. Tady máme

klid. A-KA vás pak jeskyní provede. Bohužel, teď se na nás zase řítí

nějaké nebezpečí a vypadá to, že budeme muset toto místo opustit.“

Marka zalila vlna zoufalství, jako nějaký vzlyk.

„Dvě stě let práce přijde nazmar. Naše společenství se bude

muset opět rozptýlit a vrátit se ke kočovnému životu.“

„Ale proč?“

Zdvihlo se jedno z chapadel a ukázalo na zadní výběžek jeskyně.

„Támhle v těch místech je stěna jeskyně velmi slabá. Kdysi tam

býval otvor, ale pak zemětřesení vchod do jeskyně zatarasilo. Skoři

cítí naší přítomnost a denně hrabou a škrabou. Mnohokrát už jsme

stěnu zpevňovali, ale celonoční práci za několik minut zlikvidují. Už

nám docházejí síly. Tak a to je ve zkratce příběh Lykantů – tak se

náš národ totiž jmenuje. Řekneš mi také něco o tvém společenství?“

Mark vysvětlil chobotnici stručně vývoj Země a Zemské Unie.

Měl pro případ setkání s mimozemskou civilizací krátký přehled

dějin, vypracovaný Správou pro dohled nad primitivními planetami.

„… a tak je nás mnoho a jsme povahově velmi rozdílní. Muži, se

kterými jste se tu setkali, porušili naše zákony. Jedinou naší

omluvou je, že jsem nevěděli o vaší existenci. Od nynějška bude

přístup na tuto planetu zakázán, protože se chceme vyhnout

vměšování do vašeho přirozeného vývoje.“

„To je od tebe velmi šlechetné, příteli, přiznám se, že jsme měli

82

strach. Z jejich myšlenek jsme poznali, že tito lidé chtějí náš úkryt

srovnat se zemí a nás v něm pohřbít.“

„To se nestane, máš moje slovo.“

„Díky. A teď tě A-KA provede našimi prostorami.“

Chobotnice se zdvihla a položila chapadlo se čtyřmi prstíky

Markovi na ruku, jakoby ho chtěla pohladit.

„Pojď, začneme tamhle.“

Spolu s Rayem a Duckem prošli po písku do jižní části jeskyně.

Ray dělal ochotně Duckovi tlumočníka telepatických výměn.

Na okraji zátoky na rozhraní vody a skalisek byly zhotoveny

obrovské vrše, spletené ze stonků kapradin. Příboj je pravidelně

omýval. Chobotnice A-KA vnořila chapadlo do vrše a vytáhla

velikou krevetu, pak otevřela ústa umístěná pod rohovitým zobákem

a oběť v nich zmizela. V černých očích obojživelníka se jen

zablýsklo.

„To je lahůdka, škoda, že si taky jednu nedáš.“

Ve druhé vrši byly dlouhé stříbřité ryby. O kus dál z čiré vody

v pravidelných řadách rašily nažloutlé výhonky. Bylo to skutečné

obhospodařované pole.

„To je naše zásobárna. Chováme měkkýše, korýše a ryby, které

tvoří základ naší potravy. Pěstujeme také některé řasy, která nám

slouží jako prvotní surovina.“

A-KA je vedla dále. Stoupali po stupňovitých skalách, na kterých

seděly chobotnice a uhýbaly chapadly, aby návštěvníci mohli projít.

Mark si všiml úryvků myšlenek. Chobotnice byly zvědavé, trochu se

divily, ale byly přátelské.

Duck se stále cítil velmi stísněně a neodpustil si, aby Rayovi

nezašeptal:

„Doufám, že tady to všechno okolo zaznamenáváš, Služba by pak

mohla tvoje záběry prodat televizi, kdyby bylo potřeba předvést

lidem nějaké příšery.“

„Vím, co mám dělat, ale buď opatrný. Tyto bytosti jsou schopné

vnímat tvoje myšlenky.“

Duck se zastyděl a kradmo se rozhlédl kolem sebe. Viditelně se

83

mu ulevilo, když zjistil, že chobotnice se o něho vůbec nezajímají.

Zajímal je jen Mark, který se právě ptal, jak se jim daří vytvářet na

stěnách to světlo?

„Mícháme určitý druh řas se sporami kapradin. Vzniklá reakce

vytváří tento světelný efekt. Vydrží to ale jen několik týdnů a pak je

nutné úkon opakovat.“

V dolík se dvě chobotnice zabývaly rozbíjením kamenů o sebe.

Chvílemi se i zajiskřilo.

„Opracováváme kámen, abychom s ním potom mohli řezat dřevo

a přesličky.“

Mark si zálibně prohlédl nástroj, který se podobal prehistorickým

výtvorům. Chvilinku zaváhal, než se otočil k Rayovi. Pak se dvakrát

podíval vzhůru, což byl jejich smluvený signál, že Ray má přerušit

nahrávání.

Mark ukázal rukou na trojhranný kámen a začal chobotnici radit:

„Měly byste jej upevnit na konec dřevěného oštěpu. Když budete

mít štěstí, tak tím nástrojem pak dokážete prorazit ještěrům kůži.“

Pak se zamyslel a dodat:

„Nejsou tady v moři nějací tvorové, který by na svoji obranu

používali jed?“

„Ano, mnohokrát jsme již ve vodě viděly takové placaté ryby,

které mají na ocase jedovatý osten.“

„Když ten osten umístíte na oštěp, pak budete mít ještě

nebezpečnější zbraň. Ale pozor! Není vůbec jisté, zda jed bude na

ještěry působit. To musíte teprve zjistit.“

Chobotnic se zmocnilo silné vzrušení. Duck znervózněl, protože

nevěděl, oč se jedná. Ray tentokrát nepřekládal.

„Díky, příteli, dáme se ihned do práce.“

Ray mrzutě zavrčel:

„Neměl bys to s tím porušováním zákona o nevměšování

přehánět. Budou s tím zase nepříjemnosti.“

„Jdeme dál. Stejně by na to dřív nebo později přišly samy.“

Skupinka prošla kolem košíkářské dílny.

„Když se nám chov daří, je třeba často zvětšovat sítě.“

84

Jeskyní se rozlehl vzdálený hluk. Něco jako tlumené škrabání.

„Začíná den a škodná se dala do práce,“ řekla telepaticky A-KA.

„Ukaž mi místo, kde se snaží provrtat.“

Chobotnice se hbitě plazila po stupínkách a několikrát nabídla

Markovi na pomoc chapadlo, aby se vyhoupl na skalisko. Za chvíli

dorazili k tmavě hnědé stěně. Ray ji prozkoumal a řekl:

„Nebezpečí je daleko větší, než si naši přátelé představují. Tato

stěna má sotva dva metry a půda tu je velmi sypká. Když budou

nepřátelé pilní, tak se stěnou prohrabou ještě dnes večer, nejpozději

zítra.“

A-KA z Markových nevyslovených myšlenek vyčetla osud

Lykantů. Sdělila zlou zprávu AM-NO. Všechny chobotnice hrůzou

znehybněly a Mark pocítil strašlivou vlnu zoufalství, která se

rozlehla kolem dokola.

Mark se rozhodl během vteřiny. Ať jdou všechny opatrnické

pokyny k čertu.

„A-KO, mohla bys nás odsud vyvést ven?“

„Samozřejmě, ale je den a to je velmi nebezpečné.“

„Neměj o nás strach. Nedokážu ti to přesně vysvětlit, ale je tu

možná určitá naděje, jak tvůj lid zachovat. Pospěš si. Máme málo

času.“

Mark dlouhými skoky přeskákal po skalách a pak se rozběhl

podél moře. Ray a Duck mu byli v patách. Duck sice nevěděl, proč

utíkají, ale neměl nejmenší chuť zůstat s chobotnicemi v jeskyni

sám.

Když se nořili do vody, Mark zaslechl telepatické zvolání:

„Sbohem příteli, jsem rád, že jsem tě poznal.“

„Žádné sbohem, AM-NO, ale nashledanou. Brzy se zase uvidíme.

Všechno dobře dopadne.“

A-KA jemně ovinula jedním chapadlem kolem pasu Marka a

druhým se postarala o Ducka.

85

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

14

86

Obrazovka videorádia pohasla. Poolman se spokojeně ušklíbl:

„Tak to bychom měli a ani to nebylo tak moc složitý. Za dvacet

čtyři hodin tu přistanou dva astronefy. Přivezou nám chybějící

materiál a posily. Při přistávání budu hledat astronef S.D.P.P.“

„Každopádně ty dva v žádném případě nenajdou,“ vyštěkl Edwin.

„Mě spíš znepokojuje ten android. Kam mohl zmizet?“

„To není důležitý. Až se mu vyčerpá generátor, tak někde za

bukem zrezne.“

„No, doufejme.“

Jeden z mužů, který byl pověřený hlídáním u okna najednou

zařval:

„Támhle je ještě jedna příšera. Jde k nám!“

Před domem zůstalo ještě několik ptáků. Hodovali na zbytcích

ještěrů a na dvou lidských bytostech. Pozemšťané už mohli té

příšerné hostině ptáků jen bezmocně přihlížet. Kamarádům pomoct

nemohli.

