KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

SAFARI

SMRTI

SCI-FI HORROR

Jean-Pierre Garen

Z francouzského originálu

Jean-Pierre Garen:

SAFARI MORTEL

vydaného nakladatelstvím

FLEUVE NOIR

Paris

FRANCE

přeložili Ivana a Jiří Grospietschovi

© Najáda, s.r.o., 1994

© cover Daniel Sodoma

ISBN 80-85632-26-8

Už po pět století provádí Zemská Unie (federace zahrnující 85

planet) mocnou expanzi do celé Galaxie. Postupem času si však

vlády začínají uvědomovat, že sbližování s příliš primitivními

civilizacemi vyvolává ekologické katastrofy. Domorodci se po

kontaktu s pozemšťany přestávají sami vyvíjet, stávají se závislými

žebrajíce o techniku, kterou nejsou schopni pochopit. Na jedné z

planet došlo dokonce k tomu, že domorodci téměř vyhynuli; několik

málo zbylých párů muselo být umístěno do přírodní rezervace jako

se to kdysi dělávalo se zvířaty.

A tak vznikl zákon o nevměšování se. Pokud se stalo, že

vesmírná loď objevila planetu s humanoidy, měla příkaz

zaregistrovat ji, ale v žádném případě nevstupovat do kontaktu, aniž

by byl proveden pečlivý průzkum jejích obyvatel.

Pokud dosáhli určitého prahu technického rozvoje, pak s nimi

Ministerstvo pro záležitosti Galaxie navázalo diplomatické styky. V

opačném případě byly složky s dokumentačními materiály předány

Službě pro dohled nad primitivními planetami a ta, dvakrát v

průběhu sta let, byla pověřena vypracováním zprávy o rozvoji

domorodců.

A protože se ukázalo, že pozorování pomocí umělých satelitů

není dostačující, byly vysílány přímo na místo skupiny složené z

agenta činné služby a z androida, kteří se diskrétně zamíchali do

populace. Mark Stone byl jedním z těchto agentů.

4

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

1

5

Mark Stone, vysoký pětatřicátník atletické postavy s tmavou

kšticí hustých vlasů, prošel spěšně vchodem do vstupní haly obří

krychle ze skla a titanoplastu, ve které sídlila Služba pro dohled nad

primitivními planetami. Z tváře do bronzova opálené desítkami

sluncí vzdálených planetárních systémů hleděl pár šedých,

pronikavých očí. Z jejich zornic létaly blesky odrážející zlověstnou

bouři, probíhající právě ve Stoneově mozku.

Vsunul svou identifikační kartu do štěrbiny v těle strážního

robota, který mu okamžitě zastoupil cestu. Asi půldruhého metru

vysoký stroj vejčitého tvaru byl vybaven šesti mechanickými

končetinami, které se v případě potřeby dokázaly okamžitě proměnit

ve smrtící zbraně. Ovoid promluvil dutým, syntetickým hlasem:

„Generál Khov vás již očekává. Jeho kancelář se nachází v

posledním patře. Výtahy jsou…“

Mark si vzal zpět svou kartu, aniž by vyčkal až robot dokončí

proslov.

„Co mi to tu blábolíš, pracuji tady ksakru už osm let, tak si snad

pamatuji, kde jsou výtahy.“

Špatná nálada ho natolik ovládla, že skloněnou hlavou málem

vrazil do mohutného chlapíka, kráčejícího před ním. Muž s tváří

pokrytou hustými pihami se dal do hlasitého smíchu a poplácal ho

přátelsky po rameni.

„Kamarádi se nepředbíhají! Tam nahoře mají určitě dost práce

pro všechny.“

Stone rychle zvedl hlavu, rty stažené do úzké čárky s výrazem

buldoka chystajícího se kousnout. Když poznal autora této

důvěrnosti, jeho vzteklý úšklebek roztál v úsměv.

Se Stevem Mac Donaldem se znal již od studií na Astronautské

akademii a celou tu dobu byli dobrými přáteli. Loni Mark Steva,

přezdívaného Duck, vytáhl z bryndy, do které se dostal na jedné

vzdálené planetě a dopravil ho na Zemi.

„Jestli tomu dobře rozumím, touží po nás po obou Khov,“ ozval

se Duck ironicky. „Jeho milé pozvání mě zastihlo právě uprostřed

dovolené v Acapulcu, kam jsem se uchýlil s jednou velice

temperamentní dívkou.“

Znovu se krátce zasmál a šťouchl Marka spiklenecky loktem do

6

žeber.

„Určitě ji znáš! Dokonce si myslím, že mám její adresu od tebe –

přece Kora, ta pěkná barmanka z Galaxy-building.“

„To mě podrž, to už to spolu táhnete dost dlouho, ne?“

„Spíš by se dalo říci, že jsem jedním z mnoha, kterým projevuje

svou přízeň. Ale je to tak asi lepší a hlavně praktické. Žádné výčitky,

že jsem stále někde na akcích, žádné hysterické scény, když mě šéf z

hodiny na hodinu odvolá z dovolené jako dneska.“

Oba muži vstoupili společně do výtahu.

„A co ty, Marku, cos dělal? Vidím, že štěstím úplně záříš.“

„Zuřím od chvíle, co jsem dostal vzkaz od generála. Teprve včera

jsem se vrátil z mise. Nová akce pro mě nepřipadá v úvahu ani

náhodou. A jestli na ní bude Khov trvat, požádám o časově

neomezenou neplacenou dovolenou. Tu mi nemůže odmítnout, mám

to ve smlouvě.“

Duck zavrtěl nesouhlasně hlavou a vzal přítele kolem ramen.

„Nedělej hlouposti, Marku,“ ztišil hlas. „Vím, že finančně jsi na

tom tak, že by sis mohl do konce života hrát na playboye a nehnout

prstem, ale ruku na srdce… za čtvrt roku by ses ukousal nudou.“

Otevření výtahových dveří zabránilo Markovi v odpovědi. S

překvapením zkonstatoval, že na místě Peggy, přísné a odměřené

padesátnice, osobní sekretářky jeho nadřízeného, sedí pohledná

tmavovláska, které mohlo být stěží pětadvacet. V očích Mac

Donalda to zajiskřilo upřímným zájmem a jeho rty se roztáhly do

širokého úsměvu. Naklonil se k mladé ženě a jeho pohled

bezostyšně spočinul na širokém výstřihu jejích šatů.

„Jsem kapitán Mac Donald a tohle je kapitán Stone. Generál nás

očekává. V kolik hodin tady končíte? Myslím vy osobně.“

Kráska, stejně bez zábran jako před okamžikem Duck, přejela

pohledem koňského handlíře postavu mladého muže. Zdálo se, že

výsledek ji celkem uspokojil, protože odpověděla s hranou

lhostejností:

„Proč vás to zajímá? Dnes končím v šest, leda že by pro mě ten

starý tyran měl nějakou mimořádnou práci.“

„Můžeme si dát skleničku a potom spolu povečeřet, co říkáte?

Znám jednu hospůdku, kde ještě dokáží připravit pravé grilované

7

steaky a ne ty lyofilizované náhražky.“

Mark netrpělivě přerušil slibně se rozvíjející konverzaci:

„Kde je Peggy? Není nemocná?“

„Nemám tušení, kapitáne. Před čtrnácti dny si vzala dovolenou a

já ji tady teď zastupuji. To je vše, co vím.“

Obrátila se k Duckovi, zjevně ochotna pokračovat v započatém

dialogu. K její smůle jí to Mark nedopřál:

„Ohlaste nás laskavě ihned generálovi. Máme už celou minutu

zpoždění a Khov je, pokud jde o dochvilnost, téměř fanatik.“

Dívka stěží potlačila zklamaný povzdech. S výrazem mučedníka

odsouzeného k doživotním pracím stiskla tlačítko interfonu.

„Kapitán Stone a kapitán Mac Donald se dostavili na váš rozkaz,

generále.“

„Konečně! Ať jdou dál!“

Hlas ne nepodobný řevu tlupy hladových lvů rozdrnčel

membránu reproduktoru.

„Zdá se, že dnes nemá právě nejlepší náladu,“ poznamenal Duck.

„A takhle je to od té doby, co jsem tady nastoupila,“ povzdechla

si brunetka. „Myslím, že ani normálně mluvit neumí.“

„Je fakt, že jemností příliš nevyniká, ale co já vím, ještě nikoho

nepokousal. A nezapomeňte na naši schůzku!“

Vstoupili do kanceláře, jejíž jednou zasklenou stěnou pronikala

dovnitř záplava slunečních paprsků. Nicméně výhled na newyorskou

metropoli rušila oblaka modravého dýmu, vznášející se v místnosti.

Khov kouřil své odporné doutníky pouze když se vyskytly nějaké

mimořádně závažné problémy.

„Vezměte si skleničky tamhle u distributoru a posaďte se,“

zamručel jejich nadřízený.

Chvíli poslepu šátral v jedné zásuvce svého psacího stolu a

potom odtud vylovil láhev bourbonu. Khov byl přes dva metry

vysoký obr vážící hodně přes metrák, jehož úplně holá lebka se

leskla ve slunečním světle. Po vzdálených mongolských předcích

zdědil pár šikmých očí. Mark cítil, jak v něm znovu roste vztek.

„Děkuji, generále, ale nemá to cenu. Chci vám pouze sdělit, pro

případ, že o tom nevíte, že jsem se teprve včera vrátil z mise. Mám

proto právo na dovolenou a nehodlám převzít žádný úkol dříve než

8

za čtrnáct dní.“

V okamžiku, kdy chtěl udělat čelem v zad, se ozval hlas, který

způsobil, že okamžitě znehybněl.

„Lituji, ale budete muset změnit své plány!“

Zády ke zdi, vedle dveří, stál admirál Neuman, všemocný šéf

Vesmírné policie, vysoký, štíhlý, s prošedivělými vlasy a přísnými

rysy obličeje. Z kapsy své uniformy vytáhl list papíru a podal jej

Markovi.

„To je pro vás a stejný mám pro kapitána Mac Donalda. Jsou to

mobilizační rozkazy. Jak vidíte, jsou vlastnoručně podepsány

prezidentem Pozemské Unie.“

Mark se s povzdechem svezl do křesla naproti Khovovi.

„V tom případě nepohrdnu trochou whisky,“ řekl rezignovaně.

Mezitím co na jazyku převaloval hnědavou tekutinu, ozval se

znovu Neuman vážným tónem:

„To, co se teď dozvíte, je přísně tajná informace. Znáte Terranii

XXVII?“

„Teramorfní planeta objevená zhruba před čtyřiceti lety,“ začal

odříkávat Mac Donald jako z naučného slovníku. „Vzhledem k

tomu, že se na ní nevyvinuly žádné humanoidní formy života, byla

uvolněna ke kolonizaci.“

„Velice správně, chlapče,“ přitakal admirál. „Zapomněl jste ale

na jeden významný moment: planeta se nachází v okrajové zóně

vlity Pozemské Unie, v těsném sousedství zájmové sféry

Denebského císařství, což bylo svého času málem příčinou

vypuknutí konfliktu o její vlastnictví. Naštěstí díky pevnému postoji

našeho tehdejšího prezidenta přistoupili Denebané na kompromis.

Terrania XXVII nám zůstala, ale my jsme souhlasili s její

demilitarizací. Podepsaná smlouva zakazuje přistání jakékoli

kosmické válečné lodi, vylodění pozemních vojsk, bojových robotů,

dovoz těžké vojenské techniky atd. Ta smlouva stále platí.“

„Zajímavý výlet do historie,“ neodpustil si uštěpačnou poznámku

Mark, „ale nevidím tu žádnou spojitost s naším mobilizačním

rozkazem.“

Neuman, který nebyl zvyklý, aby ho někdo přerušoval, navíc

tímto způsobem, vrhl na Marka zdrcující pohled.

9

„Když mi nebudete skákat do řeči, kapitáne, hned se k tomu

dostanu. Obyvatelstvo Terranie XXVII čítá dohromady sotva deset

tisíc osob. Osídlování probíhá postupně, každým rokem tam

astronefy vysadí pár stovek nových kolonistů. Rovněž vlastní

populační vývoj probíhá harmonicky. Vytvořilo se prosperující

zemědělství, které bohatě stačí zásobovat obyvatelstvo potravinami

a přiměřená průmyslová výroba, takže na planetu není nutné dovážet

základní výrobky s nízkou přidanou hodnotou.“

Khov převzal slovo jako podle dobře připraveného scénáře pro

dva herce:

„Všechno by tedy probíhalo téměř ideálně, nebýt nedávných

incidentů. Rostlinstvo na Terranii je podobné jako na Zemi, zvířena

rovněž až na výskyt ‚grizonů‘. Podobají se pozemským medvědům a

mají jasně modrou srst. Protože jsou býložravci, prvním osadníkům

nikterak nevadili a ti je nechávali na pokoji. Tato velká zvířata jsou

navíc velice hravá a příchylná a rychle si zvykla na soužití s lidmi.

Jejich obraz se dokonce dostal do státního znaku Terranie XXVII.“

„Problémy začaly před půl rokem,“ převzal řečnickou štafetu

Neuman. „Grizoni zaútočili na lidi a několik jich zabili. Bylo to sice

naprosto překvapivé, ale nikdo se tím tehdy příliš neznepokojoval. I

na Zemi občas napadnou ochočená zvířata své pány. Bohužel

nezůstalo jen u těch několika prvních případů a uvedený jev se

hrozivě rozšířil. V současné době se už lidské oběti počítají na

stovky. Obyvatelé vytvořili jakousi domobranu a uspořádali na

zvířata hony, ovšem bez úspěchu. Obydlený kontinent je velice

rozlehlý a většinu povrchu pokrývají lesy. Lidská sídliště a

obdělávaná půda nezabírají víc než několik tisíc čtverečních

kilometrů. Před hrozbou grizonů musela být řada vesnic

evakuována. Vláda Terranie XXVII se proto obrátila na Zemi s

žádostí o pomoc. Prezident se právě chystal vyslat na Terranii

vojenskou jednotku, která by chránila její obyvatele, když zasáhl

vyslanec Denebského císařství. Oznámil, že vyslání vojáků je

flagrantním porušením existující smlouvy o demilitarizaci planety a

pohrozil, že Denebské císařství to bude považovat za agresi a podle

toho také bude reagovat.“

„V podstatě nám předložil ultimátum,“ zahučel Khov. „Prezident

10

svolal guvernéry všech planet Pozemské Unie. Mnoho z nich však

odmítlo Zemi podpořit, argumentujíce existencí smlouvy, která má

být za všech okolností respektována.“

„A to bude zhruba tak celý problém, který jsem dostal před

měsícem k vyřešení,“ uzavřel Neuman s ironickým úsměvem.

„Shrnuto a podtrženo – pomoci našim krajanům na Terranii XXVII

a přitom striktně dodržet smlouvu uzavřenou s Denebským

císařstvím.“

„Docela zajímavý hlavolam, obávám se ale, že nemá žádné

řešení,“ ozval se Mac Donald.

„Každý hlavolam má nějaké řešení, když je čas si ho promyslet,“

zareagoval se špatně skrývanou pýchou admirál. „Pravda, strávil

jsem řadu bezesných nocí, ale nakonec… Zapomněl jsem vám ještě

říci, že guvernér Terranie XXVII zařadil před časem grizony do

kategorie škodlivé zvěře, jejíž lov je povolen po celý rok.“

„Jaký to má v našem případě význam,“ podivil se Duck.

„Obrovský,“ ujistil ho Neuman. „Nemůžeme tam vyslat ani

policisty ani vojáky, ale smlouva nezakazuje pobyt lovců. A tak mě

napadlo, že nějaký mladý, dynamický muž by mohl založit cestovní

kancelář specializovanou na safari. Svolení od úřadů Terranie

XXVII by určitě obdržel bez problémů…“

Otočil se na Marka a pokračoval téměř slavnostním tónem,

kterým probleskovala pobavená ironie: „Kapitáne Stone, blahopřeji

vám k této vítané komerční iniciativě, která má před sebou velmi

slibnou budoucnost. Vaše společnost ‚Hunter Service‘ dosáhne zcela

jistě zasloužené prosperity. Zjednodušili jsme v maximální míře

všechny potřebné administrativní kroky, tak jak jste si přál, takže

zítra můžete spolu se svými prvními zákazníky vyrazit.“

Mark, zkamenělý údivem, se nezmohl na jediné slovo a jenom

mlčky přihlížel, jak Khov otevřel v kůži vázané desku a vyjmul z

nich svazek listin.

„Vyšli jsme vstříc vaší žádosti o uvolnění ze Služby na časově

neomezenou dobu, podobně jako žádosti Mac Donalda, který si přál

podílet se s vámi na této akci, mimochodem zcela soukromé a

nezávislé na činnosti S.D.P.P. Souhlasil jsem rovněž s uvolněním

mé osobní sekretářky, kterou jste si vyžádal pro vyřizování běžné

11

agendy vaší společnosti.“

„Takže Peggy…“ vykoktal ze sebe Mark.

