KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

TAJNÁ

MISE

SCI-FI HORROR

Jean-Pierre Garen

Z francouzského originálu

Jean-Pierre Garen:

MISSION SECRÈTE

vydaného nakladatelstvím

FLEUVE NOIR

Paris

FRANCE

přeložila Eva Procházková

© NAJÁDA, s.r.o., 1994

© cover Daniel Sodoma, 1994

ISBN 80-85632-20-9

Už po pět století provádí Zemská Unie (federace zahrnující 85

planet) mocnou expanzi do celé Galaxie. Postupem času si však

vlády začínají uvědomovat, že sbližování s příliš primitivními

civilizacemi vyvolává ekologické katastrofy. Domorodci se po

kontaktu s pozemšťany přestávají sami vyvíjet, stávají se závislými,

žebrajíce o techniku, kterou nejsou schopni pochopit. Na jedné z

planet došlo dokonce k tomu, že domorodci téměř vyhynuli; několik

málo zbylých párů muselo být umístěno do přírodní rezervace jako

se to kdysi dělávalo se zvířaty.

A tak vznikl zákon o nevměšování se. Pokud se stalo, že

vesmírná loď objevila planetu s humanoidy, měla příkaz

zaregistrovat ji, ale v žádném případě nevstupovat do kontaktu, aniž

by byl proveden pečlivý průzkum jejích obyvatel.

Pokud dosáhli určitého prahu technického rozvoje, pak s nimi

Ministerstvo pro záležitosti Galaxie navázalo diplomatické styky. V

opačném případě byly složky s dokumentačními materiály předány

Službě pro dohled nad primitivními planetami a ta, dvakrát v

průběhu sta let, byla pověřena vypracováním zprávy o rozvoji

domorodců.

A protože se ukázalo, že pozorování pomocí umělých satelitů

není dostačující, byly vysílány přímo na místo skupiny složené z

agenta činné služby a z androida, kteří se diskrétně zamíchali do

populace. Mark Stone byl jedním z těchto agentů.

4

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

1

5

Za impozantní hradbou počítačů trůnila Peggy, přísná sekretářka

generála Khova, velkého šéfa Služby pro dohled nad primitivními

planetami. Peggy vypadala jako pravá stará panna, mohlo jí být něco

málo přes padesát, byla celá vyschlá, kostnatá a z obličeje jí čněla

bojovně vysunutá brada. Zpoza silných brýlí, které měla posazené na

dlouhém, špičatém nose, na vás hleděla směšně malá očka.

Otočila hlavu, protože zaslechla jemný svist výtahových dveří a

její tvář se rozjasnila. Muže, jenž právě přicházel, dobře znala.

Jmenoval se Mark Stone a bylo mu třicet šest let, měl energický

výraz v obličeji, tváře ošlehané větrem a hustou tmavou kštici. Jeho

chůze připomínala pohyby šelmy, měl štíhlou, ale urostlou postavu a

pevné svaly.

Několika kroky došel k sekretářce a letmo ji políbil na vrásčité

čelo. Potěšilo ji to, přesto však zaprotestovala:

„To ne, kapitáne Stone, chovejte se slušně, prosím vás.“

Neubránila se ale, aby neprojevila Markovi náklonnost. Sice si ji

dobíral stejně jako mnoho dalších agentů, ale jeho škádlení bylo

laskavé. Měla ráda jeho šedé, vesele zářící oči. Hlavně si dobře

pamatovala, jak jí zachránil život, když ji před časem unesli ti

zločinci.

„Nezapomeňte, že jste mi slíbila večeři ve dvou. Těším se na

nádherný večer.“

„Nechte toho nebo vás potrestám a pozvání opravdu přijmu. A až

se budou vaše elegantní přítelkyně po nás ohlížet, tak umřu smíchy.“

„Přijímám! Přijdu pro vás dnes večer v osm hodin.“

Slečna posmutněla, vzdychla a bradou ukázala na dveře, za nimiž

seděl generál.

„Bohužel, myslím, že po setkání s vaším šéfem už nebudete mít

chuť někam chodit.“

„Mám přece ještě deset dnů dovolené.“

„To generál ví, ale rozhodl, že si je vyberete někdy později.“

Mark se zarazil, ale pak se usmál. „Tentokrát mi to vůbec nevadí.

Právě jsem se vrátil z nádherného výletu. Strávil jsem s Elzou týden

na jejím ostrůvku v Pacifiku. Bohužel se ale musela vrátit do New

Yorku na zasedání několika správních rad. Už jsem se sám začínal

nudit.“

6

„Vidím, že jste s nejbohatší pozemšťankou pořád zadobře.“

„Její bohatství jí na kráse nijak neubírá. A kam mě chce generál

poslat?“

„Na mou duši nevím.“ Peggy stiskla tlačítko velikého interfonu.

„Kapitán Stone čeká na vaše příkazy, pane generále.“

„No konečně! Ať vstoupí.“ Hlas rozvibroval membránu

reproduktoru.

„Nezdá se, že by měl dobrou náladu,“ poznamenal Mark.

„Znáte ho už natolik dobře, že vás tím nezastraší.“

Khov byl dvoumetrový kolos, mohlo mu být něco přes padesát,

obličej měl drsný, oči trochu došikma – zřejmě důsledek vzdálených

mongolských předků. Jeho úplně holá lebka se nádherně leskla v

pozdně odpoledních slunečních paprscích pronikajících skleněnou

stěnou kanceláře. Za oknem se rozkládala obrovská newyorská

aglomerace, která se během let rozrostla až k Washingtonu.

Generál se opíral o pracovní stůl a žmoulal v prstech cigaretu.

Naproti němu seděl nějaký člověk. Mark se ušklíbl, protože poznal

admirála Neumana, šéfa samotné Vesmírné policie. Byl to vysoký,

hubený muž s přísným výrazem ve tváři a šedými krátce střiženými

vlasy. Stone už několikrát s admirálovou službou spolupracoval a

pokaždé se dostal do pořádných nepříjemností.

„Sedněte si, Stone,“ zahučel generál a ukázal na vedlejší křeslo.

Mechanicky hrábl rukou do zásuvky, kde ukrýval láhev whisky,

ale pak si uvědomil přítomnost admirála a ruku zase zdvihl.

„Tak, chlapče, já… vlastně Služba má nějaké problémy…“

Mark se pousmál.

„Potřebujete vyslat nějakého dobrovolníka a bylo by žádoucí,

abych se oním dobrovolníkem stal já?“

Generál si nenápadně povzdychl, ale zaznělo to spíš jako tornádo

nad japonskými ostrovy.

„To už by bylo nejméně potřetí nebo počtvrté, co bych hrál

podobnou roli. Kam mám odjet?“

„Vy přijímáte?“

„Myslím, že jste o tom ani nezapochyboval,“ podotkl ironicky

Mark.

„Rád vím, na čem jsem. Tady admirál vám teď vysvětlí důvod,

7

proč jsme vás tak nenadále zavolali.“

Neuman si zkřížil dlouhé, štíhlé ruce.

„Před necelými třemi dny byla loď Služby pro dálkový průzkum

zatažena do magnetické bouře. Je to v subprostoru poměrně

neznámý jev a jejím důsledkem je vystřelení lodě kamkoliv do

Galaxie. Loď se tak náhodně ocitla ve vzdáleném slunečním

systému, v oblasti, která nebyla nikdy zkoumána a kam se nikdy

nikdo ani nepřiblížil.“

Po chvilce odmlky admirál pokračoval. „Zatímco palubní počítač

s určitými problémy vypracovával zpáteční trasu, posádka se

zabývala průzkumem sluneční soustavy. A kupodivu objevila

teramorfní planetu. Lidé na palubě použili teleskop, popsali

přítomnost živých tvorů humanoidního typu, primitivní civilizaci,

zřejmě na počátku doby železné. Bohužel pracovali jen krátce a

povrchně.“

„Není to přece poprvé, kdy někdo objevil obydlenou planetu,“

podivil se Mark.

Admirál ho gestem ruky přerušil. „Loď musela z důvodů

nedostatku energie výzkum přerušit. A právě když nabírala na

rychlosti, tak se to stalo. Ze subprostoru se vynořil astronef a zamířil

k planetě, kde přistál.“

„Pirát?“

„Právě že ne! Experti se shodují v tom, že to nebyl stroj z

Pozemské Unie! Byla to úplně neznámá loď. Jakmile se zanořili do

subprostoru, velitel našeho astronefu zaslal její popis našim

specialistům a ti ho teď pečlivě zkoumají. Prezident ihned poté, co

byl informován, svolal Velkou Radu a požádal o okamžité

prozkoumání této planety.“

„Jestliže se jedná o neznámý astronef, pak je to spíš úkol pro

Vesmírnou policii, ne?“ otázal se Mark. Khov zasáhl do hovoru

dutým hlasem. „Byli jsme vybráni proto, že se jedná o existenci

primitivních civilizací.“ Neuman se zvedl a podal generálovi ruku.

„Moje práce tady končí. Detaily nechám na vás. Kopie záznamů

naší lodi máte v sekretariátě.“

Otočil se ke Stoneovi a dodal:

„Prezident bude potěšen, až se dozví, že jste byl vybrán pro tuto

8

misi. Velmi si vás váží a bude netrpělivě očekávat vaši zprávu. A

Rada také. Vůbec nic o tom záhadném astronefu nevíme. Ve sběru

informací musíte postupovat s nejvyšší obezřetností. Pokud by mělo

dojít ke styku s posádkou astronefu, pak nezapomeňte, že k tomu je

oprávněno pouze Ministerstvo pro mimozemské planety. Vyvarujte

se nepředložeností, jinak vás profesionální diplomaté s radostí

rozcupují.“

Jakmile admirál opustil kancelář, vytáhl Khov ze zásuvky láhev

whisky a dvě sklenice. Mark mlčky vychutnával alkoholický nápoj a

pak se zeptal:

„Proč vybrali právě mě? Na Službě je řada důstojníků, kteří

čekají, až budou pověřeni nějakým úkolem.“

Generál se zhluboka napil své oblíbené medicíny a pak teprve

odpověděl:

„Nemyslete si, náš početní stav je čím dál tím omezenější.

Vesmírná policie a velké společnosti nám neustále odčerpávají

zkušené agenty. Specialistů na primitivní světy je málo a jsou

vyhledávaní pro výpravy na nedávno kolonizované planety.“

Z generálova mohutného hrudníků se vydral hluboký povzdech,

který způsobil malé pozdvižení mezi papíry na jeho stole.

„Co taky můžeme čekat, když se jim nabízí pětkrát vyšší plat, než

jaký jim můžeme dát my. Všichni nemají to štěstí a neoplývají

bohatstvím jako vy, který máte v tomto směru vystaráno.“

„Je tu přece mnoho mladých, kteří by rádi do Služby vstoupili.“

„Ti nemají téměř žádné zkušenosti, na takovou výpravu je pustit

nemůžeme. A přestaňte to už dál zkoumat. Prostě jste právě jediný

vhodný kandidát.“

Generál sklopil oči a polohlasně dodal:

„Je tu ještě jedna věc, která mluví pro vás. Vy jediný vlastníte

soukromý astronef.“

Mark se zamračil, ale Khov pokračoval:

„Nedávné spory s Universitou zpomalily naše výzkumy, a abych

dohnal ztracený čas, vyslal jsem větší počet výprav než obvykle. Na

astroportu mi zbývají jenom dva astronefy, ale ty nelze použít,

protože se na nich bude po několik týdnů provádět revize. A protože

Prezident žádá o urychlenou zprávu, tak…“

9

Stone se nejdřív zašklebil, ale pak se rozesmál.

„Dobrá, souhlasím, generále, nicméně doufám, že mi uhradíte

alespoň cestovní náklady. Posledně, když jsem nasadil vlastní stroj

pro potřeby Služby, tak mi váš poručík Benton nejen odmítl

cestovné vyplatit, ale dokonce mi strhnul i pár dolsů z mého platu.“

„Vzpomínám si na ten incident,“ usmál se Khov. „Ale nemusel

jste kvůli tomu chodit po žebrotě, že ne? Astronef sice nemáme, ale

Služba vám naopak může nabídnout nejmodernější model androida.

Uvidíte, je to úplný zázrak techniky.“

Mark překotně zavrtěl hlavou:

„Kdepak, raději pojedu s Rayem, se svým osobním robotem.

Znám už jeho schopnosti a vím, co od něho mohu čekat. Je přesně

přizpůsobený mým požadavkům.“

Generál pokýval hlavou a v jeho očích se přitom ironicky

zablesklo. Věděl své o oněch podivných vztazích mezi Markem a

Rayem. Jakmile se android dozvěděl, že je jeho přítel v nebezpečí,

začal se chovat mimo vší logiku i naprogramovaní. Okamžitě a s

velmi nebezpečnou účinností jednal. Mark naopak neváhal nasadit

pro svého androida i život, i když ho mnozí jiní považovali za pouhý

stroj plný elektrických obvodů a kovových součástek.

„Tak dobrá!“ uzavřel velkoryse Khov. „Kdy myslíte, že byste

mohl vyrazit?“

Mark na okamžik zavřel oči a odpověděl až po chvilce.

„Za dvě hodiny. Ray mi právě potvrdil, že v Merkuru je vše

potřebné. Staví se pro mě transvozidlem a pojedeme rovnou na

astroport.“

„Zapomínám pořád, že dokážete se svým androidem

komunikovat pomocí telepatie.“

„Ano, Ray je vzácný model, byl vybaven psychickým vysílačem

a přijímačem. Jen málokterý člověk je schopen takového androida

používat. Ale je to velmi praktické, a navíc to nepřitahuje pozornost

domorodých obyvatel.“

„Vím o tom, ale nikdo z mých agentů neměl tu možnost jako vy

– načerpat zkušenosti od oné zvláštní rostlinné bytosti na vzdálené

planetě, kam je nyní zakázáno vstupovat,“ rozřehtal se Khov.

Pozdvihl sklenici a dodal:

10

„Na vaše zdraví, chlapče, pamatujte na Neumanovy rady – žádné

hlouposti, žádné skandály. Peggy vám předá dokumentaci, kterou s

sebou admirál přinesl. Vraťte se brzy a přivezte skvělou zprávu.“

11

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

2

12

Stone vešel do pilotní kabiny Merkuru, kde seděl u řídícího

panelu Ray. Vypadal téměř jako Mark, byl ale trochu statnější.

Vizuální podobnost androidů s člověkem byla až zarážející. Vše na

nich bylo zpracováno do nejmenších podrobností. Vytahovací

chloupky, které napodobovaly rostoucí vous, z umělé kůže dokonce

vystupovaly kapičky vody a imitovaly pot.

„Jak sis odpočinul, Marku?“

„Cítím se báječně, za ty tři dny cesty jsem se opravdu prospal.“

„Taky jsi to už potřeboval. Výlet s Elzou pro tebe nebyl žádný

odpočinek.“

Mark si povzdechl. Způsob trávení volného času s touto mladou

ženou opravdu nebyl klidný. Vídali se tak málokdy, že chvíle, které

spolu trávili, chtěli prožít co nejintenzivněji.

„Musíme začít myslet na naši výpravu. Dráha byla stanovena

správně?“

„Doufám,“ ušklíbl se Ray, „za necelou hodinu bychom se měli

vynořit v systému ZC 086460. Tentokrát se mi naše mise vůbec

nelíbí, nač to skrývat. Prostudoval jsem záznamy z lodě provádějící

dálkové výzkumy. Je to povrchní a odfláknuté! Musíme začít od

nuly, a to zvyšuje rizika.“

Marka robotův úsudek nepřekvapil. Inženýři sice tvrdili, že

android je jen jednoduchý stroj, který samozřejmě nemůže reagovat

jinak než jak je naprogramován. Mark věděl, že tomu tak není. Ray

byl jeho přítel, nejlepší přítel.

„Jakmile se zhmotníme v reálném prostoru, zapni automatický

obranný systém. Vyhneme se tak možnému zpozorování někým

nežádoucím.“

„Počítám s tím. Ta historka s neznámým astronefem na

primitivní planetě se mi nelíbí. Podobné míchanice bývají

nebezpečné. Máš právě tak čas nalít si skleničku. Ale jenom jednu!

Musím se starat o tvá játra.“

Jakmile pominula obvyklá nevolnost z přechodu, Mark vstal a

přešel k počítači, na kterém se začaly objevovat první výsledky

analýz.

„Slunce o velikosti G… Systém zahrnuje pět planet… Třetí z

nich je teramorfní… Hmotnost 0,96 ve srovnání se Zemí.“

13

Na obrazovce se objevila modrozelená koule.

„Zapni optické a infračervené detektory, ale radar nepouštěj,“

radil Mark. „Náš návštěvník má možná indikátor radarového

vlnění.“

„Doufám, že se po návštěvě někam vytratil,“ hučel android.

Koule na obrazovce se rychle zvětšovala a počítač jednotvárným,

kovově znějícím hlasem oznamoval hlavní charakteristiky blížící se

planety:

„Atmosféra podobná pozemské… Znečištění ovzduší nižší než na

Zemi… Oceány pokrývají 77% povrchu… Na obou pólech

ledovcové plochy… Podél rovníku se táhne hlavní pevnina…“

„Zdá se, že trochu živo je právě tam,“ zasáhl do výčtu Ray.

„Četné malé ostrůvky vypadají neobydlené.“

Merkur se vydal na oběžnou dráhu planety.

„Jak ses rozhodl, Marku?“

„Při normální výpravě bychom nechali astronef na oběžné dráze

a na planetu bychom doletěli přibližovacím modulem. Ale

představa, že by Merkur mohl spatřit někdo nepovolaný, se mi

vůbec nelíbí. Obleť několikrát planetu, ať získáme co

nejkomplexnější informace o povrchu a pak vyber nějaký pustý

ostrůvek, na který bychom se mohli posadit.“

„Riskuješ problémy s Komisí pro nevměšování,“ namítl android.

„Raději jim to později vysvětlím, než abych zůstal trčet na téhle

planetě, ať jsou její obyvatelky sebepůvabnější.“

Pomocí optického teleskopu brzy rozeznali detaily hlavního

kontinentu. Podél východního pobřeží, po obou stranách rovníku se

rozkládalo asi deset vesnic. Dalších několik sídel leželo podél řeky,

proudící z vysokého horského masivu, na jehož vrcholcích ležel

sníh. Mezi horským hřebenem a pobřežím se rozprostírala asi dvě

stě kilometrů široká planina.

„Podívej,“ ukázal Ray prstem na obrazovku.

Obraz znehybněl, a pak se ještě zvětšil. V severní části rozlehlé

zelené pláně, přerušené jen tu a tam skupinkou stromů, se jasně

rýsovala silueta astronefu.

„Ani se nenamáhali ho ukrýt,“ poznamenal Mark. „Přistáli

necelých dvacet kilometrů od támhleté vesnice, nad kterou se tyčí

14

opevněný hrad. Zatím to stačí, myslím, že se raději na oběžné dráze

nebudeme déle zdržovat. Najdi místo k přistání.“

„Támhle ten ostrov asi tisíc kilometrů východně bude docela

vhodný. Lehni si a připoutej se. Zapínám brzdicí systémy.“

O půl hodiny později se Merkur tiše posadil na rozlehlou

písečnou pláž nedaleko mohutné čedičové skály. Analyzátory

vzápětí vyhodnotily kvalitu ovzduší.

„Takový vzduch ti jenom prospěje,“ liboval si Ray.

Pak sestoupili oba do podpalubí a vysvlékli se do naha. Ray

podal Markovi kalhoty z hrubé látky, vysoké boty a košili z látky

podobné lnu. Nakonec si oblékli kožené vesty.

„Nemám k dispozici žádnou dokumentaci, možná, že nebudeme

podle poslední módy.“

„Ze zkušenosti přece víme, že oblečení se vždycky dost podobá.“

Nakonec podal android Markovi opasek s mečem a dýkou. Tento

zázrak pozemské techniky byl určen agentům S.D.P.P. Vytvářel

kolem těla nositele silové pole, které téměř nebylo možné překonat.

K porušení tohoto pole bylo třeba vyšší energie, než byla energie

vytvářená malým generátorem v přezce opasku. Opasek chránil před

nejrůznějšími údery a dokonce i před laserovými střelami. Agenti si

ale nastavovali ochranné pole pouze na nízkou intenzitu, aby na sebe

zbytečně neupozorňovali místní obyvatele. Domorodci byli i tak

často překvapeni, když se vystřelený šíp třicet centimetrů před cílem

uhnul stranou. Nevýhodou bylo, že v důsledku pružnosti ochranného

pole byly rány často velmi bolestivě pociťovány. Nejprimitivnější

zbraně jako sekyry nebo kyje byly nejnebezpečnější. Mark už ani

nepočítal podlitiny, které v souboji utržil. Každá rána ovšem

spotřebovávala energii a generátor se rychle vyčerpával.

Mark si s tím ale hlavu příliš nenamáhal, věděl, že se na svého

androida může spolehnout. Ray byl vybaven kromě ochranného pole

také antigravitačním zařízením, které mu umožňovalo vzlétnout a

unést navíc hmotnost Markova těla. V pravém ukazováčku měl

zabudovaný laser a v levém předloktí ukrýval dezintegrátor. Po

pravdě řečeno, používat dezintegrátor na primitivních planetách bylo

zakázáno Komisí pro nevměšování, ale Ray si vždycky našel

nějakou výmluvu, aby mu ho mechanici neodmontovali.

15

Stone se posadil do podlouhlé kabiny přistávacího modulu, jehož

horní část byla z průhledného plastexu. Ray usedl k řízení a vzápětí

tiše zavrněl motor.

Dveře vyrovnávací komory se otevřely, modul se odpoutal. Nad

oceánem právě začínalo svítat.

„Když si pospíšíme, přiblížíme se k astronefu ještě před

rozedněním. Hlavně se drž nad vlnami, aby nás nezachytil radarem.“

„Tuhle hru moc nemiluju, je to nebezpečné,“ bručel android.

„Pořád si stěžuješ, ale vedeš si vždycky skvěle.“

„Když člověk dlouho pokouší čerta, dostane se do pekla,“ pronesl

kazatelským tónem Ray.

„Tak dost poraženeckých řečí. Zapnul jsi na Merkuru

automatický ochranný systém?“

„Funguje bezchybně už dvacet sekund a navíc ta skála vedle je

plná kysličníků železa, který eventuální detektory zmate.“

Modul poskakoval obrovskou rychlostí nad vlnami a letěl

směrem do tmy.

Ray ukázal prstem na tmavé místo na horizontu a zřetelně

zpomalil.

„Přistaneme támhle. Je to necelé dva kilometry od astronefu,

který nás zajímá.“

„Proboha, Rayi,“ smál se Mark, „pochop, že jsem jenom ubohá

lidská bytost, která ve tmě vůbec nic nevidí.“

Za necelé tři minuty se modul lehce zachvěl a tiše se dotkl země.

Android zadržel Marka, který se už chystal vyskočit ven.

„Počkej na analýzy.“

„Už jsi mi přece řekl, že vzduch tady na planetě mi udělá dobře.“

„Pokud náhodou není právě tato oblast zamořená morem. Je to

nařízení. Bylo by zbytečné si proti sobě poštvat ty hnidopichy ze

Služby, kteří čekají na každou příležitost, jak ti sebrat část prémií.“

„Jako vždy máš pravdu,“ vzdychl Mark.

„Zdá se, že analýzy jsou hotové, můžeme vystoupit.“

Mark se zhluboka nadechl vlahého nočního vzduchu,

prosyceného bezpočtem vůní. Bylo to vždy velmi příjemné, po

několika dnech strávených v umělé atmosféře astronefu.

„Mají tady léto, alespoň nenastydneš,“ poznamenal Ray.

16

Dveře modulu tiše zaklaply a stroj se odpoutal od země. Byl

naprogramován tak, aby se s automatickým pilotem vrátil zpět k

Merkuru.

„Můžeme vyrazit,“ řekl android. „K astronefu se dostaneme za

svítání.“

Ve slabém svitu hvězd bylo možné rozeznat zvlněnou travnatou

krajinu. Oba přidali do kroku.

17

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

3

18

Mark ležel na břiše v trávě a prohlížel si astronef, který stál

necelých dvě stě metrů od něj. V prvních záblescích vycházejícího

slunce se rýsovala štíhlá silueta, která budila dojem lehkosti,

dokonce i jakési křehkosti.

„Museli mít nějaké problémy s meteority,“ vyslal telepaticky

Ray. „Podívej, na dvou místech je proražený plášť.“

„Jaký používají pohon?“

„Motor na atomový pohon je uložen uprostřed lodi, ale nyní je

inaktivován.“

„Je na palubě někdo živý?“

„Ne, ale moje biologické detektory se mohou mýlit, plášť je ze

silného kovu.“

„Nenapadá tě, jak proniknout dovnitř?“

„Zhruba uprostřed je panel a za ním bude vchod do podpalubí.

Možná by se mi podařilo jej otevřít. Doufejme, že tam nenastavili

nějaké výstražné zařízení. Zůstaň tady, než tě zavolám.“

Android vmžiku přeběhl nevelkou vzdálenost mezi jejich

úkrytem a teleskopickými podpěrami stroje. Chvilku zůstal stát a

čekal, zda nenastane nějaká reakce.

Když se nic nepohnulo, zapnul antigravitační zařízení a pomalu

se vznesl do výše a plul podél pláště. Mark opětovně blahořečil

inženýrům, že dokázali sestrojit tak dokonalý stroj. Ray vypadal

jako moucha lezoucí po stěně. Zastavil se u dvířek a otevřel je.