Tyranosaurus postupoval pomalu vpřed a čenichal. Pak se

zastavil a pomalu otočil hlavu. V červených očičkách se mu

zablýsklo. Pak si to zamířil rovnou k jejich úkrytu.

„Co myslíte, vydrží tenhle barák útok tý zatracený bestie?“

zamumlal Poolman a z jeho tváře se vytratila veškerá barva.

„Musíme doufat…“

Poolman se otočil ke svým pěti mužům a přikázal:

„Vy dva budete hlídat vzadu a ostatní si připraví zbraně. Se

střílení počkejte, až dám povel.“

Ještěr už byl skoro u domu. Hlasitě zaskřehotal a vyrazil

předníma nohama proti oknu. Plastex se zachvěl, ale nepovolil.

Tyranosaura ten nečekaní odpor popudil natolik, že se vrhl vší

silou vpřed. Okno se s ohlušivým třeskotem rozlétlo.

„Střílejte, střílejte!“ řval Edwin.

Vzápětí vyšlehlo několik laserových paprsků a zasáhlo zvíře do

hrudi. Tyranosaurus zavrávoral a udělal několik kroků zpět. Edwin

se odvážně přiblížil k oknu aby mohl dobře zamířit.

„Miř na hlavu, musíš ho trefit od hlavy!“

87

Ještěr byl ovšem tak vysoký, že měl tlamu někde vysoko nad

střechou domku. Naštěstí ale ještě o několik kroků couvnul. Edwin

si klekl, aby mohl lépe zamířit. Vyšly tři rány, zvíře se zapotácelo a

svalilo se asi metr od stěny domku. Okamžitě se jako na zavolanou

objevili na nebi dva velcí ptáci a krákoráním svolávali ostatní

k hostině. Ani ne za dvě minuty se jich na mrtvolu snesl celý mrak.

„Kéž by se zadávili, nenažranci!“ vztekal se Edwin.

Jeden pták se posadil na rozbité okno a zaklapal zubatým

zobákem, ve kterém držel kus masa. Žvanec mu zmizel bleskurychle

v nenasytném hrdle. Pak se pták začal poohlížet po lidech. Měl malá

a velmi pohyblivá očka. Bylo vidět, že zvažuje své šance na ulovení

další kořisti. Než se ale odhodlal, vytryskly dva paprsky a dravec se

svalil vzad.

„Tady máš nášup pro kamarády,“ zachechtal se Edwin.

Následující hodinu postihl stejný osud i další tři ptáky. Edwin

seřval chlapy, aby sebou hnuli a zatloukli díru v okně.

Náhle začali ptáci nespokojeně krákat a pak se rozlétli.

Vysvětlení na sebe nedalo dlouho čekat. S těžkým dupotem se

k chatce prodírali další dva ještěři.

Několik ptáků se snažilo svoji kořist ubránit. Poskakovali po

mrtvole, mávali křídly, klapali zobáky a vydávali rozčílené zvuky.

Ale naneštěstí pro ně se jimi tyranosauři nenechali ani v nejmenším

znepokojit. Přesnými pohyby a v rekordním čase ještěři zlikvidovali

i ty nevytrvalejší dravce.

Ještěři se tímto nečekaným předkrmem namlsali a zamířili

k domku.

* * *

Mark se vynořil z vody a zhluboka se nadechl. Slunce, které už

stálo vysoko na obloze, jej téměř oslepilo.

„Blíž ke břehu už jít nemůžu,“ řekla telepaticky A-KA a uvolnila

Marka z chapadel.

Bylo vidět, že je jí to líto.

„Když půjdeš cestou podél skal, dorazíš na místo, kde skoři

88

hloubí otvor. Dej si pozor, bývá jich tam hodně.“

Duck taky konečně dorazil a hned začal:

„Nerad bych vypadal jako že si stěžuju, ale rád bych upozornil, že

jsme ani nespali, ani nejedli. Docela bych se nechal přemluvit, kdyby

se někdo chtěl vrátit na loď.“

„Ray má ještě něco na práci.“

Duck se zakabonil:

„Nevím, jestli zákon o nevměšování…“

„Mlč! To je na moji zodpovědnost. Ale jestli se někde jen zmíníš

o tom, co uvidíš, tak tě nechám poslat na nějakou hodně vzdáleno

planetu, kam nikdy žádná ženská noha nevstoupila.“

„To je hrozná představa. Raději tedy… podle rozkazu… pane

generále.“

Oba astronauti se vydali po cestičce za Rayem. Stoupali jen

krátce a už slyšeli funění. Schovali se za skálu. Asi padesát metrů

před sebou uviděli na malé plošince tři ještěry. Obludy vztekle

škrábaly do vyvýšeniny před sebou. Odhrabávaly drápy měkkou

zeminu a odhazovaly ji daleko za sebe.

Mark je dlouze pozoroval. Ray měl jako vždy pravdu. Kdyby

tímto šíleným tempem ještěři pokračovali, do jeskyně Lykantů by se

prohrabali opravdu velmi brzy.

Mark ukázal rukou na asi sto metrů vzdálenou skálu.

„Ducku, schovej se tamhle vzadu, za chvíli jsem tam za tebou.“

„Nerad se ti do toho míchám, ale rád bych tě upozornil, že

nemáme žádnou zbraň. Tváří v tvář těmhle roztomilejm bestiím by

se laserová pistole docela hodila.“

„Nedělej si starosti, Ray se o nás postará.“

Duck se rozběhl a za chvíli dorazil na místo, které mu Mark před

okamžikem ukázal. Jedno ze zvířat přerušilo svoji práci, zdvihlo

hlavu a zavětřilo. Pak se mu červená očička rozzářila. Dalo se

nemotorně do pohybu a jeho dva druhové za ním. Směřovali přímo

ke skále, kde byl schovaný Duck. Byli už sotva dvacet metrů od něj,

když Mark zašeptal:

„Teď!“

89

Z androidova předloktí vyšlehl bledý paprsek a všechna tři zvířata

zmizela. Mark dorazil ke svým přátelům s úsměvem na rtech. Zato

Duck si otíral zpocené čelo.

„Na co si to tady hraješ? Hrůzou jsem málem zcepeněl.“

Mark se zatvářil jako neviňátko.

„Nevím, o čem to mluvíš. Ve zprávě s zmíním, že jsem byl

přinucen pro záchranu života kapitána Mac Donalda nařídit

androidovi, aby zlikvidoval tři ještěry, kteří patří na této planetě

k velmi rozšířenému druhu. Přirozená rovnováha nebyla tímto

zásahem v žádném případě narušena.“

Duck zůstal stát s otevřenými ústy. Už chtěl něco říct, ale pak se

rozesmál.

„Áá, už mi to došlo. To povýšení ti dodalo na představivosti.

Machiavelli byl proti tobě nevinný andělíček.“

„Dost bylo lichotek,“ usmál se Mark a tiše dodal:

„Naši přátelé si alespoň trochu oddechnou.“

Duck pokrčil rameny.

„Je tu ale nebezpečí, že brzo přijdou další. Zdá se, že těch potvor

je tady na ostrově plno. Podívej se, co to tamhle Ray vyvádí?“

Android kupil obrovské bloky skal k pahorku na místo, kde se

zvířata snažila prohrabat.

Mark odpověděl velmi oficielním hlasem a nedařilo se mu přitom

nedat najevo ironii:

„Ray dokončuje pozorování. Zkoumá, není-li za kameny

schovaná nějaká neznámá fauna. Odebírá při té příležitosti vzorky

hornin.“

Ray pracoval dobrou hodinku. Vystavěl pořádnou zeď, tak dva

metry silnou.

„Na tomhle si ty potvory ubrousej drápy až do masa,“ zasmál se

Duck.

Ray se posadil nahoru na zeď a rozhlížel se.

„Zdá se, že naší přátelé v táboře mají nějaké problémy. Vidím

mraky supů, jak krouží po obloze.“

„Vidíš také nějaké laserové paprsky?“

90

„Žádné. A budovy vypadají vážně poškozené.“

„Pokusíme se tam přiblížit.“

Android se podíval na oblohu.

„To nepůjde. Těch ptáků je strašně moc. Kdyby zaútočili, tak

bych vás ani se svým dezintegrátorem neochránil. Já se tam mohu

vypravit, protože mám ochranný obal.“

Po chvilce Ray dodal:

„Tady vás ale samotné taky nemohu nechat. Každou chvíli na vás

může zaútočit některá z těch roztomilejch potvor.“

Mark to vyřešil ve zlomku sekundy.