„Je velice schopná,“ vmísil se do hovoru Neuman. „To ona

provedla selekci mezi zájemci o aktivitu vaší společnosti.“

„Tak jsem proboha mohl založit nějakou společnost, když jsem

byl na misi?“ zaúpěl Mark.

Khov s úsměvem opáčil:

„Před svým odjezdem jste podepsal Peggy plnou moc, aby

jednala vaším jménem. Celá záležitost byla vedena tím

nejlegálnějším možným způsobem. Notář Newcomb, právník známý

po celé Unii svou seriózností, osobně dohlížel na celý průběh.

Všechny částky převedené z vašeho konta byly řádně účetně

podchyceny.“

Mark při posledních slovech nadskočil v křesle.

„Takže já nakonec tuhle absurdní frašku financuji!“ zařval.

„Přirozeně,“ přisvědčil Neuman s nevinným výrazem. „Nebylo

přeci myslitelné vyhazovat veřejné prostředky na čistě komerční

soukromý podnik.“

Kapitán Stone se několikrát zhluboka nadechl a vydechl, aby se

trochu uklidnil. Potom bez vybídnutí uchopil láhev generálova

bourbonu, naplnil si sklenici po okraj a zvrhl do sebe její obsah.

„Proč právě já?“ zaúpěl. „Jsem jenom obyčejný specialista na

středověké civilizace. Co s tím vším mám proboha společného?“

Po kratičké pauze mu odpověděl admirál: „Přiznávám, že osobně

bych řízení celé akce svěřil raději některému ze svých lidí. Počítače

Služby ale vybraly vás.“

„Nejspíš byly špatně naprogramované,“ chytal se Mark zoufale

stébla.

„Nebyly! Musely vzít v úvahu některé klíčové parametry. V prvé

řadě bylo třeba přísně dodržet platné zákony a smlouvy tak, aby

žádná vláda nemohla proti legálnosti akce nic namítat. Bylo nutné

vybrat důvěryhodného člověka, jehož soukromé zdroje jsou

dostačující pro zajištění financování expedice. Už tato jediná

podmínka podstatně zúžila výběr potenciálních kandidátů.“

„Neříkejte mi, že nemáte mezi svými příznivci či obchodními

partnery dost mužů stejně bohatých nebo bohatších než já,“

12

nevzdával se Mark.

„To jistě ano, ale ne všem se dá důvěřovat a ne všichni dokáží být

tak diskrétní jako vy, který to má dokonce v popisu práce. Čím méně

bude zasvěcených, tím menší je pravděpodobnost úniku informací.

Nezapomínejte, že sebemenší chyba v plánu může vyvolat válečný

konflikt s Denebem. Z důvěryhodných pramenů vím, že Denebané v

poslední době výrazně posílili své flotily v hraničních oblastech.

Jedině jednota mezi planetami Pozemské Unie je může odradit od

útočných choutek.“

Po kratičké odmlce admirál pokračoval:

„Druhým důležitým momentem je skutečnost, že příprava lovců

na Terranii XXVII se musí uskutečnit na civilní, nicméně natolik

vyzbrojené lodi, aby mohla vzdorovat případnému útoku pirátů.

Znáte hodně výletních jachet schopných vyhovět této podmínce?“

„Jedinou,“ odpověděl bez váhání Mark.

„Jsem si jist, že oba máme na mysli stejný astronef. Patří slečně

Elze Swensonové, nejbohatší ženě Galaxie, se kterou jste, pokud je

mi známo, v těch nejlepších vztazích…“

Elza, která svého času o vlásek unikla útoku kosmických pirátů,

se rozhodla zakoupit stejný člun, jaký používala S.D.P.P., rychlý a

dobře vyzbrojený. Dala jej ovšem přepychově zařídit a na první

pohled nic nenaznačovalo, co se skrývá za maskou výletní jachty

rozmařilé miliardářky.

„Když se slečna Swensonová dozvěděla, že je to pro vás,

okamžitě souhlasila se zapůjčením svého astronefu. Myslím, že pro

nikoho jiného by to neudělala. Třetí zásadní podmínka: na Terranii

XXVII mají přístup pouze soukromí domácí roboti. Nu a jediný, kdo

tuto podmínku splňuje, je Ray, váš osobní android, jehož schopnosti

nicméně v mnohém předčí podobné stroje S.D.P.P. Nemohu si

dovolit vyslat na tuto dobrodružnou akci skupinu bez doprovodu

robota, který navíc bude poskytovat podrobná hlášení o jejím

průběhu. Teď vidíte, že z počítače nemohlo vypadnout jiné jméno

než vaše.“

„A co já, jaká má být moje role v téhle historce?“ ozval se Mac

Donald, který do té doby mlčel.

Admirál do něho zabodl svůj přísný pohled. „Jestli se nepletu, tak

13

vlastníte lovecký lístek.“

„Vaše informace jsou přesné.“

„Nedá vám tedy moc práce zahrát si fanatického milovníka

safari, který by se strašně rád zúčastnil expedice. Vaše finanční

situace vám však neumožňuje statut řádného klienta a tak jste s

povděkem přijal nabídku svého přítele pomoci mu tuto akci

zorganizovat a stát se tak jedním z členů lovecké výpravy.“

Duck otevřel ústa, aby něco namítl, ale admirál mu k tomu nedal

příležitost, protože okamžitě pokračoval: „To je pochopitelně

oficiální verze pro veřejnost. Čím víc ji rozšíříte mezi své známé,

včetně té upovídané Kory, tím lépe.“

Mac Donald viditelně zrudl v obličeji. Vesmírná policie měla

skutečně dobré informátory. Mark přispěchal svému příteli na

pomoc.

„Pokud máme odletět zítra, předpokládám, že váš oddíl je už

sestaven a připraven, admirále,“ řekl s neskrývanou ironií.

„Samozřejmě!“ nedal se Neuman vyvést z míry. „Vybrali jsme tři

lovce s reputací na planetární úrovni.“ Mark překvapením naprázdno

polkl.

„Snad nechcete říct, že mezi sebou budeme mít skutečné turisty!“

„To je absolutně nezbytné pro důvěryhodnost akce. Všichni jsou

známi jako vynikající střelci a vaše agentura by si nemohla přát lepší

reklamu. Za prvé tu bude Dick Humber, čtyřicet let, prezident

Humber Galaxy Company. Zúčastnil se spousty loveckých výprav a

televize věnovala celou reportáž jeho sbírce trofejí. Dále tam máme

paní Barbaru Nelsonovou, která o sobě tvrdí, že je jí pětatřicet, ale

ve skutečnosti je o sedm let starší. Byla třikrát provdaná a každý z

manželů jí zanechal slušné jmění. Když právě neloví dalšího muže,

zaměřuje svou destruktivní energii proti nejrůznějším šelmám v

Galaxii. Má na svém kontě už víc než dvacet safari na různých

planetách. Je to vynikající akvizice.“

„A také vaše nejlepší alibi,“ doplnil admirála Khov. „Koho by

napadlo dávat tuto newyorskou mondénu do spojitosti s Vesmírnou

policií?“

„Třetím zákazníkem je jistý Paul Steeman,“ pokračoval Neuman.

„Vlastní podnik na výrobu elektronických součástek pro roboty.

14

Velice usiloval o to, aby se mohl zúčastnit této první expedice.

Souhlasil jsem… vlastně Peggy souhlasila, mimo jiné proto, že

Steeman byl loni vyhlášen nejlepším střelcem Pozemské Unie.

Uvedené kvality by vám mohly přijít vhod.“

„A ostatní?“ vzdychl rezignovaně Mark.

„Je jich sedm. Všichni jsou pracovníky Vesmírné policie a

zároveň amatérskými lovci. Bude jim velet Burk Douglas, který má

v mysliveckém světě už své jméno. Buďte bez obav, zapadnou do

společnosti, aniž by vyšla najevo jejich skutečná identita.“

„Jaké budeme mít zbraně?“

„Skuteční lovci dávají přednost střelným zbraním s výbušnými

náboji, ale budete mít k dispozici i laserové pušky a pistole. To jsou

jediné zbraně, které se smějí legálně dovážet na Terranii XXVII.“

„Jaký skutečný cíl má mít naše mise?“

„V první řadě musíte prorazit a uvolnit kruh, který se čím dál

těsněji svírá kolem osadníků. Podle posledních zpráv se situace

místy stává už hrozivou a nájezdy grizonů jsou stále krutější.“

„Ve dvanácti to pro nás bude hračka,“ reagoval ironicky Mark.

„Nemělo by to být tak hrozné. Konec konců budete bojovat s

pouhými zvířaty a skupina je složena ze samých profesionálů. Měla

by to být velkolepá podívaná, která by navíc obyvatelům umožnila

trochu si vydechnout. Málem jsem zapomněl na dost důležitý detail.

Jeden z mých mužů, Kirk Redberg, je exobiolog. Pokusí se zjistit,

proč grizoni tak náhle změnili své chování a stali se agresivními.

Možná se jedná o nějakou epidemii…“

„Je to všechno, admirále? Rád bych ještě využil poslední hodiny

svobody k soukromým účelům.“

„Lituji, ale to nepřipadá v úvahu! Peggy zorganizovala na dnešek

slavnostní večeři s vašimi zákazníky, abyste se navzájem lépe

poznali. Už jim to začíná být divné, že vás ještě neviděli. Poslední

informace: s vaší lodí přistanete na astroportu v Armstrong-ville, což

je ostatně jediný astroport na Terranii XXVII. Měla by vás tam

očekávat Birgit Andersová, guvernérova neteř, která má na starosti

materiální zajištění vašeho pobytu.“

Neuman se na okamžik zadíval kamsi do stropu a poněkud

rozpačitě dodal:

15

„Nejsem si jistý, zda vaše přijetí bude obzvlášť srdečné.

Obyvatelstvo planety čeká od Země více než skupinku lovců.

Spoléhám proto na váš diplomatický cit a umění jednat s lidmi pro

případ, že by se vyskytly nějaké potíže.“

Vrhl pohled na nástěnné hodiny a uzavřel opět známým

nekompromisním tónem:

„Máte nejvyšší čas vyrazit do restaurace. Peggy vás tam očekává.

Hodně štěstí, pánové. Pokud mi budete chtít poslat nějaký vzkaz,

učiňte tak prostřednictvím Peggy. Oficiálně se neznáme a nikdy

jsme se nesetkali.“

* * *

O pár minut později už stáli Mark s Duckem na chodníku před

budovou S.D.P.P. Mac Donald se dal do hlasitého smíchu.

„Prazvláštní mise! To je poprvé, co mi někdo poskytl placenou

pracovní výluku.“

Náhle se zarazil a rozpačitě pohlédl na Marka.

„Sorry, Marku! Zapomněl jsem, že to jde na tvůj účet. Admirál je

děsný nestyda. Nechat tě financovat jeho výmysl!“

Ustaraně pohlédl na hustý provoz na široké třídě před nimi:

„Chytit v tomhle zmatku taxi bude asi fuška.“

Mark hned neodpověděl a na okamžik zavřel oči.

„Nebudeme to potřebovat. Ray tady bude za chvíli i s mým

transvozidlem.“

Duck se uhodil do čela:

„Neuvědomil jsem si, že se se svým androidem dokážeš

dorozumět telepaticky. Musí to být velice praktické.“

„Byl bych ti velice zavázán, kdyby tato skutečnost zůstala jen

mezi námi. Nevidím důvod, proč by o tom měli vědět ostatní.

Koneckonců Ray s námi cestuje jako obyčejný domácí robot.“

16

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

2

17

„Všechna zavazadla jsou už na palubě,“ hlásil Ray. „Teď zbývá

už jen počkat na tvé zákazníky.“

Ray se konstrukcí těla i vzhledem podobal Markovi, byl jen ještě

vyšší a podsaditější. Představoval až neuvěřitelně dokonalou

napodobeninu lidské bytosti. Dorůstaly mu dokonce i vlasy a vousy

a z otvorů v pokožce prýštil při námaze „pot“. Jenom obzvláště

pečlivý pozorovatel by dokázal postřehnout jistou ztrnulost mimiky

a pohledu.

„Víš, že tě rád doprovázím na tvých misích, Marku, ale tahle

akce mi nějak nesedí. Musíš na sebe dávat pozor!“

Mladého muže tento projev typicky lidské starostlivosti od

androida nepřekvapil. To, že robot nemůže prožívat lidské pocity, je

všeobecně rozšířeným a mnohokrát prokázaným míněním.

Kybernetice tvrdí, že jejich výtvory se mohou chovat a reagovat

pouze podle do nich vložených programů. Nicméně Mark a Ray se z

tohoto pravidla vymykali takovým způsobem, že jejich vztah byl

skutečnou symbiózou mezi člověkem a strojem. Když Ray zjistil, že

jeho příteli hrozí nebezpečí, v jeho elektronických neuronech došlo

k podivným reakcím, které zablokovaly veškeré původní

programování. Android začal jednat zcela autonomně s až hrozivou

účinností.

Stáli na horní plošině pojízdných schůdků u vchodu do Neptunu,

kosmické jachty Elzy Swensonové. Mark tuto loď velmi důvěrně

znal, protože ji už mnohokrát použil.

Připojil se k nim Mac Donald, kterého zjevně zachvátila cestovní

horečka.

„Kontrolní věž mi právě hlásila, že naši pasažéři už přijíždějí.

Budeme tedy moci odstartovat podle programu, to znamená za

pětačtyřicet minut.“

A skutečně. Krátce po jeho slovech zastavilo u paty schodiště

rozměrné transvozidlo. Jako první vystoupila na palubu Barbara

Nelsonová. Byla středně vysoká, silnější postavy s hranatým

obličejem a energickým stiskem ruky. Následoval ji Dick Humber,

vysoký brunet atletického vzezření s pečlivě nakadeřenými vlasy. Z

jeho tváře čišela žoviálnost a široký úsměv odhalil dvě řady bílých

pravidelných zubů. Za ním postupně prošli ostatní účastníci

18

výpravy. Ray je doprovodil do prostorné kabiny, sloužící jako salon.

Poslední se objevila Peggy a rozpačitě přistoupila k Markovi. Byla

to typická stará panna, asi padesátiletá, hubená, s vysedlými lícními

kostmi. Až do své nynější nové funkce pracovala jako sekretářka

generála Khova. Znala proto velice dobře všechny agenty S.D.P.P. a

Mark Stone patřil k několika málo jejím oblíbencům.

„Je mi velice líto, že s vámi admirál sehrál tuhle špatnou komedii

a já byla nucena se jí zúčastnit,“ promluvila tiše s provinilým

výrazem. „Ihned po vašem návratu vám předložím přesné

vyúčtování veškerých výdajů. Naštěstí zákazníci jsou bohatí, tak

byste v konečné bilanci neměl tratit.“

„Mám ve vás absolutní důvěru, Peggy.“

Tváře sekretářky lehce zrůžověly.

„A dávejte na sebe pozor, kapitáne. Dejte o sobě vědět co

nejčastěji. Zařídila jsem si to tak, že budu prakticky bez přestávky v

kanceláři u videoradia.“

„Buďte klidná, mám se docela rád. Co budete mezi jednotlivými

relacemi dělat? Přece nechcete ubíjet čas čekáním na naše hlášení?“

„Musím odpovídat na desítky žádostí, které se denně objevují na

mém stole. Pokud bude mít vaše expedice úspěch, příští měsíc je k

odletu připravena další skupina zájemců o safari.“

„Doufám, že jim tentokrát vyberou už jiného průvodce,“ řekl

nepříliš přesvědčivě Mark.

Objevili se dva pracovníci astroportu a odtáhli schůdky od boku

lodi. Když se uzavřel vstupní otvor, přesunul se Mark do salonu.

Ray a Duck již dovedli některé cestující do jejich kajut. Ke Stoneovi

přistoupil vysoký blondýn s pravidelnými rysy a mírně ležérním

výrazem.

„Paul Steeman,“ představil se. „Jsem přesvědčen, že společně

strávíme zajímavé chvíle.“

„Je to i mé přání. Ale více času na seznámení budeme mít až se

ponoříme do subprostoru. Teď je nejvyšší čas odebrat se do svých

kabin a připoutat se na lehátka. Subprostorové přechody nejsou

dvakrát příjemným zážitkem.“

„Já vím! Není to má první kosmická cesta.“

Za okamžik už v místnosti zbyli poslední dva pasažéři. Jedním z

19

nich byl Burk Douglas, dobře vyhlížející padesátník s opálenými

tvářemi a nakrátko ostříhanými, prošedivělými vlasy.

„V průběhu této expedice jsme přiděleni pod vaše velení,

kapitáne Stone. Tohle je Kirk Redberg.“

Exobiolog byl hubený dlouhán s popelavě šedou barvou pleti.

„Mám s sebou nádobíčko pro základní analýzy,“ řekl místo

představovací fráze.

„Doufám, že umíte i střílet,“ reagoval v podobném duchu Mark.

„Nemusíte mít žádné obavy, admirál mi umožnil příslušný

rychlokurs. Kromě toho znám všechnu lovnou zvěř.“

Interfon se rozezvučet Mac Donaldovým hlasem: „Start za deset

minut.“

* * *

Mark vstoupil do společenské místnosti, kde se živě bavilo

několik osob. Čtyři dny uběhly bez jediného incidentu a cestující je

strávili většinou vyprávěním nejrůznějších příběhů a zážitků z

předešlých loveckých výprav. Barbara Nelsonová napřáhla směrem

k Markovi ruku se sklenkou skotské.