„Jsou docela důvěřiví,“

vyslal telepaticky Markovi.

„Nezaregistroval jsem žádnou reakci.“

Pak mu zmizel z očí. Uběhlo několik minut. Pozemšťana se

začala zmocňovat nervozita. S úlevou zachytil Rayovu další

myšlenku.

„Na palubě nikdo není, jdu pro tebe.“

Zanedlouho se Mark ocitl v místě, které bylo zřejmé pilotní

kabinou. Usadil se v nepříliš pohodlném křesle a začal zkoumat

rozličné ciferníky, které pokrývaly stěnu před ním. Všiml si řady

nesrozumitelných nápisů, napsaných neznámým písmem.

„Co na to tvůj universální tlumočník, Rayi?“

„Zaznamenal nápisy, ale k rozšifrování textu nemá dostatek

údajů. Technologie astronefu se zřejmě podobá naší, ale tak z doby

19

před dvěma sty lety. Vnitřní zařízení se zdá být přizpůsobené

bytostem s lidskou stavbou těla, přibližně naší velikosti. Posádka se

skládala ze dvou, maximálně tří osob.“

Android ukázal na několik páček a tlačítek, nad kterými byla

katodová obrazovka, a řekl: „Nemám to zkusit nastartovat?“

„Ne, mohlo by se něco stát. Raději se pokusíme nalézt majitele.“

„To nebude tak snadné, nevíme vlastně, jak vypadají.“

„Nemohou být daleko. Určitě se chtěli spojit s domorodými

obyvateli, když přistáli tak blízko vesnice. Tam je s největší

pravděpodobností najdeme,“ usoudil Mark.

„Podle mých pozorování leží sídlo asi dvacet kilometrů odsud.

Do večera bychom tam měli dorazit.“

„To by bylo neopatrné, nezapomeň, že o zdejším zalidnění vůbec

nic nevíme. Lepší by bylo nejdřív najít nějakou osamělou vesnici.“

„Jedna leží pět kilometrů na západ odsud,“ oznámil neomylně

Ray.

Mark vzdychl a zdvihl se.

„Vzhůru na ranní pochod.“

Za necelou hodinu dorazili k malému lesíku. Mark si utíral pot z

čela.

„Trochu stínu by neškodilo.“

Vešli mezi stromy podobné dubům, pod nimiž se zelenal hustý

porost sytě zeleného kapradí. Ray náhle položil příteli ruku na

rameno.

„Zkontroluj si ochranné pole. Moje biologické detektory

signalizují přítomnost něčeho živého támhle v tom křoví.“

Dvojice pozemšťanů se jako na povel rozestoupila o několik

kroků, byli dokonale sehraným týmem. Mark pomalu vytáhl svůj

meč, pomalu postupoval vpřed a snažil se přitom, aby mu pod botou

nezapraskala ani větvička. Špičkou meče rozhrnul houští. Pod

větvemi se u země krčili dva mladíci a celí se třásli.

Jeden z nich se vrhl Markovi k nohám s prosebně sepnutýma

rukama a něco nesrozumitelného brebentil. Za okamžik se k

hořekování prvního přidal i druhý hoch. Mark se cítil nesvůj,

nerozuměl ani slovo, a tak se pro jistotu raději tvářil přísně.

„Mám zapnutého automatického tlumočníka,“ vyslal telepaticky

20

Ray, „nech je mluvit co možná nejdéle.“

„To není tak snadné, jak můžu konverzovat, když z jejich řeči

neznám ani jedno slovo.“

Mark je gestem ruky umlčel, sedl si na zem a naznačil jim, aby

udělali totéž. Mírumilovnost cizincova postoje domorodce uklidnila.

„Mark… Ray…,“ artikuloval zřetelně a ukazoval přitom rukou

nejdřív na sebe a pak na androida.

Mladší z chlapců se rozzářil a opakoval po Markovi.

„Stak… Ymo…“

Pak se dal do složitého vysvětlování a několikrát přitom ukazoval

rukou k vesnici.

„Právě jsem dostal první údaje z automatického tlumočníka. Jde

o velmi primitivní řeč.“

„O čem to tedy mluví?“

Domorodec nepřestával brebentit.

„Jestli jsem dobře porozuměl, tak říká, že jeho otec je hlavou

této vesnice, kam mají dorazit královi vojáci a chtějí násilím

naverbovat mladé muže do armády.“

„Něco jako mobilizace?“

„Ano, a tenhle hoch utekl spolu se svým bratrancem. Zdá se, že

nemají nejmenší chuť stát se válečníky. Když nás zahlédli, mysleli si,

že my jsme ti vojáci… A protože zběhové jsou okamžitě

popravováni, byla v nich malá dušička.“

„Zjisti něco podrobnějšího o jejich vesnici,“ řekl Mark a

zamyslel se.

Rayovi se podařilo vyřknout několik slov. Jeho přízvuk byl

zřejmě docela slušný, protože mladík porozuměl a ihned odpověděl

dlouhou větou.

„Má strach, aby se vojáci nepomstili jeho otci, ale vrátit domů se

bojí.“

„To je skvělý. Řekni mu, že si to s nimi vyměníme, ať nám

vysvětlí co nejvíc detailů, abychom udělali co nejméně chyb.“

O čtvrt hodiny později vyrazili pozemšťané z lesa a hochy

zanechali ukryté v křoví.

„Snaž se vypátrat nějaké zvíře, budeme moci předstírat, že se

vracíme z lovu.“

21

Ray uvedl do chodu svoje antigravitační zařízení, ale dával

pozor, aby ho kryly větve stromů. Ani ne za dvě minuty objevil

jakéhosi tvora s dlouhými kly, podobného kanci, a vrátil se se svou

obětí na ramenou k Markovi.

„Vesnice je necelý kilometr daleko. Uvolni se, vložím do tvých

neuronů základy místního jazyka, tak jak jsem je získal od

universálního tlumočníka.“

Mark zavřel oči a znovu poděkoval oné zvláštní rostlinné bytosti,

která ho vybavila takovými telepatickými schopnostmi. Myšlenky

mu lehce a rychle vklouzávaly do mozku. Ještě několik sekund…

„Tak, a to je všechno, co mám.“

„No, není to nic moc. Alespoň nebudu vypadat jako nějaký

intelektuál.“‚

„Uvidíme, později ti třeba úroveň pozdvihnu.“

Pozemšťané došli do vesnice, která se skládala asi z dvaceti

domků, postavených ze dřeva a mazaniny a se střechou ze slámy.

Všichni obyvatelé od dětí až po starce byli shromážděni na

prostranství uprostřed vesnice. Poněkud stranou stála malá skupinka

mladých mužů, kterou střežili vojáci v kovových helmicích,

ozbrojení kopími.

Urostlý chlápek s ruměným obličejem diskutoval s bělovlasým

starcem oděným v šedé tunice. Staroch s důstojným klidem snášel

příval výčitek, kterými ho voják zahrnoval.

„Kde máš syna? Každá vesnice musí poslat králi nejméně dva

vojáky.“

„Už jste si vzali tři hochy minulý měsíc. Když odejdou všichni,

vesnice nepřežije.“

„Náš vládce potřebuje doplnit svoji armádu pro připravované

tažení. O tom ty nemáš co diskutovat. Poslechni, nebo nechám spálit

tvůj dům a tebe v něm!“

Jakmile dorazili oba pozemšťané s kancem, rozhostilo se ticho.

Mark přistoupil k starci a hlasitě řekl:

„Otče, promiň, ale pronásledovali jsme toho kance hrozně

daleko.“

Přitom muže lehce objal a zašeptal mu do ucha:

„Nemějte strach, váš syn je spolu s bratrancem schovaný v lese.

22

Přišli jsme místo nich, a tak vám vojáci dají pokoj.“

Stařec údivem jen potřásl hlavou. Mark se obrátil k verbíři.

„Jsme k vašim službám.“

Voják si oba zkoumavě prohlédl a neznatelně se usmál. Usoudil,

že tentokrát naverboval dobře. Konečně pro změnu někdo pořádný.

Ti, co zde zbyli, to byl samý póvl! Nebyli ani dost vynalézaví, aby

odsud zmizeli. Zavelel zařadit se.

„Vracíme se do vojenského ležení.“

Stařec se probral z letargie. Běžel do své chýše a za okamžik byl

venku s malým koženým vakem. Podal ho Markovi a plaše se

přitom usmál.

„Vezmi si to, synu…, chovej se jako čestný muž a dobře služ

našemu pánu a vládci.“

Seržant zavelel k odchodu a ukončil tak eventuální srdeční

výlevy, o které nijak nestál.

23

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

4

24

Hrad krále Murka byl ještě dost primitivní. Měl čtvercový

půdorys se čtyřmi věžemi v každém rohu. Jedna z nich byla vyšší

než ostatní a sloužila jako obytný prostor. Uprostřed bylo prostorné

nádvoří, vydlážděné tmavými plochými kameny. Hrad se tyčil na

kopci a byl obehnán vysokou, zubatou zdí. Vesnice v podhradí se

nazývala Sutta a skládala se přibližně ze stovky cihlových domků.

Nahoře na hradě cvičili nově naverbovaní mladící. Mark s Rayem

spolu s dalšími nešťastníky, násilně vytrženými ze svých rodných

vesnic, dorazili předešlého večera a přespali ve velké noclehárně.

Vzbudili je za svítání, dali jim nechutnou polévku a hned nato je

odvedli na nádvoří, kde vyplašené hochy začal zasypávat přívalem

příkazů obtloustlý seržant.

„Do řady, nástup, vpravo v bok, v čtyřstupu pochodem vchod…,“

museli vstřebat všechny základní vojenské povely. Pak dostali

uniformy – kulatou helmici a jednoduché, granátově červené haleny.

Po hodině odpočinku začalo drezírování znovu, tentokrát s dva

metry dlouhým, ale tupým kopím. Když konečně seržant zavelel

konec výcviku, Markovi se ulevilo. Byl už utahaný stejně jako tito

nováčci. Je třeba říct, že nebyli příliš bystří, i ty nejjednodušší

příkazy se jim musely několikrát opakovat, než je dokázali jakž takž

provést.

Mark přistoupil k seržantovi, který si unaveně utíral pot z čela.

„Není tu někde možnost se občerstvit?“

„Támhle je kantýna, ale pozor! Šéfová na úvěr nedává a rvačky

netrpí.“

Pozemšťan okamžik předstíral, že váhá, pak dodal:

„Dostal jsem od otce trochu peněz. Nešel byste napoprvé s

námi?“

Ruměný obličej se rozzářil.

„Souhlasím. Rád prokazuji nováčkům podobné služby.“

Odvedl Marka k malé kůlně, přilepené k hradební zdi. Uvnitř

tmavé místnosti stál jeden stůl a dvě lavice. Za pultem z hrubě

tesaného dřeva se tyčila rozložitá osoba úctyhodných forem. Jakmile

spatřila příchozí, hned spustila:

„Tobě už nic nedám, Akto, ještě mi dlužíš od posledně.“

Poručík ji gestem ruky umlčel.

25

„Klídek. Dnes za mě platí tady přátelé.“

Ženština si pozemšťany podezíravě prohlédla.

„Ty neznám.“

„Přijeli včera večer.“

Mark cinknul mincí o pult. Peníz byl okamžitě podroben

pečlivému zkoumání, pak se teprve žena zatvářila přívětivě.

„Jeden velký,“ poručil si seržant.

Na stole se objevil veliký džbán z pálené hlíny a tři cínové

nádobky. Ray ochutnal světlou tekutinu jako první a telepaticky

vyrozuměl Marka.

„Je to místní druh piva, nic jedovatého, moc alkoholu v tom

není.“

Seržant vyprázdnil svůj pohár jedním douškem a hned si dolil.

„Mám vám vrátit drobné?“ vyzvídala šéfová.

Mark pochopil a objednal ještě jeden džbán. Seržantovi zářily oči

a po třetí sklence se rozpovídal:

„Vy nevypadáte tak sklesle jako ostatní rekruti.“

„Proč bychom také měli být. Vždycky jsem snil o tom, že budu

vojákem, ale můj otec byl proti. Práce na poli, to není nic pro mě.“

Seržant ukázal na meč, který měl Mark u pasu.

„Umíte s tím zacházet?“

„Tady s bratrancem jsme často trénovali. Už se nemohu dočkat,

až vám to předvedu.“

„Brzy budete mít příležitost. Král rozhodl, že vyrazíme už zítra

ráno. Musíme srazit na kolena toho odbojného hraběte Storka.“

„Až dosud byl klid,“ zkusil naslepo Mark.

„Před třemi týdny vyslal náš panovník delegaci do města Kantye,

k hraběti Storkovi. Sotva tam naši poslové dorazili, hned je jeho lidé

napadli a usmrtili. Jednomu zraněnému se podařilo uprchnout a

našeho krále varovat. Krátce na to zemřel. Podle toho, co říkal, se

Stork zřejmě spojil s démony, kteří mu zázračně pomáhají.“

Mark by byl rád zjistil něco bližšího, ale Akto už nic víc nevěděl.

„Náš král by se rád pomstil za potupu, kterou utržil, ale měl jiné

starosti. Před necelým týdnem se tu objevili ti čarodějové.“

„Čarodějové tady v Suttě?“ vykřikl Mark a tvářil se překvapeně.

„Přesněji řečeno jeden muž a jedna žena. Nikdo neví, odkud se

26

vzali. Jednoho dne ráno se objevili před branami města, na sobě měli

takové podivné oblečení, které odráželo světlo a mluvili divnou řečí.

Zvláštní je, že nám zřejmě nerozuměli.“

„Možná to byli nějací poutníci zdaleka.“

Seržant zavrtěl hlavou.

„Kdepak! Náš král je chtěl nechat upálit na hranici, ale velký

alchymista si přál s nimi nejprve mluvit. Celou noc jsme viděli

plameny a slyšeli hřmění hromů. Nazítří ráno bylo velké pozdvižení.

Čarodějové slíbili, že nám dají talisman, který pomůže porazit

nepřátele.“

„Rád bych ty podivíny viděl.“

„Teď to nejde, protože jsou zavření ve věži. Zítra ale budete mít

možnost. Vypadáte oba schopně, zkusím zařídit, abyste nastoupili u

mé čety. Mám je spolu se svými lidmi cestou hlídat. Myslím, že vy

dva byste se mi mohli hodit.“

27

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

5

28

Slunce stálo vysoko nad obzorem a citelně hřálo. Vojenská

kolona vyrazila za úsvitu. V čele jelo nejméně sto jezdců na koni.

Krále Murka, který jel mezi nimi, doprovázel hlavní velitel

královských vojsk a vrchní alchymista. Za nimi následovalo dvě stě

pěších ozbrojenců, v doprovodu několika vozů, tažených koňmi.

Mark šel vedle káry, sestávající z jednoduché plošiny s žebřinami

po stranách. Na nepohodlné lavici seděli „čarodějové“. Na druhé

straně vozu bylo provazem připoutáno asi deset soudků.

Cizinci byli oblečeni do stříbřitých kosmonautických kombinéz.

Jak řekl seržant, byli to muž a žena. Byli vysocí, dobře rostlí, jejich

pokožka byla lehce namodralá a vlasy černé. Dívka měla pravidelné

rysy, červenavé tváře a pěkně vykrojená, plná ústa. Bylo těžké

odhadnout její věk, ale byla mladá… tak dvaadvacet, pětadvacet.

Chvílemi tiše promlouvala ke svému společníkovi – statnému

chlapíkovi, který vypadal tak na třicet. Rayovu elektronickému uchu

šepot nevadil a pilně jejich konverzaci zaznamenával.

„To budou naši cestovatelé,“ řekl telepaticky android. „Údaje

vycházející z mého automatického tlumočníka se shodují s daty,

které jsem získal v astronefu.“

Král rozhodl zastavit, spíš proto, aby si odpočinuli koně než lidé.

Ray při té příležitosti seznámil svého přítele s novým jazykem.

Krajina se změnila. Savanu s keříky a hájky vystřídaly zelené,

zalesněné kopce. Seržant se potil a hekal:

„Za hodinu se ukryjeme do stínu, ale než budeme mít Sartu na

dohled, čeká nás zdolání ještě několika kopců. Sarta je opevněné

místo, které kontroluje přístup na planinu, na níž stojí zámek hraběte

Storka.“

Kromě Marka a Raye bylo v družině asi deset dalších strážců.

Akto ukázal na mladého bledého mladíka.

„Dojdi pro zásoby, a hoď sebou.“

Mark se opřel o kolo káry a přivřel oči. Ray mu neslyšně sdělil:

„Skončil jsem s překladem jejich konverzace.“

„Co si povídali?“

„Dívka řekla: »Nevím Geriku, jestli to byl dobrý nápad, naučit je

vyrábět střelný prach. Tenhle panovníček bude schopen nás tahat po

svých výpravách ještě celé měsíce.« Muž odpověděl: »Nebylo to asi

29

geniální, ale zachránilo nám to život. Nezapomeň, že bez velkého

alchymisty, kterého se nám podařilo získat na naši stranu, by nás

milostivý král hned nechal upálit na hranici.«

»Kdoví, jestli to, co nás čeká, bude lepší,« povzdechla si dívka.“

Voják se vrátil se džberem vody a se dvěma velkými bochníky

dozlatova upečeného chleba. Seržant vstal, nabral dřevěnou

naběračkou vodu ze džberu a napil se. Pak si utřel ústa a posteskl si:

„Pivu na hradě se to nevyrovná. Napijte se také…“

„Dejte nám vodu, prosím,“ ozvalo se z vozu.

Měla příjemně melodický hlas. Mark otočil hlavu. Dívka se

zdvihla, zavolala na něj. Duchapřítomně předstíral, že nerozumí.

„Pít,“ opakovala mladá žena a ukazovala přitom na džber s

vodou.

Pozemšťan došel k seržantovi, ale ten ho zarazil.

„Přece nedáš napít těm čarodějům,“ vrčel vztekle.

„Poslouchejte, seržante, když už je král nechal dovést až sem,

znamená to, že je potřebuje. Představte si, že mu odmítnou pomoc a

budou si stěžovat na nás. Co myslíte, že král udělá? Nás pošle do

první linie a postaví nové stráže.“

Akto zkrabatil čelo a pokoušel se přemýšlet.

„Možná máš pravdu, bude lepší, když se nepříjemnostem

vyhneme.“

„Mělo by se jim dát také najíst.“

Seržant rezignovaně ukrojil dva krajíce chleba a podal je

Markovi. Ten je předal cizincům.

„Děkuji,“ zašeptala dívka a usmála se oslnivě bílými zuby, které

zářily jako z reklamy na zubní pastu.

Se zjevnou chutí se napila zteplalé tekutiny a zakousla se do

krajíce chleba. Muž udělal totéž a přátelsky rukou pokynul směrem

k Markovi.

Zvuk trubky oznámil konec odpočinku a kolona se zformovala k

dalšímu pochodu. Jak Akto předpověděl, cesta vedla lesem, který

poskytoval příjemný stín, ale stoupání bylo stále prudší a

zpomalovalo jejich postup.

Mladá žena už několik minut pozorovala Marka, který pomalu

kráčel vedle káry. Naklonila k němu přes žebřiny hlavu.

30

„Pojedeme ještě dlouho?“

Pozemšťan pokýval hlavou a zatvářil se rozpačitě. Dívka se však

nevzdávala. Ukázala prstem na sebe a pronesla:

„Vanisa…“

Potom ukázala prstem na pozemšťana a ten odpověděl: „Mark…

Vanisa… Mark…“

Pokus o dialog byl odměněn novým zářivým úsměvem. Když

opakovala svoji otázku o délce cesty, Mark ukázal na slunce a

naznačil rukou oblouk.

„Zastavíme se, až zapadne slunce,“ přeložila si mladá žena.

31

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

6

32

Pevnost Sarta byla jednoduchá čtvercová věž, se třicet metrů

vysokými zdmi, zasazenými do úbočí kopce. Jediný vchod tvořila

brána se dvěma křídly z masivního, železnými pláty zpevněného

dřeva.

Královský průvod dorazil večer před setměním a než se utábořil,

obklíčil celý prostor. Za svítání panoval v ležení velký ruch. Ke káře

s čaroději se dostavil sám král, asi čtyřicetiletý podsaditý muž v

černém brnění. Přišel spolu s velkým alchymistou, vysokým,

hubeným starcem se šedivými vlasy, jehož výrazné, hluboko

posazené oči lemovalo husté obočí.

„Složte soudky,“ nařídil panovník Aktovi.

Mladá žena seskočila z vozu, poklekla a začala něco kreslit na

zem. Král jí nevěnoval pozornost, postavila se tedy před káru a se

zkříženými pažemi bránila seržantovi, aby se přiblížil.

„Ne! Poslechněte mě. Musím vám vysvětlit, kam umístit střelný

prach,“ volala neznámou řečí.

Král dal pokyn, aby ji odvedli, ale zasáhl velký alchymista.

„Chce nám něco ukázat, Veličenstvo, vyslechněme ji.“

„Proč ti zatracení čarodějové nemluví naším jazykem?“ zamručel

král.

„Přicházejí z jiného světa.“

Vanisa znovu nakreslila čáry do písku. Král i alchymista se

marně pokoušeli vyrozumět jejich smysl.

Když dívka viděla, že nepochopili, smazala obrázek a nakreslila

ho jinak. Opět marně. Vrhla zoufalý pohled směrem k Markovi,

který se držel stranou v uctivé vzdálenosti od krále.

„Jestli Vaše Veličenstvo dovolí, myslím, že dívka radí, abychom

vyhloubili ve spodní části zdi prohlubeň a do ní uložili ty soudky.“

Panovník se zkoumavě zahleděl na obyčejného strážce, který se

odvážil vmísit do jejich hovoru. Chystal se ho vyplísnit, ale velký

alchymista jej předešel.

„Ten mladík má pravdu, podívejte se Veličenstvo, kresba

představuje věž a vstupní bránu.“

Vanisa vyškrabala prstem zem v místě, kde se napojovala zeď na

křídlo brány a potom ukázala na soudky. Dále nakreslila dlouhou

rovnou čáru a posunkem naznačila vysypání obsahu soudků.

33

„Co to má znamenat?“ lámal si hlavu velký alchymista a zabodl

pohled do Marka.

„Střelný prach je nutno rozprostřít na větší vzdálenost.“

Stařec pokýval chápavě hlavou. „Jak to, že jí tak dobře rozumíš?“

zajímal se alchymista v jeho hlase byl cítit stín podezření.

„U nás ve vesnici je jeden hluchoněmý hoch, a tak jsem se naučil

dorozumívat pomocí gest a kreseb.“

Po tomto vysvětlení se alchymistova nedůvěra částečně

rozptýlila. Do hovoru se vložil panovník, chladně a logicky.

„Zdá se, že tento mladík ví, co je třeba dělat, ať tedy řídí

přípravné práce. Dejte odnést soudky. Rychle.“

„Pane, k narušení zdi budeme potřebovat krumpáče a špičáky a

hlavně ochranné štíty, protože obránci budou házet kameny.“

„Máš pravdu,“ řekl alchymista, „najdeme, co je třeba.“

Za necelou čtvrthodinu vybral Mark místo vzdálené asi padesát

metrů od brány, kde byl chráněn před kameny, které mohly co

nevidět začít padat z hradeb.

„Proč jsi tak horlivý,“ zlobil se seržant.

„Když se nám to podaří, připadne sláva vám. Zatím zůstaňte se

svými muži zde, a já s bratrancem vyhledáme nejvhodnější místo

pro kopání.“

Oba pozemšťané postupovali dopředu. V levé ruce drželi široké

štíty, které si půjčili od jezdců, a v druhé ruce nesli nářadí. Nad

ozubenými hradbami se objevilo asi deset hlav v helmicích.

Uklidnilo je, že vidí jen dva muže a začali se jim vysmívat.

„Zesil si ochranné pole, až je přejde vtipkování, začnou nás

bombardovat kameny.“

Základy zdi tvořily velké, asi metrové kamenné bloky. Mark

ukázal na rohový balvan u země. „Uvolni ho.“

„S touhle lopatkou to nebude jednoduché.“

„Použij nenápadně laser, já zabavím vojáky.“ Mark se přitiskl ke

zdi se zdvihnutým štítem, android zatím bušil do kamene. Šlo to

dobře, za chvilku se mu podařilo do vzniklé mezery vklínit krumpáč.

Po prudkém záběru vedeném zázračnou silou se skála pohnula a

objevil se otvor.

„To bude stačit,“ řekl Ray. „Pozor! Přitiskni se ke skále.“

34

Obránci už neházeli z cimbuří co jim přišlo pod ruku, ale velké

balvany. Dva z nich dopadly na Markův štít. Pozemšťan se posunky

snažil přivolat seržanta. Ten by nejraději zůstal v úkrytu, ale naštěstí

Markovo gestikulování zahlédl sám král, a tak teprve panovníkův

rozkaz přiměl Akta a jeho muže, aby splnili povinnost.

Ray rychle naskládal soudky do prohlubně, zatímco muži, kteří

se zbavili nákladu, rychle utíkali zpět do bezpečí. Android otevřel

poslední ze soudků a prozkoumal obsah.

„Je to dřevěné uhlí, síra a chilský ledek,“ řekl. „Dost primitivní

směs.“

„Těžko by asi naši návštěvníci vyrobili T.N.T. Doufejme, že

směs vybuchne.“

V tom okamžiku zasáhl vržený kámen seržantovu helmu. Akto se

zhroutil na zem.