„Vrátíme se do jeskyně Lykantů. Tam budeme v bezpečí. Ty

mezitím prozkoumej základnu, ale neukazuj se jim!“

Pak dodal telepaticky, aby náhodou Ducka netížilo svědomí:

„Kdyby se stalo, jak lze bohužel předpokládat, že nikdo z nich

nepřežil, tak zneškodni co největší množství ptáků a pomocí

antigravů přeleť přes les. Biologickými detektory budeš moct

zaměřit ty velké potvory. Znič je!“

„To ale budu muset přestoupit zákon o nevměšování.“

„Já vím, ale Lykanté potřebují oddech, aby měli čas nabrat síly.“

Pak ještě dodal se spikleneckým mrknutím:

„Není přeci třeba, abys všechno zaznamenával…“

Pak se obrátil k Duckovi:

„Jak ti je?“

Otázaný se protáhl, až to zapraskalo, a pak pronesl pochmurným

hlasem:

„Báječně. Prošel jsem se idylickou zahradou obydlenou milými

příšerami, vykoupal jsem se v moři s báječnými instruktorkami

potápění… S.D.P.P. si dává práci s tím, aby nás trochu rozptýlila.

Skoro jsem zapomněl, že jsem za ty dva dny snědl jen pár výživných

tabletek a spal sotva dvě hodinky.“

„To je právě to, čeho jsem se obával. Tvůj stav mě znepokojuje a

sám se taky necítím o mnoho lépe. Půjdeme požádat Lykanty, aby se

nás ujali.“

91

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

15

92

Duck ležel na písku a spal s otevřenou pusou. Chvílemi se

ozývalo hlasité pochrupování.

Mark seděl asi o deset metrů dál u dvou obřích chobotnic.

„Tak, AM-NO, a je to. Několik měsíců se teď nemusíte bát, že

vám do jeskyně vpadnou ještěři.“

„To je od tebe velmi šlechetné. Vím, že ti to dalo hodně práce a

doufám, že z toho nebudeš mít se svými nadřízenými žádné

popotahování. Oddech využijeme na zdokonalení našich zbraní.

Moji druhové se již cvičí v ovládání oštěpu a začínáme

shromažďovat jed z rejnoků.“

„Nejzranitelnější jsou nejmladší zvířata. Na ta musíte zaútočit

nejdřív, ještě než dosáhnou dospělosti.“

„Od zítřka budeme vyhledávat jejich hnízda.“

Duck spal jako špalek a nic okolo ho nezajímalo. Mark se právě

chystal udělat něco zakázaného. A přísně zakázaného.

„Když opracováváte křemen, určitě jste si všimli, že při tom

vyskakují malé jiskřičky.“

„Ano, to je pravda, poprvé nás to i trochu polekalo.“

„Když k těm jiskřičkám přiložíte chomáček suché trávy, chytne

to, a tak vznikne oheň. Musíte ho živit dřevem. Hořící větve dokáží

zahnat divou zvěř.“

AM-NO zvážněla a zamyslela se. Hlavou se jí honily nádherné a

trochu hrůzostrašné představy.

„Díky, příteli. Národ Lykantů ti vděčí za mnohé. Teď si odpočiň.

Cítím, že jsi velmi unavený.“

Mark se položil do vlahého písku a k jeho tváři se natáhlo jedno

z chapadel. Velmi něžně ho pohladilo. Do Markových neuronů

vznikla A-KAina myšlenka. Byla nostalgická a smutná.

„Je velká škoda, že naše organismy jsou tak rozdílné. Vím, že

zase odjedeš, a já na tebe nikdy nezapomenu.“

Mark téměř okamžitě upadl do hlubokého spánku.

* * *

Duck se zdvihl a hlasitě zívnul. V mihotavém světle jeskyně

93

dokázal rozeznat Marka s Rayem.

„Ta příroda je nespravedlivá. Jak to, že všichni lidé nejsou stejní.

Jak to děláš, že se tak rychle dokážeš zotavit? Ty vypadáš čerstvě a

odpočatě a já bych klidně ještě několik hodin spal.“

„To asi bude tím, že já nevedu tak rozverný život jako ty. Ale teď

není čas na rozjímání. Už je noc a Ray se vrátil s novinkami. Pojď si

ho poslechnout.“

„Přiblížil jsem se k domkům a bylo to strašné. Tihle lidé se

uchýlili do jednoho z nich. Znáš to, tyhle prefabrikované stavby jsou

lehké, aby je bylo možno co nejlevnější transportovat. Úkryt nápor

těch tří ještěrů nevydržel. Pozemšťané se sice bránili ze všech sil a

vedli si dobře. Nejdříve několik tyranosaurů zabili, ale pach krve

bohužel přilákal opeřené dravce. Mrchožrouti nechali jen ohlodané

kosti.“

Android ještě dodal telepaticky:

„Hodně jsem jich zničil. V záznamech to bude vypadat jako

legitimní obrana. Při té příležitosti jsem prošel všechny dokumenty,

které ti darebáci po sobě zanechali. Myslím, že to bude Neumana

velmi zajímat. Pak určitě schválí můj zásah a převezme odpovědnost

za zabití dravců. No a pak jsem to zneškodnil jako celek – přesně

podle zákona o nevměšování.“

„Z tebe se mezi lidmi stane pěkný pokrytec.“

„Myslím jenom logicky. V několika posledních hodinách jsem

zničil devět ještěrů. Pochybuji, že by ještě nějací na ostrově zbyli.“

„To je jistě příznivá zpráva pro naše přátele. Doufám, že tuto

část lovu jsi nezaznamenával.“

Ray se pokusil chabě zaprotestovat.

„Už vím své o nástrahách administrativy. Nerad bych tě zase

viděl sesazeného z funkce. Jsi pak z toho celý mrzutý a to já nemám

rád.“

„To ti tedy děkuju. Pečuješ o mě líp než vlastní máma.“

Duck mezi dvěma zívnutími zamumlal:

„Tak co se teď bude dít?“

„Před úsvitem vyrazíme.“

94

Mac Donald se podíval na hodinky.

„Tak to mám čas si ještě zdřímnout.“

Znovu se uvelebil, dal si ruce pod hlavu a zavřel oči.

A-KA vyslala telepaticky:

„Sledovali jsem tvůj rozhovor, Marku, ani nevíš, jakou máme

radost. Konečně budeme moci opustit tuto jeskyni, budeme žít po

celém ostrově, budeme se moci objevit i ve dne. Přijdeš se zase na

nás podívat?“

Z té otázky bylo cítit očekávání. Mark musel ten slibně se

rozvíjející sen přerušit.

„Bohužel je jen velmi nepravděpodobné, že bych se vrátil.

Jakmile budou moji nadřízení informováni o vaší existenci, stane se

tato planeta zakázaným prostorem, aby se zamezilo jakémukoliv

ovlivňování vašeho přirozeného vývoje.“

„To je sice rozumné rozhodnutí, ale mně se nelíbí. Já bych tě

ještě ráda viděla.“

„Já tebe taky, A-KO.“

Dvě chapadla se mu něžně ovinula okolo krku a ramen.

„Nevíš, jestli Lykanté existují i na dalších ostrovech nebo na

hlavním kontinentu?“

„Nikdy jsme nenavázali přímý kontakt. Ale občas máme dojem,

že k nám zaznívají zlomky myšlenek, ale jsou velmi vzdálené a nelze

je rozluštit. Bohužel kvůli velkým bílým žralokům nemůžeme

přeplout oceán.“

„Za pár desetiletí dokážete sestrojit plavidla, která vám umožní

plout na vlnách.“

Pak Mark opět udělal chybu. Nemohl vydržet tázavý A-KAin

pohled a vysvětlil jí princip plachetnice.

„To je senzační nápad,“ vložil se do hovoru AM-NO. „To by

mohl být báječný prostředek, jak opustit náš ostrov.“

„Tak a teď už musíme jít, A-KO.“

„Odvezu tě na pláž. Budu tak ještě chvíli s tebou.“

Duck se znovu probudil a zavrčel:

„Co to je za nápad, koupat se touhle dobou. To je mi tedy

95

dovolená.“

„Máš pravdu. Úředníci na Správě ti s radostí tuto výpravu

započtou do dovolené.“

„Přestaň už s tím vtipkováním. Ještě ty hlouposti někdo

zaslechne a vezme je vážně,“ vyhrkl Duck a vypadal přitom

znepokojeně.

Když dorazili na místo, překvapilo je světlo. Duck se posměšně

zahleděl na Marka.

„Hleďme, oni už objevili oheň!“

„Znají ho od té oby, co se naučili opracovávat křemen,“

odpověděl Mark stroze a pak už bylo ticho.

Duck pokrčil rameny a usmál se:

„Tak a co je na programu teď?“

„Teď se vydáme na cestu na původní základnu, odkud Ray bude

moci bezpečně zavolat modul.“

„A pak?“

„Rád bych navštívil pár míst na hlavním kontinentě. Kdoví, jestli

tam nenajdeme ještě nějaké myslící bytosti.“

Duck se podíval na hodinky.

„Nemohli bychom se na pár hodin vrátit na Merkur? Strašně

toužím po pořádném jídle a rád bych strávil chvilku ve sprše.“

Ray viděl, že Mark váhá a proto telepaticky dodal:

„Já také potřebuju doplnit zásoby energie. Mám po tom nočním

letu a po použití dezintegrátoru pořádně vyčerpaný generátor. Už je

víc než z poloviny prázdný.“

Mark řekl nahlas:

„Tak dobrá, trochu si odpočineme.“

96

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

16

97

Pozemšťané už dva dny prohledávali hlavní kontinent. Přibližně

každou hodinu Mark vysílal telepatické výzvy, ale zůstaly bez

odpovědi.