„Ochutnejte, je vynikající. Musím uznat, že výběr nápojů se vám

povedl na jedničku.“

„Vřelé díky, madame.“

„Říkejte mi Barbara. Konec konců jsme oba zhruba stejně staří,“

lhala bez mrknutí oka.

Mark ji při tom taktně nechal a připili si na tykání. Přistoupil k

nim Humber a zahlaholil:

„Myslím, že to byl od vás výborný nápad, založit agenturu

specializovanou na safari. Pokud budu spokojen s programem, chtěl

bych se kapitálově podílet na rozvoji vaší společnosti.“

S širokým úsměvem pak dodal:

„Moje firma má solidní reputaci, mohu se dokonce pochlubit, že

jsem obchodním společníkem slečny Swensonové. Znáte ji?“

„Kdo by neslyšel o nejbohatší ženě Galaxie,“ utrousila obdivně

Barbara Nelsonová.

„Zúčastnil jste se už hodně loveckých výprav, Marku?“

20

pokračoval průmyslník.

„Řekl bych to spíš takhle. Měl jsem příležitost setkat se se

spoustou divokých zvířat.“

„Co se mne týče, řekl bych, že jsem střílel na ty největší šelmy ve

známé části vesmíru…“

Mark poslouchal vychloubání svého protějšku na půl ucha. Z

přítomných se mu zdál nejpřijatelnější Steeman, který navíc ovládal

i umění naslouchat. S úlevou proto přijal hlášení palubního rozhlasu:

„Vynoření za deset minut. Zapněte si bezpečnostní pásy.“

Mac Donald už byl v pilotní kabině. Usadil se vedle něho do

křesla druhého pilota a zapnul si magnetické přezky.

Když ho přešla nevolnost doprovázející přechodovou fázi,

odepjal bezpečnostní pás a vztyčil se. Ve stejné chvíli se ozval

Rayův hlas:

„Detektory signalizují přítomnost cizího astronefu, který se k

nám přibližuje velikou rychlostí.“

„Že by nějaký Deneban?“ znepokojil se Mark. „Nemá žádné

imatrikulační znaky,“ doplnil po chvilce Ray. „Mohl by to být

klidně pirát.“

Ozvalo se klení Mac Donalda, který se právě probral z

bezvědomí.

„Jak to, že se vždycky probereš dřív než já, Marku? Máš na to

snad nějaký fígl?“ Vtom padl jeho zrak na obrazovku vnější kamery.

„Zdá se, že máme problém,“ zavrčel.

Začala blikat signalizační kontrolka videorádia. Mark přejel

ukazovákem po spínači. Na displeji se objevil hranatý obličej s

dlouhou jizvou táhnoucí se po došeda zbarvené pokožce obličeje.

„Jsem komandant Nac-Si. Přikazuji vám zastavit motory a vydat

mi vaši loď.“

„Cestujeme podle schváleného letového plánu, nemáte žádné

právo s námi takto jednat. To by bylo pirátství.“

„Máte úplnou pravdu,“ zašklebil se cynicky Nac-Si. „A nemáte

sebemenší šanci mi uniknout. Pokud okamžitě neuposlechnete můj

příkaz, zničím vás. Jediným vaším východiskem je vzdát se.“

Mac Donald, který sledoval údaje vycházející z palubního

počítače, si tiše hvízdl.

21

„Po tomhle chlápkovi velice touží Vesmírná policie. Seznam jeho

hříchů by zahltil paměť menšího počítač. Byl už několikrát

odsouzen k trestu smrti, bohužel pokaždé v nepřítomnosti.“

Mark mentálně vyzval Raye, aby připravil řízené střely a s

ustrašeným výrazem ze sebe vypravil: „Nedalo by se diskutovat o

výkupném?“

Rty Nac-Siho se stáhly do samolibého úšklebku. „Samozřejmě,

že ano. Je mi známo, že máte na palubě pár zazobaných myslivců,

kteří rádi poskytnou část svého bohatství výměnou za svobodu. Ale

vaši jachtu chci nádavkem v každém případě.“

„Jsme na dostřel,“ vyslal psychicky Ray.

„Ještě pár sekund ať jsme co nejblíž. Překvapení bude o to

větší.“

Nahlas pak, s dobře hranou nervozitou, odpověděl: „Takové

rozhodnutí musím konzultovat se svými klienty. Ještě se ani pořádně

nestačili probrat po přechodu ze subprostoru.“

„Tak s nimi pořádně zatřeste. Dávám vám jednu minutu. Ani

vteřinu navíc. Pak automaticky vypouštím torpéda.“

Pirátská loď teď zabírala celou plochu centrální obrazovky.

„Pal!“ zavelel Mark.

Z boku Neptuna vyrazily čtyři stříbřité doutníky. Zatímco Ray

kontroloval dráhu střel, Mark se posměšně obrátil k obrazovce

videorádia.

„Rozmyslel jsem si to! Mám jiné řešení.“

Nac-Si vyvalil oči překvapením.

„To, to přece není možné,“ zachrčel se staženým hrdlem.

„Výletní jachta nemůže být ozbrojena. Jakým právem…“

Nedokončil větu a jeho ruka vylétla ke spínači na řídícím panelu.

Musel zapnout na plný výkon silové pole, což mu ale znemožnilo

opětovat palbu. Tři střely, synchronizované s matematickou

přesností, dorazily současně k cíli a při kontaktu s ochranným polem

explodovaly. Absorbce energetického šoku vyřadila generátor

pirátské lodě z provozu, takže čtvrtá raketa pronikla až k jeho trupu,

kde dokončila dílo zkázy. Na obrazovce se objevil duhově zbarvený

oblak, který se rychle rozpínal do všech stran a pak zvolna

pohasínal.

22

„Tak tomu říkám špičkový výkon,“ pochválil sám sebe Ray. „To

bylo poprvé, co se mi podařilo navést současně tři střely. Normálně

se dají synchronizovat maximálně dvě.“

Z jeho hlasu zněla nefalšovaná lidská hrdost. Duck si rukou otřel

zpocený obličej.

„Kdyby to záleželo jenom ne mně, ověsil bych tě vyznamenáním

od hlavy k patám. Teď bychom měli ohlásit Vesmírné policii, že

jsme jim ušetřili pěknou fušku.“

Mark chvilku mlčel a bylo vidět, že o něčem usilovně přemýšlí.

„Není důvod s tím spěchat. Ten mizera na nás tady čekal a šel

najisto.“

„Náš odlet jsme netajili. Humber dokonce před startem uspořádal

tiskovou konferenci.“

„Přesto bych měl rád jistotu, že Nac-Si jednal na vlastní pěst a že

mu nikdo za tuto službu nezaplatil.“

„Přece nemůžeme jeho útok utajit,“ namítl Duck.

„A proč ne?“ opáčil Mark. „Každý rok se stane, že některý z

pirátů beze stopy zmizí. Konec konců je to dost riskantní řemeslo a

vlci se někdy požírají i mezi sebou.“

Duck nerozhodně vrtěl hlavou. Potom se rozhodl: „Nejspíš máš

pravdu. Můžeme si to nechat zatím pro sebe.“

„Rayi, směr Terranie XXVII. Navaž spojení s kontrolní věží na

astroportu a ohlaš náš přílet.“

Ve společenské místnosti zastihl Mark Douglase a Redberga.

„Co se děje?“ zeptal se znepokojeně Burk. „Měl jsem dojem, že

slyším svist odpalovaných torpéd.“

„Profesionál se nezapře,“ zalichotil mu Mark. „Velký meteorit

nám zkřížil dráhu a Ray ho pro jistotu zničil.“ Douglas se spokojeně

usmál.

„Myslel jsem si to. Kdyby na nás někdo zaútočil, jistě byste mě k

tomu zavolali. Mám značné zkušenosti, velel jsem jednomu z našich

křižníků.“

„Můžete si být jist, že bych vás v případě potřeby určitě požádal

o radu,“ přisvědčil Mark tím nejvážnějším tónem.

23

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

3

24

„Uvítací výbor není příliš početný,“ zavrčel podrážděně Humber.

„Místní úřady se mohly přece jenom o něco víc angažovat. Nejsme

vůbec žádná ořezávátka a navíc jim přicházíme na pomoc.“

Několik minut předtím dosedl Neptun na přistávací plochu

astroportu. U paty výsuvného schodiště se rýsovala jediná silueta,

mladá, asi pětadvacetiletá dívka, vytáhlá, s hřívou rusých vlasů,

zdviženým nosem-pršáčkem a s tvářemi hustě postříkanými pihami.

Mark sestoupil po schůdcích jako první, zatímco Duck se

usilovně pokoušel shromáždit cestující.

„Pan Stone? Jmenuji se Birgit Andersová a jsem neteř zdejšího

guvernéra. Jsem pověřena vás doprovázet.“ Chladný tón

prozrazoval, že jejich průvodkyně není svým posláním dvakrát

nadšena.

„Zdá se, že jste měli dobrý let,“ dodala po kratičké pauze.

„Minulý týden jsme očekávali nákladní loď, která nám měla

dopravit helijety, telekomunikační zařízení, munici a některé

nedostatkové náhradní díly. Podle útržků radiové komunikace, které

se nám podařilo zachytit, ji nejspíš zajali piráti.“

„Mohu vás ujistit, že v této sluneční soustavě se už nevyskytuje

žádný pirát,“ reagoval Mark dvojsmyslně. Birgit ukázala na dvě

kolová vozidla stojící opodál. „Ta jsou určena pro vaši expedici.

Vzhledem k tomu, že všichni disponibilní muži byli mobilizováni

pro naši obranu, budete si muset vaše věci naložit sami.“

Ray se okamžitě pustil do práce a ostatní se pod vedením Birgit

přesunuli do letištního salonku. Humber si cestou neodpustil

opovržlivé poznámky o primitivnosti místního zařízení.

Barbara Nelsonová, navlečená do dlouhých kalhot a plátěné vesty

s bezpočtem kapes, spustila ironicky:

„Usmívejte se, Dicku. Vypadá to, jako byste byl poprvé na

nějaké rozvojové planetě.“

V salonu stálo roztroušeno několik obyčejných židlí. Birgit

vystoupila na malé pódium. Chvíli mlčky sledovala návštěvníky a

pak začala:

„Na Terranii XXVII teď prožíváme jedny z nejtěžších chvil od

počátku kolonizace této planety. Věřili jsme, že Země nás nenechá

na holičkách a poskytne mám účinnou pomoc. Místo toho nám sem

25

poslali skupinku amatérských lovců. Měli byste tedy chápat naše

zklamání. Je mi samozřejmě jasné, že vy za tuto situaci nemůžete a

proto se vám omlouvám. Zároveň mám povinnost vás varovat.“

Dotkla se lehce prstem spínače na stěně a vedle ní se rozzářila

velká obrazovka, ukazující velké medvědovité šelmy s jasně modrou

srstí. Měly špičatý čenich, v pootevřené tlamě se rýsovaly mohutné

tesáky a tlapy byly zakončeny dlouhými, ostrými drápy.

„Tak tohle je váš protivník. Záměrně říkám protivník, nikoli

lovná zvěř. Jestli tady nějakou chvíli vydržíte, rychle zjistíte, že

lovnou zvěří budete vy. Už několik měsíců se grizoni sdružují v

tlupy, které napadají naše stáda a útočí na naše farmy. Došlo to

dokonce tak daleko, že se odvažují až do blízkostí Armstrong-ville.

Zabili už stovky našich spoluobčanů. Jestli chcete, můžete se ihned

vrátit zpět na Zemi. V opačném případě se zříkáme jakékoli

odpovědnosti za případné tragické nehody, které vás mohou

postihnout.“

Odmlčela se, aby svým posluchačům poskytla čas na

rozmyšlenou.

„Kdy se do toho dáme?“ promluvil místo odpovědi Steeman.

„Jakmile bude váš materiál přeložen z astronefu na vozidla.

Mezitím máte možnost se občerstvit u barového automatu.“

Barbara Nelsonová využila nabídky jako první a ostatní lovci se

k ní rychle připojili. Birgit, která procházela kolem Marka, mu

vmetla vztekle do tváře:

„Přestaňte si mě takhle prohlížet. Vím, že jsem ošklivá. Někdo

tady na vás ale počkat musel.“

Zarazila se, když se za ní ozval srdečný smích.

„To je fakt,“ vyrazil ze sebe smějící se Duck. „Jak si vůbec může

někdo troufnout chodit s tak pihovatým obličejem mezi slušné lidi.“

Zelené oči Birgit se stáhly zlobou, potom se překvapením

doširoka rozevřely, když pohlédla do pihovaté tváře Mac Donalda.

Ten jí galantně nabídl rámě a pokračoval v přátelském tónu.

„Místo pěstování zbytečných komplexů byste mě mohla

nabídnout něco k pití. Navrhuji, abychom se trochu seznámili.“

Okamžik váhala a pokusila se uvolnit paži z jeho sevření, ale

nakonec její strnulé rysy povolily a rty se jí roztáhly do úsměvu.

26

„Myslím, že bych se vám měla omluvit. Navrhuji ochutnávku

místního alkoholického nápoje. Trochu by se měl podobat pozemské

whisky.“

* * *

Obě vozidla vyrazila. Ray rozdělil náklad rovnoměrně a každý

kamion mohl vézt osm osob. První řídila Birgit a Duck zabral místo

po jejím boku. Zbytek osádky tvořila pětice Neumanových mužů.

Ve druhém voze jeli Mark s Rayem a zbývající pozemšťané. Mezi

oběma vozidly bylo udržováno nepřetržité radiové spojení.

Malý konvoj projel Armstrong-villem. Byla to aglomerace

typická pro rozvojové planety: dlouhé, přímé ulice, lemované

nízkými, nejvýše jednopatrovými domy, postavenými ze dřeva, cihel

či prefabrikovaných plastových dílů. Přestože bylo téměř pravé

poledne, ulice byly pusté, bez života, až na malé skupinky

ozbrojených hlídkujících mužů.

Z reproduktoru zazněl hlas Birgit:

„Najíždíme na Severní silnici. Cílem naší cesty je farma vzdálená

odsud asi tři sta kilometrů. Tam přespíme. Od této chvíle buďte ve

střehu a zbraně mějte připravené k palbě.“

Hlášení mělo za následek zjevné oživení mezi pasažéry. Lovci

prohlíželi zásobníky svých pušek. I Mark automaticky zabubnoval

prsty po pažbě laserové pistole zavěšené v pouzdru u opasku.

„Podívejte, přátelé, není to nádherný kousek?“ rozplýval se

Humber nad svou ručnicí. „Stála mě celé jmění, ale je to vynikající

zbraň.“

„To se teprve uvidí, mon cher,“ ušklíbla se Barbara, „jestli budete

mít lepší skóre než ostatní.“

Projeli kolem posledních domů na předměstí a ocitli se na

rozlehlé, mírně zvlněné planině, táhnoucí se až k obzoru. Kolem se v

pravidelném rytmu střídala pole, sady a louky. Dobře udržovaná

cesta se vinula mezi nevysokými kopci a první kilometry rychle

ubíhaly. Cestujícím začínalo být horko, protože slunce nemilosrdně

pražilo.

„Také nám mohli přistavit klimatizované automobily,“ hučel

27

Humber a otíral si obličej lesklá potem. „Nebo alespoň

poloprůhlednou střechu chránící před sluncem.“

Birgit okamžitě nakvašeně reagovala:

„Všechny plastové střechy byly demontovány. Grizoni se často

ukrývají v korunách stromů, odkud se spouštějí na projíždějící

vozidla. Protože váží dvě stě i více kilogramů, prorazí a zdeformují

karosérii a znemožní cestujícím únik. V otevřeném voze máte

alespoň šanci vyskočit ven.“

Humber se při těch slovech nevěřícně zašklebil, ale zmlkl.

„Nic si z toho nedělejte,“ komentovala to Barbara. „támhle

myslím začíná les. Za chvíli jsme v chládku.“

A skutečně, za necelou čtvrthodinku se silnice vnořila do lesního

porostu. Rozložité stromy podobné dubům a kaštanům poskytovaly

příjemný stín.

Birgit zpomalila a ostražitě sledovala okolí. Pak náhle zastavila.

„Dávejte dobrý pozor,“ zazněl z reproduktoru její znepokojený

hlas.

Lovci napjatě přejížděli pohledem okolní houštiny, aniž by si

všimli čehokoli podezřelého.

„Tahle maličká je pěkně nervózní,“ ozval se podrážděně Humber.

„Jenom zbytečně ztrácíme čas.“

Mark seskočil z vozu, laserovou pistoli v ruce a došel k dívce.

„Něco jste viděla?“ zeptal se polohlasně.

„Ne! Ale jsem si jista, že jsou tady grizoni,“ zašeptala Birgit,

opírající se o dveře svého kamionu.

V naprostém tichu uběhlo několik minut. Mark, který se pozorně

rozhlížel po okolí, zkonstatoval, že stromy podobné kaštanům mají

místy jen holé větve bez listí.