„Seber ho,“ řekl Mark, „já zatím rozestřu střelný prach.“

Dvě minuty nato se unavení a zpocení pozemšťané vrátili ke

králově skupině. Ray položil seržantovo tělo na zem a mentálně

Marka uklidnil:

„Nemá nic zlomeného, ani hlava není poraněná. Brzy se

vzpamatuje.“

Seržanta se ujaly stráže. Nehoda krále příliš nezajímala. Otočil se

k Markovi:

„Nic se neděje, zřejmě se vám to nepovedlo.“

Naštěstí se do hovoru vmísil velký alchymista.

„Teď musíme zapálit nálož. Ale dostane se oheň až na místo?“

„Dejte přinést pochodeň,“ navrhl Mark.

Panovník byl čím dál tím nervóznější. Přiběhl voják s pochodní.

Mark ji převzal a obrátil se ke králi:

„Vaše Veličenstvo musí ustoupit dozadu a položit se na zem.“

„Král se přece nemůže válet po zemi!“ řekl povýšeným tónem

král.

Pozemšťan hodil pochodeň na zem, plamen vyšlehl a velmi

rychle směřoval ke hradbám. Následovala oslepující záře, ozval se

hromový výbuch, vyšlehl ohnivý sloup…

Když se kouř rozptýlil, bylo vidět zřícenou část zdi a utržený

závěs brány.

35

Král celý špinavý a zaprášený vyrazil radostný pokřik. Zburcoval

své jezdce, kteří se ještě nevzpamatovali, a vyskočil na svého oře,

kterého mu držel vyplašený podkoní.

„Do útoku, vpřed!“

Pobídl svého koně a ostatní jezdci ho následovali. Mark se vrátil

k cizincům. Seržant se mezitím vzpamatoval a třel si obrovskou

bouli na hlavě.

„Musím vám poděkovat. Dozvěděl jsem se, že jste mě přinesli až

sem. Bez vás by mě pohltilo peklo čarodějů.“

„Doufám, že majitelka kantýny nám nabídne džbán za to, že jsem

jí zachoval nejvěrnějšího zákazníka.“

„Na mou duši, jestli se vrátíme do Sutty, slibuji vám tolik piva,

že je nebudete ani moct vypít.“

Cizinci stále seděli na žebřiňáku. Dívka tázavě pohlédla na

Marka a ten pomocí rukou naznačil výbuch, otevření brány a útok

jezdců.

„Zdá se, že naše směs stačila,“ zašeptal muž. „Doufejme, že nás

panovník z vděčnosti osvobodí.“

„Ale kam půjdeme?“ starala se Vanisa. „Náš astronef nemůže

odstartovat a radiové spojení je přerušeno.“

„Kdybych měl nějaký vhodný materiál, pokusil bych se kabinu

opravit.“

„To asi nepůjde, domorodci vyrábějí jen podřadné železo. Je tak

nekvalitní, že tření vzduchu nevydrží.“

„Přiznáváni, že jsem si myslel, že jsou vyspělejší. Budeme je

muset nějak podpořit, aby vyrobili speciální ocel.“

Muž vzdychl.

„To se nám nepodaří ani za celý život. Obávám se, že naše

existence na téhle planetě nebude trvat dlouho. Jakmile král uvidí, že

nás nepotřebuje, pošle nás do žaláře nebo v horším případě na

hranici. Zdá se, že je to v téhle zemi zvykem.“

„Pozor, ten domorodec se na nás dívá.“

„Nemůže nám ale rozumět.“

„Ten mladík se zdá inteligentnější než ostatní. Když bychom se s

ním spřátelili, mohl by nám pomoci.“

„Myslím, že ho víc zajímá tvoje postava než to, co říkáš. Ale

36

jestli chceš na někoho zapůsobit svým šarmem, bylo by lepší pokusit

se o to u někoho důležitějšího, než je ten ubožák.“

Za hradbami mezitím zuřila bitva. Královské oddíly pronikly

dovnitř, ale obránci hradu, kteří se z výbuchu už vzpamatovali,

bojovali o to usilovněji.

Nicméně útočníkům, kteří byli početnější, se podařilo získat

rozhodující převahu. Praporec hraběte Sorka zmizel, nahradila ho

králova korouhev. Seržant se vztyčil a zvolal:

„To je k vzteku, trčím tady jako přibitý, zatímco ostatní plení,

loupí zásoby a hodují.“

Mark si olízl vyschlé rty.

„Přiznám se, že umírám žízní. Proč nepošlete Raye, aby přinesl

nějaké zásoby. Vyzná se v tom.“

Akto chvíli váhal, tvářil se starostlivě.

„Jestli se král vrátí a zjistí, že jeden muž chybí…“

„Pochybuji, že by je počítal. A i kdyby, řekněte, že čarodějové se

chtěli napít, a že jste se neodvážil jim to odepřít.“

Seržant se hlasitě rozesmál.

„Na mou duši, příteli, tvoje rady jsou nad zlato.“

Ray okamžitě odběhl a Mark mu telepaticky sdělil:

„Všechno zaznamenej pro ty pisálky ze Služby.“

„Vím, co je moje povinnost. Ověř si silové pole, nerad tě

nechávám samotného.“

Uplynula asi půlhodina. Boje ustaly a z hradu se ozývaly už jen

ojedinělé bojové pokřiky mužů a sténání žen. Mark se opíral o oštěp

a přemýšlel. Měl by nalézt způsob, jak pomoci cizincům nenápadně

k útěku. Pak by mu snad vysvětlili svůj původ. Zatím ale nebyla

vhodná příležitost, aby jim sdělil, že je na této planetě rovněž

cizincem.

Z hradu vycházeli v malých skupinkách vojáci. Šest z nich

dorazilo až ke káře. Bylo jasné, že objevili zásoby pití, a že je notně

okusili. Zastavili se a hleděli na hlouček, kde stál i Mark.

Jeden pěkně urostlý chlápek s rozzářenou opilou tváří v rytířské

zbroji a se znakem jezdce na prsou začal vykřikovat:

„Jsou to čarodějové, musíme je zabít. Jestli se jejich ďábelský

vynález rozšíří, nebude už žádný pořádný boj.“

37

Ostatní byli okamžitě pro.

Seržant se pokusil mezi ně vložit.

„Zpět! Král nařídil, abychom se postarali o jejich bezpečnost.“

Rytíř jako by ho ani neslyšel. Prudkým pohybem odstrčil Akta

stranou, kde se ho chopili dva další podnapilci a spoutali ho. Ostatní

strážci se opatrně vytratili, netoužili riskovat život pro nějakou

hádku.

„Co se děje, Marku?“

Psychická vlna byla nabitá úzkostí.

„Malý problém s několika zuřivci.“

„Už běžím!“

Opilec nebyl dál než deset kroků, když se Mark zdvihl s mečem v

ruce.

„Zmiz, červe!“ zařval muž.

„Ne! Neuposlechl jste rozkaz krále.“

Rytíř malinko znejistěl a snažil se odhadnout svého protivníka.

Jeho krví podlité oči metaly blesky. Tasil meč a namířil špicí na

Marka v naději, že zpupného strážce probodne.

„Zemřeš společně s čaroději.“

Mark byl připraven a útok odrazil, prudkým výpadem zaútočil na

hlavu tak, že obr neměl ani kdy zdvihnout štít. Úder mu srazil helmu

a odřízl několik centimetrů kůže i s kšticí. Muž byl vzteky bez sebe

a zaútočil znovu tak prudce, že by jednou ranou rozčísl

pozemšťanovi lebku až k čelistní kosti, kdyby jej byl ovšem zasáhl.

Mark naštěstí uskočil a protivníkova čepel se zaryla do země. Hned

nato udělal krok vpřed a držadlem meče prudce uhodil rytíře do

brady. Normální muž by se zhroutil, ale obr pouze zakolísal a z úst

se mu řinula krev.

„Pomoc!“ vydechl.

Tři vojáci, kteří se vzpamatovali z překvapení, doběhli k

Markovi. Prvnímu z nich, který spěchal až příliš, vyrazil Mark

prudkým úderem z ruky meč a uštědřil mu do hlavy takovou ránu,

že muž okamžitě ztratil vědomí. Dva další se zhroutili ještě dříve,

než se dostali ke káře.

Ray zasáhl se svou obvyklou účinností. Ostatní, když viděli, co

se stalo jejich druhům, utíkali, co jim nohy stačili.

38

Vystřízlivělý rytíř plival krev a vůbec nechápal, co se s ním děje.

Raději o tom ani nepřemýšlel.

Mladá, velmi bledá žena se na Marka usmála.

„Děkuji,“ zašeptala.

Dlouhou, štíhlou rukou pohladila jemně pozemšťana. Seržant,

který se ztěžka vzpamatovával, si otřel čelo.

„Můj Bože, co se to děje? Zacházíš s mečem velmi dobře. Nikdy

bych nevěřil, že porazíš rytíře.“

Ray se vytratil a vrátil se zpět se soudkem a ohromnou šunkou.

„Nechal jsem všechno ležet, abych mohl rychleji přiběhnout na

pomoc. Teď ale všichni ke stolu!“

Cizince obsloužil přednostně, zatímco vojáci, kteří mezitím

nabyli vědomí, byli seržantem zahnáni kopanci do zadku.

Na závěr improvizované hostiny dorazil velký alchymista v

doprovodu deseti strážných. Tváře mu hořely rozrušením. Když

viděl cizince jíst, uklidnil se.

„Přišli za mnou dva muži a tvrdili, že jeden z rytířů chtěl cizince

zabít!“

Seržant se uklonil a řekl:

„Je to pravda, pane, ale my jsme jeho útok odrazili.“

„Blahopřeji vám. Převezmu si zajatce a odvedu je do hradu. Král

je svým rychlým vítězstvím nadšen.“

Jeden z vojáků pohnul károu, když vtom Vanisa vykřikla.

Ukázala na Marka a Raye.

„Chci, aby šli s námi, mám k nim důvěru.“

Velký alchymista svraštil husté obočí.

„Nerozumím jim.“

Obava, že by se ocitl v první linii, podnítila Aktovu

obrazotvornost.

„Pane, myslím, že si přeje ponechat své dosavadní strážce.“

„Proč ne,“ zabručel stařec. „Jedem, ale pospěšte si.“

39

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

7

40

Obě armády, stojící proti sobě, dělila necelý kilometr široká

planina. Muži uspořádaní do pravidelných šiků se na poledním

slunci pořádně potili.

Mark zůstal stát opodál za útvarem a opíral se o káru. Seržant byl

jako ryba ve vodě a všechny je od svítání proháněl.

Velitel hradu Sarta měl ještě před obklíčením čas vyslat k hraběti

Storkovi posla s žádostí o pomoc. Stork okamžitě shromáždil své

vojsko a vydal se na cestu. Zřejmě pochodoval i v noci, protože nyní

byl pouhé čtyři míle od Sarty.

Král, pyšný na své nedávné vítězství, rozhodl, že se vydá

protivníkovi vstříc ihned a vyvedl svoji armádu z dobyté citadely.

Akto doufal, že bude přihlížet boji jen jako obyčejný divák z

cimbuří, ale obdržel rozkaz velkého alchymisty, aby se připravil k

odchodu na bojové pole. Král žádal, aby čarodějové doprovázeli

armádu.

„Máme početní převahu,“ pronesl Ray, který pozoroval

nepřátelské řady. „Přibližně dva proti jednomu.“

„Hraběte to zdá se nijak neznepokojuje,“ zamručel Mark.

Stork seřadil své jezdce do dvou řad. Sám se držel vpředu se

svým pobočníkem nesoucím prapor. Chránili ho dva jezdci v lesklé

zbroji.

Král Murko, vědom si své početní převahy, si dával načas a

pečlivě rozmísťoval své muže. K Aktovi přicválal na mohutném

černém koni velký alchymista.

„Seržante, budete pečlivě hlídat a za každou cenu chránit

zajatce.“

Akto se hluboce uklonil a snažil se nedat najevo radost z toho, že

se nemusí účastnit bitvy. Když se alchymista vzdálil, Vanisa

znepokojeně položila ruku na Markovo rameno.

„Zase další bitva,“ zašeptala.

Mark jenom ukázal rukou na armádu, která se dala pomalu do

pohybu. Jezdci postupně zrychlovali pohyb až do trysku.

„Je to zvláštní,“ řekl Ray. „Ti druzí se vůbec nehýbají. Vypadá to

na nějakou past.“

Jeho pesimistická předpověď se vzápětí potvrdila. První řada

královské jízdy byla pouhých dvě stě metrů od nepřítele, když se

41

náhle před koňmi zdvihla hradba z plamenů, země se zatřásla a

ozvalo se temné dunění.

„Zdá se, že hrabě Stork má také čarodějnické poradce.“

„Ti ovšem používají mnohem silnější výbušninu, než obyčejný

střelný prach.“

Kouř pomalu rozptýlil vítr. Účinek výbuchu na královské vojsko

byl zničující. Někteří koně popadali, jiní vyhodili své jezdce ze sedla

a rozutekli se na všechny strany.

Pěšáků seřazených za jezdci se zmocnila panika. Bezhlavě se

rozprchli, zahazovali přitom kopí a štíty, aby co nejrychleji byli

pryč.

Během krátké chvilky se kára i se svým doprovodem ocitla

uprostřed bojové vřavy, podobná ostrůvku uprostřed vlnobití.

Zmatek se ještě vystupňoval, když se vojsko hraběte dalo do

pohybu. Postupovalo krokem, v řadách a působilo najednou

mohutným dojmem.

Mark sledoval prchající spolubojovníky a bručel si:

„Bylo by asi vhodné je napodobit.“

Akto i ostatní strážci už zmizeli v davu. Pozemšťan vyskočil na

kozlík, uchopil otěže a pobídl koně.

Vanisa a Gerik, zsinalí strachem, hleděli tázavě na Marka, který

se však soustředil na vedení koně, před kterým v obrovském zmatku

prchali poražení.

Vřava nabývala stále větší intenzity. Nepřátelské jezdectvo

útočilo bez milosti na každého, kdo se ocitl v dosahu. Kára byla brzy

obklíčena Storkovými ozbrojenci.

Vzápětí se objevil sám hrabě doprovázený dvěma rytíři v lesklé

zbroji. Měli na hlavách helmy, které jim zcela zakrývaly obličej.

Mark a Ray zůstali nehnutě stát, neboť věděli, že jakýkoliv odpor je

zbytečný.

Jezdci pokračovali ve svém krvavém pronásledování. U káry

zůstal pouze šlechtic se svým malým doprovodem. Hrubě řezaný

obličej hraběte Storka se rozzářil zlověstným úšklebkem.

„Vida, tady jsou ti čarodějové, kteří pomohli králi.“

Jeden z jezdců v lesklé zbroji seskočil z koně a vytáhl pistoli se

zašpičatělou hlavní. Ozvaly se dva tlumené výstřely. První zasáhl

42

Marka, který na zlomek vteřiny znehybněl a pak se teprve svalil z

káry. Dopadl těžce na zem a telepaticky vyslal:

„Rayi, to asi bude nejlepší způsob, jak se nenápadně vytratit.“

Android svého přítele napodobil. Sesunul se vedle Marka se

srdceryvným výkřikem. Střelec se svými oběťmi víc nezabýval a

přistoupil ke káře. Vanisa vyděšená vraždou křičela:

„Proč jste je zabil, to je strašné, vždyť se chtěli vzdát!“

„Mlčte, nebo se zbavíme i vás.“

Ženu překvapilo, že ten člověk promluvil její řečí. Rytíř se obrátil

na hraběte.

„Dodrželi jsme slib. Díky nám jste dosáhli snadného vítězství

nad protivníkem. Jeho vojsko je na hlavu poraženo. Nic vám nebrání

v tom, abyste vpochodoval do hlavního města a prohlásil se králem.

Bylo dohodnuto, že výměnou za naši pomoc si odvedeme čaroděje.“

Stork pokýval hlavou a ušklíbl se. „To je sice pravda, ale rozhodl

jsem se trochu změnit program. Nejdříve je vyslechnu sám, teprve

pak vám je předám. Musíte čtrnáct dní počkat.“

Jezdec se obrátil ke svému druhovi, který mlčel a neznatelně

pokynul hlavou.

„Pane, uzavřeli jsme dohodu, která nemůže být jednostranné

změněna. Ty dva si okamžitě odvedeme a vrátíme vám je za několik

dní. Pak si je můžete ponechat nebo je nechat zmizet, jak se vám

zlíbí.“ Šlechtic zbledl vzteky.

„To nepřipadá v úvahu. Buď mě poslechnete nebo…“

Pohnul rukou směrem k meči, ale zarazil se. Oba jezdci na něj

namířili svými podivnými zbraněmi, o jejichž nebezpečné účinnosti

se již několikrát přesvědčil.

„Vy…, přece byste se neodvážili! Baroni, kteří mě doprovázejí,

by vás okamžitě zmasakrovali.“ Jeho výhružky nijak nezapůsobily.

„Není jich zase tolik a nebudou mít ani čas, a pravděpodobně ani

chuť se přiblížit. Budou příliš zaměstnáni hledáním vašeho

nástupce,“ odvětil klidně rytíř v lesklé zbroji.

Stork překvapením a vzteky zkameněl, váhal, protože jezdcům

neviděl přes úzkou štěrbinu v helmě do očí a neodhadl, co si vlastně

opravdu myslí.

Jeden z jezdců sklonil zbraň, aby tolik neurážel panovníkovu

43

hrdost, a pokračoval:

„Určete několik mužů, kteří nás doprovodí a nejpozději do týdne

dovedou zajatce zpátky. Máte naše slovo.“

Stork vyskočil na vůz, aby před svými barony neztratil tvář.

Prstem ukázal na dva muže ze své družiny.

„Doprovodíte naše přátele a budete hlídat zajatce. Odpovídáte za

ně svou hlavou.“

Pronesl rozkaz úsečně a poté vsedl na koně, obrátil se a odklusal.

Jeden z mužů určených pro doprovod seskočil z koně, zapřáhl jej ke

káře a usadil se na místo, kde ještě před chvílí seděl Mark. Uchopil

otěže a žebřiňák se dal do pohybu.

Vanisa nešťastně hleděla na dvě těla ležící na zemi. Do očí se jí

draly slzy.

44

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

8

45

Den se chýlil ke konci a nad zemí, pokrytou nehybnými těly, se

rozprostřela noc. Mezi mrtvolami se pohyboval stín, nestydatě

prohledávající padlé. Občas se ozvalo zasténání, když někdo z

umírajících volal o pomoc. Dostalo se mu rány dýkou… Muž se

sklonil nad dalším tělem, zručně ho ohmatal zkoumaje místa, kde

žoldnéři obvykle schovávali svůj ubohý majetek. Pojednou se

zdvihla něčí ruka a uchopila lupiče vší silou za krk. Do ticha se

ozval jízlivý hlas:

„To ale není hezké, takhle okrádat mrtvé.“

Úlek zlodějíčka netrval dlouho, jeho život ukončila tupá rána do

hlavy. Ray vstal a řekl:

„Už tu nikdo nepovolaný není, můžeme se vytratit.“

Mark se vysvlékl z tuniky královského vojska.

„Odcházím z armády.“

„Jaké máš plány? Musíme nalézt tu roztomilou Vanisu a ty dva

podivné rytíře, kteří tak snadno zacházejí s pistolí.“

„Mají několik hodin náskok, ale pokud se vezou na káře, můžeme

je sledovat. Její kola zanechávají zřetelné stopy.“

Mark se zasmál.

„V téhle tmě nevidím vůbec nic, natož nějaké stopy, ale věřím ti.

Běž napřed, já půjdu za tebou.“

Android vytáhl z otvoru ve svém pravém stehně dvě výživné

tabletky.

„Spolkni je, Marku. Od rána jsi nic nepozřel a tvůj organismus

potřebuje nabrat síly.“

„Neměj strach, celý den jsem si hrál na mrtvolu a to není nijak

namáhavé.“

Oba se vydali na pochod. Za hodinu dorazili na kraj lesa, kterým

vedla špatně udržovaná cesta z udusané hlíny.

„Stopy káry je stále zřetelně vidět,“ poznamenal Ray.

Uplynula další hodina. Android se náhle zastavil. „Vlevo, ve

vzdálenosti asi sto metrů, se podle mých detektorů nalézá nějaká

skupina.“

„Kdoví, jestli to nejsou naši výtečníci.“ Tiše pokračovali dál a

dávali přitom pozor, aby se neprozradili ani praskotem zlomené

větvičky. Zanedlouho zahlédli slabou záři. Kolem malého táboráku

46

sedělo asi dvacet mužů.

„Nevidím tam ani rytíře, ani cizince,“ zašeptal Ray.

„Nejjednodušší bude, když se zeptáme.“

„Obávám se, že tihle lotři náš zásah do jejich soukromí moc

neocení.“

A opravdu. Sotva pozemšťané vystoupili ze stínu stromů, ozvaly

se výkřiky. Od pasů už vylétly meče, ale v tom zaslechli rázné

zvolání: „Klid. Jsou to přátelé.“

Muži znehybněli a v záři ohně se objevila mohutná postava

seržanta Akta.

„Seržante, rád vás vidím, dobře, že jste unikli tomu masakru.“

„Pochopil jsem, že kdybych zůstal s ostatními, dostihli by mne

nepřátelští jezdci. Tak jsem se hned vytratil a utekl do lesa. Celý den

jsem se skrýval v hustém křoví. Když nastala noc, ucítil jsem kouř a

uviděl u ohně známé tváře. Přistupte blíž, představím vás našemu

veliteli baronu Treckovi.“

U ohně se hřál obr oděný do černé kožené kazajky. Hleděl na

příchozí podezíravě. I když se mu pozemšťané hluboce uklonili, v

jeho ostře řezaném obličeji se stále zračila nedůvěra.

„Kde jste byli během bitvy?“

Místo nich odpověděl Akto:

„Naštěstí jsme zůstali vzadu, protože jsme byli pověřeni hlídáním

dvou čarodějů, které král vezl s sebou.“

Barona jeho slova zaujala.

„Co se s nimi stalo?“

„Ve všeobecné panice jsme dali přednost tomu, že jsme

předstírali mrtvé. Díky bohu naše lest nebyla prozrazena. Tak jsem

mohl vidět hraběte Storka a dva jezdce v lesklém brnění, jak se

přiblížili k čarodějům.“

„Zase oni!“ vykřikl Treck.

„Dlouho spolu mluvili a potom jezdci odjeli směrem k lesu a

odvezli káru i s čaroději. Neviděli jste je tudy projíždět?“

Baron přikývl.

„Ano, asi tři hodiny před soumrakem. Nevěděl jsem ale, že

královi čarodějové byli s nimi.“

„Proč jste na ně nezaútočili? Nebylo jich tolik.“

47

Z baronovy mohutné hrudi se vydral vzdech a jeho pohled

posmutněl.

„S démony se nedá bojovat. Mají zbraně, které zabíjejí na dálku.“

Mark úspěšně předstíral, že nevěří, a tak baron pokračoval:

„Ty bytosti se objevily asi před měsícem. Jedné noci za velkého

hromobití a blýskání vystavěly ohromný kovový hrad se šesti

věžemi.“

„A kde?“

„Na pláni, která se prostírá před mým hradem, přesněji řečeno

před mým bývalým hradem.“

Baron se zasmušil.

„Za svítání jsem se s asi dvaceti muži přiblížil k té podivné

stavbě. Naproti nám vyšly tři nezvykle oblečené osoby, šaty jim

zvláštně světélkovaly. Když byla vzdálenost mezi námi asi sto

metrů, napřáhly paže a zazněla série malých výbuchů jako malé

hřmění. Téměř všichni moji muži přitom padli. Kůň pode mnou se

splašil, vystřelil jako šíp a odvezl mě od těch tvorů pryč. Zachránil

mi tak život.“

Sevřel vztekle pěsti a dodal temným hlasem:

„Běžel jsem do Storkova hradu, abych požádal svého panovníka

o pomoc. Nevím, jakým zázrakem, ale dva z těch cizinců už tam

byli. Hrabě mi stroze oznámil, že jim daroval moje pozemky. Chtěl

jsem protestovat, ale hrabě mě chladně odbyl, a když jsem trval na

svém, vyhnal mě jako psa. Od té doby se spolu s několika věrnými

skrývám v tomhle lese.“

„Zúčastnil jste se bitvy?“

„Nezakrývám, že jsem doufal ve vítězství krále. Bohužel se tak

nestalo. Chápu, že se hrabě zajímá o ty démony, ale zaplatil jim

mým majetkem!“

Nastalo dlouhé ticho, které přerušovalo jen slabé praskání

skomírajícího ohně.

„Nepokusil jste se nějak vyzvědět, co jsou zač?“ vyptával se

Mark.

„Nešlo to. Jakmile jsme se přiblížili ke kraji lesa, ani ne na pět set

metrů, už o nás věděli. Zabili jak muže, tak koně, to mi věřte. Před

dvěma týdny jsem lovil a poranil srnku, kterou jsem pronásledoval.

48

Utíkala směrem k mému hradu. Když jsem ji už už doháněl, narazila

na jakousi černou liánu. Vyšlehl blesk a zvíře padlo mrtvé. Zůstal

jsem schovaný několik hodin, ale nikoho jsem neviděl.“

Muži se uložili ke spánku do hustého koberce mechu. Akto

zavřel oči první, ale Mark ještě dlouho nemohl usnout.