Skryti v křoví pak pozorovali scénku před sebou. Asi padesát

metrů před nimi na pláži hloubil jeden pták díru. Silnými drápy

odhraboval přísek, pak se přikrčil nad tím asi půlmetrovým otvorem,

poroztáhl trochu křídla, zakroutil hlavou a zaklapal zobákem, až se

mu ze dvou řad zubů zablýsklo. Pak vyrazil ostrý zvuk. Na spodní

straně těla se mu otevřel otvor, a z něho vyklouzlo do vyhloubené

jámy asi deset vajec. Byla o něco větší než slepičí, našedlá a

vypadalo to, že je jejich skořápka měkká, jakoby kožovitá. Pták ještě

několikrát zaskřehotal a naplnil postupně celé pískové hnízdo. Vajec

mohlo být víc jak dvě stě. Pozemšťané nebyli sami, kdo tuto scénu

pozoroval. V hustém křoví se krčila dvě zvířátka. Měla protáhlá těla,

nazrzlou srst, čtyři krátké packy a zploštělou hlavu. Byla podobná

liškám. Sotva pták dokončil snůšku, vyběhlo jedno z těch zvířat a

začalo hlasitě štěkat. Pták vztekle nadskočil, roztáhl křídla a

výhrůžně zakrákoral. Popošel o několik kroků vpřed. Liška ucouvla

do bezpečné vzdálenosti, pták odlákán zvířetem popošel opět o

několik kroků od hnízda. Mezitím se druhý čtvernožec tiše přiblížil

k vejcím a začal je žrát. Vše proběhlo ve velké rychlosti. Když se

nasytil, přiběhl do úkrytu v křoví a ňafnul, aby upozornil kolegu, že

se může stáhnout do podrostu. Pták se vrátil ke hnízdu, zasypal ho

pískem a ani si přitom nevšiml, že už tam mnoho vajec nezbylo.

„To je tedy ta pravá přírodní idylka,“ zasmál se Duck.

„Co budeme dělat dál? Půjdeme hledat další Lykanty?“

Mark zavrtěl hlavou a na čele se mu objevila vráska.

„Přemýšlel jsem o tom skoro celou noc. Včera v té objevitelské

euforii bych málem udělal další chybu. Jestli jsou ještě někde na

pevnině Lykanti, pak je zbytečné je hledat. Ještě bychom porušili

jejich přirozený vývoj…“

„A co ti na ostrově?“

„Ne my, ale Společnost Jamerson porušila zákon. My jsme se

pouze pokusili navrátit věcem přirozený vývoj.“

98

„Nashromáždil jsem dostatek důkazů pro to, aby Soda mohla být

zařazena mezi primitivní planety se zákazem vstupu.“

Duck se rozzářil.

„Že by? Vrátím se tedy na Zemi? Přiznávám, že mi nic nezní

příjemněji než to. Kdyby někde chtěl strávit zbytek svých dní, tak

tady rozhodně ne.“

Vrátili se k modulu, který stál o kus dál na mýtince.

„Co to Ray dělá?“ podivil se Duck, „zůstává vzadu.“

„Neznepokojuj se, má ještě jedno malé poslání. Pár hodin mu to

ještě potrvá. Jestli se ti chce spát, jdi se natáhnout, já budu držet

hlídku.“

Mac Donald dlouho neváhal.

„Dobrá, za dvě hodiny tě vystřídám. Už cítím, že mám spánkový

deficit. Na astronefu jsi nás nechal spát jen pět hodin a poslední dvě

noci jsme trávili potloukáním se po plážích a hledáním chobotnic.“

Duck sebou praštil na lehátko a už v polospánku zamumlal:

„Nezapomeň mě vzbudit.“

Pozdě v noci s konečně objevil Ray. V každé ruce držel po jedné

zrzavé lištičce.

„Není snadné je najít,“ řekl Markovi.

„Jak jsi je chytil?“

„Použil jsem bombičky s anestetikem. Až se vrátíme na Zem,

budu si muset doplnit zásoby.“

Duck se vztyčil a promnul si oči.

„Co proboha chcete dělat s těmi šelmičkami?“

„To je dárek pro naše kamarády Lykanty. Jen doufám, že se

těmhle půvabným zvířátkům bude na ostrově dařit. Při tom množství

dravých ptáků, které na ostrově sídlí, určitě nebudou trpět hladem.“

Duck se chápavě usmál.

„Tím samozřejmě nijak nenarušujeme přirozený vývoj původních

tvorů, že?“

„Řekněme, že se mi docela líbí, když naleznu ekologický

prostředek, jak vyřešit nějaký problém. A tato zvířátka přeci

pocházejí z této planety!“

99

„Ale tady na ostrově nežijí!“

„Doposud tu sice nežily, ale proč by jednoho dne nemohly?“

„Raději dřív, než později, že?“

„Přesně tak, kapitáne Mac Donalde! A teď dovolte, abych vám

připomněl některá zásadní pravidla. Pravidlo č.1 zní: ‚Do kanceláře

nadřízeného vcházíme s vlastními myšlenkami, ale ven vycházíme

s šéfovými.‘ Pravidlo č. 2 je nejdůležitější ze všech: ‚Čím více

kritizujeme svého šéfa, tím méně máme prémií a dovolených.‘“

Duck se usmál.

„Myslím, že jsem pochopil. Kdy odlétáme?“

„Ihned. Nenápadně vysadíme naše malé pasažéry a vrátíme se na

Merkur.“

„Ty nechceš Lykantům nic říct?“

„Ne. Nechám jim je tu jako překvapení.“

100

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

17

101

„Ty máš alespoň jednu kladnou vlastnost, Marku, umíš si vybrat

dobrou whisky.“

Duck seděl v křesle pilotní kabiny a ucucával ze sklenky od té

chvíle, kdy dorazili na loď.

„Tak už dopij. Za dvacet vteřin měníme letovou dráhu.“

Hluk motorů poněkud zesílil a zrychlení zatlačilo astronauty

hlouběji do sedadel. Na obrazovce vnějšího výhledu se obrovskou

rychlostí vzdalovala Soda, zmenšovala se a nakonec vypadala jen

jako malý balónek ověnčený mraky.

„Já ti rozumím,“ řekl tiše Duck a položil Markovi ruku na

rameno. „Je těžké opouštěn nové přátele, ale máš určitě dobrý pocit,

že jsi jim prokázal dobrou službu. Od nynějška mají osud ve svých

rukou nebo spíš v chapadlech.“

Vtom zadrnčel zvonek, až nadskočili.

„Cizí těleso na 290,“ oznámil stručně Ray.

Na obrazovce se objevily dva astronefy.

„Jsou to piráti. Nemají žádné identifikační číslo. Už nás uviděli a

letí k nám. Jsou zatraceně rychlí. Upozorňuji jen, že náš nedávný

souboj dost podstatně odčerpal zásoby střeliva.“

Mark se zašklebil, ale rozhodl se hned.

„Jsme v situaci, kdy je nejrozumnější zmizet. Otoč o čtyřicet

stupňů a leť ke třetí planetě. Jestli se k ní dostaneme dřív než

protivníci vystřelí, tak nás zakryje a my budeme mít čas se vnořit do

subprostoru.“

Pozemšťanům se zatmělo před očima. Ani nemodernější

antigravitační zařízení nepomohlo, tak byla ta zatáčka ostrá. Jakmile

zase začali vnímat, uslyšeli Raye, jak oznamuje:

„Piráti volají základnu na Sodě. Diví se, že jim nikdo

neodpovídá.“

„Kdyby jednoho z nich napadlo se tam zaletět podívat, tak s tím

druhým bychom se dokázali vypořádat,“ vzdychl Mark.

„To je ale bohužel nenapadlo. Oba astronefy změnily kurs a

pronásledují nás.“

Několik následujících minut se nic nedělo. Piráti neznatelně

102

doháněli svoje zpoždění. V pilotní kabině začala nálada váznou a

atmosféra zhoustla.

„Nemůžeš přidat, Rayi?“ šeptnul Mac Donald a otíral si přitom

čelo orosené potem.

Android neodpověděl. Ukázal jen prstem na palubní desku, kde

se ručičky chvěly na konci červeného pole, které už označoval

„nebezpečí“.

Náhle se z boku nejbližší lodě zablesklo, vylétly dvě střely, ale

rychle se někam propadly.