„Myslím, že bychom měli zase vyrazit,“ usmál se shovívavě

Duck. „Ženská intuice je sice báječná věc, ale nic se nemá

přehánět.“

Birgit mu netrpělivým gestem naznačila, aby mlčel.

„Půjčte mi váš klobouk.“

Duck, poněkud vyvedený z míry, jí podal svůj širák. Uchopila jej

za okraj a vrhla klouzavým letem směrem k asi deset metrů

vzdálenému trnitému keři. Mac Donald neměl čas vyslovit svůj

28

protest. Z koruny stromu se vynořil grizon. Jediným skokem byl u

klobouku a tlapy s ostrými drápy rozcupovaly ve chvilce pokrývku

hlavy na kousky. Potom se vztyčil na zadní nohy a výstražně

zamručel.

Ozvala se ostrá detonace. Zvíře zasažené kulkou přímo do srdce

se zhroutilo jako zasažené bleskem.

„Nádherná rána,“ uklouzlo Humberovi směrem ke Steemanovi,

který právě vystřelil.

Káravým tónem však dodal:

„Nicméně galantnost velela nechat první ránu madam

Nelsonové.“

Neměl však čas ve své lekci společenského chování pokračovat.

Všude kolem se začalo rozhrnovat listí a jedno zvíře za druhým

vystupovalo z úkrytu. Bylo jich přes dvacet a chystali se ke

společnému útoku. Když se spustili na všechny čtyři tlapy,

pohybovali se grizoni neuvěřitelnou rychlostí. Skupinka lovců na

okamžik údivem zkameněla.

„Střílejte, střílejte!“ rozkřičela se na ně zoufale Birgit.

Výstřely začaly padat jeden za druhým se stále vyšší frekvencí.

Do jejich praskotu se mísil svištivý zvuk laserů. Mark skolil dva

grizony, ten druhý se svalil necelé dva metry od něho. Výkřik za

jeho zády ho přiměl, aby se bleskově obrátil. Modrý obr právě skočil

na kapotu vozidla. Mac Donald, který byl příliš blízko, nemohl

použít svou zbraň. Zvíře už zvedalo mohutnou tlapu, ale v půli

pohybu znehybnělo. Mark ho zasáhl přímo mezi oči. Duck kopnutím

odstrčil padající trup a dal se do divoké střelby.

Situace se stabilizovala, první útok byl odražen. Lovci se

vzpamatovali z počátečního šoku a zahájili přesnou palbu na

vzdálenější zvířata. Steeman dokazoval, že titul šampióna získal

právem. Ani jedna jeho střela neminula cíl. Rovněž Barbara

Nelsonová si vedla dobře, ale vzhledem k počtu a hmotnosti

zvířecích útočníků potřebovala ke skolení každého z nich několik

zásahů. Pracovníci Vesmírné policie postupovali chladnokrevně a

metodicky. Nakonec se s bolestným řevem zhroutil poslední grizon.

Rozhostilo se tíživé ticho. Muži si otírali zpocená čela.

„Vynikající úvod,“ Zahlaholil poněkud nuceně Humber. „Pokud

29

jde o mne, jsem si jist, že jsem zabil přinejmenším šest grizonů a

šest dalších zasáhl.“

Jeho slova uvolnila napětí a lovci se začali o překot přít o své

střelecké výsledky. Jak bývá zvykem v takových případech, součet

úlovků jednotlivých střelců dvojnásobně převýšil celkový počet

skutečných obětí. Kirk Redberg, ještě o poznání bledší než obvykle,

vystoupil ze svého vozidla. Nesl s sebou celou sbírku vědeckých

instrumentů.

„Potřeboval bych si blíž prohlédnout některé jedince a odebrat

pár vzorků.“

„Dávejte si ale pozor,“ radila mu starostlivě Birgit, „A zůstaňte

na otevřeném prostoru.“

Mark se obrátil mentálně na Raye:

„Jdi s ním, pro případ, že by nějaký grizon byl jen raněný…

vezmi si ručnici a pokud to nebude krajně nutné, nepoužij svůj

digitální laser. Je zbytečné vystavovat některé přednosti na odiv.“

V pravém ukazováčku měl totiž Ray zabudován laserový emitor,

jehož účinnost si v ničem nezadala s laserovou pistolí.

Duck si ručníkem osušil zpocený obličej. Ukázal na grizona

ležícího nehybně před ním:

„Vřelé díky, Marku. Nebýt tebe, mohla mi tahle prokletá bestie

pěkně pošramotit vizáž.“

„Střílíte velice rychle a přesně, pane Stone, a vaši přátelé

rovněž,“ ozvala se Birgit. „Začínám mít pocit, že jsem k vám byla

nespravedlivá. Možná nám přece jenom dokážete pomoci.“

„To já bych se vám měl omluvit, Birgit,“ vmísil se do hovoru

Duck. „Jak jste ale mohla uhodnout, že grizoni jsou právě tady?“

Mladá žena se jen pousmála, ale neodpověděla.

„Listí,“ zahučel napůl pro sebe Mark.

„Co tím chceš říct?“

„Během cesty jsem z psychického induktoru vytáhl všechny

dostupné informace o grizonech. Jsou to býložravci a živí se

převážně listím těchto zvláštních kaštanovníků. Tyhle okolní

stromy, respektive jejich listí, byly spaseny teprve nedávno.“

Birgit se rozesmála.

„Výborně. Jste dobrý pozorovatel. Myslím, že cestovat s vámi

30

přece jenom nebude taková otrava.“

„Máme určitě zkušenosti z primitivních planet.“

Duck vzal dívku kolem ramen a naklonil se k jejímu uchu:

„Připouštím, že nejsem tak inteligentní jako Mark, ale mohu vás

ujistit, že mám zase spoustu jiných předností. Když budete hodná,

možná vám některé předvedu.“

Redbergův návrat přerušil Duckovo svérázné dvoření:

„Mám všechno, co jsem potřeboval. Můžeme pokračovat

v cestě.“

31

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

4

32

Uprostřed odpoledne se dvojice vozidel vynořila z lesa. Žádný

další incident se nekonal.

„Asi za hodinu bychom měli být u cíle dnešní cesty,“ hlásila

Birgit.

Kam až oko dohlédlo se táhl vysoká travnatý porost prérie.

Zanedlouho rozlišil zrak lovců na obzoru jakousi stavbu. Zvuk

motorů čím dál častěji vyplašil z okolního porostu velké ptáky,

podobné supům. Mark zvědavě přiložil k očím triedr. Nemohl

potlačit vzrušení.

„Ducku, podívej se!“

Prérie byla poseta mrtvolami hovězího dobytka z větší části

roztrhaného a pozřeného mrchožrouty. Z některých kusů zbyla

jenom kostra.

Farmu tvořila hlavní budova a hospodářské přístavky. Čím více

se k ní přibližovali, tím supů a krkavců přibývalo. Dokonce se už ze

své hostiny nenechali rušit ani hlukem motorů.

Zjevně znepokojená Birgit zvýšila rychlost, takže už za chvíli

vjížděli do dvora statku. Naskytl se jim úděsný pohled, který u

mnohého z pozemšťanů vyvolal žaludeční nevolnost. Asi dvacítka

mrtvých krav a telat pokrývala zem. Sem tam mezi nimi leželi zabití

grizoni. Dveře i okna budovy byly rozbité napadrť.

Birgit seskočila z vozu následována Buckem. Vzápětí se k ním

připojil Mark s Rayem. Přízemí zabíral přijímací salon, který mohl

být svého času příjemným místem. Teď tam vládl úděsný

nepořádek. Na dlážděné podlaze ležela mrtvá znetvořená těla čtyř

lidí. Dva muži, žena a malé děvčátko.

„To přece není možné,“ vyrážela ze sebe zděšeně Birgit, oči

zalité slzami.

Duck ji vzal jemně okolo ramen.

„Pojďte odsud. Nemá smysl se tady zdržovat. Nikomu tím

nepomůžete.“

Musel ji téměř vynést v náručí ven.

„Rayi, vykopej, prosím tě, hrob,“ požádal Mark androida.

„Musíme ty nešťastníky pohřbít.“

Když lovci vyslechli zprávu o hrůzném nálezu, nervózně se

rozhlíželi po savaně, na kterou se pomalu snášel večerní soumrak.

33

„Tohle je proklaté místo,“ zavrčel Dick Humber. „Měli bychom

odsud okamžitě odjet.“

Birgit, která se konečně trochu vzpamatovala z prvního šoku, mu

odporovala:

„To nepřipadá v úvahu. Ať se odtud vydáme na kteroukoli stranu,

vždycky budeme muset projet lesem. Grizoni přitom útočí hlavně

v noci. Oni nás ucítí, ale my je nebudeme vidět, takže pro ně

budeme snadnou kořistí. Musíme přenocovat tady.“

„Jsem si jista, že nezamhouřím oko,“ ozvala se hysterickým

tónem Barbara Nelsonová. „Chci se vrátit na Zemi! Okamžitě

zavolejte helijet.“

„Guvernér má k dispozici jen několik málo provozuschopných

strojů a ty jsou vyčleněny pro skutečně kritické situace. Přepadení

nákladní lodi, která nám vezla materiál, včetně náhradních dílů,

způsobilo skutečnou katastrofu,“ namítla Birgit.

„Neztrácejme nervy,“ vložil se do debaty rázně Mark. „Až Ray

pohřbí mrtvé, ubytujeme se v budově farmy. Pane Douglasi, mohl

byste sem z vozidel nanosit nějaké potraviny na večer a dostatek

munice, kdybychom museli čelit případnému útoku?“

„Podle rozkazu!“ vyrazil ze sebe Douglas a kousl se do rtů,

protože jen tak tak nedodal „kapitáne“.

„Pomohu vám s tím,“ zvedl se Steeman. „Alespoň přijdu na jiné

myšlenky.“

Mark vybral další čtyři příslušníky Vesmírné policie a požádal je,

aby do příchodu noci zajistili strážní službu kolem farmy.

Večeře, která se podávala v narychlo uklizeném salónu, probíhala

v napjaté atmosféře. Mlčení nakonec přerušil Paul Steeman.

„Když jsme odlétali na Terranii XXVII, věděli jsme, do čeho

jdeme. Nikdo nás nenutil a mohli jsme klidně zůstat na Zemi a střílet

si do terčů nebo na hliněné holuby. Bylo by ostudné couvnout při

prvních potížích.“

„Díky, Paule,“ řekl vděčně Mark. „Máme za sebou namáhavý

den. Jděte si lehnout, ráno bývá moudřejší večera. Já zůstanu

s Rayem vzhůru a budeme hlídat.“

Když lovci vystoupali po schodech do prvního patra, kde byly

ložnice, Birgit poněkud váhavě prohlásila, že se půjde trochu projít

34

na čerstvý vzduch.

Duck, který zůstal v místnosti sám s Markem, zamručel

nakvašeně:

„Mám pocit, že jsme přistoupili na idiotskou hru. Cožpak si

Neuman skutečně myslí, že hrstka lidí, jak je ta naše, může bojovat

proti obrovské přesile těch nestvůr? K tomu by bylo zapotřebí

stovek mužů, helijety a spousta prostředků.“

„Slyšel jsi, co řekl Paul, žádné poraženecké nálady. Dneska jsme

měli vynikající skóre. Jedenadvacet grizonů! Ray je spočítal. Když

budeme i nadále pokračovat tímto tempem, výsledek by nemusel být

tak špatný. Podle místních pozorovatelů žije na této části kontinentu

něco kolem tisícovky grizonů.“

„Jen aby sem nepozvali své bratrance ze vzdálených končin,“

zašklebil se Duck. „Beru si první část hlídky. Nechci nechat Birgit

dlouho samotnou.“

Na prahu se na okamžik zastavil, aby se pokochal hvězdami,

mimořádně jasně zářícími na nočním nebi. Vzduch byl příjemně

chladný, ale kazil jej nesnesitelný zápach hnijícího masa. K jeho

uším se doneslo tlumené vzlykání. Birgit seděla na posledním

schodě verandy. Posadil se mlčky vedle ní a když se mu s pláčem

vrhla kolem krku, pohladil ji po vlasech.

„Ducku, to je hrozné! Něco takového přece není vůbec možné!

Mám pocit, že se mi to jenom zdá. Strávila jsem na takovéto farmě

celé své dětství. Cítila jsem se mezi dospělými trochu osamělá a můj

největší kamarád byl jeden grizon. Každý den jsme se scházeli na

kraji lesa. Nosila jsem mu jídlo a vůbec různé dobroty. Celé hodiny

si se mnou vydržel hrát. Byl to úžasný společník, bez sebemenší

stopy agresivity. Jak se něco takového vůbec mohlo stát?“

„Věci se mění,“ zamručel vyhýbavě Duck.

„Ale proč? Šelmy zabíjejí, aby se nasytily, nebo když jsou

napadeny. Ale tohle je něco úplně jiného. Grizoni jsou býložravci,

ale útočí na lidi i na domácí zvířata. Připadá mi to, že se chovají jako

lidé. Až do dneška jedině člověk dokázal zabíjet ostatní tvory i

příslušníky svého druhu bezdůvodně.“

„Jděte si odpočinout. Zítra budete potřebovat spoustu energie.“

Rty Birgit se lehce dotkly tváře Mac Donalda.

35

„Nemohla bych usnout. Zůstaňme tady ještě chvíli spolu. Je mi

s vámi dobře.“

36

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

5

37

„Za malou chvilku jsme na místě,“ oznámila do mikrofonu

Birgit.

Malý konvoj vyrazil za svítání směrem k osadě s nepříliš

originálním názvem York 17. Cesta vedla krajinou, kde se travnatá

savana střídala s malebnými remízky. Žádný grizon nebyl v dohledu

a nálada skupiny se viditelně zlepšila. Humber a Barbara Nelsonová

se vzájemně předháněli v hodnocení svých střeleckých výsledků z

předchozího dne. Nakonec to vypadalo, že útok odvrátili sami dva.

York 17 byla miniaturní komunita zasazená v malé kotlině

obklopené nevysokými kopci. Po projetí úzké soutěsky se její

domky nečekaně vynořily před zraky překvapených lovců. Birgit

prudce zabrzdila. Vesnice byla obklíčena asi stovkou grizonů.

Útočili na jednotlivá stavení. Z oken proti nim tryskaly svazky

laserových paprsků. Rozdivočelá zvířata se znovu a znovu vrhala

proti domům, bez ohledu na vlastní ztráty. Každého padlého grizona

okamžitě nahradil jiný.

Mark chvíli dalekohledem pozoroval drama před sebou.

„Obyvatelé mají asi, deset pušek a navíc míří velice špatně.

Takhle s nimi bude za chvíli konec.“

„Ale grizonů je obrovská přesila,“ ozval se nervózně Humber.

„Zaútočit na ně by bylo úplné šílenství. Není hanou vzdát nerovný

boj, tím spíš, že jsme vlastně turisté a ne vojáci. Tohle je práce pro

ozbrojené pořádkové síly. Musíme je o tom uvědomit.“

„To půjde dost těžko,“ pronesla s neskrývaným pohrdáním v

hlase Birgit. „Shodou okolností jsou kopce velmi bohaté na

magnetické horniny, takže radiové spojení se nedá prakticky

navázat. Normálně se tady používá telefon, ale linka je už několik

týdnů přerušena. Pane Stone, co navrhujete?“

„Kdybychom na grizony provedli soustředěný útok zezadu,

možná bychom uspěli.“

„To je bláznovství,“ zaječel Humber, sinavý ve tváři. „Nemáte

právo nás posílat na smrt! Zaplatili jsme vám a vy nám máte být k

službám! Nařizuji vám obrátit zpět!“

Mark s lícními svaly napjatými zlostí procedil mezi zuby

ledovým tónem:

„Nemáte mi co nařizovat! Váš návrh odmítám. Samozřejmě, kdo

38

chce, může tady zůstat, nikoho nemohu nutit.“

Douglas se se svými muži beze slov připojil k Markovi. Steeman

se rovněž zvedl se slovy:

„Jdu do toho s vámi, Marku. Tihle ubožáci potřebují naši pomoc.

Slíbil jste nám jedinečnou příležitost si zastřílet. Podle mne držíte

slovo.“

„Já půjdu také,“ ozvala se nečekaně Barbara. „Kdybych teď vzala

nohy na ramena, v životě bych už neměla klidný spánek.“

Humber otevřel údivem ústa, jakoby chtěl něco říci, ale z hrdla

mu nevyšel jediný zvuk. Rychle si uvědomil, že kdyby tu zůstal

sám, jeho šance vyváznout by byla prakticky nulová.

„Redbergu, umíte řídit auto?“ obrátil se Mark na biologa.

„Samozřejmě!“

„Vyměňte si místo s Rayem. Jeho střelba bude účinnější než

vaše. Ducku, jsi připraven?“

„Všechno je O.K. Čekáme na tvůj povel. Mějte se na pozoru!