49

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

9

50

Ještě nezačalo svítat a Mark už byl vzhůru. S rozkoší dýchal

svěží lesní vzduch a naslouchal tisícům zvuků probouzejícího se

dne. Baron Treck zíval a škrábal se v hustém plnovousu,

ukrývajícím drobné cizopasníky.

„Chtěl bych ty čaroděje sledovat, a kdyby se nám podařilo

jednoho z nich zajmout, král by nám za něj určitě dobře zaplatil,“

řekl Mark.

„To se vám nepovede,“ namítl baron Treck.

„Kdo ví! Kdyby se nám to povedlo, vrátíme se sem a vy pak

budete moci začít s králem vyjednávat.“

V baronově pohledu se objevila chtivost. Mark potlačil úsměv.

„Jděte,“ svolil, „ale pamatujte, co jsem vám řekl. Smrt může číhat

na každém kroku.“

Na odchodu se k pozemšťanům přitočil Akto.

„Jste blázni, proč se do toho mícháte? Toužíte po dobrodružství?

Mohli jsme tady pěkně v klidu vyčkat až bude mír, a potom se vrátit

do Sutty. Ať vládne ten či onen panovník, velitele pro nové rekruty

potřebuje každý.“

„Je nám líto, příteli, ale král nás pověřil, abychom ty dva hlídali a

já mu je chci přivést zpět.“

Seržant kroutil nad jejich tvrdohlavostí hlavou.

„Blázni! Blázni ani hrdinové nežijou dlouho. Škoda, mohli jsme

být dobrá parta.“

Pozemšťané se už dále nezdržovali a vykročili do lesa. Spletité

koruny vysokých stromů svým listovím zakrývaly nebe. Pod stromy

rostly husté křoviny s černými trny, které zpomalovaly jejich

pochod.

„Proč nemůžeme jít jednoduše po cestě?“ vzdychal Mark. „Šlo

by to mnohem rychleji. Jestli mají elektronickou ochranu, určitě bys

ji včas odhalil.“

„Není to sice moc opatrné, ale mohli bychom to risknout. Cesta

vede asi tři sta metrů stranou.“

Od té chvíle se jim šlo lépe. Mark vytrvale pochodoval a až v

poledne souhlasil, že si odpočinou.

„Už bychom měli být u cíle,“ řekl, když si natáhl unavené nohy.

„Je to ještě deset kilometrů, ale měli bychom si začít dávat pozor,

51

nemám rád nečekaná překvapení.“

„Podle toho, co říkal baron, se jedná o jednoduchou elektrickou

překážku. Spíš mě znepokojuje představa, že nedaleko odsud stojí

vedle sebe šest astronefů. Jak nám mohly uniknout?“

Android pokrčil rameny, úplně jako člověk.

„Použili jsme jen optický teleskop. Stačila obyčejná maskovací

síť a trocha listí, a pokud jejich generátor nebyl v chodu, mohli se

před námi lehko skrýt.“

Po půlhodině odpočinku se pozemšťané vydali opět na cestu.

Ray, který šel jako první, se náhle zastavil a ukázal na povadlé křoví

před sebou.

„Moc práce si s vymýšlením překážky nedali. Tři elektrické dráty

a několik větví.“

„To stačí tak pro ubohé primitivy.“

Android zvedl levou paži, ve které držel dezintegrátor.

„Chceš, abych to zničil?“

„V žádném případě. Nikdo nemusí vědět, že přicházíme. Po

žádné návštěvě zřejmě netouží. Použij antigravitační zařízení a

přenes mě na druhou stranu.“

„Chyť se mě kolem krku.“

Podivná dvojice se tiše vznesla do vzduchu. O padesát metrů dále

položil Ray svého přítele na zem.

„Jdeme dál, ale nech si detektory zapnuté, možná mají zdvojenou

ochranu.“

Markova obava se však nepotvrdila.

Odpoledne vyšli pozemšťané z lesa a stanuli na okraji půvabné

planiny lemované na obzoru hřebenem hor. Asi tři kilometry od nich

stálo to, co baron Treck nazval honosně zámečkem. Byla to velká

farma o čtvercovém půdorysu s jednou věží v rohu.

Daleko zajímavější však bylo to, co stálo nedaleko farmy a co

povrchní pozorovatel mohl považovat za skupinu stromů. Ve

skutečnosti šlo o šest astronefů postavených vedle sebe. Byly kryty

sítí s velkými oky, a přes ni byly rozprostřeny olistěné větve.

„To nevypadá na pirátské lodě,“ usoudil Mark.

„Podobají se tomu astronefu, který jsme už navštívili.“

„Počkáme, až se setmí, a pak se k nim pokusíme přiblížit.“

52

Když se jako stíny k astronefum přikradli, zjistili s lítostí, že

všechny vstupy dovnitř jsou uzavřeny. Vydali se tedy směrem k

budově, kterou chránil mělký příkop bez kapky vody a zeď,

nepřesahující čtyři metry. Na cimbuří nezpozorovali žádnou hlídku.

„Jsou dost důvěřiví, bránu nechali otevřenou,“ zašeptal Ray.

Za normálních okolností bývala tato vrata o dvou masivních

křídlech pevně uzamčená a chránila vstup do pevnosti. Nyní zůstalo

jedno křídlo pootevřené.

„Zdá se mi to až podezřele snadné,“ zamručel android.

„Nesmíme dlouho váhat, musíme zjistit, odkud astronefy

pocházejí.“

„Zesil si ochranné pole, sám jsi viděl, jak lehko zaútočí.“

„Máš pravdu, ale mají jenom jednoduché pistole na náboje.

Počkej, až ti řeknu, kdy začít protiútok.“

„Doufám, že budeš mít čas takový příkaz vydat,“ ušklíbl se Ray.

Zanedlouho se ocitli na velikém, hrbolatě vydlážděném dvoře. V

prvním patře věže svítilo jedno okno. Zbytek budovy tonul v

naprosté tmě a tichu.

„Pozor, Marku, zaznamenal jsem radarovou vlnu.“

Dvůr ozářil silný reflektor. Z věže vyšli dva muži ozbrojení

pistolemi. Mark zůstal překvapeně stát. Neudivilo ho ani to, že byli

objeveni, ale spíše vzhled příchozích. Byli zavalití, oblečení do

stříbřitých astronautických kombinéz. Marka nejvíc zarazila jejich

hlava. Měli hranatý obličej, velmi tmavé vlasy a malé odstávající

uši, které se neustále pohybovaly. Jejich pleť byla zelená, hrbolatá,

jakoby pokrytá šupinami. Na rozpláclém nose byly patrné především

nosní dírky. Jasně žluté oči lemovaly výrazné oční oblouky, které

byly holé, stejně jako tváře těchto tvorů.

Bytosti uklidnilo, že se vetřelci vůbec nehýbali. Neznámí tvorové

udělali několik těžkopádných kroků směrem k nim a jeden z nich

promluvil stejnou řečí, jakou mluvila Vanisa:

„Jsou to primitivové, mám je hned zneškodnit?“

„Počkej, velitel bude chtít vědět, jak se dostali až sem.“

Dloubnutím hlavní zbraně pobídli pozemšťany, aby došli až ke

dveřím věže. Dostrkali je do klenutého sálu podpíraného několika

sloupy. V kovaných držácích na louče byly zasunuty elektrické

53

lampy. Pěkný anachronismus! Za hrubě opracovaným stolem sedělo

deset podobných humanoidů.

„Veliteli, tyhle jsme našli venku.“

Jeden humanoid se zvedl. Měl široká ramena a oči mu zářily jako

majáky.

„Odkud přicházíte?“ zvolal místním nářečím.

Mark odpověděl až po malém zaváhání, které působilo

věrohodně, jako by byl zaskočen.

„Posílá nás hrabě Stork, chce se ujistit, že mu vrátíte zajatce, tak

jak jste slíbil.“

Velitel vztekle dupl nohou do dlažby.

„Sem do zámku jste se přece nemohli dostat!“

„Sledovali jsme vás…“

„To není možné, nic jsme nezpozorovali.“

„Šli jsme vedle vás, ale lesem.“

Jeden ze strážců namítl:

„Elektrická ochrana by je musela zadržet.“

Velitel pokrčil rameny.

„Asi využili okamžiku, kdy jsme ochranu vypnuli, abychom sami

prošli. Ani si to neuvědomili, ale měli velké štěstí. Máme je hned

popravit?“

„Není třeba. Odzbroj je a zavři k ostatním. Nejpozději do

čtyřiadvaceti hodin náš pobyt tady končí.“

Pozemšťané byli odvedeni na konec sálu, kde se otevřely nízké

dveře vedoucí na strmé schodiště. Po třiceti schodech se ocitli v

rozlehlém sklepení, které se táhlo pod celou věží. Místnost byla

osvětlena jedinou slabou lampou. Byly tu uskladněny pytle s obilím

a ze stropu visely kusy uzeného masa. Spolu s několika obrovskými

sudy zde byly umístěny veškeré zásoby nešťastného barona Trecka.

U zdi stála velká klec ze železných prutů. Strážce otevřel

obrovským klíčem zámek a dveře se se skřípáním drásajícím ušní

bubínky otevřely. Uvnitř se zvedly čtyři postavy, zatímco strážce s

úsměškem oznámil:

„Vedu vám společnost, hezky se bavte.“

I ve slabém světle poznal Mark Gerika, Vanisu a dva strážce,

které s nimi poslal hrabě Stork, aby je hlídali. Mladá žena vypadala

54

unaveně, pod očima měla tmavé kruhy, ale nezdálo se, že by s ní

zacházeli nějak zle. Když spatřila Marka, vykřikla, ale hned se

ovládla. Mark jí položil prst na ústa, což ve všech koutech světa

znamená totéž – mlčet. Když humanoidi odešli ze sklepení, jeden ze

zajatců se otázal:

„Kdo jsi?“

Měl úzký obličej, tváře zarostlé a těžký podezíravý pohled.

„Posel hraběte Storka.“

„Lžeš, nikdy jsem tě na hradě neviděl, ani tvého přítele.“

„Sloužili jsme v královské armádě, a pak byli v zajetí. Hrabě nám

slíbil zachovat život, jestli mu přineseme o vás nějakou zprávu. Kdo

to jsou ty ošklivé ještěrky, a co zde chtějí?“

Muž, jehož nedůvěra poněkud klesla, pokýval hlavou a povytáhl

obočí.

„Nevíme. Baví se jen tady s těmi dvěma, a já jim nerozumím.

Myslíte, že nás propustí?“

„To ví samo nebe. Zatím nám nezbývá nic jiného než spát,“

odpověděl mu Ray.

Sám šel příkladem a natáhl se do špinavé slámy, která byla

rozprostřená na zemi. Mark si sedl zády ke zdi a zavřel oči. Náhle

ucítil dotek něčí ruky. Byla to Vanisa, která se posadila vedle něho.

Natáhla pomalu paži, dotkla se jeho ruky a usmála se.

„Naše situace se nezlepšila,“ pronesl telepaticky Ray. „Nechceš

dnes v noci zmizet?“

„To by bylo předčasné. Chtěl bych se něco víc dozvědět o těch

nazelenalých humanoidech.“

„Zeptej se své krásné přítelkyně. Zdá se, že je šťastná, že tě

znovu vidí. Zřejmě je zná, neboť mluví stejným jazykem.“

„Musíme ještě chvíli počkat. Raději zůstaneme v anonymitě.“

55

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

10

56

Dvěma úzkými štěrbinami ve stropě procházelo slabé světlo a

trocha vzduchu zvenku. Ze dvora k nim doléhaly tlumené zvuky,

které svědčily o aktivitě jejich žalářníků.

Mark provedl sérii uvolňovacích cviků, aby si narovnal údy po

nepohodlně strávené noci.

„Doufám, že nám nezapomenou přinést snídani.“

„Dostáváme jíst jednou za den, ale pokaždé v jinou dobu.“

Zmlkli, neboť zaslechli otevírání dveří. Do sklepa vešel

humanoid, který byl podle všeho velitelem a přistoupil ke kleci.

Žluté oči mu svítily zadostiučiněním. Obrátil se k Vanise a její řečí

pronesl:

„Moji muži našli váš astronef na místě, které jste označili. Je

pravda, že radiové zařízení je porouchané. Nemohli jste tedy

informovat vaše přátele o naší přítomnosti na této planetě. Z

opatrnosti, abychom nezanechali žádnou stopu, jsme váš stroj úplně

zničili.“

Mladá žena se zasmušila a v očích se jí objevily slzy.

Ještěr pokračoval:

„Musím vám oznámit, že odlétáme za necelou hodinu.“

„Nemůžete nás přece nechat tady na té divoké planetě,“ naříkala

s rukama pověšenýma na rezavé kleci. „Musíte nás vzít s sebou.“

„To nejde. Máme před sebou důležitý úkol.“

Chtěl odejít, ale rozmyslel si to. Vycenil řadu ostrých drobných

zubů, zřejmě to měl být úsměv.

„Zapomněl jsem vám říct jednu drobnost, která vás potěší. Právě

odstartovalo pět set astronefů, celá naše flotila, k útoku na vaši

planetu, na Savaru.“

Zpráva Vanisu uzemnila. Zbledla jako křída.

„Jakmile vaše lodi vniknou do subprostoru, zachytí je naše

snímače,“ prohlásila nejistě. Ještěr se ušklíbl a řekl:

„To víme a doufáme v to. Vaše armáda odstartuje směrem k

blížící se katastrofě, tedy proti nám, ale nebude dost početná, a to

bude její konec. Vsadím se, že vaše vláda zmobilizuje všechno, co

se udrží ve vzduchu.“

Když se smál, vypadal jako zvíře, které se chystá kousnout.

„Právě v tom okamžiku zasáhnu já. Využiju chvíle, kdy vaše

57

špionážní snímače budou zaneprázdněny zkoumáním odrazu naší

flotily a mých šest astronefů se ponoří do subprostoru.“

Vanisa bezradně pokrčila rameny a vzdychla: „O šest lodí víc

nebo míň, jaký je v tom rozdíl?“

„Obrovský!“ vykřikl s uspokojením. „Nepoletíme společně s naší

eskadrou, ale na opačný konec vaší sluneční soustavy. Proto jsme

taky museli pobývat na téhle směšné planetě. Odsud se dá totiž

nejlépe nenápadně odstartovat do oblasti, která nás zajímá.“ Znovu

se samolibě zasmál.

„Jakmile budou vaše astronefy venku ze svých základen,

napadnu vaši planetu. Útok šesti strojů rozmetá hlavní město,

komunikační centra, zničí vaši obranu. Už teď jsem pánem bitvy,

která se připravuje. Sbohem, jdu si pro velké vítězství.“

Když došel ke dveřím, Vanisa zavolala: „Osvoboďte aspoň tady

ty primitivy. Nemůžete je přece odsoudit k smrti žízní a hladem v

tomhle sklepení.“ Ještěr neuznal za vhodné ani odpovědět a dvířka

za ním zapadla. Za čtvrt hodiny se ozvalo temné dunění, které

rozvibrovalo zdi hrádku. Astronefy odstartovaly.

Mladá žena se vrhla na zem a srdceryvně se rozvzlykala. Gerik jí

šeptal do ucha něco povzbuzujícího, ale marně.

„Myslím, že je čas odtud odejít,“ řekl Mark. „Ale ty dva

primitivové by nemuseli vidět, co se tu bude dít. Mohli bychom mít

zase problémy s Komisí pro nevměšování.“

„O to se postarám, neměj obavy,“ ušklíbl se Ray.

Oba nešťastníci se nikdy nedozvěděli, co se jim přihodilo.

Pamatují si jen, že jejich spoluvězeň k nim přistoupil a ukázal

prstem na strop. Když automaticky zdvihli hlavu, dostali strašlivou

pecku do brady a upadli do bezvědomí.

„Výborně, Rayi. Teď rozřízni laserem mříž.“

Za dvě vteřiny se dveře klece s třesknutím otevřely. Vanisa s

Gerikem, překvapeni hlukem, vyskočili. Mark chytil mladou ženu za

ruku.

„Musíme rychle pryč, dříve, než se zpráva o odjezdu vetřelců

rozšíří.“

Gerik údivem zkoprněl a nevěřícně poulil na Marka oči.

„Vy… jak to, že mluvíte naší řečí, kdo vlastně jste?“

58

„Představování necháme na později. Teď musíme co nejrychleji

zmizet.“

Dveře sklepa byly zavřené, ale povolily pod Rayovým kopnutím.

Nádvoří zelo prázdnotou.

Uprchlíci dorazili za necelých deset minut k místu, kde ještě

nedávno stály astronety. Po zemi se válelo několik uschlých větví,

které sloužily k zamaskování.

„Zavolej modul.“

„Normálně bychom měli čekat, až bude noc,“ namítl Ray.

Mark pokrčil rameny.

„Po tom, co se tu všechno událo, pochybuju, že by pohled na náš

malý stroj mohl domorodcům způsobit další potíže v jejich vývoji.“

59

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

11

60

Mark trochu poodstoupil, aby si jeho návštěvníci mohli v klidu

prohlédnout obytnou kabinu, sousedící s řídicím centrem. Hosté s

němým úžasem obdivovali přístroje této zvláštní lodi. Let modulem

probíhal v tíživé atmosféře ticha, neboť pozemšťanovi se do

vysvětlování příliš nechtělo.

„Udělejte si pohodlí,“ řekl. „Vsadím se, že po tom nepříjemném

pobytu v kleci vám přijde vhod občerstvení.“

Zatímco Ray chystal skleničky, Vanisa to už nevydržela a

vybuchla:

„Kdo jste? Proč si hrajete na zachránce? Proč nám všechno

neřeknete přímo?“

„Nemohl jsem jednat jinak. Jsem kapitán Mark Stone ze Služby

pro dohled nad primitivními planetami.“

Stiskl tlačítko a katodová obrazovka se rozsvítila.

„Tady je dokument, který vám poskytne přehled o Pozemské

Unii a o planetách, z kterých se skládá, o našich zvycích a zákonech.

Ray provedl překlad do vaší řeči, který však nebude úplný, neboť

toho zatím mnoho z vašeho slovníku neznáme. Během zajetí jste

nebyli příliš hovorní. Já se mezitím převleču do vhodnějšího úboru

pro pobyt v astronefu.“

Film byl natočen na Ministerstvu pro galaktické záležitosti pro

případ kontaktu s vyspělou civilizací.

Po půlhodině se Mark znovu objevil. Prošel sanitárním blokem,

jeho obličej byl zbaven vousů a špíny nahromaděné během pobytu

na planetě. Byl oblečený do čisté astronautické kombinézy a voněl

dobrou kolínskou.

„Ani vás nemůžu poznat!“ vykřikla Vanisa. „Hrál jste

neuvěřitelně dobře roli obyčejného vojáka. Byla bych přísahala, že

jste se tady na té planetě narodil.“

„To je moje profese. Nenápadně se vmísit do domorodé

primitivní civilizace, poslouchat, pozorovat, ale nezasahovat… To je

bohužel to nejtěžší. Teď, když jsem vám představil naši civilizaci,

byli byste ochotni uspokojit i moji zvědavost?“

Oba cizinci se na sebe podívali, kdo začne. Slova se ujal muž:

„Jsem plukovník Gerik, důstojník savarské flotily a Vanisa je

neteří našeho prezidenta a členkou vlády.“ S úsměvem dodal:

61

„Jestli nám nabídnete další skleničku, slibuju, že vám vše co

nejlépe vysvětlím.“

Mark jim okamžitě dolil.

„Naše planeta, kterou nazýváme Savara, se nalézá v sousední

sluneční soustavě ve vzdálenosti pěti světelných roků. Prodělali

jsme vývoj podobný vašemu, ale cesty do subprostoru podnikáme

teprve v posledním století. Už při prvním průzkumu jsme objevili

Akar, teramorfní planetu obydlenou vyspělými humanoidy.

Domorodci nás velmi dobře přijali a navázali jsme s nimi úzké

vztahy.“

„Se vzorky jejich rasy jste se setkali,“ dodala Vanisa.

„To jsou ti, co se tak podobají ještěrům?“

„Srovnání je legrační, ale není přesné. Jsou to homeotermičtí

tvorové velmi podobní nám. Hlavní rozdíl je v druhu jejich

hemoglobinu, který je na bázi mědi a ne železa jako u nás, což jim

propůjčuje jejich nazelenalou barvu. V plné důvěře jsme jim

poskytli naše technologie. Jsou inteligentní a velmi brzy si vše

osvojili. Za několik let postavili svůj první astronef. Avšak před

třiceti lety napadli překvapivě naši planetu. Naštěstí byl první útok

odražen, válka trvala dva roky s těžkými ztrátami na obou stranách.

Nakonec bylo docíleno příměří, které se až dosud dodržovalo.“

„Jak jsem vyrozuměl, vaši nepřátelé začínají znovu útočit.“

„Myslím, že i my jsme udělali pro obranu, co jsme mohli.

Jakmile nepřátelství skončilo, rozhodli jsme se nainstalovat na

periferii systému Akar snímače, které by nás upozornily na průnik

astronefů do subprostoru, abychom se vyhnuli jakémukoliv

budoucímu překvapení.“

„Takže vaše vláda by měla být informována o útoku nepřátel.“

„Ano, znáte však demokracie. Dlouhé období míru nás ukolébalo

a my jsme nevěnovali dost prostředků na naši obranu. Jestli je

pravda to, co nám řekl Akarijec o jejich početním stavu, budou naši

občané bojovat jeden proti pěti.“

„Nezmínili jste se ještě o tom, co vás přivedlo sem na tuhle

planetu,“ připomněl Ray. Odpověděla mu Vanisa:

„Před měsícem zachytily naše snímače proniknutí několika

strojů. Domnívali jsme se, že se vynoří v našem systému, ale nestalo

62

se tak. Po určitém čase jsme začali zjišťovat, kam se vlastně poděly.

Cílem naší mise bylo prozkoumat tento systém, který je blízko

Akaru. Bohužel, naši loď poškodily meteority a jen díky Gerikově

obratnosti jsme zde nehavarovali. Naneštěstí se nám porouchalo i

rádio, takže jsme nemohli zavolat naši základnu.“

„Vím to, váš stroj jsme navštívili,“ usmál se Mark.

„Když jsme pak hledali pomoc, byli jsme zajati místním králem,

který nás považoval za čaroděje.“

„Pokračování už známe, ale proč se musili ještěři míchat do

místních sporů?“

Gerik mu odpověděl s ustaraným výrazem:

„Aby nás přelstili, vyrazili dlouho před námi. Jejich astronefy

nejsou schopné setrvávat měsíc ve vesmírném prostoru. Museli

proto vyhledat místo k mezipřistání, aby ušetřili palivo. Navíc

neměli dost potravin pro celou posádku.“

Marka ta informace překvapila, byl zvyklý na dlouhé pobyty v

prostoru, ale nedal na sobě nic znát. Dopil skleničku a s úsměvem

pronesl:

„Vidíte, že já sám jsem pouhé kolečko v obrovském soukolí.

Musím o všem vyrozumět své nadřízené. Mezitím vám určitě přijde

vhod náš sanitární blok. Ray vám ukáže, jak to funguje a přinese

čisté oblečení.“

Vanisa přijala návrh s povděkem, podívala se s úsměvem na své

černé ruce.

„Od té doby, co jsme se neočekávaně ocitli na téhle planetě, jsem

neměla možnost se umýt. Viděl jste sám, když jste nás doprovázel,

že pro domorodce hygiena nic neznamená. Jsem v hrozném stavu.

Úplná čarodějnice.“

Mark se tomu pousmál.

„Nesmíte přehánět, pro mne jste byla i tak půvabná.“

„Děkuji za poklonu.“

Hosté v doprovodu Raye opustili kabinu a Mark vešel do

prostoru pro řízení lodi. Když nahlédl do počítače, povzdechl si. Na

zemi bylo jedenáct hodin večer newyorského času. Zase jednou

bude muset rušit generála Khova v jeho soukromém bytě.

Za pět minut dostal spojení a zrzavý operátor mu se šibalským

63

výrazem tváře odpověděl:

„Dobrý večer, kapitáne Stone. Určitě chcete mluvit s generálem.

Vydržte chvíli, hned vás spojím s jeho bytem.“

Ta horlivost připadala Markovi podezřelá. Při každé Markově

cestě se ve Službě uzavíraly sázky o to, kdy bude Khova volat.

Zrzek zřejmě vyhrál! Nejdříve se objevila hezká blondýna, asi

čtyřicátnice. Jemné vrásky kolem očí však prozrazovaly vyšší věk.

„Jsem vždy velmi ráda, kapitáne, když vás vidím. Ne, vůbec

nerušíte. Ihned zavolám manžela.“ S potměšilým mrknutím dodala:

„Je teď poněkud přetažený, má toho v práci moc, proto se ho snažím

doma rozptýlit.“

Hned nato se na obrazovce objevil generál. Jeho holá lebka v záři

kamery svítila a na čele se mu perlily kapky potu. Ušklíbl se.

„Kdy si konečně zvyknete volat mne v úředních hodinách jako

jiní agenti?“

„Mrzí mne, že vás musím rušit v manželském soužití, ale nutně

od vás potřebuji instrukce.“

„Vím, že s vámi to není jednoduché. Poslouchám vás.“

Mark mu stručně vylíčil všechny své útrapy od příletu na Korvu.