„To je ale hňup. Jsme ještě mimo dostřel a palivo těm střelám

musí dojít dřív, než k nám stačí dorazit.“

„Já si naopak myslím, že to je velice chytře vymyšlený

zastrašující manévr. Piráti doufají, že zapneme ochranný obal, který

nás zbrzdí. Oba se přiblíží na správnou vzdálenosti a pak

skupinovou palbou prorazí naše ochranné pole.“

Na obrazovce vnějšího pohledu se objevila třetí planety. Byla

ještě strašně daleko… Příliš daleko. Ray se otázal palubního

počítače, který zaznamenával rychlost pronásledovaného a

pronásledovatelů. Výsledek se objevil za okamžik. Přiblížení

nastane za dvě minuty a 27 vteřin…

„Chybí nám čas. Piráti budou na dostřel dřív, než se schováme za

tuhle obří ledničku.“

Vtom Duck vykřikl a ukázal prstem na obrazovku:

„Třetí astronef! Letí nám přes cestu!“

Mark se usmál.

„Podívej, co je napsáno na plášti. Je to Orion II, loď Vesmírné

policie.“

Nad videorádiem se rozsvítila červená kontrolka. Mark okamžitě

navázal spojení. Ulehčeně si oddechl, když se na obrazovce objevil

známý obličej.

„Plukovníku Parkere, zjevil jste se opravdu včas. Máme velké

problémy.“

Plukovník se neznatelně pousmál.

S Markem už zažili nejednu dobrodružnou výpravu, navzájem si

103

několikrát zachránili život, ale přesto se plukovník nikdy nedokázal

zbavit svého poněkud odměřeného chování.

„Vidím,“ řekl, „pokračujte v letu, já se o ty dva mizery

postarám.“

Merkur proletěl okolo Orionu II a ten za okamžik na to začal

střílet na nepřátelské lodě. Během několika vteřin vypustil z nitra

lodi dvě salvy po osmi střelách.

Piráti, zaujatí sledováním své oběti, byli příletem další lodi

zaskočení. A ke všemu ještě to byla loď Vesmírné policie. Nevšimli

si vůbec, že by se nějaký koráb vynořil ze subprostoru a ztratili tak

pár cenných vteřin. Nejdřív museli zapnout ochranný obal a pak

teprve mohli vystřelit čtyři střely.

Duck si protáhl nohy a vypadal vesele.

„Jsem spokojený. Konečně vidím, že je někde Vesmírná policie

včas. Ještě nikdy jsem policajta tak rád neviděl.“

„Máš pravdu. Budeme to mít jako z první lóže na divadle.

Myslím, že bychom zasloužili nějaký životabudič.“

Duck se chtěl zdvihnout, ale Ray jeho optimismus zchladil.

„Za námi stále letí dvě střely a už se přibližují. Jejich rychlost se

nezmenšuje. Vypadají na nejnovější model.“

Mark se podíval na obrazovku, provedl rychlý výpočet a nařídil:

„Rayi, zpomal a jakmile se střely přiblíží, vypusť maketu a uhni o

30 stupňů vlevo!“

Makety byla naprosto přesná tepelná, objemová i magnetická

napodobenina Merkura. Naváděcí hlavice střel za těchto okolností

změní směr a bude sledovat maketu. Když nenajde cíl, vyčerpá

palivo a skončí někde ve volném prostoru.

Daleko od nich se zatím odehrával krutý souboj. Ochranný obal

Orionu II odrážel hladce střely, které na něho dopadaly. Pro tak

silnou loď to byla pouhá škrábnutí.

Zato pirátská loď se rozzářila po dopadu série střel, které

vyčerpaly už poslední zbytky energie z generátoru. Loď explodovala

a proměnila se v obrovský světélkující mrak.

Druhá loď zatím poměrně šikovně kličkovala. Uhýbala ostře do

104

stran a vypouštěla matoucí makety, které na sebe přitáhly první vlnu

střel. Druhá vlna už pak šla daleko za tou první a dalo se jí vyhnout.

Když pak pirát zrychlil na maximum, s trochou štěstí se mohl vnořit

do subprostoru a uniknout. Už se mu to skoro podařilo, ale čirou

náhodu se tím manévrováním otočil a směřoval přímo k Merkuru.

Mark okamžitě zareagoval:

„Rayi, dvě střely, rychle!“

Ozvalo se charakteristické zasvištění vypuštěných torpéd. Pirát už

si myslel, že z boje vyvázl a v tom zjistil, že na něj směřují dvě

střely. Letěl už příliš rychle, než aby mohl vypustit maketu. Musel

zapnout na plný výkon ochranný obal a tím snížil výkon motorů.

Jakmile se střely roztříštily o jeho ochranné pole, zapnul pirát

motory. Bohužel těch několik vteřin zpoždění se mu stalo osudnými.

Rychlost jeho lodi poklesla a střely z Parkerovy lodě, které jej stále

sledovaly, dohnaly zpoždění…

Následovalo několik vteřin plných napětí, ale pak se osud naplnil.

Objevil se další fosforeskující mrak a v Markově pilotní kabině se

rozsvítila obrazovka videorádia.

„Stone, díky, kdybyste byl nezasáhl, tak ten prokletý pirát

uniknul.“

„Palmy vítězství patří jedině vám. Přišel jste v ten pravý

okamžik. Nezapomenu se o tom zmínit ve své zprávě.“

Parkerovy oči se rozzářily upokojením, ale výraz obličeje byl

stále stejně chladný.

„Bylo by mi velmi milé, kdybyste po návratu na Zemi se mnou

zašel na skleničku, čistě soukromně jako přítel.“

„Myslím, že bych mohl vaši nabídku přijmout… pokud ovšem

nebudu ve službě.“

„Jaká náhoda vás zavála sem do těchto končin, kam se většinou

nelétá?“

„Byl to příkaz admirála Neumana. Řekl, aby se vypravil do

tohoto systému a dohlížel tady v okolí. Pak jsem poznal vaši loď.

Věděl jsem, že jste byl i s modulem na Sodě. Jedna věc mi ale vrtá

hlavou. Při příletu sem jsem si všimnul velkého množství úlomků

105

poletujících v prostoru. Z čeho byly?“

Mark nedbale odpověděl:

„Myslím, že si z paměti počítače můžete vyškrtnout jistého

poručíka Norgu.“

„No, to je skvělá zpráva,“ usmál se Parker. „Jste v pořádku?

Nepotřebujete nic?“

Ray viděl, jak Mark zaváhal a proto se vložil do jejich rozhovoru.

„Použili jsme deset střel a kdybychom se měli setkat s nějakým

protivníkem, tak nám bude chybět munice.“

Plukovník pokýval hlavou a android dodal telepaticky:

„Marku, ty zapomínáš, jak jsou tyhle střely drahé. Merkur je tvůj

a ne S.D.P.P. Není důvod vyhazovat své peníze, když pracuješ pro

Vesmírnou policii.“

„Dávám nakládat střely na modul,“ oznámil Parker, „přibližte se

k mé lodi a otevřete podpalubí.“

„Nezapomeňte na dvě makety,“ dodal spořivý Ray.

Místo Parkera se na obrazovce objevil Neuman. Admirál se tvářil

jako neviňátko, jako kočka, která právě zakousla pánova kanárka a

dělá jakoby nic.

„Milý Stone, musím s radostí konstatovat, že jste zdráv jako ryba.

Musím přiznat, že jsem byl poněkud znepokojen, když Parker

zachytil Poolmanovu zprávu o vašem zadržení. Bylo to s vámi

nahnuté.“

Mark sebou trhnul a rozčileně vykřikl:

„To jste tedy přece mohli zasáhnout hned!“

„Bohužel ne, zpráva byla zakódovaná a našemu počítači trvalo

skoro 24 hodin, než ji dešifroval. A tak jsme se zároveň dozvěděli o

vašem zadržení i o vašem zneškodnění. S uspokojením konstatuji, že

druhá část zprávy nebyla přesná.“

„To, že nás chtěli nechat beze stopy zmizet, nám vlastně

umožnilo uniknout bez povšimnutí.“

„Jak se vám to vlastně podařilo?“

Mark zkráceně vylíčil jejich putování od příchodu do oblasti

Sody. Když skončil, admirál pokýval hlavou a pak posměšně

106

poznamenal:

„Společnost Jamerson si poněkud pospíšila, co se týče povolení.

Jestli tomu dobře rozumím, tak si příroda pomohla sama. Byl bych

rád, kdyby mi váš android předal svoje záznamy. Musím informovat

presidenta. Považujete výpravu na Sodě za skončenou?“

„Zdá se, že ano.“

„Výborně. Pak se tedy vraťte urychleně na Zem. Okolo

Presidenta se vyvíjejí podivné tlaky a komise se má sejít za čtyři

dny. Tak máte tak akorát čas se vrátit. Ti pánové budou pěkně

překvapení.“

Mark se ještě před skončením spojení zeptal:

„Máte nějaké zprávy o generálu Khovovi?“

„Jeho ošetřující lékaři začínají být optimističtí a zdá se, že

kritický bod už pominul. Myslím, že si už dlouho generálské prýmky

neužijete.“

„To je moje nejzbožnější přání. Díky admirále.“

Do pilotní kabiny vešel Ray.