Birgit říká, že grizoni dokážou naskočit do vozu i za jízdy!“

„Fajn, beru to na vědomí!“ Mark vyslal psychicky Rayovi

držícímu v rukou Redbergovu laserovou pušku: „Začni pálit,

jakmile budeš mít jistotu, že jsi na dostřel. Potřebujeme vyčistit

silnici.“

Zvířata je brzy zpozorovala a okamžitě zamířila k ním. Bylo jich

dokonce ještě víc, než Mark původně odhadoval. Vozy nemohly jet

příliš rychle, protože se musely vyhýbat útočníkům. Čelní náraz do

mnohasetkilového těla by mohl vážně poškodit vozidlo a znemožnit

mu další jízdu. Pak by byl jejich osud nepochybně zpečetěn.

Několik sekund zůstal Mark paralyzován. Cílů bylo bezpočet,

míhaly se před jeho zraky, bylo obtížné si vybrat. Pak se zhluboka

nadechl, aby se uklidnil. Mířit, pálit, mířit, pálit… Rachocení

výstřelů z ručnic ho téměř ohlušilo. Náhle se mu před očima mihla

obrovská tlapa. Instinktivně se vrhl dozadu, takže ostrý dráp vyrval

pouze kousek látky z jeho vesty. Z bezprostřední blízkostí vypálil a

grizon s žuchnutím dopadl na zem, vedle kol vozu.

Střílet, stále střílet… bylo to jako ve zrychleném filmu. Náhle se

mu do uší vryl nelidský výkřik. Jeden z Douglasových mužů,

vysoký blonďák, se potácel na postranici automobilové korby. Místo

39

obličeje měl jen beztvarou hmotu a jedna paže mu chyběla. Vozidlo

vjelo na výmol a nešťastník vypadl ven.

„Už pro něho nemůžeme nic udělat, je mrtev!“ vyslal Ray.

Osada byla už docela blízko. Markovi se zdálo, jako by zvířat

ubylo a zbývající váhala s útokem na jedoucí vozy.

„Ducku,“ křičel do vysílačky, „zpomalte, musíme jich co nejvíc

zlikvidovat!“

Lovcům se vrátila sebejistota a profesionalita. Teď, když cílů

ubylo, stříleli pomaleji a přesněji. Mark nařídil změnu taktiky.

„Birgit, objedeme vesnici dokola, musíme zbývající grizony

vytlačit co nejdál.“

První kamion pomalu zahnul, Redbergův jej následoval. Modré

obludy teď prchaly všemi směry. Mnoho jich ještě přišlo o život, než

se dostaly z dostřelu.

Dvanáct obyvatel osady je uvítalo nadšenými výkřiky. Jeden z

mužů, vysoký a štíhlý s ostrými rysy a několikadenním strništěm

vousů, je oslovil:

„Přijeli jste za minutu dvanáct. Bráníme se těm medvědům už

třetí den. Málem jsme uvěřili, že nás dostanou.“

Doprovodil nečekané hosty ke stavení, jehož dřevěný štít

upřesňoval jeho poslání: „Potraviny – Občerstvení“. Po první

vyprázdněné sklenici vesničan pokračoval:

„Minulý týden začali grizoni napadat naše stáda. Pokusili jsme se

je chránit, ale nebylo to možné. Shromáždili jsme tedy plemenné

kusy a odvedli je sem.“

„Proč jste nezavolali do Armstrong-ville?“ divil se Duck.

„Pokoušeli jsme se o to ale, nepodařilo se nám dostat spojení.“

Po prožité úzkosti a napětí se atmosféra rychle uvolnila. Nejvíc

bylo slyšet Humberovo chvástání.

„Překonal jsem všechny své osobní rekordy,“ hřímal. „Myslím,

že jsem měl nejvíc zásahů ze všech.“

„Aniž bych chtěl snižovat vaše zásluhy,“ odporoval mu Steeman,

„myslím, že vavříny by si zasloužil Ray. Pokud jsem si stačil

všimnout, ani jednou se neminul.“

„Přece mě nemůžete srovnávat s androidem,“ bránil své úspěchy

Humber.

40

Lovci rychle spolykali jídlo připravené z konzerv a potom se na

noc rozešli do jednotlivých domů.

Mark a Duck osaměli s Birgit a starostou osady. Za chvíli k nim

přibyl Douglas, který se marně snažil najít tělo svého druha,

roztrhaného grizony.

„Grizoni utrpěli značné ztráty, bohužel přišel přitom o život i váš

kamarád. Je mi to velice líto, ale musíme teď myslet na to, co bude

dál. Nejspíš nám ty nestvůry dají pár dní pokoj, ale je téměř jisté, že

časem zaútočí znovu.“

„Proč odsud neodejdete?“ reptal se udiveně Mark. „Uchylte se do

Armstrong-ville.“

Jeho protějšek zavrtěl odmítavě hlavou.

„Tyhle domky a těch pár kusů dobytka, které nám zůstaly, jsou

naším jediným majetkem. Abychom je získali, museli jsme tvrdě

pracovat. Když je tu necháme napospas, bude trvat léta, než získáme

plemeníky vhodné pro místní klimatické podmínky.“

„Bohužel, my musíme zítra cestovat dál,“ povzdechl si Mark.

„Já vím! Mohli, byste s sebou do Armstrong-ville vzít naše děti a

jejich matky?“

„Kolik jich je?“

„Šest dětí a tři ženy.“

„Když se trochu smáčkneme, tak to půjde,“ ujistil ho Mark.

„Myslíte, že budete schopni odrazit případný další útok?“

Muž sklopil oči a pokrčil rameny…

„Až donedávna neměl žádný z nás zbraň v ruce. Jsme nešikovní,

moc nám to nejde. Ovšem kdybychom mezi sebou měli alespoň

jednoho nebo dva dobré střelce, naše šance by podstatně vzrostly.

Vycvičili by nás, poradili…“

Mark významně pohlédl na Douglase, který se rozpačitě škrábal

na hlavě.

„Možná,“ mumlal, „že dva z mých přátel by byli ochotni tady

zůstat. Půjdu se jich zeptat.“

Vyšel ven, doprovázen udiveným pohledem Birgit, zatímco Mark

uzavřel debatu:

„Jestli chceme dorazit do hlavního města před soumrakem,

musíme vyrazit časně ráno. Doporučoval bych proto odchod na

41

kutě.“

42

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

6

43

Lovci dojídali snídani. Humber jako obvykle řečnil i s plnými

ústy. Zdálo se, že Steeman jeho slova přímo hltá.

„Moje obchodní spojení se slečnou Elsou Swensonovou má

solidní základy a brzy by jej měla posílit další pouta,“ hlaholil

prezident „Humber Galaxy Company“.

Spiklenecky se usmál a ztišil hlas:

„K oficiálnímu ohlášení našich zásnub dojde ihned po mém

návratu na Zemi.“

Markovi bylo, jakoby do něho udeřil blesk. Elza! Jediná žena,

kterou skutečně miloval! To k ní se vždycky vracel z každé ze svých

dalekých cest! Jenom jejich nezávislé povahy a profesionální

ctižádost jim dosud zabránili spojit své osudy manželským svazkem.

Ovšem Elza byla ještě mladá a bylo tedy normální, že si přeje muže,

který by byl stále u ní a ne přelétavý meteorit, putující od jedné

planety ke druhé. Mark to tušil už dlouho a podvědomě s obavami

čekal, kdy ta chvíle přijde.

„A je pravda, že má v Pacifiku svůj soukromý tajný ostrov?“

„Tak to je tedy skutečná nádhera. Pořádá tam grandiózní recepce.

Slibuji, že vás tam všechny pozvu při první vhodné příležitosti.

Uvidíte sami, dům je zařízený s neskutečným přepychem a

vynikajícím vkusem. Skutečná umělecká galerie!“

Tenhle popis Marka poněkud zmátl. Pobýval na ostrůvku dost

často sám s Elzou. Ale zařízení bylo relativně skromné i když

funkční a pohodlné. A už vůbec si nevzpomínal na nějaká umělecká

díla.

Duckův příchod ukončil konverzaci.

„Ženy a děti už sedí ve vozech. Můžeme vyrazit.“

Humber se zvedl a polohlasně bručel:

„Je nám to zapotřebí cestovat s hejnem rozječených dětí? A

vůbec, proč se vracíme do Armstrong-ville? To nebylo v programu

expedice.“

Mark odpověděl ostřeji než chtěl.

„Moje agentura se zavázala pouze k tomu, poskytnout vám co

nejvíce příležitostí ke střelbě. Nic víc. Program záleží na mém

úsudku. Myslím, že dosud jsem tomuto svému závazku dostál!“

Barbara Nelsonová se zvonivě rozesmála.

44

„Musím uznat, že naše zbraně rozhodně nenecháte rezavět.

Dosud nikdy jsem se takhle napínavého safari nezúčastnila.“

Za dojemného loučení a pláče dětí se konvoj pomalu vydal na

cestu. Mark držel na kolenou asi šestiletého chlapce, který se

statečně pokoušel zadržet slzy, deroucí se mu do očí.

Barbara Nelsonová se několikrát rozhlédla kolem sebe a pak se

nahlas ozvala:

„Podle mne tu chybějí dvě osoby, samozřejmě kromě toho

nebožáka, který včera zahynul.“

„Naši přátelé se rozhodli zůstat v osadě. Domnívají se, že tam

budou užitečnější,“ řekl rychle Douglas. „Připojí se k nám později.“

„Nejspíš mají plné kalhoty,“ ušklíbl se pohrdavě Humber.

„Já si naopak myslím, že jsou velice odvážní,“ vyjela na něj jeho

spolucestující.

Silnice do Armstrong-ville se klikatila mezi kopci. Přesto

postupovali rychlým tempem. Žádný grizon se dosud neobjevil,

jakoby se, po nich po včerejším hromadném vystoupení slehla zem.

Konečně se před nimi na obzoru objevily tmavé obrysy hustého lesa.

„Musíme tím lesem projet, nic jiného nám nezbývá. Buďte v plné

pohotovosti,“ varovala Birgit.

O několik minut později její kamion zpomalil a pak úplně

zastavil. Druhý vůz dojel a zůstal rovněž stát.

„Co se děje?“ zeptal se Mark.

Dívka místo odpovědi ukázala na stromy rostoucí na okraji lesa.

Většina jich neměla vůbec žádné listí.

„Vypadá to na slušnou tlupu grizonů,“ zamručel Duck. „Možná,

že se ukrývají tamhle v té vysoké trávě.“

Jako na potvrzení jeho slov, okolní savana změnila náhle svou

zelenou barvu na modrou. Modrá srst grizonů se leskla ve

slunečních paprscích a vypadalo to, jako když se gigantická vlna

chystá zaplavit malý ostrůvek.

„Je jich jenom asi tisíc,“ neodpustil si Duck šibeniční humor.

„Řekl bych, že od posledního sčítání se jim muselo narodit dost

dětiček. Neuman by jim měl navrhnout, aby podepsali smlouvu o

antikoncepci. Co budeme proboha dělat?“

Mark okamžik mlčky zíral na modravou záplavu, která se k nim

45

začala přibližovat. Stovky a stovky zvířat.

„Mizíme! Je jich příliš mnoho!“

Mezitím co se kamiony s obtížemi obracely na úzké silnici,

zahájili lovci palbu na zvířata, která se dostala na dostřel. Stroje jely

zpočátku pomalu, aby tak udržovaly konstantní vzdálenost od svých

pronásledovatelů. To umožnilo osádkám účinnou palbu. Grizoni,

rozdráždění pronásledováním své kořisti, se dál hnali za vozidly, bez

ohledu na vzrůstající počet mrtvol svých druhů, rozesetých po

silnici.

Humber doprovázel každý svůj výstřel nadšenou chválou vlastní

zdatnosti. Paul Steeman naopak pálil mlčky a systematicky

likvidoval pronásledovatele. Nakonec zvířata, decimována přesnou

střelbou, zanechala pokusů dohnat slibnou kořist a zmizela z

dohledu. Birgit pokračovala ještě několik kilometrů v jízdě. Pak obě

vozidla zastavila. Mark a Ray došli k dívce právě ve chvíli, kdy na

kolenou rozkládala mapu.

„Vypadá to, že jsme v pasti,“ prohlásila znepokojeně. „Tenhle les

se nám nikdy nepodaří projet.“

„A co kdybychom ho objeli?“ navrhl Duck.

„Kolem vede jenom jediná, už léta nepoužívaná cesta. Nemám

tušení, jestli je vůbec sjízdná.“

„Myslím, že nemáme na vybranou,“ poznamenal Mark.

Ray si pečlivě prohlížel mapu.

„Terén bude velmi náročný. Jestli nechceme přehřát atomové

generátory kamionů, nesmíme jet rychleji než šedesát kilometrů za

hodinu. To značně prodlouží trvání cesty, takže budeme muset jet i v

noci.“

„Tím spíš bychom měli vyrazit okamžitě,“ rozhodl Mark.

„Ducku, ty se budeš s Birgit střídat u volantu. Dohodni se s

Douglasem, ať stále někdo pozoruje okolí a hlásí sebemenší

podezřelý pohyb. Já jdu změnu trasy oznámit našim zákazníkům.

Předpokládám, že nebudou příliš nadšeni.“

Jak se dalo čekat, Humber měl hromadu nejrůznějších námitek.

Rozčilený Mark na něho vztekle vyštěkl:

„Jestli víte o nějakém jiném řešení, poslouchám vás!“

Místo Humbera se ozvala Barbara:

46

„Neztrácejme čas planými diskusemi. Mám ve vás absolutní

důvěru, milý Marku.“

Po několika kilometrech sjela Birgit ze silnice na něco, co

připomínalo léta nepoužívanou polní cestu. Až do setmění

postupoval konvoj bez větších problémů kupředu. Jen mračna

okrového prachu, která se zvedala za koly vozů, obtěžovala

cestující.

„Vlečeme se jako slimáci,“ mručel nespokojeně Humber, „nedalo

by se jet rychleji?“

„Musíme šetřit generátory a navíc nejsme na dálnici.“

„Já to tušil, že budeme přetíženi. Proč jsme s sebou brali všechny

ty lidi? Správně by se o ně měla postarat místní vláda.“

Mark ukázal bradou na chlapce, který mu usnul na klíně.

„Chtěl jsem mu jenom dát šanci na přežití. A jestli se vám to

nelíbí, můžete vystoupit a já vám na místě vrátím vaše peníze za

safari.“

* * *

O půlnoci udělali krátkou přestávku, aby si každý mohl

protáhnout ztuhlé údy.

„Nejste příliš unavená?“ obrátil se Mark na Birgit.

Jejich průvodkyně zavrtěla energicky hlavou, až se její rusé vlasy

rozlétly.

„Ne, Marku. Duck řídil od té doby, co se setmělo a já mu jen

ukazovala cestu. S trochou štěstí bychom mohli být na místě do

svítání. Sním o velké vaně plné vody, kterou bych smyla ten

protivný prach.“

47

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

7

48

Marka uvedli do guvernérovy pracovny. Greg Anders byl

vysoký, štíhlý muž s prošedivělými vlasy a hustým obočím

podtrhujícím jeho přísný výraz.

Za svítání skutečně konvoj vjel do ulic Armstrong-ville. Markovi

se podařilo ubytovat spolucestující v jediném fungujícím hotelu ve

městě. Duck doprovodil Birgit do jejich vily a nebylo těžké

uhodnout, že ho k tomu kromě galantnosti vedly ještě jiné důvody.

Krátce po poledni vytáhlo Marka z postele naléhavé pozvání

guvernéra.

„Posaďte se, pane Stone,“ začal Greg Anders a ukázal Markovi

hluboké pohodlné křeslo.

Sám se usadil za psací stůl, jehož deska se téměř ztrácela pod

horou papírů a knih.

„V prvé řadě vám chci upřímně poděkovat za pomoc, kterou jste

poskytli obyvatelům Yorku 17. Moje neteř mě o všem podrobně

informovala dnes před polednem.

Birgit není příliš společenská, je to spíš uzavřené děvče, ale je

velice citlivá. Váš přítel Mac Donald je srdečný a upřímný člověk.

Zdá se mi, že si spolu výborně rozumějí. Přes všechno, co v

posledních hodinách vytrpěla, jsem tuhle maličkou už dávno neviděl

tak veselou a spokojenou.“

Mark s napětím očekával, kdy se na něho snesou hromy a blesky

za to, že místo očekávané pomoci ze Země přivezl skupinku lovců.

Nic takového se však k jeho překvapení nekonalo.

„To, co jsem se od neteře dozvěděl, mě přiznám se, trochu

udivilo a zároveň přinutilo přemýšlet. Tak vy jste zcela nedávno

opustil S.D.P.P., abyste založil cestovní kancelář specializovanou na

safari? Sestavil jste velice produktivní tým, smím-li to tak říci, k

čemuž vám blahopřeji.“

Když Mark mlčel, jeho hostitel pokračoval tónem, z něhož bylo

cítit jemnou ironii.

„Napadlo mě, že bych vám mohl pomoci doplnit program vaší

expedice tím, že vám poskytnu podrobnější informace o místech

ohrožovaných grizony.“

Zvedl se a přistoupil k velké nástěnné mapě.