Generál jej nijak nepřerušoval, pouze si na konci vyprávění

zhluboka povzdechl:

„Je to ještě horší, než jsem se původně obával. Primitivové a

navíc dvě rasy humanoidů, kteří si hrají na válku a do toho všeho

ještě vy. Řekněte Rayovi, aby urychleně odeslal své záznamy. Než

vám dám další rozkazy, naučte vaše hosty našemu jazyku. Bude to

dobré pro další hovory. K mému velkému potěšení budu musit

vzbudit ministra pro galaktické záležitosti. Až si půjdete lehnout,

bude vás aspoň hřát vědomí, že i vaši nadřízení pracují.“

Ray vystřídal Marka před obrazovkou videoradia, když se na

druhé obrazovce znovu objevil šklebící se zrzek.

„Jsem připraven převzít záznamy.“

V kabině našel Mark znovu své hosty. Vanisa, které byla

kombinéza poněkud velká, zářila krásou a svěžestí.

„Co říkali vaši nadřízení?“ ptal se Gerik.

„Jako každá administrativa, požádali mě o trpělivost a vyzvali

mě, abych vyčkal dalších rozkazů.“

64

„Musíme ale upozornit Savaru na nebezpečí, které jí hrozí,“

namítla Vanisa, „prosím vás o to. Akarijský šéf měl pravdu.

Překvapivý útok jeho astronefů by způsobil nedozírné škody. Naše

hlavní město má jen slabou protivzdušnou obranu.“

Mark se zamračil, neodpovídal, protože usilovně přemýšlel. Zase

bude muset jednou zasáhnout do vývoje. Musí se rozhodnout.

„Nemyslím, že by mně mohli vyčítat, kdybych vám umožnil,

abyste poslali vaší rodině zprávu, co se s vámi stalo. Kdo měl na

starosti radiové spojení na vaší lodi?“

„Já,“ zareagoval okamžitě Gerik.

„Běžte do pilotní kabiny, Ray vám ukáže, jak zacházet s radiem.“

Obrátil se k Vanise a dodal:

„Přála byste si galaktickou lekci? Mohl bych vás naučit našemu

jazyku.“

„Ráda, ale bojím se, že to bude trvat dlouho.“

„Vůbec ne, jenom několik hodin.“

Překvapením vykulila oči, a tak musel vysvětlit:

„Mám zde psychický induktor, který otiskne přímo do vašich

neuronů určitý počet pečlivě vybraných vět, které vám vystačí pro

běžně používané rozhovory.“

Vanisa se šibalsky usmála.

„Kdybych tak měla takový přístroj, když jsem studovala. Teď už

vím, jak jste se tak rychle mohl naučit naší řeči.“

Vešli do sousední kabiny. Mark uložil mladou ženu na pohovku a

připevnil k její hlavě mřížku s miniaturními elektrodami. Přešel k

ovládacímu panelu a zapnul několik tlačítek. Rozsvítila se řada

kontrolek a na obrazovce se objevily křivky. Údaje se zapsaly na

další obrazovku.

„Váš mozek se na první pohled neliší od mozku pozemšťanů.

Můžeme začít.“

Stiskl další tlačítko a jiné barevné kontrolky se rozsvítily.

„Ucítíte, jak se vás zmocňuje ospalost. Nesmíte ji ale překonávat.

Tak to má správně být.“

Vanise ztěžkla víčka a zavřela se. Mark několik minut pozoroval

její klidný, vyrovnaný obličej. Všechny technické parametry byly v

pořádku. Náhle se rozlehl z interfonu Rayův hlas a vyburcoval ho z

65

rozjímání.

„Máme velký problém. Telekomunikační systémy našich hostů

nejsou kompatibilní s našimi.“

„Už jdu.“

Mark chvatně přeběhl do pilotní kabiny. Gerik se tvářil nešťastně

a Ray zkoumal řadu údajů vycházejících z počítače.

„Marku, náš vesmírný vysílač nelze překódovat.“

„Opravdu by se s tím nedalo něco udělat? Víte, v jak tragické

situaci jsme,“ žadonil Gerik.

Pozemšťan se svezl na místo druhého pilota.

„Prosím vás, kapitáne, zavezte nás na Savaru. Snad ještě nebude

pozdě.“

Mark dokázal jen těžko skrýt svoje rozladění.

„I kdybych chtěl, musel bych nejdřív nalézt vaše slunce. Můj

letový počítač nemá k dispozici vaše souřadnice. Nikdy jsme vaši

soustavu nezkoumali.“

Gerik protáhl obličej a tiše řekl:

„Omlouvám se, při všech našich útrapách jsem na tohle

nepomyslel. Co mám udělat?“

Mark se uvolnil a odpověděl příjemnějším tónem:

„Vysvětlete Rayovi váš navigační souřadnicový systém v

subprostoru a udejte mu fyzikální charakteristiky vaší sluneční

soustavy. Víme, že se nalézá v pásmu pěti světelných let. Nemělo by

být příliš obtížněji objevit.“

S novou nadějí se Gerikovi vrátila i barva do obličeje. Dal se

horlivě do práce.

Mark přešel do obytného prostoru. Se sklenicí v ruce se usadil do

pohovky. Uplynula hodina. Zkoušel si představit, jaké instrukce

dostane od generála.

Pohlédl na hodinky a uvědomil si, že je čas se vrátit k Vanise.

Mladá žena ještě spala. Světelné kontrolky se postupně rozsvěcovaly

a na obrazovce se rýsovaly pravidelné elektroencefalogramy.

Vzápětí Vanisa otevřela oči.

„Zatím se nehýbejte, všechno proběhlo skvěle.“

Podal jí sklenici se šumivým nápojem.

„Napijte se! Je to osvěžující tonikum, které odstraní lehkou

66

bolest hlavy, kterou možná pociťujete.“

„Děkuji. Mám spíš dojem, že jsem dlouho spala.“

Mark jí pomohl vstát.

„Myslíte, že nyní mohu mluvit vaší řečí?“

Pozemšťan se usmál.

„Přirozeně. Nevšimla jste si, že spolu už hovoříme galakticky?“

Sáhla si rukou na čelo.

„To je úžasné.“

„To byla jen první lekce. Osvojila jste si pouze základní slovník.

Jakmile si vaše neurony odpočinou, uděláme další krok. Pojďte se

najíst. Myslím, že musíte mít hlad.“

Mark naplnil dva talíře z automatického distributoru. Vanisa

zvědavě hleděla na barevné kostky, které se před ní objevily.

„Technologický pokrok jde vždycky na úkor gastronomie,“

vzdychl Mark. „Tuhle syntetickou potravu vyrábí stroj. Výběr je

omezený a chuť nevalná, ale když je třeba, můžeme letět celé týdny,

aniž bychom si museli obstarávat potraviny.“

Mladá žena s nedůvěrou kousla do kostky a potřásla černou

hlavou.

„Chutná to líp, než jsem myslela. Jestli to půjde, slibuji, že vám

na Savaře uspořádám opravdovou hostinu.“

„Na váš slib nezapomenu a počítejte s tím, že vám ho včas

připomenu.“

Když dojídali skromnou porci, objevil se Ray a prohlásil:

„Podařilo se nám lokalizovat sluneční soustavu našich přátel.

Právě probíhá její ověřování.“

Gerik kontroloval poslední údaje z analyzátoru. Zamračený

obličej se mu náhle rozjasnil.

„To je určitě naše slunce,“ vykřikl hlasitě. „Konečně máme

naději, že uvidíme rodnou planetu.“

Vanisa prosebně dodala:

„Každá ztracená minuta může ohrozit životy našich

spoluobčanů.“

„Vím,“ vzdychl Mark, „ale mám povinnosti vůči nadřízeným.“

Několikrát se zhluboka nadechl a spustil:

„Proberme to v klidu. V důsledku nehody se váš astronef roztříští

67

na Korvě. Jste tedy vlastně trosečníci v prostoru. Opustit vás na té

planetě by se příčilo astronautickému kodexu Pozemské Unie. Navíc

by vaše přítomnost mohla ohrozit přirozený vývoj domorodců.

Pádným dokladem toho je, že jste jim přinesli střelný prach.“

„To bylo proto, abychom si zachránili život,“ namítla Vanisa.

Mark na její poznámku nereagoval a pokračoval:

„Generál Khov mi po tom, co se vyjádří Komise pro

nevměšování, musí dát příkaz, abych vás dopravil na vaši planetu.

Odstarujeme-li okamžitě, získáme čas. Je samozřejmé, že jednám

pouze s humánním cílem a nevměšuji se přitom do sporu, který se

Pozemské Unie netýká.“

Po tomto rozhodnutí se Mark uklidnil a zavolal na Raye.

„Slyšels? Naprogramuj počítač.“

Android v křesle pilotní kabiny pohnul rukou a stiskl řadu

tlačítek. Aktivované propulsory se tiše rozběhly.

„Už se stalo,“ ušklíbl se ironicky. „Bylo mi jasné, že dospěješ k

tomuhle rozhodnutí, ale trvalo ti to dlouho!“

Venisa s Gerikem ani neměli čas vyjádřit své nadšení. Ray jim

nařídil:

„Položte se do sedadel a zapněte si magnetické pásy. Start je za

tři minuty… dvě…“

68

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

12

69

Po desetihodinovém spánku a osvěžující koupeli se Mark cítil ve

skvělé formě. V obytném prostoru zahlédl Vanisu, jak bezradně

hledí do potravinového distributoru. Pomohl jí sestavit jídelníček,

ale výsledek byl opět stejně syntetický a bez chuti.

Spojil se telepaticky s Rayem a pak oznámil:

„Za hodinu se vynoříme ze subprostoru.“

Mladá žena radostí zatleskala.

„To je úžasné, vaše loď je o tolik rychlejší než naše.“

Sotva se Mark pustil do jídla, zavolal Ray:

„Mám na lince generála.“

Pozemšťan přeběhl do pilotní kabiny. Na generálově obličeji se

odráželo celonoční bdění. Šklebil se a odhaloval přitom své vlčí

zuby.

„Vidím, že jste pěkně odpočinutý. Můžete si být jistý, že vaše

zpráva vyvolala pěkné pozdvižení. Právě jsem se vrátil od

Prezidenta. Mám pro vás od něho rozkazy.“

Na okamžik se odmlčel a pak pomalu formuloval slova, aby jim

dodal větší závažnosti.

„Máte příkaz dopravit vaše dva pasažéry na jejich planetu. Tam

předáte místním úřadům poselství našeho Prezidenta. Ray vše

zaznamená, aby nedošlo k omylu při interpretaci tohoto poselství.

Představiteli jejich vlády předáte vesmírný vysílač, nařízený na

frekvenci Ministerstva pro galaktické záležitosti. To si pak bude mít

možnost zahájit rozhovor samo.“

Khov se spiklenecky usmál a dodal:

„Na vyšších místech jsou jisté pochybnosti o vašich

diplomatických kvalitách. Vyhněte se proto jakýmkoliv diskusím.

Považujte pobyt na Savaře za vaši dovolenou a počítejte s tím, že za

vaše činy v tom případě odpovídáte vy sám a nikoliv Služba

Pozemské Unie.“

Generál na obrazovce vyloudil další široký úsměv:

„Velmi lituji, ale tak zní požadavky diplomatů, kteří nezapomněli

na vaše výstřelky na planetách Ryg a Lesban.“

Nenechal Marka ani vydechnout a pokračoval:

„Vidím, že jste se už ponořili do subprostoru.“

Mark si uvědomoval, že hovor je zaznamenáván pro archivy

70

Služby, a proto odpověděl:

„Podřizuji se pouze vašim rozkazům.“

Tentokrát Khov nadskočil, ale Mark klidně pokračoval:

„Vzpomínám si, pane generále, na jeden váš služební pokyn,

podle kterého nesmí agenti na služební cestě ztrácet čas.“

„Věděl jsem, že budete chtít mít poslední slovo,“ zašklebil se

Khov. „Teď uvolněte místo Rayovi, aby přijal prezidentovo

poselství.“

Mark opustil pilotní kabinu a šel si dát skleničku.

„Jak to vypadá?“ zeptal se Gerik, který hovor nesledoval.

„Jak jsem předpokládal. Dostal jsem příkaz dopravit vás na

Savaru.“

Oba cestující propukli v jásot a Mark zatím dojedl snídani, od níž

ho vyrušil generál. Když skončil, pohlédl na hodinky.

„Musíme se položit, za deset minut dojde k přechodu. Nemějte

obavy, ztráta vědomí bude trvat jen krátce.“

Jakmile zmizela nevolnost, vešel Mark k Rayovi.

„Vynořili jsme se ve správném systému, ale je zde malá

nepříjemnost.“

Ukázal prstem na obrazovku vnější viditelnosti. K páté,

nejvzdálenější planetě směřovalo šest astronefů. „Letí pomaleji, než

jsem si myslil. Podle vzdálenosti se vynořily před necelou

půlhodinou.“

„Budeme-li mít štěstí, jejich detektory nás nezachytí.“

„Změň směr a leť přímo na Savaru. Jsou-li údaje našich přátel

správné, je to ta třetí planeta.“

Avšak naděje, že zůstali nezpozorováni, se rychle rozplynula.

Astronefy změnily rovněž cíl letu.

„Směřují na nás,“ řekl Ray.

„Pokus se s nimi spojit na všech frekvencích.“

Po bezúspěšném desetiminutovém snažení android prohlásil:

„Je to marné, zřejmě používají stejný způsob přenosu jako naši

přátelé, a to se nám rovněž nepodařilo.“

Vanisa a Gerik vstoupili do pilotní kabiny. Mladá žena, jakmile

spatřila nepřátelskou flotilu, zděšeně vykřikla.

„Nezdá se, že by byli ochotni dovolit nám další let,“ vzdychl

71

Mark.

„To určitě ne,“ potvrdil Gerik. „Kdybychom se dostali na Savaru,

jejich plán by ztroskotal. Budou ho chtít provést, když ho tak pečlivě

připravovali.“

„Jakou výzbroj mají jejich lodě?“ zeptal se Mark.

„Rakety s vyhledávacím systémem. Na boj s nimi ale není ani

pomyšlení,“ namítla Vanisa. „Jeden proti šesti! Neměli bychom

vůbec šanci uniknout. Když se vzdáte, darují vám život, protože jste

v našem světě cizinci. Kromě toho je váš stroj bude určitě zajímat a

budou vás potřebovat, abyste jim leccos vysvětlili.“

Mark starostlivě svraštil čelo.

„A co by se stalo s vámi?“

„Akariové jsou tvrdí bojovníci a se zajatci se nemazlí. Mohli jste

to vidět sami na Korvě, kde nás chladnokrevně zanechali našemu

osudu.“

„To jsem si mohl myslet,“ prohlásil Mark. „Mému svědomí to

ulehčí, protože jsem trochu váhal, zda vás mám vystavit riziku. Já

mám rozkaz dopravit vás na Savaru, a to také udělám. V žádném

případě nemohu ponechat neporušenou loď Pozemské Unie v rukou

potenciálních nepřátel. Jsme tedy donuceni bojovat. Uložte se a

připoutejte magnetickými pásy, může to s námi pořádně otřást.“

Vanisa se pokusila o protest, ale Gerik ji vzal jemně za ruku a

zavedl ji k jejímu sedadlu.

„Naši přátelé jsou odvážní a já jejich postoj chápu.“

Nepřátelská flotila seskupená do trojúhelníku se špičkou vpředu

se blížila. Náhle z formace vystřelila čtyři štíhlá torpéda s jasně

červenými hlavicemi.

„Nejsou příliš rychlá,“ poznamenal Ray. „Jak zní další rozkazy?“

„Nevíme, jak jsou účinná, vyšli jim vstříc maketu a proveď

obrátku o dvacet stupňů. Před tím však odpal střelu na stroj, který je

v čele.“

„Jenom jednu?“

„Když je přinutíme zpomalit, získáme čas a náskok. Potom se

jich zbavíme, protože jsme rychlejší. Pochybuji, že nás budou

pronásledovat až k Savaře.“

Jemný hvizd oznámil, že raketa byla vystřelena. Jakmile android

72

usoudil, že torpéda jsou ve správné vzdálenosti, vyslal maketu a

provedl prudkou obrátku… Vanisa vykřikla, cítila, jak jí žaludek

stoupá až do hrdla.

„Je to zbytečné,“ vzdychl Gerik. „Torpéda se nás nepustí.“

Ale stal se opak, tři střely pokračovaly v původním směru, pouze

jedna provedla obrátku směrem k nim.

„Proč nás nepronásledují také ty první tři?“

„Naše maketa je dokonalý prototyp, který vytváří přesný

prostorový, tepelný a magnetický obraz našeho stroje a torpéda jej

zdánlivě stále pronásledují.“

„Bohužel nás zřejmě zničí poslední z torpéd, přátelé, sbohem!“

Na obrazovce se červená hlavice objevila už zcela blízko, když v

tom se zdálo, že narazila na neviditelnou překážku a zmizela v

obrovském světelném záblesku.

„Zajímavé,“ řekl Ray. „Mají klasickou a ne jadernou nálož.

Ztráta našeho generátoru byla směšně nízká. Škoda makety na tak

slabé petardy.“

„Co se stalo?“ koktala Vanisa, překvapená, že ještě žije.

Mark jí vysvětlil:

„V nebezpečí se moje loď obklopí ochranným silovým polem.“

Na vedlejší obrazovce pozoroval dráhu rakety, která právě

zasáhla vedoucí nepřátelský stroj. Oslnivý záblesk a loď se

proměnila v obrovský duhový oblak.

„To by mělo ztlumit horlivost ostatních. Pokud nemají ochrannou

clonu, projdeme bez dalších problémů.“

Všech se zmocnila obrovská radost. Náhle byla obrazovka

osvětlena řadou záblesků. Jakmile záře ustala, čtyři lodě zmizely a

poslední z nich klikatě vrávorala prostorem. Objevil se pestrý sloup

páry, který rostl a proměnil se v obrovský mrak.

Pozemšťané upřeně hleděli na obrazovku, kde se už neobjevil ani

stín nepřátelské letky.

„Tomu nerozumím,“ svěřil se Mark.

Gerik, zbrocený potem, se úlevně rozesmál.

„To vám mohu snadno vysvětlit. Výbuch vaší rakety byl tak

prudký, že rozmetal úlomky astronefu všemi směry. Tyto úlomky,

podobně jako shluk meteoritů, narazily do dalších strojů, a tím je

73

zničily. Vzpomeňte si na naši poškozenou loď!“

„Váš výklad má něco do sebe,“ připustil Mark. „Podobné nehody

se nám stávaly často, dokud jsme nevybavili naše lodě ochranným

silovým polem.“

Pozemšťan vstal a podal Vanise ruku.

„Pojďte, zasloužíme si doušek něčeho na uklidnění. Za hodinu

budeme na Savaře.“

74

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

13

75

Na obrazovce vnější viditelnosti se objevila planeta, velká

modrozelená koule.

„Hmotnost 0,91 hmotnosti Země,“ hlásil počítač. „Rotace kolem

vlastní osy za 23 hodin, otáčky po eliptické dráze kolem Slunce za

287 dní. Oceány pokrývají sedmdesát procent povrchu planety. Póly

jsou pokryté ledem. Od severu k jihu se táhne jeden souvislý

kontinent a v jeho okolí vystupuje velké množství menších i značně

velkých ostrovů.“

„Je tak krásná,“ vydechla dojatě Vanisa a měla v očích slzy. „Už

jsem si myslela, že ji nikdy neuvidím.“

Ukázala prstem na obrazovku.

„Tohle je Karba, naše hlavní město, leží na východě hlavní

pevniny, těsně nad rovníkem. Raketová základna je asi sto kilometrů

jižněji.“

Koule se rychle zvětšovala. Obrysy pevniny se již rýsovaly

naprosto zřetelně. Hlavní kontinent předěloval vysoký, na

vrcholcích zasněžený pás pohoří.

„Je tu ještě jeden problém,“ přemýšlel Mark nahlas. „Nevím, jak

budou vaši soukmenovci reagovat, až uvidí, že se k nim blíží

neznámý astronef. Nevím o způsobu, jak je upozornit…“

Gerik si pomalu zoufal.

„Rayi, zpomal na maximum, aby to nevypadalo, že chceme

zaútočit,“ napadlo Marka.

Merkur sestupoval nejnižší možnou rychlostí k astroportu.

„Zapoj všechny detektory,“ vyslal telepaticky.

„Už se stalo, zapnul jsem i ochranný plášť, pro případ, že by k

nám zbloudila nějaká ta střela.“

Mark úzkostlivě sledoval obrazovku, ale žádný podezřelý stín

nezahlédl. Zřetelně se před ním rýsoval astroport a na něm řada

astronefů.

„Celá naše flotila je na nohou. Sami ale vidíte, že čítá sotva

stovku lodí, a to je proti Akařanům trochu málo.“

Část plochy astroportu byla prázdná.

„Posaď se s Merkurem támhle.“

Vanisa se znepokojeně starala:

„Nepotřebujete nějakou technickou pomoc nebo navigaci ze

76

země?“

„Buďte klidná, jsme úplně soběstační.“

Merkur byl samozřejmě objeven a očekáván. Na ploše vládl čilý

ruch, řada vozů s vojáky se rozestavovala do bojových pozic.

„Uvítací výbor,“ usmál se Mark. „Doufejme, že nezačnou střílet

bez varování.“

O pět minut později se teleskopické podpěry Merkuru dotkly

plochy astroportu. Motory utichly a Mark se obrátil na Gerika.

„Asi by bylo nejlepší, kdybyste vyšel ven první vy. Vytáhnu vám

skládací schůdky.“

Vanisa se vydala hned za ním. K lodi přistoupil nějaký voják a

tvářil se nedůvěřivě, zbraň připravenou k výstřelu. Pak se jeho

obličej rozzářil.

„Plukovníku, to jsme nečekali, že právě vás uvidíme na palubě

toho podivného stroje. Odkud přilétáte?“

„Na vysvětlování bude čas později. Teď musím rychle za

nejvyšším admirálem, je to velmi naléhavé. Přistavte druhé vozidlo

Vanise, přeje si navštívit pana prezidenta.“

Pak ukázal rukou na Marka a Raye, kteří se objevili na schůdkách

a dodal:

„Než dostanete další příkazy, zaveďte tyto naše hosty do baru na

astroportu a chovejte se k nim se vší úctou.“

Sotva Mark položil nohu na betonovou dráhu, už byl u něho

poručík, vysoký tmavovlasý muž s upřímnou tváří a pronesl:

„Vítejte na Savaře!“

Gerik si pro pozemšťany přijel za necelé dvě hodiny po přistání a

převezl je rychlým vozidlem k hlavnímu městu. Silnice byla široká a

rovná, táhla se zvlněnou krajinou, kde se střídaly obdělávané plochy

polí se skupinkami stromů.

Dorazili do Karby. Město připomínalo spíš oddechový park než

hlavní město. Vilky a malé budovy tonuly v bujné zeleni. Gerik si

všiml Markova údivu, a proto dodal:

„Měli jsme vždy smysl pro krásu a estetické prostředí.“

„K tomu je třeba hodně místa. Kolik tu žije obyvatel?“

„Asi deset tisíc. Počet obyvatel na celé Savaře nepřesahuje

dvanáct milionů. Už před dávnou dobou jsme se naučili omezovat

77

plodnost. A přehnali jsme to, protože za sto let klesl počet obyvatel

na jednu čtvrtinu. Nevěnovali jsme tomu pozornost, protože

veškerou práci a údržbu u nás zastávají roboti. Až nedávný konflikt

nás upozornil, že jsme vůči nepřátelům velmi slabí.“

Vozidlo zastavilo před schodištěm, hlídaným dvěma strážci.

Prezidentský palác sídlil v elegantně bílé, patrové budově, ukryté

zčásti ve vzrostlém parku. Pozemšťané následovali Gerika do

kanceláře, rozlehlé kulaté místnosti, jejímiž prosklenými stěnami

pronikalo polarizované světlo. Za skly se rozkládala zahrada s

barevným kobercem květů pod majestátnými korunami stromů.

Prezident byl statný šedesátník s krátce střiženými stříbřitými

vlasy a kulatým obličejem. Jasně modrýma, zářícíma očima si

pozorně prohlížel příchozí. Po jeho pravici stál blonďák v

astronautické kombinéze. Na náramenících se mu leskly četné zlaté

spirály. Vanisa vyšla pozemšťanům vstříc. Převlékla se do oranžové

tuniky, která jí splývala až do půli lýtek a dávala vyniknout její

půvabné postavě. Vanisa hosty představila oficielním tónem:

„Kapitán Stone z Pozemské Unie, a toto je prezident Skali. Vedle

něho stojí admirál Moo, velitel savarských vojsk.“

Mark zasalutoval.

„Pane prezidente, moje vláda vás žádá, abyste přijal toto naše

poselství.“

Vytáhl z kapsy kombinézy svitek listin, které Ray připravil podle

Khoových pokynů.

„A zde je vesmírný vysílač, který vám umožní pohovořit s

nejvyššími činiteli naší planety.“

Android položil na zem hranaté zavazadlo.

„Vše je připraveno. Pokud budete chtít zahájit rozhovor, stačí

stisknout červený knoflík. Můžete mluvit vaším jazykem, překlad

probíhá automaticky.“

Skali pokýval hlavou a neznatelně se usmál.

„Kapitáne Stone, s radostí přijímám poselství vašeho prezidenta a

hned dnes večer s ním vstoupím v kontakt.“

Usmál se a ukázal rukou na křesla.

„Formality máme za sebou, a tak si můžeme oddechnout. Moje

neteř mi vyprávěla o odysee, kterou jste prožili na Korvě. Z celého

78

srdce vám děkuji, že jste ji zachránil. Od té doby, co jí zemřeli

rodiče, jsme si velmi blízcí.“

Promluvil admirál, jeho hlas nezněl tak přívětivě.