„Zásoby jsou doplněny.“

„Pak tedy vzhůru na Zemi.“

107

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

18

108

„Astronef Merkur, sestupná osa 4.7.3.92. Předpokládaná doba

přistání na dráze K10 ve 13 hodin 10 minut místního času. Konec.“

Operátor na kontrolní věží newyorského astroportu měl

nepříjemně strohý hlas.

„Výborně,“ řekl Mark, „to stihnu v půl třetí zasedání komise.“

Duck bloumal po kabině a nevypadal, že je ve své kůži.

„Poslyš, Marku, v New Yorku mě nebudeš potřebovat. Tady máš

nahrávku mojí zprávy. Ještě nikdy jsem nevyhotovil tak podrobný a

přesný popis. Tak jsem si myslel…“ Pak zmlkl, protože Mark se

zatvářil pobaveně.

„A pak bych taky chtěl připomenout, že když jsi pro mě přišel,

tak mi zbývalo ještě čtrnáct dní dovolené. A po tomhle pohnutém

výletu bych podle předpisů měl dostat ještě pár dnů navíc.“

„Přesně tak, drahý kolego,“ ušklíbl se Mark.

„Kdybys s tím souhlasil, tak já bych se vrátil na Terranii XXVII.

Už jsem si zamluvil na astroportu letenku. Dnes večer odlétá jeden

kargonef.“

Stone vzal kazety a zdálo se, že váhá.

„Nevím, jestli ti tím prokážu službu. Birgita je sice půvabná, ale

její strýc tě nakonec donutí, aby sis ji vzal.“

Duck ani nezaprotestoval a jenom zhluboka vzdychl a zasněně se

zahleděl před sebe.

„Už jsem na to často myslel. Jezdíme křížem krážem po všech

možných cestách, rozdáváme, ale hlavně dostáváme rány,

navazujeme všelijaká přátelství a to je celá naše práce. Už mě to

někdy deprimuje a myslím a to, že bych mohl mít někde dům, kam

bych se každý večer vracel, svoji ženu, děti, prostě rodinu.“

Duck se otřepal jako pes, když vyleze z vody.

„Ale tak daleko ještě nejsem.“

„Myslím, že už tu dovolenou potřebuješ,“ zasmál se Mark. „Já už

si nějak poradím i bez tebe. Pořád jsem tu ještě šéfem.“

„Připoutejte se,“ vložil se do řeči Ray, „přistaneme za pět minut.“

Merkur měkce přistál na plastotitanovém povrchu rozjezdové

dráhy. Řev motorů se postupně ztišovat, až úplně utichl.

109

Ray rozložil schůdky vedoucí ven z lodi, vystoupil a šel pro

transvozidlo do garáží.

Mark a Duck si sedli pod schůdky a dýchali spokojeně těžký

vzduch, tak charakteristický pro velké metropole.

„No uznej, že život na Terranii XXVII je příjemnější,“ vzdychl

Duck.

Náhle k lodí přijelo vozidlo a prudce zabrzdilo. Vystoupili z něho

tři muži. Měli na sobě černé uniformy Vesmírné policie. Kryt helmy

měli stažený dolů, takže jim nebylo vidět do obličeje.

„Generále Stone a kapitáne Mac Donalde, jste zatčeni.“

„To je směšné, co jsme provedli? Chci se okamžitě spojit s

admirálem Neumanem.“

Ten, který vypadal na šéfa skupiny, vytáhl laserovou zbraň a

namířil na Marka.

„Zavři hubu a nastup do astronefu. Při sebemenším podezřelém

ohybu vám prošpikuju nohy.“

Mark viděl, jak se Duck odporovat a proto ho včas zarazil.

„Bude lepší poslechnout. Nejsme v situaci, kdy se dá vyjednávat,

i když o důvěryhodnosti těchto pánů bych mohl s úspěchem

pochybovat.“

„Ty seš mi ňákej chytrej,“ uchechtnul se šéf. Pak potřásl pistolí a

dodal: „Tohleto je lepší, než nějaký cár papíru. Dělejte, šplhejte po

žebříku.“

Vešli do místnosti, která sousedila s pilotní kabinou a ten

podivný policista ukázal hlavní na dvě křesla před sebou.

„Sednout! Když si nebudete hrát na hrdiny, tak máte možná šanci

uvidět zítřejší východ slunce. Náš šéf by vám rád položil několik

otázek.“

„Kdo je to?“

„To se brzy dozvíte.“

Mezitím se třetí falešný policista usadil do pilotní kabiny a

zapnul palubní počítač. Mark na okamžik zavřel oči a spojil se s

Rayem.

„Padli jsme do zajetí. Ti lotři zavřeli vstupní otvor, takže nám

110

nemůžeš pomoct. Oznam to Neumanovi.“

„Dobrá, zůstaneme spolu ve spojení.“

Běžící motory lehce rozechvívaly stěny lodi. Šéf banditů si stoupl

do dveří kabiny a zajatce nechal hlídat svému pobočníkovi.

„Myslíš, Jacku, že se ti to povede?“

„Jasně, řídit takovej astronef je úplná hračička. Přes tohle jsem

machr. Náhlý start a pak v šedesáti tisících stopách prudkej sestup

směrem k oceánu. Pak let nízko na vlnami, aby nás nezaměřil

radar…“

„Když tě šéf vybral, tak asi budeš opravdu dobrej pilot, ale dávej

pozor, ať nepromarníš svoji příležitost.“

„Žádnej strach, mě můžeš věřit.“

Na obrazovce videorádia se objevil zděšený obličej operátora z

věže.

„Merkure, nemáte povolení ke startu!“

„Obejdeme se i bez něj,“ zasmál se ten lotr.

Operátor neurčitě namítl:

„Budete zadrženi.“

„Jen si to zkuste!“

Pilot se obrátil ke svému sousedovi:

„Pozor, teď to bude trochu házet. Lehni si a připoutej se.“

Hluk motorů zesílil. Mark zavřel oči, jakoby se ho ta záležitost

netýkala.

„Pět… čtyři… tři…“

Pak se náhle rozhostilo nezvyklé ticho. Generátor se zastavil.

Pilot zmáčkl sérii tlačítek a pak zaklel.

„Co se děje?“ zeptal se šéf.

„Já tomu vůbec nerozumím. Samo od sebe se vypnulo

automatické řídící centrum lodi.“

„Vypni automat a přejdi na ruční řízení.“

„To jsem právě udělal, ale nic se neděje. Vypadá to, že se vypnul

generátor. Jsme přibitý na zemi.“

Šéf, bledý jako křída, se obrátil na zajatce. Duck se tvářil

překvapeně a Mark vypadal, že klimbá.

111

„Stone, co se to proboha děje?“

„Když jsme se vraceli, tak už jsme měli problémy s generátorem.

Myslel jsem, že ho dám do opravy. S žádnou další cestou jsme

nepočítal.“

„Koukejte to opravit nebo vás sejmu!“

Mark se rozesmál, i když trochu nuceně.

„To snad nemyslíte vážně. Jsem přece pilot a ne technik. Když

nás zabijete, problém tím nevyřešíte.“

„Obkličují nás jednotky Vesmírné policie. Mají obrněné vozy a

speciální teleskopické vybavení. I kdyby se nám podařilo rozběhnout

generátor, tak už neunikneme,“ vykřikl vztekle pilot.

„To není možný, i kdyby ten chlápek z věže okamžitě upozornil

poldy, tak by tady tak rychle nikdy nemohli být!“

„Tak se podívej sám, když seš tak chytrej.“

A skutečně. Na obrazovce vnějšího výhledu bylo rušno. Plocha,

která byla před pár minutami úplně prázdná, teď ožila. Okolo lodě

stálo asi dvacet vojenských aut s po zuby ozbrojenými muži.

Ozval se opět zvonek videorádia. Tentokrát to nebyl operátor z

věže, ale představitel Vesmírné policie.

„Jste zatčeni, otevřete vstupní otvor!“

Šéf pirátů odpověděl bez mrknutí oka:

„To tedy ne, jestli budete chtít vniknout dovnitř, tak zabiju

Stonea i toho druhýho.“

Policista zaváhal a pak se zeptal:

„Co vlastně chcete?“

„Možnost úniku a bez pronásledování.“

„Pustíte zajatce?“

„Až budeme v bezpečí.“

„Takový návrh nepřijímám.“

Spojení se přerušilo. Pilot se obrátil ke svému šéfovi. Byl bledý a

čelo se mu orosilo potem.

„Vesmírná policie nikdy neustoupí.“

„Bude muset. Když bude chtít ty svý dva chlápky živý.“

Několik dalších minut uběhlo v tíživém tichu. Falešný policista,

112

který hlídal Marka a Ducka, poklepával hlavní zbraně po opěradle.

Když se ozvalo videorádio, úplně nadskočil. Úředník Vesmírné

policie stroze oznámil, že jej admirál Neuman zmocnil

k vyjednávání s únosci.

„Výborně. Pak tedy chceme rychlé transvozidlo. Přistavte ho

těsně k východu z lodi a řekněte vašim mužům, aby se stáhli.“

„Nestáhnou se, dokud neosvobodíte jednoho ze zajatců.“

„To nás ani nenapadne. Ti dva jsou naše životní pojistka.“

Úředník se zamračil a váhal.