„Tady leží Armstrong-ville. A tady, asi tři sta kilometrů na

49

východ, začíná téměř neobydlená horská oblast…“

Zabodl ukazovátko do bodu vyznačeného červenou barvou. Ležel

nedaleko od místa, o kterém právě hovořili.

„V tomhle místě došlo k prvnímu zaznamenanému útoku. Byla

zlikvidována celá skupina geologů. Přežil jenom jeden. Ostatní

značky znázorňují místa, kde se zdivočelá zvířata objevila později.“

Řada kroužků vytvářela ve svém celku jakési obří nůžky, které se

pomalu svíraly kolem hlavního města. Anders to ustaraným hlasem

komentoval:

„Bude-li to pokračovat dál stejný způsobem, za necelý měsíc

grizoni úplně obklíčí Armstrong-ville a budou na něj útočit ze všech

stran.“

„Možná by bylo zajímavé prozkoumat hory, kde celý tenhle

fenomén začal,“ řekl zamyšleně Mark.

„Průzkumné lety helijetů nic neobjevily. Minulý měsíc jsem tam

vyslal silnou ozbrojenou skupinu. Bohužel byla nucena se vrátit

ještě než vůbec dosáhla svého cíle. Ztratila víc než polovinu mužů v

neustalých šarvátkách s grizony, kterých tam bylo neuvěřitelné

množství.“

Mark si bedlivě prohlížel mapu.

„Nedaly by se tyto lesy obejít a dostat se tak do hor z jejich

jižních svahů?“

Guvernér dlouhou minutu uvažoval.

„Tohle je bažinatá, velice nehostinná oblast. Málokdo se tam kdy

vůbec odvážil. Teoreticky se tady sice projít dá, ale předpokládá to

ke všemu odhodlanou skupinu zdatných lidí. I tak bych jim dával tak

desetiprocentní naději na úspěch.“

„Za pokus to stojí! Mohl byste nám poskytnout nějakého dobrého

průvodce?“

„Doprovodí vás Birgit.“

Mladý muž nedokázal zakrýt nesouhlasný výraz. „Tohle bude

příliš nebezpečná výprava a já bych nerad, aby riskovala…“

Anders ho zvednutou rukou zarazil.

„Jsem si toho vědom, jenomže nemám k dispozici někoho

kompetentnějšího, než je ona. Prošla jako dítě se svým otcem, který

byl geolog, tento kraj křížem krážem. Kromě toho celá populace

50

Terranie XXVII. je dnes vystavena smrtelnému nebezpečí a já jsem

odpovědný za životy všech. Bylo by nezodpovědné poslat vás tam

naslepo jenom proto, abych ochránit jednoho člena své rodiny.“

Guvernérův výraz a tón dokazovaly, že slovo protekce v jeho

slovníku zcela chybí. Jeho hlas se však opět zmírnil a pohled změkl,

když dodal:

„Vím, že vy a váš přítel uděláte pro její bezpečí vše, co bude ve

vašich silách. Kdy počítáte s odjezdem?“

„Zítra ráno, pokud se nám do té doby podaří doplnit potřebný

materiál. Uplynulé tři dny dost zahýbaly s našimi zásobami všeho

druhu.“

„Postarám se, aby vám všichni maximálně vyšli vstříc. Kvůli

přepadení nákladní lodě piráty jsme byli nuceni zavést přídělový

systém. Dvě další karga by měla dorazit zítra, pokud se jim ovšem

něco nepřihodí.“

Mark se stěží potlačovaným úsměvem odpověděl: „Mám takový

pocit hraničící s jistotou, že teď budete mít od pirátů na pár dní

pokoj.“

Anders pokýval chápavě hlavou v gestu, které dávalo na

srozuměnou, že narážku pochopil.

„Velice rád jsem vás poznal, pane Stone. Přirozeně, že budu dál

trvat na tom, aby nám Země poslala pomoc, kterou nám stále dluží.“

Po návratu do hotelu zastihl Mark skupinku lovců usazených na

barových židličkách. Duck chyběl. „Pojďte mezi nás!“

„Velmi rád, madam Nelsonová.“

Žena vzala Marka pod paždí a posadila ho na taburet vedle sebe.

„Přestaňte mě trápit a říkejte mi Barbaro. A ochutnejte místní

specialitu, má to chuť téměř jako pozemská whisky.“

Držela se stále mladého muže jako tonoucí stébla a pokračovala:

„Můžete nám prozradit, jaký další program nás čeká?“

Mark významně pohlédl na Douglase sedícího mezi Humberem a

Steemanem.

„Vzhledem k tomu, že guvernér přislíbil zajistit doplnění našich

zásob, vyrazíme zítra ráno. Naše trasa povede močálovitou krajinou.

Kromě grizonů budete mít možnost vyzkoušet si své střelecké umění

i na dalších zvířatech. Protože budíček je v šest, doporučoval bych

51

vám dlouho neponocovat.“

Humber se ozval rozzlobeným tónem:

„Proč takový spěch? Jsme ještě unaveni. Nemůžete nám dát den

volna?“

Mark vložil do odpovědi víc ironie, než bylo třeba:

„V programu safari je plánována na každý den jedna akce.

Uznáte, že musím držet slovo. Pokud se ovšem domníváte, že by to

bylo nad vaše síly, můžete tady na nás počkat.“

Humber zrudl zlostí jako krocan.

„Jsem lepší lovec než vy všichni a to, co vydržíte vy, vydržím

taky. Už jsem vám to dokázal a dokážu vám to znovu.“

„Takže zítra ráno! Rád se něco přiučím.“

Humber pokrčil rameny, svezl se ze stoličky a téměř úprkem

opustil bar. Barbara se naklonila k Markovi a zašeptala:

„Jste mazaný jako liška! Tenhle drahoušek Dick byl už rozhodnut

všeho nechat, ale vy jste dokázal najít jeho slabou stránku – pýchu.

Teď vás opustím. Musím se vyspat, abych byla ve formě. Mám

pocit, že zítřejší den nebude žádná procházka rajskou zahradou.“

Mark jedním hltem vyprázdnil svou sklenku. Hryzalo ho

svědomí. Nebyla to snad žárlivost, která ho nutila být vůči

Humberovi tak nepříjemný?

Jeho úvahy přerušili Douglas a Redberg, kteří si k němu přisedli.

Biolog měl rysy ztrhané únavou.

„Udělal jsem analýzy všech vzorků, které jsem odebral. Nic jsem

nezjistil! Žádný virus, žádná infekce, která by mohla vysvětlit

změnu v chování grizonů. Musíme hledat dál, v jiné oblasti.“

Dorazil Mac Donald, celý červený a udýchaný.

„Slyšel jsem, že odjíždíme už zítra. Birgit mě pozvala na večeři s

jejím strýcem. Chápeš, že jsem nemohl odmítnout. Za chvíli musím

letět.“

„Měj se na pozoru! S Gregem Andersem nebudou žádné žerty.

Nechtěl bych se stát svědkem tvé svatby. Nemám s sebou slavnostní

uniformu.“

Duckovy tváře se zbarvily do nachova.

„Ty hned vidíš všechno černě! Není to, jak si myslíš. Birgit je

prima děvče, ale…“

52

Mark se zvedl a pronesl s předstíranou lhostejností: „Každopádně

dobrou chuť. Jdu se ještě podívat za Rayem!“

53

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

8

54

Za rozbřesku oba kamiony vyrazily z města a brzy odbočily z

hlavní silnice na prašnou cestu. Teď, v pozdním odpoledni,

vystřídalo prach bláto a vzduch byl prosycen vlhkostí. Změnil se i

ráz okolní krajiny. Savanu vystřídaly velké stromy podobné

mangovníkům, jejichž uzlovité kořeny se ztrácely v jezírcích s

nazelenalou vodou. Cesta zatím probíhala klidně a lovci zmožení

vedrem podřimovali na sedadlech. Se všemi to proto trhlo, když

Birgit za volantem prvního vozu náhle zabrzdila.

Těsně u cesty stál grizon. Byl vyhublý, vyrážel z hrdla vysoké

tóny a mával směšně předními tlapami. Vypadal jako stopař, který je

nadšen tím, že mu někdo zastavil.

„Nestřílejte, nic nám od něho nehrozí,“ zakřičela Birgit. „Vypadá

přesně jako grizon z mého dětství.“

Dříve než jí v tom mohl Duck zabránit, seskočila z vozu a

zamířila ke zvířeti. To začalo poskakovat a vydávat zvuky podobné

ňafání štěněte. Dívka se k němu přiblížila a pomalým pohybem k

němu napřáhla dlaně. Grizon je očichal a udělal krok vpřed. Mark

přestal dýchat, když viděl, jak se čenich zvířete přibližuje k obličeji

jejich průvodkyně.

„Ducku, hoď mi nějaké suchary, rychle!“ zavolala Birgit.

Mezitím co pozemšťan lovil rukou v přihrádce palubní desky,

grizon položil hlavu na dívčino rameno. Ta dala ruku na jeho hlavu

a tiše na něho začala mluvit.

„Ty můj chudáčku, máš hlad, vid? Něco s tím provedeme, počkej

chvilku.“

Udělala několik kroků zpět pro balíček, který jí Duck podával.

Zvíře šlo za ní, s napřaženými tlapami.

Vtom třeskla rána. Grizon strnul a potom se pomalu svezl k zemi.

V jeho očích se zračil bezmezný údiv.

Birgit na okamžik jakoby zkameněla. Teprve po chvíli

zareagovala:

„Proč jste ho zabil?“ křičela hlasem, který se zlomil v pláč.

Humber sklonil hlaveň ručnice a viditelně v rozpacích vykoktal:

„Myslel jsem, že vás chce napadnout. Jednal jsem instinktivně,

chtěl jsem vás chránit. Jen si vzpomeňte, co ty obludy napáchaly.

Všechny by se měly zlikvidovat.“ Mac Donald vzal dívku něžně

55

kolem pasu.

„Pojďme, pojedeme dál. Nemá cenu se trápit, to mu život

nevrátí.“

Redberg seskočil téměř artistickým způsobem z korby kamionu.

„Musím odebrat vzorky. Tenhle jedinec nebyl agresivní, rád bych

věděl, jestli najdu nějaký rozdíl mezi ním a jeho útočnými druhy.“

Mezitím co biolog pracoval, Mark přistoupil k Birgit. „Podle

mapy bychom za sebou měli mít dobrou polovinu cesty.“

„Teď nás ale čeká nejobtížnější část. Když budeme mít velké

štěstí, cesta unese váhu našich kamionů až sem.“ Ukázala místo na

mapě. „Pak nás čeká pěšky posledních třicet kilometrů.“

Mark zvědavě pozoroval dva velké ptáky podobné gigantickým

orlům, kteří kroužili už chvíli nad jejich hlavami. Bylo dobře vidět

jejich zahnuté zobáky a mohutné pařáty. Nad nimi, ve větší výšce,

plachtili další opeřenci.

„Všechno je špatně,“ mumlala Birgit nervózně. „To jsou

arabasové, masožravci. Pach krve je dokáže přilákat z velké

vzdálenosti a způsobí, že bezhlavě útočí. Musíme odsud co

nejrychleji zmizet.“

Mark zavolal na Redberga, aby si pospíšil.

„Ještě dvě minutky a jsem hotov,“ ujišťoval ho vědec.

Mark s puškou v ruce vyzval své druhy, aby byli připraveni k

palbě. Jeden z arabasů se náhle jako kámen spustil směrem

k Redbergovi, vyrážeje ostré skřeky. Duck na něho vystřelil, když

byl dva, tři metry od své kořisti. Smrtelně zasažený pták narazil do

biologa, který pod jeho tíhou upadl.

Křik prvního arabase jakoby byl signálem pro ostatní. Deset,

dvacet obřích ptáků se z nebe řítilo na mrtvolu grizona a na ležícího

člověka. Lovci zahájili prudkou palbu a několik mrtvých dravců

dopadlo s těžkým žuchnutím na zem. Jejich ptačí druhové se na ně

okamžitě vrhli a začali je trhat ostrými zobáky.

„Rayi,“ vyslal Mark psychicky, „zapni svůj ochranný štít na

plný výkon a pomoz Redbergovi do vozu.“

Android vyrazil tryskem k ležící postavě za doprovodu bubnové

palby pozemšťanů, kteří zlikvidovali několik dalších arabasů.

Přilétali však další a další ptáci. Ray mezitím dorazil k Redbergovi,

56

vzal ho do náruče a rozběhl se ke kamionu. Nešetrně překulil svůj

bezvládný náklad přes korbu, skočil za volant a zakřičel:

„Rychle! Birgit! Jedeme!“

Za řevu přetížených motorů vyrazila obě vozidla rychle po

rozmáčené cestě. Několik arabasů učinilo pokus je pronásledovat,

ale pár dobře mířených salv je smetlo z nebe. Ti, co zbyli naživu,

měli na dlouhou dobu zajištěnou potravu.

Mark prohlížel Redberga, který pomalu přicházel k sobě. Rány

na jeho zádech byly naštěstí jen povrchové. Barbara, překvapivě

klidná, vytáhla spod sedadla příruční lékárničku. Vyčistila rány

dezinfekčním prostředkem a postříkala sprejem, urychlujícím

zajizvování.

„Roztomilá planeta,“ bručel Humber. „Ty bestie by byly schopné

nás sežrat zaživa.“

„Tohle s nimi udělá pach krve. Dokáže je doslova rozběsnit.

Kdybyste nezabil toho grizona, ani by je nenapadlo na nás zaútočit,“

zareagovala Birgit mrazivým tónem.

„Jsou tady ještě nějaké jiné, podobné potvory?“ zajímal se

Steeman.

„Pár se jich tu ještě určitě najde,“ ujišťoval ho Mark.

„Vzpomeňte si jak zní slogan ‚Hunter Service‘. Každý den skvělá

příležitost ke střelbě. Myslím, že mě nikdo nemůže vinit z klamavé

reklamy.“

K večeru se cesta postupně stávala nesjízdnou. Kola kamionů se

bořila stále hlouběji do bláta.

„Dál už se jet nedá,“ prohlásila nakonec Birgit. Mark vyhledal

prostranství s relativně pevným podložím, kde zaparkovali vozidla.

„Dnes večer se utáboříme tady!“ Mentálně kontaktoval Raye.

„Hory jsou ještě daleko?“

„Vzdušnou čarou necelých dvacet kilometrů. Ale kvůli

neschůdnému terénu si budeme muset zajít.“

Birgit se za asistence Ducka dala do přípravy večeře.

Mark nechal kolovat láhev whisky pro pozvednutí morálky

cestovatelú. Cítil, že všichni jsou znepokojeni a unaveni. Barbara

Nelsonová s pohárkem v ruce poodešla od skupinky a opřela se zády

o kmen rozložitého stromu. Nenápadně naznačila Markovi, aby ji

57

následoval.

„Nejste příliš vyčerpaná?“ oslovil ji. Žena roztáhla rty do

ironického úsměvu.

„Díky za tu péči i když vím, že to nemyslíte zcela upřímně.

Buďto je vám náš stav lhostejný, lépe řečeno dělá vám potěšení nás

trápit, nebo si nás chcete co nejdéle udržet jako své alibi.“

„Jediným přáním mé společnosti je uspokojit zákazníky,“ začal

Mark odříkávat své obvyklé zaklínadlo. Barbara ho ale výmluvným

gestem přerušila:

„Mám k vám jednu prosbu, přestaňte ze mne dělat pitomce! Vy

jste organizátorem téhle expedice stejně tak málo jako já! Zúčastnila

jsem se už spousty safari a myslím, že dobře znám mentalitu lidí,

kteří se touto činností zabývají. Žádný opravdový obchodník by

nikdy nenabízel vrácení poplatků, kdykoli někdo začne diskutovat o

jeho rozhodnutích, jak to děláte soustavně vy. Mimoto, stačí se

trochu rozhlédnout po ostatních účastnících výpravy. Redberg je

zřejmě vynikající vědec, ale určitě ne lovec. Burg Douglas, přes

veškerou snahu, kterou mu nelze upřít, nedokáže zamaskovat, že je

voják z povolání. S ostatními je to podobné. Pokaždé, když otevřou

ústa, čekám, že vás osloví vaší hodností.“

Mark horečně uvažoval, jak přesvědčit Barbaru, aby si nechala

své závěry pro sebe.

„Mám dojem, jako bych byla součástí nějaké vojenské

průzkumné hlídky…“

„Nehýbejte se!“ vykřikl náhle Mark.

Sáhl po své laserové pistoli, vytrhl ji z pouzdra a stiskl spoušť.

Barbara, oslněná rudým zábleskem, zavřela instinktivně oči. Když je

znovu otevřela, spatřila kousek nad svou hlavou pavouka, jehož tělo

měřilo v průměru dobrých čtyřicet centimetrů. Houpal se na vláknu

visícím z koruny stromu. Laserový paprsek mu odřízl přední část

těla s jedovými zuby a ústní dutinou.

Žena nedokázala potlačit výkřik hrůzy a hnusu z tvora, jehož

končetiny sebou ještě trhaly v posmrtných křečích. První k dvojici

dorazili Birgit a Humber. Mladá dívka klidným, téměř profesorským

tónem vysvětlovala:

„Wadiové žijí v korunách stromů, odkud se spouštějí na svou

58

kořist. Jejich jed způsobuje smrt v několika sekundách.“

„Nádherná rána,“ prohlásil uznale Humber se stínem závisti v

hlase.