„Tím, že jste zničili šest akarijských astronefů, jejichž přítomnost

jsme ani nezaregistrovali, jste nám prokázali neocenitelnou službu.

Kdyby se neočekávaně objevily, způsobily by katastrofu. Vaše střely

jsou neobyčejně účinné. Nemohli byste nám přenechat jejich

dokumentaci?“

Mark rozhodil bezradně rukama.

„Pokud to moje vláda dovolí, rád, ale myslím, že váš průmysl by

potřeboval řadu měsíců, než by se jejich výrobě přizpůsobil. A jestli

jsem dobře pochopil, mohlo by už být pozdě. O osudu vaší planety

se rozhoduje právě v těchto hodinách.“

„Bohužel je tomu tak,“ přikývl smutně admirál a pak vážným

hlasem dodal:

„Pane prezidente, mohu se vzdálit? Musím ještě vydat řadu

příkazů, neboť moje flotila má vyrazit za dvanáct hodin Akařanům

vstříc. Podle výpočtů by se měli objevit do dvaadvaceti hodin.“

Admirál odešel a Skali se obrátil k Markovi.

„Kapitáne Stone, nemohla by nám Pozemská Unie přijít na

pomoc?“

„I kdyby chtěla, tak sem nejrychlejší loď nedorazí dřív než za

týden.“

„A vy? Nechtěl byste bojovat po našem boku?“

„Jako obyvatel Unie musím zachovat odstup.“

Když viděl Vanisin posmutnělý obličej, dodal:

„Ale moje postavení je velmi zvláštní. Vaše neteř slyšela příkazy

mého šéfa. Teď, když jsem splnil své poslání, nejsem vlastně na

výpravě, ale na dovolené. A protože astronef patří mně osobně a ne

Správě, mohl bych ho například půjčit svým přátelům.“

Prezident pozorně naslouchal a Ray mezitím obracel oči v sloup,

neboť dávno tušil, na co jeho přítel pomýšlí.

„Nikdo, ani poručík Gerik, ho neumí řídit!“

Mark ukázal na vesmírný vysílač a zamumlal:

„Co když se se mnou bude chtít spojit ministr pro galaktické

záležitosti?“

79

„Máte pravdu,“ povzdechl si Skali, „nemůžete se postavit proti

příkazům a zničit si kariéru.“

„Možná by tu bylo jedno řešení,“ řekl po chvilce přemýšlení, „ale

bude nepříjemné, zvlášť pro Vanisu.“

„Jaké řešení, mluvte, rychle!“

„Stydím se a je mi nepříjemné to říkat… no, kdyby volal někdo z

mých nadřízených,“ soukal ze sebe Mark, „řeknete jim, že jsem

odjel s vaší neteří, a že nevíte, kde jsem. Předstírejte nelibost, aby to

celé vypadalo věrohodněji.“

Vanisa uraženě vybuchla:

„Vy byste chtěl, abychom… vy a já… za takových okolností…

jak bych vypadala?“

Prezidentův smích přerušil rozhořčené koktání jeho neteře.

„Myslím, že vám rozumím. Nebudou vám moci vyčítat porušení

disciplíny, ale jen sentimentální pohnutky. Dohodnuto kapitáne, v

případě potřeby přednesu uvedenou historku a budu lhát jen napůl.

Vanisa vás bude totiž na lodi doprovázet. Bude spojovacím

důstojníkem mezi vámi a velitelem eskadry.“

„To je nebezpečné! Nemohl byste jmenovat někoho jiného?“

Prezident potřásl hlavou a se smutným pohledem řekl:

„Ona jediná hovoří vaší řečí a pak, nepodaří-li se nám odrazit

útok nepřátel, jak se obávám, bude pro ni bezpečněji spíš na vaší

lodi než na Savaře. Tak zůstane alespoň někdo, kdo bude moci hájit

naše zájmy u vaší vlády.“

Prezident se už zvedal na znamení ukončení rozhovoru, když

Marka něco napadlo:

„Vaše vozy jsou opatřeny koly. To znamená že používáte

kuličková ložiska.“

Skali překvapeně souhlasil.

„Mohl byste mi tedy poskytnout větší množství ocelových

kuliček? Několik desítek tisíc…“

„Ihned dám příkaz, aby je dodali na loď. K čemu vám ale

budou?“

Mark neodpověděl na otázku a jen dodal:

„Děkuji vám, pane prezidente. Odstartuji s prvním sledem vaší

eskadry.“

80

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

14

81

Mark ze svého pilotního křesla soustředěně pozoroval kontrolní

obrazovky. Rychlý Merkur získal před ostatními loděmi savarské

eskadry velký náskok.

Vanisa seděla po jeho levici a znepokojeně se vyptávala.

„Proč letíme tak rychle?“

„Chtěl bych být první u toho, až se akarijské astronefy vynoří,“

odpověděl jí Mark.

„Ale to je šílenství, sami nemůžeme čelit jejich útoku! Ani vaše

loď nevydrží stovky střel, které na nás okamžitě vyletí.“

„Chystám jim malé překvapení.“

Mark se spojil telepaticky s Rayem, který byl v podpalubí a na

něčem tam usilovně pracoval.

„Jak jsi s tím daleko?“

„Podařilo se mi předělat dvanáct střel, víc jsem za tu krátkou

dobu nestihl.“

„Dobře, přijď za mnou, za chvilku ten tanec začne.“

Opravdu, jen android dosedl vedle Vanisy a Marka, vykřikl a

ukazoval přitom na hlavní obrazovku:

„Támhle jsou, už se vynořili!“

V dálce před Merkurem se objevila asi dvacítka astronefů.

„Rayi, vystřel na první z nich, jsem zvědav, jak můj malý vynález

zapůsobí.“

„Já taky,“ vzdychl Ray, „Musím přiznat, že tomu moc nevěřím.

Pozor! Střela odstartována.“

V tíživém tichu uběhlo několik minut. Najednou se objevila jasná

záře, po níž zbyl jen oblak plynů. Vteřina… dvě… tři… Zahlédli

další mrak, a pak ještě řadu dalších.

Ray nezúčastněně odpočítával:

„Čtrnáct… šestnáct… sedmnáct… devatenáct. Jeden unikl. Ne,

také vybuchl.“

Vanisa omámené sledovala obraz před sebou.

„Co se to stalo?“

„Pamatoval jsem si, co mi nedávno vyprávěl Gerik,“ vysvětloval

Mark. „Ray naplnil torpéda ocelovými kuličkami, které se rozprskly

do všech stran a vytvořily tak umělé meteority. A zdá se, že to bylo

účinné.“

82

Neradovali se však dlouho. Na obzoru se v šířce víc než dva

tisíce kilometrů vynořovaly další astronefy. Mark určil několik

bodů.

„Rychle, další střely!“

Vzápětí vybuchlo jedenáct střel, které měly stejně zničující

účinek, ale nepřátel bylo příliš, než aby je mohli všechny

zlikvidovat. Jakmile překonali první překvapení, přešli do

protiútoku. Na Merkur směřovalo přes dvě stě střel.

„Je čas se vytratit,“ povzdechl si Mark, nahodil motory a loď se

obrovským obloukem vzdálila.

Akcelerace přitiskla posádku do sedadel.

„Jaké máme skóre, Rayi?“

„Šest… ne… dvě stě devadesát sedm lodí zničeno, a řada dalších

je poškozena.“

„To je pěkný výsledek na dvanáct střel.“

„Ale pořád jsou ještě o dost silnější, než savarská flotila.“

„Doufám, že se po takovém masakru stáhnou.“

Vanisa se slzami v očích zavrtěla hlavou.

„Akařany nic nezastaví. Pohrdají smrtí. Jak cizí, tak vlastní, jim

je to úplně jedno. Na svých lodích nemají ani záchranné čluny!“

„Střely se přibližují, co podnikneme, Marku?“

„Teď jsou pěkně pohromadě, vypusť dvě makety.“ Lidské

posádce Merkuru se zatmělo před očima. Když se Mark probral,

uslyšel Rayův hlas:

„Léčka se vydařila. Zasáhlo nás jen sedm střel, naštěstí slabých.“

Obě nepřátelské flotily, savarská a akarská, se přiblížily a nastal

boj. Éter brázdilo velké množství torpéd a po zničených lodích

poletovaly prostorem oblaky plynů. Ztráty na obou stranách byly

vyrovnané.

Propletenec útočících strojů byl takový, že Mark nemohl nasadit

svoje střely a musel se spokojit s pouhým sledováním bojové

situace. Náhle vyskočil.

„Rayi, podívej, ta skupina lodí vlevo. Obkličují bojovou linii.

Jestli se jim to podaří, vpadnou našim přátelům do zad.“

Motory jejich lodi se rozeřvaly naplno a zatlačily posádku

hluboko do sedadel, přestože antigravitační zařízení běželo naplno.

83

Tři řízené střely stačily na zničení dvaceti postupujících strojů,

přesto se situace savarské eskadry rychle zhoršovala.

Akarijský admirál byl obratný stratég. Když ztroskotal jeho

pokus o výpad z levé strany, posílil svůj střed a přes těžké ztráty

prorazil formaci svého protivníka a rozdělil ji na dvě části. Nyní se

pokoušel o obklíčení z pozic pravého křídla.

Mark nebezpečí rozeznal a snažil se mu zabránit. Přiblížil se s

Merkurem k místu, kde bylo soustředění nepřátelských lodí největší

a spustil krupobití střel, pod jejichž náporem se řada z lodí vypařila.

Vanisa stísněně pozorovala mizení lodí před očima a

neodvažovala se ani odhadnout počet mrtvých, kteří se už rozplynuli

v prostoru. Pod palbou pozemšťanů vybuchlo téměř současně v

jejich těsné blízkosti šest akarijských lodí.

„Marku, máme poslední střelu a pak jsme bez munice.“

Její hlas se třásl prostou lidskou úzkostí.

„Nezbývá jiné řešení než útěk, Vaniso. Je mi líto.“

Bitva pomalu končila. Poslední savarské astronefy se proměnily

v purpurové oblaky. Chabou útěchou bylo, že z mohutné akarijské

armády zbylo asi dvacet lodí, které unikly tomuto strašnému osudu.

„Mít tak ještě dvě střely, vítězství by bylo naše,“ poznamenal

zklamaně Ray.

Merkurův útok ale vyprovokoval řadu odvetných opatření. Na

jejich loď směřovalo přes dvě stě nepřátelských torpéd.

„I kdyby nebyly příliš silné, mohly by náš generátor značně

oslabit. Bude lepší rychle zmizet. Protivník není příliš rychlý, a tak

doufám, že se nám podaří ponořit se do subprostoru dříve, než nás

dostihnou.“

Mark váhal. Hodinu před startem ještě mluvil s prezidentem,

který měl za sebou první kontakt s Pozemskou Unií. Ta

pochopitelně nechtěla, ani nemohla zasáhnout do konfliktu, který jí

byl cizí. Proto také Skali řekl Markovi:

„Kdyby se situace nevyvíjela příznivě, vraťte se do vašeho světa

a všem vysvětlete, co se tu odehrálo. Možná se vaší vládě zželí

mého lidu, který by se jinak dostal do otroctví.“

Uplynulo deset sekund. Ray pozoroval svého přítele, který s

přimhouřenýma očima přemýšlel. Konečně se rozhodl. Pronesl

84

strnule:

„Letíme k Savaře!“

„Toho jsem se právě obával,“ zabručel android. „To ses nemohl

rozhodnout nějak rozumněji? Co takhle utéct? Nezapomínej, že za

sebou máme smečku pronásledovatelů.“

Torpéda sledovala měnící se dráhu Merkura. Po určitou dobu

zůstávala vzdálenost mezi nimi stejná, ale potom se začala

zmenšovat.

Ray uhodl, na co jeho přítel myslí a odpověděl: „Máme už jen tři

makety. To na jejich oklamání nestačí.“

„Nebudeme s nimi plýtvat. Vletíme do atmosféry Savary dříve,

než nás dostihnou. Potom provedeme manévr, který jsme už

několikrát vyzkoušeli.“

„Ty si budeš tak dlouho hrát s ohněm, až se spálíš,“ pronesl

věštecky Ray.

Mezitím velitel Akařanů shromáždil své astronefy, které měl

rozptýlené po bojovém poli tisíce kilometrů od sebe. Kdyby věděl,

že mu zůstane tak malý počet lodí, asi by se do celé té akce

nepouštěl.

Merkur se přibližoval obrovskou rychlostí k Savare. „Stoč směr

letu a zpomal.“

Vanisa tiskla křečovitě opěradla svého křesla a nemohla

odtrhnout oči od shluku střel, které je stále pronásledovaly. Planeta,

jejich veliká planeta byla už docela blízko. Na obrazovce před sebou

viděla, jak se proplétají bílá oblaka s modří oceánu… Prudké

zpomalení způsobilo, že se jí bezpečnostní pásy zaryly do prsou a

začaly ji málem dusit.

Merkur pronikal do atmosféry planety. Intenzívní tření o

molekuly vzduchu kabinu rozpálilo. Vnitřní teplota začala, i přes

výkonné klimatizační zařízení, rychle stoupat. Cestujících se

zmocnil nepříjemný pocit lidí v sauně, kde nefunguje regulace.

„Střely ve vzdálenosti dvanáct tisíc metrů… deset tisíc,“ hlásil

kovový hlas palubního počítače.

„Zpomal ještě víc,“ nařídil Mark.

Popruhy se zarývaly do těl ještě bolestivěji.

„Střely ve vzdálenosti pět tisíc… čtyři tisíce… dva tisíce metrů.“

85

Mladá žena sténala strachy. Náhle se před jejíma očima zablesklo

a pak znovu a zas. Úplný obří ohňostroj… Výbuchy radosti.

„Co se to stalo?“ blábolila omámeně.

Kabinou se rozezněl Markův hlasitý smích.

„Střely naštěstí nepřemýšlejí. Letí tak rychle, že shoří v

atmosféře jako létající hvězdy. Jediný problém je ve správném

načasování tohoto manévru a v tom je Ray opravdový specialista.

Teď, když jsme se zbavili pronásledovatelů, měli bychom zkoumat,

co nás čeká.“

Merkur letěl nad zčeřenými vlnami oceánu.

„Letíme na astroport?“ hlesla Vanisa, která se ještě

nevzpamatovala z toho, co právě prožila.

„V žádném případě, letiště napadnou Akarijci a my nemáme

šanci proti nim nic podniknout. Existují na vaší planetě neobydlené

ostrovy?“

„Všechny ostrovy jsou neobydlené. Naše nepočetné obyvatelstvo

se soustředilo na hlavní kontinent.“

Ray pátral po obrazovce a pak určil bod v oceánu.

„Sopečný původ, půda pevná. Biologické detektory

nezareagovaly. To by se nám mohlo hodit.“

Merkur se dotkl podpěrami půdy z černého čediče. Ostrov, na

němž se tyčila asi pět set metrů vysoká hora, vypadal zdáli jako

vdova zahalená do smutku. Zakrslá vegetace se pokoušela tu a tam

zapustit kořínky v neúrodné půdě.

„To není žádný ráj,“ usmál se Mark, „tady nás Akarijci určité

hledat nebudou.“

Vanisa se otřásla hrůzou, když uviděla, na jak úzké ploše astronef

přistál.

„To je další Rayova specialita. Kdyby bylo třeba, přistál by na

talíři od snídaně.“

„Co uděláte nyní?“

Mark se podíval na hodinky.

„Pojedeme do Karby, abychom zjistili situaci, ale bude

rozumnější počkat na tmu. Teď se nad vaším hlavním městem teprve

šeří. Máme tři hodinky na odpočinek. Dáme si něco na povzbuzení a

sníme večeři. Kdo ví, kdy zase budeme jíst.“

86

Vanisa udělala několik nejistých kroků. Plaše se usmála.

„Zajdu si do sanitárního bloku. Ještě nikdy jsem se tolik strachy

nezapotila a pořád nemohu uvěřit tomu, že jsem naživu.“

87

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

15

88

Vanisa se šeptem obrátila na Marka:

„Proč vlastně neletí Ray výš? Jsme těsně nad vlnami!“

Před půlhodinou opustili Merkur a nastoupili do přibližovacího

modulu, který nyní klouzal nad oceánem jako obrovský surf.

„Nevím, možná už Akarijci nainstalovali radarovou ochranu.

Pokud se budeme držet nízko, nemohou nás objevit.“

„To je ale velmi nebezpečné!“

„Buďte klidná, Ray se v tom vyzná.“

Na obzoru se objevila červenavá záře.

„To je letiště,“ řekl android. „Všechny budovy jsou v

plamenech.“

„Musíme letět oklikou a přistát ze severu. Nevíte o nějakém

místě, Vaniso, kde bychom mohli nepozorovaně přistát? Rád bych,

aby nás nikdo neviděl.“

„Mám na břehu oceánu osamělou vilu. Je schovaná v hustém

borovicovém lese. Myslím, že ji Akarijci sotva objevili.“

„Výborně, jedeme k vám na návštěvu.“ Mladá žena se ujala

navigování a Ray mohl zanedlouho posadit modul do písku

nedaleko domu. Přeběhli několika set metrový úsek a ukryli se mezi

stromy, „Nemůžete nechat váš stroj na pláži, Akarijci by ho mohli

objevit.“

„Nebojte se, nehrozí mu žádné nebezpečí. Je naprogramován tak,

aby se vrátil automaticky k Merkuru.“ Ray vstoupil do tmy a

telepaticky Marka informoval: „Mé detektory nic nehlásí, můžeme

jít.“ Ze tmy se vyloupla bílá přízemní stavba. Velké prosklené

výklenky, střecha lehce skloněná. Vstupní dveře se automaticky

otevřely, jakmile se Vanisa přiblížila. Zámek byl nastaven na její

biologické vlny.

„Pojďte dál,“ řekla a vztáhla ruku k vypínači.

„Počkejte, nedají se nějak zatemnit okna?“

„Promiňte, úplně jsem tady na půdě svého rodinného domu

zapomněla, že jsme uprostřed války.“

Za okamžik ozářilo velkou místnost světlo. Bylo důmyslně

ukryto na několika místech a ze tmy tak vystoupilo vkusné zařízení

vnitřního prostoru. Široký gauč, křesla, stůl ze světlého dřeva.

Vanisa otevřela skříň zabudovanou ve zdi.

89

„Teď je řada na mě, abych vám nabídla občerstvení.“

Zatím co vyndávala láhev a skleničky, Mark se zeptal:

„Jak daleko jsme od Karby?“

„Asi třicet kilometrů.“

„Máte vůz?“

„Nemám, vlastně ne tak docela, mám malé terénní vozidlo, se

kterým jezdím v dunách.“

Mark si všiml videotelefonu.

„Mohla byste se spojit s někým v Karbě? Potřebovali bychom

vědět, jaká tam je situace. Telefon často funguje i za nejhorších

podmínek.“

Vanisa se zamyslela.

„Co kdybych zavolala do paláce?“

„To ne, to by bylo příliš riskantní. Palác bude prvním místem,

které Akarijci obsadí.“

„Pokusím se zavolat k mé tetě.“

Za půl minuty se na obrazovce objevil obličej asi padesátileté

ženy. Působila impozantním dojmem, měla pravidelné rysy a velké,

modrofialové oči.

„Vaniso, kde jsi? Strašně jsem se o tebe bála. Tvůj strýc mi

neprozradil, žes odjela.“

„Teď ti nemohu nic vysvětlovat. Jaká je situace?“

„Katastrofální. Akarijci zničili obranu letiště a přistáli. Ihned

vysadili vojsko a vyrazili na Karbu. Policejní oddíly, hlídkující na

příjezdu do města, byly smeteny. Tvůj strýc mi nařídil, abych

uprchla. Chtěl, abych šla do tvého domu, ale obávala jsem se

cestovat sama a tak jsem šla sem.“

„A co on?“

„Zůstal v paláci a teď už je asi zajatý. Potom vtrhli Akarijci do

města. Neodvažuji se domýšlet, co se tam děje.“

Na Markův pokyn Vanisa hovor ukončila.

„Zůstaň ukrytá, teto, zavolám ti, jak jen to bude možné!“

Obrazovka zhasla a pozemšťan přecházel zamyšleně sem a tam.

„Tomu pořád nějak nerozumím,“ bručel. „Akarijské astronefy

nejsou větší než vaše. Kolik mohou pojmout lidí?“

„Myslím, že asi dvacet. Akarijci nejsou zvyklí na velký komfort.“

90

„Tak jsem předvídal správně. Víc se jich tam nevejde už proto, že

s sebou vezou vozidla a výzbroj. Pokud vím, tak jim nezbylo víc než

dvacet neporušených strojů.“

Po krátkém kalkulování vykřikl:

„Je to neuvěřitelné, skupina čtyř set mužů se zmocnila města

čítajícího deset tisíc obyvatel!“

Vanisa se dala do pláče.

„Kromě letek kosmonautů nemáme žádnou profesionální armádu.

Jen malý policejní útvar, který je téměř bez práce. Moji spoluobčané

jsou vlídní a moudří, jsou materiálně zabezpečení. Nepotřebují nad

sebou hrozbu, aby museli respektovat zákony.“

„Škoda, že Akarijci nejsou jako vy. Půjdu se s Rayem podívat do

města. Byl bych rád, kdybyste zůstala zde.“

Mladá žena rozhodně zavrtěla hlavou.

„V žádném případě, neznáte Karvu a budete potřebovat

průvodce.“

Android telepaticky vyslal:

„Má pravdu, můžeme bloudit a narazíme na nepřátelskou

hlídku.“

Mark, ač nerad, kapituloval.

„Dobře tedy, pojďte s námi. Ukažte nám to vaše vozidlo.“

Vanisa je zavedla do podzemní garáže, kde byl zaparkován

zvláštní stroj. Měl motor, čtyři kola s širokými pneumatikami a nad

nimi otevřenou skořepinu se dvěma anatomicky tvarovanými

sedadly.

„Budeš s tím umět jezdit, Rayi?“

Android si vozidlo zběžně prohlédl a odtušil:

„Bez problému.“

„Proč nenecháte řítit mě, já vozidlo znám.“

„Vy nás povedete,“ rozhodl Mark.

Dveře garáže se automaticky otevřely, jakmile se vozítko

nastartovalo. Pozemšťané se s ním rychle vyhoupli na cestu vedoucí

lesem. Voněly tu eukalypty a borovicové jehličí.

„Rozsviťte světla, v té tmě byste mohl sjet z cesty a narazit do

stromu.“

„Je lepší zůstat potmě, Ray v noci vidí velmi dobře. Proto jsem

91

chtěl, aby řídil on. Nešlo by to rychleji?“

„Terénní vozy víc než padesát kilometrů za hodinu neudělají.

Jsou určeny k pohodlným projížďkám.“

„Já bych dal přednost obrněnému průzkumnému vozidlu.“

Než spatřili blikající světla města, uběhlo půl hodiny. K jejich

nelibosti městské osvětlení fungovalo velmi dobře a zalévalo ulice

jasným světlem. Ray náhle odbočil a zastavil ve stínu stromu.

„Tři sta metrů před námi je vojenské vozidlo.“

„Všiml jsem si.“

Byl to nazelenalý kamión. Nad kabinou mu trčel kulomet a vzadu

měl otevřenou plošinu.

„Nevidím žádnou posádku.“

„Podíváme se na auto zblízka. Půjdeme zprava, kde je víc stínu.“

Ray uchopil přítele za ruku a vsunul mu do ní laserovou pistoli.

„Myslím, že ti přijde vhod. Zkontroluj si ochranné pole. I

primitivní náboje mohou být nebezpečné.“

Mark se obrátil na Vanisu a tiše zašeptal:

„Zůstanete tady a kdyby došlo k nejhoršímu, neotáčejte se a

utíkejte. Schovejte se do lesa, tam můžete nejspíš uniknout. Určitě

nebudou pročesávat terén.“

Asi za čtyři minuty dorazili ke kamiónu. Kabina byla prázdná, ale

vzadu se ozývalo sténání. Mladá, zcela nahá dívka se marně bránila

dvěma Akarijcům, z nichž jeden ji držel za ruce a druhý se chystal ji

znásilnit.

Mark pohledem pobídnul Raye a ten jako kočka skočil do

kamiónu. Tupým úderem do týlu ukončil násilníkův život, dřív než

ten holomek dospěl k vyvrcholení. Druhý chtěl zakřičet, ale hrdlo

mu rozdrtil strašlivý stisk ruky podobné kleštím. Záchvěv, pak další

a muž se svalil jako vycpaný panák.

Vyděšená dívka se přimkla k Markovi, který ji rukou přikryl ústa,

aby nekřičela. Ray vytáhl mrtvoly, svlékl je a schoval těla do

blízkého nádherně kvetoucího křoví.

Naštěstí pro Marka dorazila Vanisa a dívku trochu uklidnila.

Přesto stále přerývaně vzlykala, když vyprávěla, co prožila:

„To je hrůza! Akarijci vnikají do domů a znásilňují ženy.“

„Je jich mnoho?“

92

„Asi několik set, nevím.“

„Kde bydlíš?“

„Tady nedaleko, v tom třetím domě. Akarijci mě vyvlekli ven a

hodili do projíždějícího kamiónu. Tam už na mě čekali další.“

„Vrať se domů. Dnes v noci se už nejspíš nevrátí.“

Mark si navlékl zelenou uniformu ze silné látky.