„Výměnou za jednoho z nich vám pošleme poručíka Johnsona.

Máte čas na rozmyšlenou. My nespěcháme.“

Pirát se rozhodl okamžitě. Věděl, že kdyby se vyjednávání

protahovalo, policisté by je nakonec přemohli.

„Ať je Johnson sám, neozbrojený a ať přiveze transvozidlo.“

„Ale pustíte Stonea.“

„Ne, ne. Dám vám kapitána a nechám si generála.“

Úředníkovi se nepodařilo skrýt svou nelibost, ale nakonec návrh

přijal.

„O.K. Otevřeme vstupní otvor a rozložíme žebřík. Ten váš polda

poleze dovnitř první. Žádný podrazy. Budeme ho mít celou dobu na

mušce.“

Pirát se obrátil ke kolegovi, který hlídal Marka s Duckem.

„Tede, jdi toho poldu přivítat. Ale drž se vzadu, ať tě nikdo

nezastřelí. Já tě budu jistit zevnitř.“

Ani ne za pět minut Ted hlásil:

„Transvozidlo vypadá v dobrém stavu a ten chlápek není

ozbrojený.“

„Doveď ho sem.“

Duck se musel hodně držet, aby na něm nebylo vidět překvapení.

Ray v černé uniformě Vesmírné policie vypadal ještě větší, než ve

skutečnosti byl. Neznatelně na ně mrknul okem.

„Podle dohody máte pustit kapitána Mac Donalda.“

Pirát se zasmál.

„Změníme program. Do transvozidla si naskočíme všichni. Vy

113

budete fungovat jako štít a policisté se neodváží střílet. Jedině takhle

máme šanci z toho vyváznout.“

Zdálo se, že ta zpráva poručíka Johnsona šokovala. Zaťal zuby,

začal funět a nakonec vyhrkl:

„Je mi líto, že nedržíte slovo. Ale na druhou stranu zase musím

přiznat, že jsme tento druh reakce přepokládali.“

Pirát napřáhl ruku se zbraní:

„Jestli nechceš, aby z tebe byla pěkná mrtvolka, tak mi ve

vlastním zájmu řekni, co víš.“

„Ale ze srdce rád,“ usmál se Ray.

„Vím, že ani ne za hodinu vám specialista Vesmírné policie

připevní na spánky konektory psychického detektoru.“

„Tak dost,“ zařval pirát. „Mám chuť tě okamžitě sejmout.“

Náhle zavrávoral, pistole mu pomalu klesala, jako by se stala

těžší a těžší a pak se mu zatmělo před očima.

„Tede, Nate, pomoc… já…“

Jeden jeho kolega už ale ležel na zemi. Druhý, který seděl

v pilotním křesle, se snažil zareagovat, zdvihl se, sáhl rukou po

zbrani, ale v tom dostal ránu. Ray zasáhl bleskurychle… a s pomocí

energie.

Pak se spokojeně rozhlédl po všech těch tělech ležících po zemi a

naklonil se k Markovi, který také spal. Jemně mu otevřel ústa a

vložil mu pod jazyk malou pastilku. To samé udělal s Mac

Donaldem. Poměrně nešetrně vyhodil z křesla spícího pilota a pak

zapnul videorádio.

„Vše je v naprostém pořádku, plukovníku, můžete si přijít pro

zajatce.“

Mark s Duckem se už probouzeli. Droga, kterou jim android

vložil do úst, už začala působit.

„Proboha!“ vykřikl Duck. „Jak…“

„Jednoduše. Měl jsem v ústech ampulku s anestetikem. Tam se

našeho lumpa nenapadlo podívat. Ve vhodný okamžik jsem ampulku

rozkousnul a plyn jsem na ně vyfouknul. S Markem už jsme tuhle

lest několikrát vyzkoušeli a úspěšně. Dopadla podobně jako dnes.“

114

Duck se podíval na Marka a zeptal se, potlačujíc zívnutí:

„Jak si ale mám vysvětlit, že se motory, které až do posud

bezvadně fungovaly, zastavily právě včas?“

„Piráti nevěděli jednu maličkost. Přátelé, kteří mi věnovali

Merkura, ho vybavili psychickým ovládáním, abych ho mohl

kdykoliv kontrolovat.“

Do lodi vstoupil vysoký úředník Vesmírné policie a za ním

několik dalších policistů. Postavili se do vzorného pozoru.

„Generále Stone, admirál Neuman mě pověřil, abych vás

doprovodil na místo, kde se koná schůze.“

115

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

19

116

Mark dorazil na své místo po šíleném běhu chodbami

ministerstva asi dvacet vteřin před příchodem prezidenta. Nemohl

ani popadnout dech. Na stůl položil velikou aktovku. Admirál

Neuman se na něho nenápadně usmál.

„Zahajuji schůzi,“ oznámil pan Grant.

Senátor Cartney si vzal slovo jako první:

„Pane prezidente, neznám důvod této ukvapené schůzky. Generál

Stone přece požadoval lhůtu jednoho měsíce.“

Prezident pokýval nezúčastněně hlavou.

„Vím o tom, pane senátore, ale mnohé jiné osobnosti se

domnívají, že je třeba tuto otázku vyřešit co nejrychleji. Generále

Stone, můžete nyní vyslovit váš názor?“

„Ano, pane presidente. Stavím se zásadně proti jakémukoliv

vydávání koncesí a žádám, aby Soda byla zařazena mezi primitivní

planety. Mám důkazy, že na Sodě existují inteligentní bytostí a musí

být ochráněny před rušivými vnějšími vlivy.“

Toto klidným a přesvědčivým hlasem vyslovené tvrzení vyvolalo

mezi členy komise značný rozruch.

„To je směšné,“ vykřikl ministr pro průmysl a Jamerson mu

rozhořčeně přikyvoval.

„Nechte mluvit generála Stonea,“ nařídil Grant.

Mark vyndal ze svého kufříku miniaturní třírozměrnou

promítačku a zapnul ji. V rohu místnosti se objevil obrázek Lykanta

a v řadách diváků to zašumělo.

Po krátkém projevu Mark uzavřel:

„Poznamenejte si, že tyto inteligentní bytosti umějí opracovávat

kámen, mají rozvinutou zemědělskou výrobu a dokonce už objevily

oheň.“

„Myslící chobotnice, to mě tedy podržte. Nikdy bych nevěřil, že

vymyslíte něco tak zábavného,“ smál se ministr pro průmysl.

První zareagoval xenobiolog.

„Proč ne? Přivezl jste pozoruhodné dokumenty. Přál bych si, aby

nám je S.D.P.P. zapůjčila k prostudování a než se tak stane, stavím

se na stranu generála Stonea a vyslovuji své veto jakémukoliv

117

pronikání pozemšťanů na Sodu.“

„Bohužel už se tak stalo. Společnost Jamerson nevyčkala na

názor této komise a instalovala na Sodě svoji základnu.“

Jamerson rozčileně vyskočil:

„To je nebetyčná lež. Nikdy bych nic podobného nenařídil…

Vznáším proti generálu Stoneovi stížnost…“

President přerušil jeho protesty poklepáním na stůl. „Vyjádřete se

vy, admirále.“

Admirál vytáhl z kapsy kus papíru a zahleděl se na Jamersona.

„Moji podřízení zachytili a rozluštili zakódované zprávy ze Sody.

Některé z nich byly adresovány M. Jamersonovi. Veškeré podklady

již byly, ještě před zahájením této schůzky předány soudnímu

počítači. A tady je jeho závěr.“

Admirál zvýšil hlas a slavnostně pronesl:

„Pane Jamersone, jste zatčen. Budete se zodpovídat z pokusu o

vraždu dvou pracovníků Služby, z finančních podvodů,

z organizování zločinů a z napomáhání pirátům.“

Jamerson se zoufale zahleděl na dveře.

„Zbytečně přemýšlíte o útěku. Stráže už na vás čekají a

doprovodí vás před soud,“ usmál se admirál.

Do místnosti vešli dva policisté a chopili se Jamersona, který byl

na pokraji zhroucení. Ani se nebránil.

„Pánové, schůze je skončena, sejdeme se opět, až admirál

vyhotoví kompletní zprávu. Rád bych vyslovil poděkování generálu

Stoneovi na mimořádnou aktivitu.“

* * *

Mark vystoupil z výtahu a mile ho překvapila přítomnost Peggy

v kanceláři. Kralovala jako obvykle za stolem, obklopena počítači.

Mark ji s radostí políbil na čelo.

„Jak to, že už jste tady? Měla byste se ještě zotavovat. Vytahám

toho doktora, co vás poslal tak rychle do práce, za uši!“

„Cítím se už báječně. A nedokážu doma odpočívat, aniž myslím

na všechen ten chaos, který mi tu nechala ta zástupkyně.“

118

„To vám budeme muset nějak vynahradit.“

„Musím vám taky říct, že…“

Mark přešel místnost a otevřel dveře do generálovy kanceláře.