„Moje agentura má vždy na mysli bezpečí svých zákazníků,“ řekl

prostě Mark. „Teď se rychle navečeříme. Spát budeme pro jistotu v

kamionech. Odchod zítra za svítání!“

59

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

9

60

Sluneční paprsky jen s obtížemi pronikaly clonou husté vegetace,

lesknoucí se vlhkostí. Lidský had, vedený Rayem, byl na cestě už

dvě hodiny. Kromě obou žen nesl každý batoh s municí a zásobami.

„I kdyby tady byla nějaká zvěř, v téhle spleti rostlin ji ani

nezahlédneme,“ mručel Humber. „To byl ale nápad, Stone, dovléci

nás do téhle prokleté bažiny.“

Když oslovený neodpovídal, byl Dick nucen zmlknout. V

poledne Mark nařídil zastávku na mýtině omývané z jedné strany

modrozelenými vodami rozlehlého jezera.

Lovci, sedící na vlhkém mechu, chroupali výživné tabletky. Fred,

jeden z Douglasových mužů, se zvedl a popošel k břehu jezera.

„Nechoďte nikam daleko,“ zavolala na něj Birgit.

„Nebojte se, chci si jen prohlédnout tenhle divný kmen stromu.“

To, co na první pohled vypadalo jako nehybný předmět plující po

hladině kousek od břehu, náhle ožilo. Otevřela se mohutná dlouhá

tlama plná ostrých zubů. Uvnitř byl neuvěřitelně dlouhý, tenký

jazyk, skutečné laso z masa a šlach.

Ve zlomku sekundy se obtočil kolem Fredova těla v úrovni

hrudníku.

Ray reagoval se svou obvyklou elektronickou pohotovostí. Z jeho

ukazováčku vyrazil tenký laserový svazek, který rozdělil jazyk v

půli. Mark, jenom o málo pomalejší, strhl z ramene svou laserovou

pušku a vypálil do otevřené tlamy. Zvíře sebou trhlo, jeho ocas

několikrát v křečích udeřil na hladinu, odkud vytryskly gejzíry vody.

Android uchopil Freda za paži a strhl ho k sobě. Se značnou

námahou uvolnil sevření lepkavé, červené šňůry, která stále

obepínala mužův hrudník a znemožňovala mu dýchání.

Tvář oběti přešla opět z fialové barvy do růžové.

„Díky,“ vyrazil ze sebe, když se několikrát zhluboka nadechl a

vydechl.

„Pozor!“ vykřikla s úzkostí v hlase Birgit.

Na hladině se objevila dobrá desítka ještěrů. Nejbližší se už na

svých krátkých, do stran vyvrácených nohou škrábali na břeh. Hnala

je vpřed vidina bohaté hostiny.

„Stáhněte se,“ zavelel Mark. „Palte každý podle svého uvážení!“

Sám šel příkladem a zasáhl nejbližší zvíře do mozku. Ještěr

61

okamžitě znehybněl. Lovci se už vzpamatovali z prvního

překvapení. Kulky rozsévaly smrt stejně účinně, jako laserové

paprsky. Dvě minuty bubnové palby stačily k zlikvidování útočníků.

Jediný kus, který unikl, se spěšně ukryl v hlubinách jezera.

Barbara, vkládající nový zásobník do nábojové komory své

zbraně, si neodpustila jízlivou poznámku: „Být s vámi na safari je

opravdu radost. Člověk se ani chvíli nenudí.“

Humber však její nadhled nesdílel. Rysy měl stažené napětím a

velké kapky potu se mu perlily na čele. Pronesl ledovým tónem:

„Celá tahle expedice je úplně zcestná. Žádám, abychom se

okamžitě vrátili ke kamionům!“

Když nenašel mezi svými posluchači žádnou odezvu, obrátil se

na Freda, který si třel bolavá žebra.

„Předpokládání, že máte na věc stejný názor!“

„Vůbec ne! Tahle procházka mi připadá velice zajímavá. Až se

vrátím na Zemi, budu mít alespoň co vyprávět přátelům v klubu.“

„Nikdo z vás se na Zemi nevrátí, pokud budete pokračovat v

téhle šílené cestě. Já se vracím! Kdo jde se mnou?“

Jedinou odpovědí byl Barbařin krátký smích. „Nebuďte směšný,

Dicku! Ať chcete nebo ne, naši přátelé budou v cestě pokračovat.

Sám nikdy nenajdete zpáteční cestu. Přestaňte už konečně hrát tu

svou roli odporného zbabělce.“

Kolona se dala znovu do pohybu Mark, který míjel Barbaru, se k

ní naklonil a zašeptal:

„Díky za vaše slova, nemusel jsem zase být nepříjemný ke svému

zákazníkovi. V jednom jste měla pravdu. Nikdy ze mne nebude

dobrý obchodník!“

Barbara Nelsonová jen s úsměvem zavrtěla hlavou. Potom

ukázala prstem na barevnou skvrnu před sebou. „Jaká nádherná

květina!“

Uprostřed houštiny zářila veliká orchidea purpurovou barvou.

Žena k ní už natahovala ruku. Mark ji nešetrným pohybem strhl

zpátky. Shodil z ramene pušku.

Laserový paprsek vyvolal okamžitou reakci. Nízký keřík se s

nepříjemným mlaskavým zvukem stáhl asi na polovinu své

velikostí.

62

Hluk přiměl Birgit, kráčející před nimi, aby se otočila.

„Fytocefalopodes,“ komentovala výjev lakonicky. „Jsou to

masožravé rostliny, které se živí ptáky nebo hmyzem. Lákají je

svými zářivými barvami. Jejich větvičky jsou porostlé jedovatými

trny. Pro člověka sice jejich škrábnutí není smrtelné, ale může

způsobit úporné zánětlivé onemocnění pokožky.“

„Právě jste mě odradila od toho, obdarovávat ženy květinami,“

zažertoval Duck s pohledem upřeným na Birgit. „Až se vrátíme do

Armstrong-ville, přinesu vám raději láhev skotské!“

„Jestli se tam ovšem někdy vrátíš,“ bručel si pro sebe Humber.

Pochod čím dál více ztěžovalo bahno, které se lepilo na boty a

dělalo z nich neforemné hroudy.

„Děkuji vám, Marku,“ ozvala se po chvíli Barbara. „Ta rostlina

byla tak nádherná, že by mě ani nenapadlo…“

„Přestaňte se chovat jako naivní turistka. Na cizí planetě se nikdy

nesmíte nechat zmýlit podobností místní fauny a flory s pozemským

životem. Kromě toho o těchto masožravých rostlinách se zmiňovala

videokazeta, kterou jste dostala jako součást prospektového

materiálu před odjezdem.“

„Jen mi to spočítejte, zasluhuji si to,“ řekla s trpitelským

výrazem. Potom, jakoby se jí rozsvítilo, téměř vykřikla:

„Už to mám! S.D.P.P.! Od začátku jste mi nepřipadal jako voják

z povolání, ale nějaká podobnost tu byla. Jasně, musíte patřit k této

organizaci! To vysvětluje vaše zkušenosti se životem na cizích

planetách. Šlapete si v téhle zatracené bažině, jako byste se

procházel v zábavním parku.“

„Máte bujnou fantazii,“ odbyl ji Mark s úsměvem. „Jsem pouhý

organizátor zábavy pro vášnivé lovce.

Potutelný úsměv jeho společnice dokazoval, že si o jeho

vysvětlení myslí své.“

„Podle rozkazu, kapitáne! Nebo jste už plukovník?“

Kolem třetí hodiny odpoledne si skupinka udělala delší

přestávku. Přestože Birgit vydatně při chůzi pomáhal Duck, byla na

ní zřetelně vidět únava. Také Barbara se sotva vlekla.

Paul Steeman, usazený na padlém kmeni, si třel lýtka a bolestně

se šklebil.

63

„Pro lovce to není příliš dobré vysvědčení, když ho chytají křeče

do nohou, co? Jak to, že vám to pořád ještě takhle šlape?“

„Mám docela slušný trénink“ odpověděl vyhýbavě Mark.

„Z toho pekla se nikdy nevyhrabeme,“ naříkal Humber. „Alespoň

to přiznejte, že jsme ztraceni.“

„Do večera jsme v horách,“ reagoval suše Mark.

„Jak to můžete vědět? Nemáte pro to jediný důkaz! Obyčejně

blufujete!“

Mark si jenom povzdychl a ukázal na jednu louži opodál:

„Podívejte, voda odtamtud pomalu odtéká. Znamená to, že terén

už není rovný, ale zvedá se. Takže se blížíme k horám.“

* * *

Na sklonku dne se vynořili z lesního porostu. Změna byla náhlá,

bez jakéhokoli přechodu. Stromy, zase jenom stromy a najednou

prudké světlo. Poslední sluneční paprsky je málem oslepily. Lovci

stanuli na úbočí holého horského svahu, šedavě zbarveného, sem

tam přerušovaného ostrůvky chudé vegetace. Překonali pás kamenné

sutě a osamělých balvanů a vyškrábali se na malou plošinu, asi

padesát metrů nad úrovní nedaleké bažiny.

„Dnes večer se vyspíme tady,“ oznámil jim Mark. „Alespoň

budeme ušetřeni nepříjemných překvapení.“

Všichni byli tak vyčerpáni, že nediskutovali a padli s úlevou na

zem. Ray rozdával potravinové tabletky a přitom se psychicky spojil

s Markem.

„Zdá se, že je to tady pusté. Nevím, jestli právě na tomhle místě

najdeme klíč k tvým problémům.“

„Nejsou tu nějaké jeskyně?“

„Možná, že ano. Je tu vápencový podklad, což usnadňuje erozi.

Brzy ráno se porozhlédnu po okolí. V noci si vezmu na starost váš

spánek a budu hlídat.“

64

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

10

65

Kalné svítání zaplavilo horu bílým světlem. Nad močálem se

vznášela hustá mlha. Redberg, s obličejem poznamenaným únavou,

žvýkal mechanicky výživnou tabletu.

„Co záda, ještě bolí?“ zeptal se účastně Mark.

„Už ani moc ne! Když si vzpomenu na ty létající příšery, ještě

teď mě mrazí v zádech. Nebýt Raye, sežraly by mě zaživa!“

Ukázal na sadu analytických pomůcek zavěšených na opasku a

dodal:

„Zpracoval jsem v noci vzorky odebrané tomu nešťastnému

grizonovi. Výsledky jsou identické jako u předešlých případů.“

Chvilku váhal a pak pokračoval:

„Tedy téměř, abych byl přesný. V krvi agresivních grizonů jsem

našel stopy substance, kterou se mi nepodařilo identifikovat. U

posledního zvířete jsem ji neobjevil, ale to nemusí ještě nic

znamenat. Jedná se o nepatrné množství.“

„Ale mohl by to být začátek stopy. Měl byste ji dál sledovat.“

„K tomu potřebuji další vzorky.“

„Určitě se najde příležitost vám je opatřit,“ zavtipkoval Mark.

Ray se vmísil do hovoru se směsicí ironie a úzkosti: „A nebude

to ani tak dlouho trvat. Podívejte, kdo k nám jde na návštěvu.“

Z vrcholku hory k ním sestupovaly desítky známých siluet.

Ploskochodci šli pomalu, ale organizovaně. Rozvíjeli se do jakési

rojnice, která měla obklíčit plošinu s pozemšťany.

„Kde se tady ksakru vzali?“ vyjekl Duck, který se právě probudil.

„Vypadá to, jakoby vyrostli rovnou ze země.“

Lovci se rychle vzpamatovali z nepříjemného probuzení a zaujali

palebná postavení. S prsty na spouštích očekávali, až se grizoni

přiblíží na dostřel. Na androidově čele se objevila velmi lidská,

starostlivá vráska. Vyslal psychicky:

„Zůstanu s tebou, Marku. Nejsem si jist, jestli se nám povede je

odrazit. Je jich dobrá stovka.“

Pozornost jeho přítele zaujal mimořádně vzrostlý jedinec, který

se držel za linií grizonů, jako generál velicí svým vojskům. Ray,

který ho chvíli upřeně sledoval, se překvapeně obrátil na Marka:

„To je robot!“

„Víš to určitě?“

66

„Je sice hodně daleko, ale jsem si tím jist!“ Jako by uhádl

myšlenky svého přítele, dodal: „Drží se z účinného dostřelu

laserů.“

Mark přeběhl ke Steemanovi, který klečel za skalním výstupkem.

„Dokázal byste vaší puškou s dalekohledem zasáhnout támhle

toho přerostlého grizona?“

Paul zkušeným okem odhadl vzdálenost.

„Je to na samotné hranici možností. Ale můžu to každopádně

zkusit. Použiji speciální dalekonosné náboje.“

Vyňal z kapsy zásobník a vložil ho do nábojové komory své

zbraně.

„Teď máte příležitost dokázat, že si zasloužíte svůj titul šampióna

ve střelbě!“

Zvířata postupovala pomalu v jedné linii, jakoby čekala na povel,

aby se na své oběti vrhla všechna najednou. Jejich pochod nezastavil

ani zvuk tří rychle po sobě jdoucích výstřelů.

„Výborně, jste skutečný mistr! Všechny vaše střely zasáhly cíl,“

hlásil Ray.

Velký grizon se otočil kolem své osy, svalil se na zem a začal se

kutálet po svahu.

„To je zvláštní,“ ozval se Duck. „Podívej Marku, něco se s nimi

stalo!“

Zvířata se zastavila a začala vyrážet vysoké, pištivé tóny.

Vypadala bezradně a přešlapovala na místě. Potom se jeden grizon

otočil a zamířil k hájku vzdálenému asi dvě stě metrů, kde se

rýsovaly siluety velkých kaštanovníků.

Okamžitě se k němu připojila asi desítka jeho druhů a postupně je

následovali i ostatní. Za několik minut už se celé „vojsko“ cpalo

širokými zelenými listy.

„Teď se chovají úplně normálně. Takové je znám od dětství,“

komentovala situaci Birgit. „Co se stalo?“

„Nemám zatím tušení, ale musíme využít příležitost,“ řekl

zamyšleně Mark.

„Ano, souhlasím s vámi,“ přidal se nadšeně Humber.

„Sestoupíme k močálům a vrátíme se ke kamionům. Pokračovat dál

by bylo hotové šílenství.“

67

Mark zavrtěl odmítavě hlavou:

„Naše cesty se tady rozcházejí. Musím prozkoumat tenhle vršek.

Nemám ale žádné právo žádat vás, abyste šli se mnou. Vy s panem

Steemanem a madam Nelsonovou se vrátíte do bažin, kde budete

relativně v bezpečí. Když udržíte směr na jihojihozápad, měli byste

narazit na naše kamiony. My se k vám připojíme později. Když se

nevrátím do čtyřiadvaceti hodin, odjeďte s vozidly sami do

Armstrong-ville. Popište pak naše putování guvernérovi Andersovi.“

Humber chtěl začít protestovat, ale Steeman ho nepustil ke slovu:

„Pokud nebudete mít nic proti tomu, rád bych vás doprovodil,

Marku. Člověk nemusí být mimořádným stratégem, aby pochopil, že

když se vám nepodaří odhalit příčiny změněného chování grizonů,

jsou obyvatelé této planety odsouzeni k smrti. I když jste se

maximálně snažil nedat to najevo, pochopil jsem, že to je hlavní cíl

vaší mise. Stejně jako jejich.“ Při posledních slovech ukázal na

Douglase a jeho muže.

„Děkuji vám, Paule, za váš postoj, ale musím vám připomenout,

že naprosto nevíme, co nás čeká. Může to být mimořádně

nebezpečné.“

„Já jdu také s vámi,“ ozvala se Barbara. „Budu se cítit bezpečněji

s vámi i kdybyste nás vedl přímo do pekla, než s tímhle drahouškem

Humberem v močálech.“

Průmyslník zrudl jako krocan. Díval se střídavě z Barbary na

Steemana a lamentoval:

„Chcete si hrát na hrdiny! Mějte rozum! Každou chvíli se mohou

znova objevit tlupy grizonů. I když najdete jejich brloh, myslíte, že

vás tam nechají vstoupit a promenovat se? Roztrhají vás okamžitě na

kusy.“

„Toho všeho jsme si vědomi stejně dobře jako vy,“ rozčílil se

Paul. „Přesto se domnívám, že musíme, v mezích našich možností,

pomoci Markovi!“

Posledně jmenovaný si připjal přezky krosny kolem pasu a

obrátil se na Humbera:

„Sestupte k bažinám, kde se můžete v případě nebezpečí ukrýt.

Při zpáteční cestě vás tam vyzvedneme.“ Dick se dal do

hysterického smíchu.

68

„Velmi dobře víte, že tady nemohu zůstat sám. Rovnalo by se to

sebevraždě. Spolehněte se, že do reklamy vaší společnosti už nedám

ani dols.“

Jeho hrozba vyvolala na tvářích ostatních jen útrpné úsměvy.