„Tak, a co navrhuješ dál?“

„Ta dívka nám přes všechny prožité hrůzy poskytla velmi cenné

informace. K dobytí Karby zmobilizoval akarijský admirál zřejmě

veškeré své síly. To znamená, že na letišti mnoho lidí nezůstalo.“

„Snad na ně nechceš zaútočit?“ vyděsil se Ray.

„Proč ne? Přemýšlej. Kdyby vzlétl jenom jeden astronef, mohl by

svými střelami zničit celé město.“

„Tak jedem. Ty budeš řídit kamión a já se postarám o kulomet.“

Vanisa trvala na tom, že je doprovodí.

„Nestojím o to, aby mě někdo na rohu znásilnil.“

„Vmáčkněte se do kabiny a hlavně se neukazujte. Jak se

dostaneme nejkratší cestou k letišti?“

„Třetí ulice vpravo, potom na náměstí doleva.“

Vozidlo se rozjelo. Ray jel pomalu, tak aby nebudil pozornost.

Tvrzení mladé dívky bylo bohužel pravdivé. Z mnoha domů se

ozývaly výkřiky a nářek. Z jedné budovy vyběhl stín, za nímž se

rychle mihl jiný. Surovec povalil ženu na zem a vrhl se na ni.

„Přijíždíme na silnici, hlídá ji ozbrojené vozidlo. U kulometu

někdo je.“

Mark se příliš nerozmýšlel. Teď, když se pustil do akce, nemohl

přece ustoupit. Pozorovat, zůstat nestranný, nevměšovat se – to je

pěkná teorie byrokratů, kteří neznají svět jinak, než z tepla své

kanceláře.

„Jakmile budeš na dostřel, použij dezintegrátor. Ten aspoň

nadělá nejméně stop.“

Kamión pokračoval v pomalé jízdě. Akarijci si jich nevšímali,

považovali je za své kolegy. Nocí vyšlehl nenápadný nafialovělý

záblesk. Vozidlo zmizelo jako kdyby ho spolkla obrovská,

neviditelná tlama.

Vanisa nevěřila svým očím.

93

„Co se to stalo? Kde je kamión?“

„Můj přítel umí několik salonních kousků,“ zasmál se Mark, „ale

nemůže je používat příliš často, protože by si vyčerpal generátor.“

94

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

16

95

Mark se podíval na chronometr. Půlnoc pryč… Věděl, že naději

na úspěšný přepad mají jedině v noci.

„Je mi líto, Marku, rychleji to nejde,“ vyslal Ray telepaticky.

„Je to stará dýchavičná kára.“

Silnice byla pustá, ubíhala rovně do dáli a minuty se monotónně

vlekly. Vanisa si přesedla k Markovi.

„Myslíte, že máme nějakou naději? Co zmůžete vy sám proti celé

eskadře?“

„Upřímně řečeno nevím. Kdybych byl rozumný, tak bych už

dávno seděl v Merkuru a ukrýval se v bezpečí subprostoru.“

„Tak proč jste tady?“

„Asi proto, že nerad opouštím své přátele, když jsou v

nebezpečí.“

Ozval se Ray:

„Blížíme se k astroportu. Na cestě je závora a u ní stojí dva

vojáci. V budově po pravé straně jsou další.“

„Zpomal, budeme předstírat, že máme nějaké pověření.“

Mark se naklonil k Vanise a pošeptal jí:

„Řekněte mi, jakou řečí mluví Akařané?“

„Stejnou jako my. Když jsme přistáli na jejich planetě, tak ji

automaticky přijali za svou.“

„Tak to máme štěstí. Nate, tohleto rozkousejte a spolkněte.“

Vložil jí do úst bílou tabletku, kterou vytáhl z krabičky v kapse.

„Od této chvíle jen mlčte a hlavně se vůbec ničemu nedivte.“

Hlídka na ně vyštěkla:

„Váš příkaz k jízdě!“

Mark dělal, jako by nic neslyšel a spustil:

„Mysleli jsme si, že byste vzali zavděk nějakým povyražením.

Vezeme vám dárek.“

Uchopil Vanisu za ruku a násilím ji zdvihl. Z budovy vyšli dva

vojáci, slyšeli, že přijel kamión a když uviděli, co se děje, spustili

radostný povyk, kterým přilákali další druhy. Všechny pohledy se

dychtivě upřely na mladou ženu a nikdo už se nezabýval dvěmi muži

v přítmí kabiny kamionu.

Po jejím těle se sápalo mnoho rukou, vojáci dívku popadli a

odnesli si ji dovnitř. Místnost byla osvětlena ostrým světlem, uvnitř

96

to čpělo připáleným tukem a potem.

Vanisu hodili na zem, čísi prsty jí neurvale roztrhly uzávěr

kombinézy a odhalily jí hruď, břicho a stehna. Řvala, bránila se, ale

marně. Ruce jí přitiskli k zemi a nesnesitelná síla jí začala

roztahovat kolena od sebe. Nazelenalé tváře nad ní se tlemily a něčí

tělo se pokoušelo vklínit mezi její stehna.

Pak se náhle Akařan sesul na svoji oběť. Stisk povolil a ruce

měla opět volné. Zděšeně se rozhlédla. Všichni ti vojáci znehybněli,

jako by je někdo uspal. Znechuceně odstrčila tělo, které ji svojí

vahou drtilo a posadila se. Mark vběhl dovnitř a tvářil se ustarané.

„Co se to tu proboha dělo?“ koktala Vanisa.

„Anestetický granát,“ oznámil stručně Mark. „Vám jsme dali

protilátku, aby na vás nepůsobil.“

Podal Vanise ruku a pomohl jí vstát a neodpustil si přitom

obdivný pohled na její poprsí. Zlost mladé ženy přehlušila stud,

který by ji normálně ovládl.

„Proč jste nepřišli dřív! Ještě několik vteřin a ten darebák by mě

zneuctil!“

„Nejdřív jsme se museli v tichosti zbavit stráže u závory.“

„Na co si to hrajete?“

„Nevěděl jsem, kolik jich tu je a potřeboval jsem je zneškodnit

všechny najednou. Jediný způsob, jak je shromáždit, bylo nabídnout

jim nějaký lákavý bonbónek, na který by se jako vosy nachytali. Je

mi velice líto, že jste musela podstoupit takovou nepříjemnost.“

Nasedli do kamiónu. Brzy přišel i Ray, převlečený do stejnokroje

strážného.

„Neprobudí se?“ strachovala se Vanisa.

„Pochybuji, po tom, co je Ray ošetřil…“

Žena se otřásla a Mark potom dodal:

„Každá válka je špinavá. Boj je krutý a my za to nemůžeme.“

Vozidlo dojelo bez odporu nepřátel až na astroport. Všechny

budovy značně utrpěly bojem. Kontrolní věž se sesunula a z

přijímací haly zbyly jen doutnající trosky. Katastrofě unikly jen dvě

boční budovy.

„Máme štěstí, že vojáci jsou spořádaní a disciplinovaní,“ uchechtl

se Mark.

97

Na astroportu stálo ve dvou pěkně vyrovnaných řadách dvacet

astronefů. Ray zastavil s náklaďákem asi sto metrů od jedné z

neporušených budov.

„Umíš hrát kuželky?“ zašeptal Mark.

„Cože? Nevím, o čem to mluvíš.“

„Podívej se pořádně. Když by se ulomila jedna z podpěr u první

rakety, ta se svalí a spadne na vedlejší stroj a ta zase na další. Při

troše štěstí se takhle povalí celá řada.“

„To by mohlo být docela legrační,“ odpověděl android, zamyslel

se a dodal: „To by se mělo dotáhnout k dokonalosti. Nejdřív je

potřeba umístit pod propulsory granáty, které by způsobily několik

požárů. Naštěstí jsem si jich před odchodem z Merkuru udělal malou

zásobu. Znáš mě, jsem pilný jako mraveneček.“

Granáty byly malé kuličky asi tři centimetry v průměru, daly se

lehce připevnit k jakémukoliv předmětu a skrývaly v sobě ohromnou

tepelnou energii.

„Myslím, že je třeba jednat ze dvou stran najednou.

Pravděpodobnost úspěšného zničení všech strojů najednou se tak

zvýší.“

„Jdeme na věc.“

„Dávej zatím pozor na budovy, cítím, že je tam mnoho lidí.“

Ray se vznesl do výše a Vanisa překvapením otevřela pusu.

„On… letí!“

„Zase ty jeho kejkle.“

Pozemšťanovy nervy byly napjaté k prasknutí.

„Pozor, umístil jsem granáty s časovanou roznětkou, a teď uvedu

do chodu dezintegrátor.“

Mark zahlédl sotva znatelné nafialovělé záblesky. První astronef

se naklonil jako opilý kolos a narazil do svého souseda. Vyšlehla

prudká záře, následoval výbuch, který osvětlil přistávací plochu a

otřásl zemí.

Pozemšťan si však světelného divadla moc neužil. Z budovy

vyběhlo několik postav. Stiskl spoušť svého kulometu. Protože tento

typ zbraně neznal, první dávka střel pokropila beton dobře dvacet

metrů před Akarijci. Pak už zamířil lépe. Několik těl se zhroutilo,

další vojáci vybíhali a v panice stříleli na vše kolem sebe. Kulky

98

hvízdaly Markovi okolo uší.

Na přistávací ploše se rozpoutalo peklo. Výbuchy následovaly

jeden za drahým, tlaková vlna rozhoupala kamion a betonovou

plochou se valily proudy žhavého vzduchu.

Přiběhl Ray a než stačil vskočil do kamionu, zasypaly ho kulky

vystřelené dvěma vojáky, kteří se před ním náhle objevili, Odrazily

se však od jeho ochranného pole. Z androidova ukazováčku vyšlehly

dva červené paprsky. Akarijci se zhroutili s malou černou dírkou

uprostřed čela.

Poslední salvou z kulometu byli zlikvidováni tři další strážci.

Mark si hřbetem ruky otřel zpocené čelo.

„Musíme pryč, nedá se tu už dýchat,“ řekl Ray a nastartoval

kamion.

„Počkej, zajeď k budově, musíme se ujistit, že tam nezůstal

nikdo, kdo by zalarmoval ostatní v Karbě. Kdoví, jakou pomstu by

pak místním obyvatelům akarijský admirál nachystal.“

Kamion zastavil před budovou.

„Udělám to sám,“ řekl android a seskočil na zem.

Nečekal na odpověď a vnikl do prvních dveří. Za deset vteřin byl

zase venku.

„Vzduch je čistý. Podíváme se ještě vedle.“

Dveře byly uzamčené, ale energickému kopanci neodolaly.

Tentokrát to trvalo déle. Mark si pohrával se spouští své zbraně a

málem ji instinktivně stiskl, když z budovy vyšlo asi tucet mužů.

Ray mu však stačil telepaticky sdělit:

„Nestřílej, jsou to zajatci, které jsem osvobodil.“

V červenavém světle plamenů poznal Gerika, který šel v čele. Na

hlavě mu krvácela velká rána.

Mark seskočil z kamionu a šel mu naproti. Oba se objali.

„Mark, Vanisa, jak je to vůbec možné?“

„Geriku! Myslel jsem, že jste zahynul se zbytkem eskadry.“

„Dostal jsem zásah a vteřinu před tím, než můj astronef

explodoval, jsem se stačil zachránit v nouzovém člunu. Podobně se

vedlo i těmto přátelům. Když jsme však přistáli na letišti, které bylo

mezitím napadeno, padli jsme do zajetí.“

V plukovníkových očích se ironicky zablesklo.

99

„Akarijci by nás byli hned popravili, kdyby nechtěli získat

informace o jistém astronefu a o jeho střelách, které jim způsobily

obrovské ztráty. To nám zachránilo život.“

Trvající požár byl doprovázen silnými výbuchy skladiště munice.

„Vidím, že jste zasáhli velmi účinně,“ konstatoval Gerik.

„Já jsem měl také velké štěstí,“ hlesl Mark. „Naše práce ale ještě

neskončila. Stovky Akarijců teď řádí po Karbě. Budete schopni

bojovat?“

„Samozřejmě, co máme udělat?“

„Posbírejte zbraně a munici, vrátíme se do města.“

100

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

17

101

Město Karba bylo stále zalité světlem. Vozidlo, které Ray při

odjezdu zničil, nebylo nahrazeno, a tak bez obtíží pronikli do centra.

„Jaký máte plán, Marku?“ zeptal se Gerik.

„Chtěl bych osvobodit prezidenta.“

„Palác je asi pět set metrů vpravo. Mezi stromy prosvítá jeho

střecha.“

„Výborně! Tam zastavíme, Rayi.“

„Půjdeme s vámi.“

„Ne, palác je určitě střežen a přímý útok by mohl vystavit

prezidenta velkému nebezpečí. Pokusíme se vniknout do paláce

potichu.“

„A co my?“

„Rozdělte se na dvě skupiny a začněte pročesávat město. Musíte

vniknout do každého domu. Divadlo, které tam uvidíte, nebude asi

příliš veselé. Zdá se, že Akarijci řádí ve skupinách po dvou, po

třech. Pokud to bude možné, zlikvidujte je tiše. Když budeme mít

štěstí, tak se k nám přidají další stateční občané města. A ještě jednu

radu. Na křižovatkách hlídkuje ještě řada vozidel podobných tady

tomu. Nezapomeňte, nejprve je třeba zlikvidovat kulomet. Mnoho

štěstí.“

Na odchodu zadržela Marka Vanisa. Měla ztrhané rysy a

popelavé tváře. Držela se jen silou vůle. Ukázala na nedaleko stojící

dům.

„To je vila mé tety. Ráda bych si u ní odpočinula, Vám by malé

osvěžení také udělalo dobře. Museli jste se pořádně zapotit.“

Markovi se jazyk lepil na patro. Přikývl.

„Ale rychle. Do rána zbývají sotva tři hodiny.“

Proběhli zahradou. Vstupní dveře byly otevřené. Pozemšťan

přitiskl Vanisu ke zdi a chopil se své laserové pistole. Ray přeskočil

tiše práh. Na koberci zápolila nešťastná žena s Akarijcem, který se ji

snažil znásilnit. Jeho druh se na ně díval a popíjel.

Násilník okamžitě padl zasažen prudkou ranou do vazu. Druhý se

sápal po své pušce, ale marně. Markova střela byla rychlejší.

Vanisa přiskočila ke své naříkající tetě a pomohla jí na nohy.

„Tebe také Vaniso…?“

„Ne, ale měla jsem namále,“ odpověděla mladá žena a nevraživě

102

pohlédla na Marka.

Prezidentova žena si utřela slzy a pokusila se o úsměv.

„To vy jste ti pozemšťané, o kterých hovořil můj manžel? Raději

bych se s vámi seznámila za jiných okolností. Děkuji vám za vaši

pomoc.“

„Byli báječní. Zničili…“

„Na vyprávění bude čas později,“ přerušil ji Mark. „Prosil bych

sklenku vody a Ray nás zatím zbaví nevítaných návštěvníků.“

Vanisa běžela do kuchyně a Mark se obrátil na její tetu, která

nehnutě seděla, dívala se tupě před sebe a do očí se jí draly slzy.

„Musíte zapomenout na to, co jste prožila. Cítíte se pošpiněná,

zahanbená a myslíte na svého muže. Věřte mi, že je to pouze noční

můra a zlý sen, který se za svítání rozplyne. Útočníci za svůj čin už

zaplatili. Váš život však pokračuje. Obyvatelé Karby teď budou

potřebovat mnoho energie, aby napravili všechnu tu spoušť. Nimrat

se v minulosti nikomu nepomůže.“

Prezidentova žena uchopila Marka za ruku.

„Děkuji vám za vaše slova. Máte pravdu, v této chvíli je třeba

myslet pouze na boj s útočníky.“

Vanisa se objevila s velkým džbánem ovocné šťávy. Oba vypili

rychle po sobě několik sklenic.

„Zůstaňte zde ukrytá, vrátíme se sem, jakmile to bude možné.“

„Půjdu s vámi,“ prohlásila rezolutně prezidentova žena. Aby

předešla Markovým protestům, dodala:

„Znám v paláci každé zákoutí. Pojďte rychle.“

Vanisa nechtěla zůstat sama a chystala se vyrazit s nimi také. Ray

telepaticky zavrčel:

„Nejdeme na žádnej bál.“

Procházeli bez potíží osvětlenými ulicemi a byli rádi, že Akarijci,

zaměstnaní loupením, nezorganizovali početnější hlídky. Mark ležel

na trávníku v houští a pozoroval palác. Před vstupem stálo ozbrojené

vozidlo a několik hlídek.

„Zezadu vede do paláce ještě jeden vchod,“ šeptala prezidentova

žena.

Skupinka obešla budovu, kde hlídkovali dva muži. Dostat se k

zadním dveřím znamenalo přeběhnout sto metrů otevřeného

103

prostoru.

„Nemůžeme ztrácet čas,“ řekl Mark a pozdvihl laserovou zbraň.

„Já si beru toho vpravo a ty máš toho druhého.“

Dva červené záblesky vyšlehly naprosto současně. Ještě než těla

dopadla na zem, vyrazil Mark vpřed.

„Dveře jsou zavřené,“ šeptla Vanisa, která běžela za nimi.

„S takovým detailem si Ray snadno poradí.“

Jemný laserový paprsek vyřízl s překvapující lehkostí zámek.

Před pozemšťany se objevila dlouhá, slabě osvětlená chodba.

„Třetí dveře vpravo vedou do kanceláře mého muže,“ zašeptala

žena.

Prezident Skali seděl sklesle v lenošce. Naproti němu u jeho stolu

seděl sám akarijský admirál a tvářil se spokojeně. Za ním stáli v

pozoru dva vojáci. Admirál pohlédl na své hodinky a usmál se:

„V této chvíli se mnoho vašich spoluobčanek dočkalo sladké

odměny. Nařídil jsem svým mužům, aby znásilnili všechny ženy,

které najdou. A jak znám své lidi, jistě odvedou dobrou práci. Vaše

ženy na to budou dlouho vzpomínat.“

„Proč jste tak krutý,“ zasténal Skali.

„Po takové noci přijmou vaši spoluobčané s ulehčením zprávu o

kapitulaci, kterou pronesete hned zítra ráno. Podřídí se tím spíše,

když slíbíme zavést znovu pořádek.“

„Nikdy nepodepíšu smlouvu, která by z nich udělala otroky!“

„Budete muset! Když nemáte soucit s obyvateli Karby, uvidíme,

co budete dělat, až moje astronefy začnou řádit na dalšími městy,

zničíme je jedno po druhém. Bude-li to nutné, proměníme tuto

planetu v poušť. Osud jejich obyvatel je mi lhostejný. Důležité pro

mne je zmocnit se vašich podzemních továren, které nepotřebují

žádné pracovní síly.“

Otevřely se dveře, vstoupil důstojník a srazil podpatky.

„Admirále, naše spojení s eskadrou je už dvě hodiny přerušeno,“

oznámil hlasitě důstojník.

„Proč?“ ještě hlasitěji zařval admirál.

„Nevíme, poslal jsem tam hlídku, které ještě nedorazila, ale už z

dálky hlásí, že obzor je v plamenech.“

„Chci hlášení každou hodinu! Kde je můj útvar?“

104

„Podle vašich rozkazů se muži rozešli po městě a nikde nenarazili

na odpor.“

„Všichni?“

„Ano, admirále, s výjimkou desetičlenné hlídky v paláci a hlídky,

která odjela na letiště.“

„Jděte, kapitáne, a okamžitě mi hlaste zprávy, které obdržíte!“

Rozhostilo se tíživé ticho. Admirál nervózně ťukal prsty do stolu.

„Jestli savarské vojsko na mé muže zaútočilo, strašlivě se

pomstím. Přísahám, že na každém stromě ve městě bude někdo

viset. Na náměstí nechám ubičovat k smrti desítky žen. Varoval

jsem vás, že jakýkoliv pokus o odpor bude nemilosrdně potrestán.“

Uplynula čtvrthodina, přerušovaná pouze bubnováním prstů na

stůl. Náhle se znovu objevil důstojník. Jeho zelený obličej dostal

zvláštní, popelavou barvu. Byl tak ohromen, že zapomněl svého

nadřízeného pozdravit. Dříve než mu to admirál stačil vytknout,

důstojník zakoktal:

„Je to hrozné. Naše flotila zmizela… letiště je v plamenech a plné

mrtvých.“

Zpráva admirála uzemnila.

„Vzpamatujte se, chci slyšet fakta,“ zaječel.

Akarijec se však už vysvětlení nedočkal. Dvířka za Skaliho

lenoškou se rozlétla.

„Nikdo ani hnout,“ vykřikl Ray.

Oba hlídači se domnívali, že mají před sebou neozbrojeného

muže. Zareagovali okamžitě, ale zhroutili se s malým černým

otvorem uprostřed čela.

Důstojník už vytahoval pistoli, ale Mark jej zasáhl do prsou.

Admirál se ani nepohnul, zůstal jako zkamenělý. Podařilo se mu jen

vyrazit:

„Jak jste se opovážili… Strašlivě vás potrestám… Na tu pomstu

bude obyvatelstvo vzpomínat ještě po mnoho let…“

Obě ženy se vrhly k prezidentovi. „To bylo šílenství, Vaniso,

odvážit se proniknout až sem!“

„Přišli jsme vás osvobodit,“ řekl Mark.

„Jak jste to dokázali? Na oběžné dráze kolem Savary je sto

astronefů připravených zasáhnout.“ Admirálovi se již vracela

105

rozvaha. Pohlédl významně na své hodinky. „Nedostane-li můj

zástupce ode mne pravidelnou zprávu, má rozkaz bombardovat

planetu. Chcete-li se tomu vyhnout, složte okamžitě zbraně. Vaše

životy zůstanou zachovány.“

Zbytek věty se rozplynul ve výbuchu smíchu. Admirál rozzuřeně

pohlédl na odvážlivce, který si dovolil ho přerušit.

„Mluvme vážně,“ potřásl Mark hlavou. „Oba víme, že vaše flotila

už neexistuje. Po bitvě vám zbyl přesně dvacet jeden astronef a z

nich ještě dva byly vážně poškozené. A ty astronefy se právě

vypařily. Věřte mi, že jsem je pečlivě přepočítal, než jsem akci

začal.“

Mark pokračoval tónem profesora plísnícího svého žáčka:

„Dopustil jste se trestuhodné neopatrnosti. Vím, že jste musel

vylodit celý svůj oddíl, abyste mohl zaútočit na Karbu. Nikdy jste

ale neměl ponechat všechny své stroje na astroportu.“

Admirál se uraženě ohradil:

„Setkali jsme se jen s minimálním odporem. Deset strojů mělo

dnes ráno odstartovat, čekaly jen na doplnění zásob a paliva, které v

boji vyčerpaly. Dvacet mužů na palubě také něco spotřebuje.“

„To byla drobnost, kterou jste opomněl,“ usmál se Mark.

Admirál se mračil a zkoumal pohledem pozemšťana.

„Kdo jste?“

Odpověď nedostal, a tak s očima upřenýma na laserovou pistoli

pokračoval:

„Tato zbraň a vaše jistota… Vy nejste z tohoto světa… Stroj,

který nám způsobil takové ztráty, to jste byl vy!“

„Nenechte se strhávat bujnou fantazií,“ poškleboval se mu Mark.

„Nařiďte svým vojákům, aby se vzdali.“

Admirál hbitě uskočil vzad, vytáhl pistoli.

„Velký akarijský admirál nesmí kapitulovat. To je otázka cti!“

Bleskurychle přiložil zbraň ke spánku a stiskl spoušť dřív, než

mohl Ray zasáhnout.

„Fanatik až do konce,“ vzdychl Mark. „Měl ale odvahu hájit své

přesvědčení.“

Pokrčil rameny a nařídil Rayovi:

„Zlikviduj hlídky u vstupu do paláce a prohlédni celou budovu,

106

aby se v ní neskrýval ještě nějaký nevítaný host. Použij všech svých

prostředků. Víc problémů s Komisí pro nevměšování si už asi těžko

můžeme dovolit. Já zůstanu u prezidenta.“

Lekl se najednou a telepaticky se zeptal:

„Doufám, že jsi odpojil nahrávací zařízení!“

Okamžitě dostal ironickou odpověď:

„Už se stalo ve chvíli, kdy jsme vstoupili na Merkur. Kdyby se

Komise dověděla o tvých dobrodružstvích, asi by tě ze svých služeb

rychle propustila. A to by mi vadilo, protože spolupracovat s tebou

je pro mě velká čest.“

„Díky, a nyní rychle odstraň tahle těla. V úřední budově to dělá

nepořádek.“

Zatímco android uklízel, prezidentova žena přistoupila ke

knihovně a otevřela malý otočný bar.

„To je manželova tajná zásoba,“ řekla s úsměvem. „Myslím, že si

malé osvěžení zasloužíme.“

Naplnila čtyři sklenky, jednu podala Markovi a pobídla jej:

„Pijte, je tam trochu alkoholu, ale je to povzbuzující a posilující.“

„Děkuji vám, paní prezidentová.“

Zvážněla:

„Říkejte mi Vala, jako moji blízcí přátelé, ráda bych, abyste k

nim patřil.“

Skali se tvářil starostlivě.

„Nevím, jak jste se dostal až sem. Domníval jsem se, že jste už

odjel. Žádal jsem vás přece o to.“

Vyprávění o průběhu bitvy se ujala Vanisa. Zmínila se rovněž o

jejich tajném návratu na Savaru. Mark upíjel ze své sklenky. Nyní,

když byla akce u konce, se ho zmocnila velká únava. Hlavou se mu

honily hrozné pochybnosti. Měl vůbec právo zasahovat? Neměl vše

ponechat osudu? Jeho víčka vážila snad tunu.