Překvapením zůstal jako přikovaný. Za pracovním stolem seděl

Khov. Byl trochu pobledlý, tváře vpadlé, ale oči mu zářily radostí.

Peggy dokončila za Markovými zády větu:

„… se generál Khov již vrátil.“

„Pojďte dál, Stone a posaďte se.“

„To je ale překvapení, generále, myslel jsem, že jste ještě

v nemocnici.“

„Lékaři se sice tvářili velmi zdrženlivě, ale včera večer už mě

propustili. Znáte moji ženu… Celý večer mi dokazovala, jak moc

jsem jí chyběl a tak dnes ráno jsem si řekl, že si v práci odpočinu

spíš než doma,“ rozesmál se Khov.

Pak sáhnul do zásuvky, vyndal dvě skleničky a láhev bourbonu.

Chvíli se nepřítomně zahleděl před sebe.

„Víte, co mě nejvíc překvapilo? Že jste se té láhve ani netknul.“

„Víte, generále, moc času jsem tu nestrávil.“

„Já vím, Benton mě o vašem náhlém odjezdu informoval. Zdá se,

že celá ta akce nebyla zbytečná a protože je i prezident spokojen,

nemám, co bych vám vyčítal.“

Pozdvihl sklenku a vyprázdnil ji.

„Tohleto mi v nemocnici chybělo ze všeho nejvíc.“

Pak se opět zasnil a rozpovídal se:

„Víte, že jsem se tam dostal ke svému chorobopisu a pochopil

jsem z něho, že mě už lékaři odepsali? A víte, kdy se můj stav

zlepšil? Okamžitě po poslední transfůzi… Té, kdy jsem dostal krev

od vás…“

„To byla šťastná shoda náhod,“ pokusil se zaprotestovat Mark.

Generál neodpověděl, ale jen zavrtěl hlavou.

„Dobře si pamatuji, jak jste byl zraněn a rány se vám neuvěřitelně

rychle zahojily… Říkám si, jestli bych neměl za své uzdravení také

poděkovat jisté ženě na planetě Marale…“

Naštěstí generála přerušila Peggy.

119

„Je tu admirál Neuman a chce s vámi mluvit.“

„Pusťte ho dál,“ řekl Khov a rychle schoval do zásuvky láhev.

Admirál si ještě ani nesedl a už spustil:

„Jsem obzvláště potěšen, že vás vidím opět na svém místě,

generále Khove. Rád bych vám něco… ehm… oficiálně vysvětlil.

Dal jsem přednost osobnímu setkání před videofonem.“

Pak se otočil k Markovi a řekl:

„Odvedl jste pozoruhodnou práci, chlapče.“

„Díky, admirále, právě jsem chtěl generálovi navrhnout, aby

příště jako svého zástupce určil někoho jiného.“

„Co se to tu peče za mými zády?“ zavrčel generál. „Od chvíle,

kdy do mě ten vůz narazil, jsem byl v bezvědomí a k sobě jsem

přišel až týden poté. Chtěl jsem se vás právě zeptat, jak jste k tomu

jmenování přišel…“

Oba se tázavě podívali na admirála a ten dělal, že právě něco

zkoumá na stropě.

„Kdybyste mě v klidu vyslechl, pochopil byste mé důvody.“

Admirál zkřížil svoje dlouhé, štíhlé ruce a pokračoval:

„Jistí informátoři, pravděpodobně titíž, kteří informovali vašeho

přítele Owena, mě upozornili na pochybný původ majetku důlní

společnosti Jamerson. A když tato společnost požádala o výhradní

důlní koncesi na Sodě, moje nedůvěra zesílila. Chtěl jsem vás o tom

informovat, generále, ale vás postihla ona nehoda a vaše sekretářka

zmizela. Pak se ztratil ze světa kapitán Mac Donald a jeho zpráva

nestála za nic. Teď už víme, že ji zcenzuroval váš radiooperátor

Karlov. Nemám rád tyhle shody okolností. No a tehdy se právě další

den měla konat schůzka. Váš zástupce Benton je dobrý pracovník,

ale… jak bych to řekl… trochu mu chybí představivost. Bylo jasné,

že na základě zprávy, která byla k dispozici, by ho nenapadlo nic

jiného, než Jamersonovi vyhovět.“

„Mohl jste se proti nim postavit vy sám,“ poznamenal Khov.

Zdálo se, že admirál je zaměstnán pozorováním svých nehtů.

„Nechtěl jsem před protivníkem prozradit své podezření. A tam

mě napadlo – a prezident s tím souhlasil – že do této funkce

120

jmenujeme vás, Stone. Věděl jsem, že budete jednat podlé svého

nejlepšího přesvědčení. A opravdu, za pár hodin jste objevil Peggy,

odhalil Patricii a zatkl pár padouchů. Zkrátka nashromáždil jste

během krátké doby spoustu důkazů proti podezřelým osobám. A

vaše radiové zprávy byly také velmi poučné. Včera se nám podařil

skvělý tah. A to nepočítám zničení tři pirátských astronefů.“

Marka se to poněkud dotklo. Vlastně byl jen nástrojem, kterým

manipuloval Neuman…

„Jedna drobnost mi pořád uniká. Proč Jamerson a jeho

komplicové tak stáli o to, usadit se na Sodě? Ložiska nerostů tam

jsou jen průměrná a jejich společnost by sotva pokryla náklady.“

„Kdepak. Naopak, měla by velmi slušné zisky jak z těžby, tak z

převozu.“

„Jak to?“

Admirál se zatvářil jako učitel, který je zklamán žákovou

nevědomostí.

„Jamersonovi společníci měli pod palcem spoustu různých

činností. Obchod s drogami, raketami, přepadávali kargonefy…

Vydělat si peníze nečestným způsobem je jedna věc a moci je

legálně uvést do oběhu je věc druhá. Dát pochybným částkám zdání

důvěryhodnosti není snadné. A to byl pravý cíl Společnosti.

Astroport na Sodě by se jistě brzy stal pirátským zásobovacím

centrem a Společnost Jamerson by vykazovala zcela legálně

pohádkové zisky z důlní činnosti.“

Neuman se zdvihl a ve dveřích ještě dodal:

„Jestli se v S.D.P.P. nudíte, Stone, u mě máte pořád místo volné.“

Rychle za sebou zavřel, aby neslyšel to, co za ním vykřikl Khov.

Ten neměl pro podobné a pravidelně se opakující Neumanovy

návrhy ani to nejmenší pochopení.

Za chvíli se objevil plukovník Benton a nesl několik papírových

složek.

„Pane generále, tyto spisy zůstaly nevyřízeny. Váš… ehm…

zástupce mě nechal bez instrukcí…“

„Položte je na stůl v pondělí si je prostuduji,“ vzdychl Khov a

121

zachmuřeně se zadíval na horu papírů.

„Dám si ještě tento víkend volno.“

„Připravil jsem rovněž děkovný dopis panu Jamersonovi, který

Službě pro dohled nad primitivními planetami věnoval mimořádně

vysokou částku, ale počítač mi odmítá sdělit jeho adresu.“

Mark se smíchy málem neudržel a poradil mu:

„Zeptejte se admirála Neumana, ten bude nejlíp vědět, ve které

cela Jamerson sedí.“

Benton zrudnul.

„To jsem nevěděl, pane generále, takový čestný a… velkorysý

člověk…“

Pak dodal:

„Připravil jsem rovněž vyúčtování mzdy pro kapitána Stonea.“

Neopomněl zdůraznit Markovu hodnost.

„Dělá to celkem osm dní generálské mzdy, ale podle předpisů

nelze tuto částku kumulovat s prémiemi za výpravu.“

„Co to znamená?“ zavrčel Mark.

„Strhneme vám sedmatřicet dolsů z částky, kterou byste obdržel,

kdybyste zůstal kapitánem.“

„A co výdaje za Merkur?“ zeptal se Khov.

„Rozpočet S.D.P.P. předpokládá pouze údržbu našich strojů.

Kapitán sám upozornil, že použije vlastní astronef, aby ušetřil

Službě náklady.“

Khov cítil, jak mu stoupá adrenalin v krvi a proto raději rozhovor

ukončil.

„Děkuji vám, plukovníku. Můžete se vzdálit. Uvidíme se v

pondělí.“

Jakmile Benton opustil kancelář, vyndal Khov opět ze zásuvky

láhev.

„Na vaše zdraví, Stone. Můžete se v klidu napít, já vám to z vaší

mzdy nestrhnu.“

122

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

PLANETA

LYKANTŮ

Vydalo nakladatelství

NAJÁDA

v Praze jako svou 11. publikaci

v edici sci-fi horror

Z francouzského originálu

Jean Pierre GAREN:

LA PLANÈTES DES LYKANS

vydaného nakladatelstvím

FLEUVE NOIR

Paris

FRANCE

přeložila Eva Procházková

Obálka a grafická úprava

© Pavel Šťastný, ANY 1992

Vydání první

Vytiskl Refox, a.s., Praha

Vyšlo 15.10.1992

Cena 30 Kčs.

Document Outline

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19