Zvuk otvírajících se dveří vymrštil Marka se zbraní v ruce z

křesla. Ulehčeně si oddechl, když uviděl vstupovat Raye s Gerikem.

Pozdravili prezidenta.

„Jak se vyvíjí situace, plukovníku?“

„Už jsme stačili vyřadit z boje stovku Akarijců a po cestě jsme

získali asi padesát našich dobrovolníků. Město jsme rozdělili na

107

několik sektorů, aby se Akarijci nemohli spojit. Jsou tak překvapeni,

že se téměř nebrání, ale protože se odmítají vzdát, musíme je

likvidovat.“

„Dobře, plukovníku. Věřte, že na vaši odvahu a oddanost

nezapomeneme. Skončete to co nejdříve. Obyvatelé Karby už dost

vytrpěli.“

Gerik pozdravil a potom se obrátil k Markovi:

„Zúčastníte se s námi čistky?“

Pozemšťan odpověděl s předstíranou rozhodností:

„To bohužel nepřichází v úvahu, plukovníku. Jsem jen nestranný

pozorovatel, stojící mimo konflikt, který se mne vůbec netýká.“

Gerik zůstal jako omráčený, obrátil se a odešel, zatímco Ray

telepaticky pronesl:

„Výborně, tu větu jsem zaregistroval pro archiv Služby.“

Když se dveře za Gerikem zavřely, vyprskl prezident, který se

před svým podřízeným ještě držel, smíchy. Mark zrozpačitěl a

zabručel:

„Byl bych rád, pane prezidente, kdyby tuhle verzi přijali i všichni

ostatní.“

Skali zvážněl a přitakal:

„Vím, kapitáne Stone. Během celého strašného období jste

neopustil lůžko mé neteře!“

Vanisa se začervenala a oba muži si potřásli pravicí.

108

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

18

109

Mark otevřel líně jedno oko. Slunce pronikající širokým oknem

do pokoje se blížilo k západu. Pohledem na hodinky zjistil, že spal

osm hodin. Když si ráno přál odpočinout v prezidentském paláci,

trvala Vala na tom, že ho musí ubytovat ve své vile.

Po krátkém tápání nalezl Mark koupelnu a dokonce starou břitvu.

Za čtvrt hodiny nato se objevil v obývacím pokoji. Prezidentova

žena právě prostírala stůl.

„Slyšela jsem vás už vstávat. Myslela jsem, že budete mít hlad.

Posaďte se, hned vám něco přinesu.“

„Jsem na rozpacích, rád bych vám s něčím pomohl.“

„V žádném případě. Poslouchám jen svého muže, který by vás po

jídle rád uvítal v paláci. Přestože je unaven, neopustil svou

kancelář.“

Ray se telepaticky ozval a sdělil, že je venku.

„Ve městě se situace uklidnila. Naši přátelé skončili pročesávání

domů a já využívám příležitosti, abych něco urychleně nafilmoval.

Musím ještě doplnit asi čtyřiadvacet hodin záznamů, aby snaživci ve

Službě nezpozorovali, že jsem musil některé nahrávky vystřihnout.“

Za půl hodiny, s žaludkem plným dobrot, se Mark dostavil do

paláce. Byl u vstupu zadržen dvěma strážci, kteří brali své

povinnosti příliš vážně. Naštěstí přivolaný důstojník byl mezi

zajatci, které Mark osvobodil na letišti.

„Vidím, že se vaši muži ve strážní službě činí. Doufám také, že

už stačili opravit zadní dvířka, která jsme včera vylomili.“

Důstojník protáhl obličej.

„O tom nic nevím. Okamžitě tam pošlu pracovní četu.“

Prezident přijal Marka ve své kanceláři velmi srdečně. Na jeho

obličeji se zračila únava, pod očima měl kruhy, ale pohled zářil.

„Noční můra je konečně pryč. Moji spoluobčané jsou vám

zavázáni, zachránil jste jim život a svobodu. Tato zkouška podnítila

jejich energii. Na letišti se už pracuje na odstranění vzniklých škod a

na uvedení veškerého zařízení do provozu. Podzemní továrny, které

neměli Akarijci čas objevit, zvýšily svou výrobu. Do čtyřiceti osmi

hodin bude dokončen první nový astronef. Za několik týdnů bude

jádro naší flotily opět fungovat. Náborem posádek je pověřen

plukovník Gerik.“

110

Pak posmutněl a dodal:

„Naše ztráty byly opravdu velké, a jsem velmi smutný, když

pomyslím na všechny mladé muže, kteří položili své životy za naši

svobodu.“

„Jejich oběť nebyla marná, stačilo jen málo a Akarijci by byli

poraženi už ve vesmíru.“

„Vaše pomoc byla rozhodující. Myslíte si, že bychom mohli

koupit asi tucet astronefů, stejných jako máte vy?“

„Jakmile bude podepsána vaše asociační smlouva s Pozemskou

Unií, budete moci se Zemí svobodně obchodovat. Znám jednu

společnost, která vám s radostí prodá jakékoliv stroje, které budete

chtít.“

Prezident se zájmem pozdvihl hlavou.

„Jestli budete chtít, budu po mém návratu ihned informovat

společnost Cosmos Jet Corporation, která se spojí s vašimi

odborníky.“

„Nebudete s tím mít nějaké potíže?“

Markův obličej se roztáhl do širokého úsměvu.

„Nemyslím. Jsem totiž akcionářem této společnosti, vyrábějící

přes polovinu astronefů na Zemi.“

„Spojil jsem se s ministrem pro galaktické záležitosti, který, jak

si můžete domyslet, byl překvapen, že vás na Merkuru nemohl

zastihnout.“ Skali se rozesmál.

„Kdybyste viděl, jak se tvářil, když jsem mu oznámil, že jste se

vytratil s mojí vnučkou! Zrudl a já už si myslel, že ho raní mrtvice.

Předstíral, že této záležitosti nevěnuje velkou pozornost, ale viděl

jsem, že byl rád, když jsme změnili téma. Přesto se domnívám, že by

bylo vhodné, kdybyste svému představenému zavolal.“

„Udělám to hned, jakmile se vrátím k astronefu, který je ukrytý

na jednom ostrově. S vaším svolením bych rád přistál na vašem

letišti.“

„Samozřejmě, beze všeho, snad najdete volné místo. Slyšel jsem,

že je tam teď velký zmatek.“

Mark se při odchodu z paláce telepaticky spojil s Rayem. Požádal

ho, aby přivolal modul, který by je odvezl k Merkuru. Tentokrát

cestovali v rozumné výšce a let byl příjemný, takže mohli obdivovat

111

planetu pod sebou. Zatímco Ray připravoval v pilotní kabině vše ke

startu, Mark se seznámil s došlými zprávami. Ministerstvo pro

galaktické záležitosti mu poslalo už tři výzvy, na které samozřejmě

neodpověděl. Rozmrzele se zašklebil, zapnul videorádio a nastavil

frekvenci na S.D.P.P. Na obrazovce se objevil týž zrzoun jako před

nedávném.

„Nemáte štěstí, kapitáne Stone, v New Yorku je deset hodin

večer. Přepojím vás na generálův byt.“ Zatvářil se zklamaně, protože

Mark odpověděl: „To je zbytečné, jedná se o obyčejné hlášení, nic

nutného.“

Tentokrát zrzek sázku prohrál.

„Vyřiďte mu, že dovolená probíhá bez problémů a že očekávám

rozkazy pro návrat na Zemi. Zítra se ozvu znovu.“

Merkur přistál na astroportu, kde už na Marka čekala Vanisa.

Pozvala ho na večeři do svého venkovského domu.

Z velkého proskleného okna byl nádherný výhled na pláž s bílým

pískem a na oceán, který v odpoledním slunci dostával narůžovělou

barvu.

„Vaše večeře byla výborná, Vaniso,“ zafuněl Mark a odsunul

talíř.

„Přece jsem vám to slíbila.“

Mladá žena měla na sobě tuniku šarlatové barvy, která jí

obepínala a dávala vyniknout její pěkné postavě. Látka splývala až

ke kotníkům, ale široký rozparek po straně občas odhalil i štíhlé

stehno.

Mladá žena se zdvihla a ukázala na širokou pohovku. „Udělejte si

pohodlí, kapitáne. Dám vám ochutnat starý ovocný alkohol, který se

vyrábí tady na Savaře.“

Mark si lehl na bok a přičichl ke sklence. Linula se z ní jemná

vůně, kterou nebyl schopen identifikovat. Nápoj měl vysoké

procento alkoholu, ale byl i dost sladký.

Vanisa stála před ním a náhle zvážněla, takže musel zaklonit

hlavu, aby se jí mohl podívat do obličeje. Poprvé mu začala tykat.

„Ty i můj strýc jste si zahráli s mou ctí a pověstí. Nejprve jsi mě

málem nechal napospas šesti vagabundům. Nepokoušej se omlouvat,

dobře ses bavil. A potom tvoji nadřízení z Pozemské Unie a také

112

část mých spoluobčanů získali dojem, že jsem se zachovala jako

lehká holka, která podlehne prvnímu, který se namane.“

Marně Mark rozpaky schovával nos do sklenice.

Chápal, že se mladá žena zlobí a musel jí dát za pravdu.

Polohlasně pokračovala:

„Na Savaře jsme už před dávnou dobou vymýtili sexuální

pokrytectví a po pravdě řečeno mínění nějakých pozemšťanů pro mě

mnoho neznamená. Trvám však na jedné věci, ponesu celou tíhu

svých hříchů, ale musím se jich nejprve opravdu dopustit.“

Mark zaslechl zašustit hedvábí, a pak jen fascinovaně hleděl, jak

se červená tunika změnila na malou hromádku na podlaze. Objevily

se pěkně tvarované nohy. Zdvihl oči. Před ním stála Vanisa nahá,

byla nádherná, krásné kulaté poprsí, ploché břicho a zaoblená

stehna… Mark se zářivě usmál. Pomalu poklekla jedním kolenem na

gauč vedle něj. Její jemná, dlouhá ruka ho začala hladit po tvářích,

krku, potom vklouzla pod kombinézu a otevřela první přezku.

Mark ji uchopil pevně kolem pasu. Vanisa položila jemně na

gauč i druhé koleno a jejich rty se spojily.

Ze závratě, která se jich vzápětí obou zmocnila, se probudili až

mnohem, mnohem později. Tiskli se jeden ke druhému na pohovce,

Vanisa se usmívala a na čele se jí perlily drobné kapičky potu.

„Tak a teď jsem ochotná snášet všechny kritiky,“ zašeptala.

Mark se jemně vymanil z jejího náručí a naplnil dvě sklenice.

Když se napili, vzal ji opět do náručí.

„Když mi prozradíš, kde je tvoje ložnice, můžeme pokračovat…“

Vanisa překvapením vykulila oči.

„Ty bys chtěl ještě?“

„Myslím, že jeden menší hříšek navíc by ti mohl pomoci hrát

lépe tvoji roli svedené dívky.“

113

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

19

114

Mark poklimbával na sedadle druhého pilota. Po bouřlivé noci

strávené s Vanisou se vrátil do paláce. Prezidentova žena uspořádala

i přes nedávné nešťastné události oficiální recepci na Markovu

počest. Přála si, aby všichni na tu hroznou noc zapomněli. Stone byl

představen jako cizinec, který umožnil Gerikovi a Vanise vrátit se na

Savaru a který byl pouze pověřen prvním kontaktem s novou

civilizací.

Gerik a několik zbylých astronautů, kteří přežili velkou bitvu,

mrkali ironicky na pozemšťana, když si museli vyslechnout řeč

jednoho z ministrů, který při prvním útoku utekl z paláce a nyní

litoval, že se tak vzácný návštěvník nezúčastnil obrany jejich

planety!

Později, když rozruch kolem Marka trochu opadl, vzal si ho

Gerik stranou a řekl mu:

„Vaše torpéda naplněná ocelovými kuličkami způsobila úplný

zázrak. Mám v úmyslu tento systém u nás zavést.“

„Dokud nebudou vaše astronefy opatřeny ochranným polem, tak

bych vám to neradil. Už teď poletuje vesmírem desetitisíce

železných úlomků a bude trvat velmi dlouho, než je zachytí některá

planeta nebo slunce.“

Ozvalo se videorádio a probralo Marka z rozjímání. Na

obrazovce se objevil kulatý obličej ministra pro galaktické

záležitosti.

„Jsem rád, že s vámi mohu konečně hovořit,“ řekl pichlavě. „Rád

bych vás informoval o tom, že na základě rozhovoru s prezidentem

Savary bylo docíleno uzavření smlouvy. Přes vaše skandální

chování proběhlo jednání velmi rychle. Jednu chvíli jsme si už

mysleli, že nás Savara požádá o pomoc proti agresi jejího souseda.

Naštěstí se tak nestalo, a zdá se, že to byla jen malá přestřelka.“

„Naši přátelé si problém vyřešili sami. Ujišťuji vás, že situace na

Savaře a v celé její sluneční soustavě je zcela klidná.“

„Výborně. Potřeboval jsem tohle ujištění, neboť příští týden

poletím v čele delegace ratifikovat uzavření smlouvy.“

„V případě jakýchkoliv potíží se na mne obraťte. Promluvím o

tom s Valou.“

„Co je to za dívku?“

115

Mark nadskočil a dokonale předstíral údiv.

„To je přece prezidentova žena! Trvala na tom, abych ji tak

nazýval.“

Ministrovi se zježilo i těch několik málo zbývajících vlasů na

hlavě.

„O tom nechci nic vědět,“ řval přidušeně. „Přikazuji vám ihned

opustit Savaru a vrátit se na Zemi. Čím dál od té ženy budete, tím

menší bude riziko diplomatických faux pas.“

„Přijímám rozkaz, ale mohu odstartovat nejdříve za dvanáct

hodin. Můj android musí před ponořením do subprostoru provést

nezbytné opravy.“

„Budiž tedy, dvanáct hodin, ale ani o vteřinu déle.“

Mark počkal na konec spojení a potom vybuchl smíchy.

Představoval si, jak by se asi ministr tvářil, kdyby se dověděl, že jej

Vanisa pozvala dnes večer k sobě. Zdá se, že přišla hříchu na chuť a

touží po jeho opakování.

116

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

20

117

Generál Khov byl v dobré náladě. V jeho kanceláři nekazila

vzduch obvyklá oblaka dýmu.

„Posaďte se, Stone, zdá se, že jste ve výborné formě. Vidím, že

oklika přes Savaru pro vás znamenala odpočinek.“

Mark se ušklíbl. Neměl rád ten generálův spokojený úsměv,

připomínal mu úsměv kočky, která právě sežrala ptáčka.

„Naši technici analyzovali vaše záznamy, které jste s Rayem

přivezli z Korvy. Komise se domnívá, že jste řádně splnili svěřenou

úlohu. Porušení zákona o nevměšování nebylo způsobeno vámi, ale

politováníhodnými omyly Akarijců a vašich přátel ze Savary.“

Generál chvíli pozoroval své velké kostnaté ruce.

„Ministr pro galaktické záležitosti mě několikrát volal. Nejdříve

nechtěl uvěřit vašemu nepřístojnému chování, ale jeho technická

asistentka, slečna Amanda Lindtová, ho přesvědčila. Zná vás totiž

dobře, neboť jste ji doprovázel na Lesban. Málem jste prý tenkrát

způsobil vypuknutí války.“

Mark se při té vzpomínce usmál.

„Nemyslím, že by ke mně chovala nějakou zášť.“

„To je pravda! Uklidnila ministra, který požadoval váš okamžitý

návrat. Na základě vaší zprávy tu totiž vypukla veliká obava, že

milostně zaútočíte dokonce na prezidentovu ženu. Musím vám

sdělit, že jste na ministerstvu považován za velikého nemravu.“

Khovova přísná sekretářka Peggy ohlásila příchod plukovníka

Bentona. Kulaťoučký, břichatý Benton byl zástupcem Služby pro

finanční záležitosti. Položil na stůl tlustý svazek.

„Pane generále, když jsem se dověděl o návratu kapitána Stona,

připravil jsem vyúčtování nákladů jeho mise.“

Jeden list podal Markovi.

„Zde je šek na zaplacení třetiny dobití generátoru.“

„Proč jen třetiny?“ podivil se generál.

„Podle technických odborníků je právě tolik energie třeba na

cestu Země-Korva a zpět.“

„Zapomínáte ale na okliku přes Savaru,“ namítl s úsměvem

Khov.

Benton našpulil rty.

„Lituji generále, ale tato mise nespadá pod S.D.P.P.. Bylo jasně

118

řečeno, že kapitán byl na dovolené. Nemůže tedy za uvedenou dobu

požadovat náhradu výdajů.“

Khoova pleš znachověla v předzvěsti blížící se bouře, když vtom

plukovník dodal:

„Stone může žádat úhradu od Ministerstva pro galaktické

záležitosti.“

„A je nějaká naděje, že mu to zaplatí?“

„Určitě,“ ujistil je Benton. „Ovšem ve lhůtě dvou až tří let, pokud

ovšem…“

„Co ještě?“ zavrčel Khov.

Plukovník se vrtěl na křesle jako by štípalo sto blech.

„Jednal jsem s pracovníkem odpovědným za finanční záležitosti

na ministerstvu. Kapitánova situace je poněkud zvláštní… Neměl k

té misi žádný rozkaz a dvě osoby odvezené z Korvy jsou

považovány za trosečníky ve vesmíru. Právní řád uvádí, že výlohy s

jejich záchranou musí nést trosečníci sami… Nemají-li potřebné

prostředky, je zde ještě pojišťovna. Pro obyvatele Pozemské Unie

ovšem, tak nevím…“

Khoova pleš a tváře znovu zrudly.

„Kapitán použil vlastní loď na moji výslovnou žádost! A já jsem

mu slíbil…“

Benton rozpřáhl ruce na znamení, že víc už dělat nemůže.

„Možná to bylo neopatrné… Prostudoval jsem všechna nařízení a

právní řád mimořádných případů za posledních šedesát let.

Dodatečná náhrada není možná a to ani kapitánovi Stonovi. Tím

spíš, že ministerstvo…“

Mark ho gestem ruky přerušil, aby předešel hrozícímu výbuchu.

„Přijímám vaše vyúčtování, plukovníku.“

Druzí dva přítomní zalapali po dechu.

„Je jasně uvedeno, že jsem od opuštění Korvy byl na dovolené.“

„Vždyť jsem vám to říkal!“ hájil se Benton.

„Navíc moje mise nespadala pod Ministerstvo pro galaktické

záležitosti. Tím líp. Kde to mám podepsat?“

Benton byl šťasten, že to takhle dopadlo, obával se nekonečných

tahanic a dohadů. Rychle podal Markovi svazek listin. Ten se na ně

zběžně podíval, klidně je podepsal a pak si vzal exempláře, které mu

119

patřily. Benton se s úlevou zvedl a chvatně zabrebentil:

„Jestli dovolíte, generále, tak vás už opustím. Čeká na mě ještě

spousta práce.“

Vyklouzl ven, aniž stačil Khov přikývnout.

Generálova pleť se vrátila do původní barvy.

„Je to zvláštní,“ zabručel.

Hledal chvíli v zásuvce stolu, až vytáhl prázdnou láhev od

whisky.

„Zapomněl jsem požádat Peggy, aby obnovila zásoby.“

Podíval se na hodinky a prohlásil:

„Moje úřední hodiny skončily. Pojďte ke mně na skleničku. Moje

žena je v klubu, tak budeme mít klid.“ Než mohl Mark odmítnout,

upřesnil:

„Nedávno jsem dostal bednu velmi staré whisky, úplný zázrak.

Uvítal bych posudek odborníka.“

Před budovou S.D.P.P. projíždělo velkou rychlostí množství

vozidel.

„Myslím, že budeme muset jít pěšky,“ vzdychl Khov právě v

okamžiku, kdy u chodníku před nimi zastavilo luxusní vozidlo.

Ray otevřel dvířka, aby se mohli usadit na zadní sedadla.

„Pořád zapomínám, že jste ve stálém spojení s vaším androidem.

Musím uznat, že je to praktické.“

Zanedlouho už Khov naplnil dvě skleničky tekutinou ambrové

barvy. Usadili se v hlubokých křeslech a vychutnávali palčivou chuť

alkoholu.

„Teď, když jsme na domácí půdě, můžeme spolu hovořit jako

přátelé. Chtěl bych, abyste mi vysvětlil některé věci podrobněji.“

„Které, generále? Vše je přece úplně jasné.“

„Zajisté, oficiální místa jsou spokojena a váš návrat přes Savaru

nespadá pod mou Službu. Musím si však klást některé otázky.

Podívejte se, sotva přistanete na neznámé planetě, svedete neteř

prezidenta. S ohledem na vaši pověst to ministr a jeho poradkyně

považují za normální, i když poněkud nepříjemné. A tentýž

prezident nám oznamuje, že vás jmenuje čestným občanem své

planety a přál by si vaše povýšení.“

Khov se zhluboka napil.

120

„Potom si ještě lámu hlavu jednou podrobností. Admirál Neuman

z Vesmírné Policie mě informoval, že jste doplňoval veškeré zásoby

řízených střel a maket…“

S nosem ponořeným do sklenice Mark zamručel:

„Je vám jistě známo, jak je Ray pečlivý. Trvá vždy na tom, aby

měl nejmodernější výzbroj.“

Generál pokračoval, jako by nic neslyšel:

„Když váš android cenzuruje záznamy při spatření nějaké hezké

tvářičky, dovedu vaše výstřelky a pudy pochopit, rozhodně lépe než

naši technici. Pamatujete, když jsme byli společně na planetě Wilk,

taky jsem si užil.“

Při vzpomínce na dávné dobrodružství zasvítily Khovovi oči.

„Jestli tomu dobře rozumím, zuřila v systému Savary velká

bitva… a vy jste byl v té době v posteli s nějakou dívkou.“

Jeho pěst dopadla na opěradlo, které pod tlakem zlověstně

zapraskalo.

„Ne, přece nechcete, abych vám tohle zbaštil! Já vás přece znám!

I když jste veden silnými sexuálními pudy, nikdy nezapomínáte na

realitu! Nemohl jste zůstat stranou, když se ti, které považujete za

své přátele, ocitli v nebezpečí.“

Po chvíli rozmýšlení vytáhl Mark z kapsy svazek listin, které

dostal od Bentona.

„Je zde jasně uvedeno, že jsem byl na Savaře na dovolené.“

„To je pravda,“ zamručel Khov.

„Víte také, že jsem akcionářem ve společnosti Cosmos Jet

Corporation, kterou řídí má přítelkyně Elza Swensonová. Mám tam

funkci technického poradce se souhlasem služby S.D.P.P. Ta

Společnost mi poskytuje také plat, který si musím občas zasloužit.“

Mark si zhluboka přihnul.

„Prezident Skali projevil přání nakoupit pozemské astronefy.

Znáte to, konkurence je silná, a tak se mi zdálo, že bude možná

vhodné předvést některé výkony našich strojů, aby se dokázala

solidnost našich výrobků. Kromě toho, máte-li už zákazníka, bylo by

nepříjemné jej ztratit nebo nechat zničit nepřítelem, dříve než stačí

podepsat kupní smlouvu.“

Generál se krátce zasmál.

121

„Říkáte některé výkony? Předvedl jste celou plejádu střel a

maket!“ Zašklebil se a dodal: „Tedy ta neteř prezidenta… a vy, to

byl výmysl?“

Mark v rozpacích uhnul pohledem.

„Neřekl jsem…“

Khov se zhluboka nadechl, chopil se láhve a dolil skleničky.

„Kdybyste mi alespoň řekl celou pravdu.“

Mark se dal do vyprávění. Generál poslouchal a ani jednou ho

nepřerušil. Když kapitán skončil, zůstal Khov několik minut

potichu, jen pomalu popíjel svou whisky.

Pak se podíval na prázdnou sklenku a zabručel:

„Myslím, že moje žena má pravdu. Whisky mi škodí na zdraví.“

Začal si drbat obě uši.

„Jakmile se napiju alkoholu, začínám mít problémy se sluchem.

Někdy se mi zdá, že jsem úplně ohluchnul.“ Zahleděl se do neurčita

a vzdychl:

„Oficiální místa jsou nadšená. Pozemská Unie bude mít o

jednoho člena víc. Také Komise pro nevměšování schválila vaši

misi. Proč nabourávat tak uspokojivou situaci?“

Následovalo další ticho.

„V každém případě by ale bylo dobré, kdybyste se přinutil na vše

zapomenout. Vezměte si ještě měsíc dovolené, na vlastní náklady

ovšem. Benton by totiž podobné výdaje nikdy neschválil.“

Mark zvedl s úlevou svou sklenku.

„Podle vašeho rozkazu generále! V případě potřeby víte, kde mě

můžete najít.“

122

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

TAJNÁ

MISE

SCI-FI HORROR

Vydalo nakladatelství

NAJÁDA, spol.s.r.o.

jako svou 30. publikaci

v edici sci-fi horror

Z francouzského originálu

J.-P. GAREN:

MISSION SECRÈTE

vydaného nakladatelstvím

FLEUVE NOIR

Paris, FRANCE

přeložila Eva Procházková

Obálka a grafická úprava Daniel Sodoma

Vydání první

Sazba: Marie Holíčková, Praha

Tisk: STAMPA, Zdeněk Misík, Praha

Vyšlo 15. 5. 1994

Doporučená prodejní cena (včetně DPH): 39 Kč

Document Outline

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20