Duck s Rayem a Markem vyrazili z tábořiště. Android zamířil k

místu, kde ležel grizon skolený Steemanem. Prudký svah

zpomaloval jejich postup, takže jim trvalo celou půlhodinu, než se

vyškrábali k velkému modrému trupu. Kulky vytrhly široké pruhy

kůže ze zad, odkud teď trčely svazky drátů, miniaturních soukolí a

převodů.

„Robot!“ vydechl Duck. „Odkud se tady vzal?“

„Až budeme tohle vědět, možná budeme znát i odpověď na

všechny naše otázky,“ mumlal si pro sebe Mark.

Ray odstranil krytky v oblasti hrudníku a důkladně si prohlížel

obsah dutiny.

„Je tady velice výkonný psychický zesilovač. Ostatní mechanika

je dosti primitivní.“

Zvedl se a ukázal na tmavou skvrnu na svahu hory nad nimi.

„Měl jsem dojem, že grizoni vycházeli odtamtud.“

Humber s ostatními mezitím došli trojici. Průmyslník s

ustaraným výrazem namítl:

„Myslíte, že je moudré vrhat se přímo do jámy lvové?“

„To určitě ne,“ usmál se Mark. „Moudré to v žádném případě

není. Ale protože je to jediná možnost, nemáme na vybranou. Takže

vzhůru do vosího hnízda!“

Dali se znovu do obtížného výstupu. Svah byl čím dál strmější a

Barbaře začaly docházet sily. Pot se jí řinul po tvářích zčervenalých

námahou. Douglas jí vzal pušku a nabídl jí, aby se ho chytla za ruku.

Přijala nabídku s vděčným úsměvem.

Slunce už bylo téměř v zenitu, když se skupinka ocitla na úzké

skalní terase. Mark se protáhl mezi kamennými bloky a ocitl se před

vchodem do jeskyně. Nepříliš rozměrná chodba asi po deseti

metrech přešla v prostornou dutinu. Kužel elektrické svítilny

nedosáhl jejího konce.

Mark okamžik váhal a pak se vrátil ke svým druhům před

vchodem.

69

„Zůstaňte zatím tady, já se s Rayem podívám kousek dál

dovnitř.“

„Na téhle holé hoře kamení trčíme jak bradavice na špičce nosu,“

namítl Douglas. „Lepší bude ukrýt se uvnitř. Pokud by nějací

agresivní grizoni chtěli dovnitř, bude snadnější jim v tom zabránit,

protože musí touto úžlabinou projít jeden za druhým.“

Skupinka se tedy vnořila do jeskyně, kde vládlo příjemné

chladno. Každý přivítal možnost odpočinout si po namáhavém

výstupu ve stínu. Douglas nechal pro jistotu hlídat jednoho muže u

vchodu.

Dopřáli si výživnou tabletku a potom Mark s Rayem vyrazili. Šli

opatrnou chůzí asi padesát metrů. Jeskyně připomínala spíše

rozměrný tunel.

„Výška osm metrů, šířka patnáct,“ hlásil Ray výsledek svého

měření. „Podívej se na stěny. Povrch skály vypadá jako by byl

natavený dezintegrátorem.“

Zakrátko došli k něčemu, co vypadalo jako konec podzemní

chodby. Podivný tunel byl přehrazen obrovským plochým

balvanem.

„Pozor,“ vyslal Ray, „moje detektory zaznamenaly nějaké

neznámé vlny…“

Výstraha však přišla příliš pozdě! Rozzářilo se několik reflektorů,

které je oslnily a současně se otevřely dveře dovedně zamaskované

ve stěnách. V nich se objevily obrysy početných postav. Klenba

vrátila ozvěnou příkaz, vyslovený v galaktické řeči.

„Ani hnout! Ruce vzhůru! Kdo neuposlechne, čeká ho smrt!“

Lovci u vchodu byli tak překvapeni, že se nezmohli ani na jediné

gesto. Mark kontaktoval mentálně Raye.

„Co se děje?“

„Jsme v pěkné kaši! Je tady dvanáct ozbrojenců doprovázených

bojovým robotem. Tahle kráčející popelnice má v sobě zabudovaný

těžký dezintegrátor. Můj ochranný štít by jeho výstřelu nedokázal

vzdorovat ani dvě sekundy.“

Muž, který byl na stráži u vchodu, se pokusil o útěk. Stačily mu

dva kroky, aby se dostal ven. Vyrazil skokem vpřed.

Z robotova chapadla vyrazil rudý paprsek a zasáhl ho v

70

okamžiku, kdy byl již jednou nohou venku z jeskyně. Sesul se na

skalní stěnu a znehybněl.

Oslněný Mark začal konečně rozeznávat útočníky. Denebané v

černých uniformách císařské gardy! Silné ultrafialové vyzařování

jejich slunce mělo na svědomí břidlicovou barvu jejich pokožky.

Atmosféra relativně chudá na kyslík zase způsobila hypertrofii

hrudního koše. S nepřirozeně vyvinutým hrudníkem naopak

kontrastovaly tenké, jakoby pavoučí končetiny.

Chladnokrevná vražda jejich druha pozemšťany šokovala. První

přerušil mlčení Humber:

„Vzdávám se, vzdávám se,“ ječel a mával rukama nad hlavou.

Duck s nenávistně staženými rysy pohlédl na Marka. Potom objal

Birgit kolem ramen jako by ji chtěl chránit.

„Nemáme na vybranou, Ducku. Musíme se vzdát. Momentálně

není jiné východisko.“

Sám šel příkladem a nechal svou laserovou pušku vyklouznout na

zem. Potom si pomalu odepjal opasek, na kterém viselo pouzdro s

laserovou pistoli.

Jeden z Denebanů v uniformě s pozlacenými nárameníky na ně

vyštěkl v galaktice:

„Jděte pomalu až na konec jeskyně.“

Jeden po druhém pozemšťané následovali Marka. Gardisté je

pečlivě prohlédli, jestli některý z nich neukrývá ve svém oděvu

zbraň.

To, co vypadalo jako skalní stěna uzavírající jeskyni, se pootočilo

a odkrylo prostorný obdélníkový sál ozářený světelnými panely.

Když byli všichni uvnitř, kamenné dveře se za nimi opět uzavřely.

71

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

11

72

Důstojník si změřil zajatce přísným pohledem a pak ukázal na

Raye.

„Dezaktivujte toho androida!“

Bojový robot se už chystal namířit chapadlo ukrývající

dezintegrátor. Mark rychle přistoupil k Rayovi a rozepjal mu vestu.

Zvedl krytku zamaskovanou na levé straně hrudníku. Objevil se

spínač.

Ray vyslal psychicky:

„Musíš to udělat, Marku. Jiné řešení neexistuje.“

Jeho pohled byl v tom okamžiku až nepřirozeně lidský, naplněný

oddaností a přátelstvím. Mark chvějícími se prsty stiskl červené

tlačítko. Automat, zbavený přívodu energie, znehybněl.

„Správně,“ komentoval to s uspokojením důstojník. Obrátil se k

třem gardistům, „Odneste ho do skladiště. Později si prohlédneme

jeho obvody a pokusíme se modifikovat jeho program.“

Mark se neubránil úsměvu, když pozoroval Denebany, jak se

lopotí s Rayem, který byl pro ně příliš těžký. Jejich přemožitel je

znovu oslovil panovačným tónem:

„Kdo jste a jak jste se sem dostali? A hlavně, co tu s vámi dělají

ty samice?“

V hlase mu znělo nezakrývané pohrdání. V Denebském císařství

neměly ženy žádná práva a nemohly zastávat ani tu

nejbezvýznamnější funkci. Byla jim určena pouze reprodukční role a

povinnost sloužit druhému pohlaví.

Barbara Nelsonová se narovnala, aby zdůraznila každý centimetr

své výšky.

„Mladíku, jsem občankou Pozemské Unie a dělám si se svými

penězi co uznám za vhodné. Přijela jsem sem střílet grizony stejně

jako jsem lovila lvy v soustavě Arktura nebo medvědy na Regulu.“

„Zavři hubu! Drásá mi to uši! Kdo jsou ostatní?“

Humber postoupil o krok vpřed a promluvil. Usilovně se

pokoušel potlačit strach, který jím lomcoval.

„Jsem pozemský průmyslník. Jsem ochoten zaplatit výměnou za

svou svobodu jakékoliv výkupné.“

Voják zůstal k jeho nabídce zcela netečný.

„Co pohledáváte na Terranii XXVII.?“

73

„Jsme účastníky loveckého safari!“

„Jak to, že jste se dostali až sem? Grizoni vám v tom měli

zabránit!“

„Šli jsme přes močály.“

Důstojníkovy rty se zkřivily do jízlivého úsměšku. „Jestli jste

opravdu lovci, jak tvrdíte, proč jste riskovali namáhavý a

nebezpečný přechod bažinou, když kousek od Armstrong-ville máte

grizonů, kolik se vám zachce?“

Humber ukázal prstem na Marka:

„To on je vedoucí naší expedice! Zeptejte se jeho! Já nic nevím!

Samozřejmě částka; kterou jsem vám ochoten dát, se týká jen mého

propuštění! Ostatní mají také čím se vyplatit.“

„Jste nesmírně šlechetný a statečný člověk, Humbere,“ ozval se

ironicky Duck.

„Ticho!“ zařval Deneban. „Vy tam, pojďte blíž!“

Obrátil se přitom na Marka:

„Jak se jmenujete?“

„Mark Stone, ředitel společnosti ‚Hunter Service‘. Za tuhle cestu

nesu odpovědnost já. Neznám to tady moc dobře. Myslel jsem, že

když překročíme močály, dostaneme se do savany, kde bychom

mohli lovit. Bohužel naše vozy uvízly v bahně a tak jsme se museli

pokusit jít pěšky. Chtěli jsme tady v kopcích najít nějaký

bezpečnější úkryt.“

Na obličeji Denebana se zračilo překvapení:

„Musím informovat své nadřízené,“ zavrčel už mírnějším tónem.

„Pojďte za mnou!“

Zajatci, doprovázení gardisty, kráčeli dlouhou chodbou. Páchlo

to tam jako ve zvěřinci. Po obou stranách byly rozmístěny početné

klece nacpané grizony. Převládali velmi mladí jedinci.

„Vypadá to jako intenzívní chov,“ zahučel polohlasně Redberg.

Bolestivý kopanec ho umlčel.

„Ticho!“ nařídil gardista.

Vězňové byli nešetrně dostrkáni do malé místnosti. „Bude vám

tady trochu těsno,“ informoval je celkem zbytečně důstojník.

„Alespoň si uděláte přibližnou představu o tom, co vás může čekat,

když budete lhát.“

74

Těžké, pancéřové dveře se zabouchly. V cele byla jen dvě lůžka a

malý sanitární blok. V rohu stál automatický distributor jídla a pití.

Duck ho okamžitě vyzkoušel. Po prvním soustu se mu obličej zkřivil

odporem.

„Denebané příliš nevynikají svou kuchyní,“ komentoval jeho

výraz Mark.

„Jsou to především válečníci,“ přidal se Redberg. „Dějiny nás

učí, že bojovnost vojska je nepřímo úměrná kvalitě jeho kuchařů.

Naši předkové dobře věděli, že s prázdným břichem se bojuje lépe.“

Duck odhodil svůj talíř z umělé hmoty do automatické odpadové

jímky.

„Jestli se dá vašim moudrostem věřit, pak musí být Denebané

strašliví válečníci. Nic tak hnusného jsem ještě nejedl.“

Humber, který se usadil na jednom z lůžek, oslovil Marka.

„Myslím, že moje nabídka výkupného toho vojáka zaujala.

Rozumí se samo sebou, že po návratu na Zemi budu vaši společnost

žádat o náhradu. Ve smlouvě se jasně říká, že nesete všechny

mimořádné výdaje, které se v průběhu cesty vyskytnou.“

Mac Donald se krátce zasmál.

„Obávám se, že jste dost dobře nepochopil situaci. Tito Denebané

nemají žádné právo pobývat na Terranii XXVII. To, že tady jsou, je

flagrantní porušení smlouvy mezi Denebským císařstvím a

Pozemskou Unií. Myslíte si vážně, že propustí na svobodu svědky

tohoto činu?“ Humber viditelně pobledl.

„Schválně to všechno líčíte v černých barvách. Co si myslíte, že s

námi udělají? Přece se neopováží nás zlikvidovat!“

„V lepším případě vás odešlou na jejich planetu jako otroka.

Nejsem si jist, jestli rychlá smrt není lepší než tenhle způsob přežití.

Tyhle bytosti jsou asi stejně dobrými pány jako kuchaři, alespoň

jsem to slyšel.“

Humber se tázavě rozhlédl po svých druzích v neštěstí, jakoby u

nich hledal oporu, ale střetl se jen s pohledy plnými pohrdání.

Zklamaně se natáhl na lůžko.

„Tak takhle ne!“

Duckův ostrý tón ho přiměl, aby si znovu sedl. „Postele jsou

určeny pro ženy!“

75

„Pročpak? Slečna Andesová je naše průvodkyně, sama by měla

pečovat o naše pohodli, jsme její zákazníci. A jelikož jsem tady

nejbohatší, mám plné právo…“

Duck zrudlý vztekem uchopil Humbera pod krkem a doslova ho

vyzvedl do vzduchu.

„Ještě jednou řeknete něco podobného a rozbiju vám hubu!“

„To se neopovážíte! Jste pouhý zaměstnanec…“

„Myslete si, že jsem právě dal výpověď!“

Navztekaný a současně vyděšený Humber se obrátil na Marka.

„Pane Stone! Žádám vás, abyste okamžitě zasáhl…“

„Oba jsme dobře slyšeli, co bylo řečeno,“ odpověděl Mark a

pokrčil rameny. „Pan Mac Donald už nepatří k mému personálu.

Přátelsky vám radím, abyste mu neodporoval. Byl jsem svědkem,

jak v jednom baru vyřídil tři hosty najednou a to jenom proto, že do

něho strčili!“

Miliardář kapituloval a uklidil se do rohu místnosti, kde se

posadil na zem s hlavou v dlaních. Nedokázal se vyrovnat s novou

situací, ve které jeho bohatství nehrálo žádnou roli.

Mark popošel k distributoru. Za chvíli se vrátil s pohárem v ruce

a podal jej Steemanovi, opřenému o zeď. „Napijte se, je to z celé

nabídky relativně nejpoživatelnější.“

Paul poděkoval kývnutím hlavy. „Co soudíte o naší situaci,

Marku?“

„Budu k vám upřímný! Těžko by mohla být horší! Já bych se vás

ale také rád na něco zeptal. Často se ptám, co vás vedlo k účasti na

této expedici. Jste určitě vynikající střelec, ale jako vášnivý lovec

jste mě nepřesvědčil.“

Steeman se dal do smíchu, ze kterého však zaznívala spíše

hořkost než veselí.

„Představte si, že více méně kvůli němu,“ ukázal bradou na

Humbera.

Na tázavý pohled Marka vysvětlil:

„Když jsem se stal ředitelem rodinného podniku, měl jsem hlavu

plnou velkých plánů. Sestrojil jsem řadu originálních elektronických

systémů, které umožňovaly lépe a hlavně levněji konstruovat

androidy. Musel jsem hodně investovat a protože návratnost byla

76

pomalejší než jsem předpokládal, ocitl jsem se na pokraji úpadku.

Jelikož banky jsou velice dobře informované a zároveň opatrné,

odmítly mi jakékoli další úvěry. Dal jsem dohromady veškerou

zbývající hotovost a dopřál si tohle safari. Hodlal jsem cesty využít

k bližšímu seznámení s Humberem a k pokusu přesvědčit ho, aby do

mých projektů investoval svůj kapitál.“

Po krátké odmlce pokračoval zklamaně:

„Podívejte se na toho velkého finančníka. Při prvním nebezpečí

se úplně podělal a odhalil celý svůj charakter. Ale konečně, mám

dojem, že moje společnost brzy přijde o svého ředitele.“

„Kdo ví!“ usmál se Mark. „Neměli bychom se nechat podřezat

jako ovce. Pokuste se usnout, zítra budeme potřebovat všechny své

síly.“

Pobaveně zkonstatoval, že Duck se natáhl na postel vedle Birgit,

které to zjevně nebylo proti mysli, i když se musela uskrovnit. O

kousek dál držel Douglas v dlani ruku Barbary Nelsonové a snažil se

ji o něčem tiše přesvědčit. Zdálo se, jakoby pro ně ostatní svět

přestal existovat a hleděli si upřeně z očí do očí.

Poslední zbývající muž z Douglasova oddílu, statný chlapík s

černou kšticí, se zabydlel u distributoru. Rozvážně pojídal

nechutnou denebanskou stravu jako pravý voják, který ví, že

nejdůležitější je udržet se ve formě.

Redberg si přisedl k Markovi. V ruce držel poznámkový blok.

„Objev robota v podobě grizona dal mým úvahám nový směr.

Myslím, že jsem přišel na příčinu změny v chování zvířat. Je to

jednoduché a zároveň úděsné. Látka, jejíž stopy jsem objevil u

agresivních jedinců, je droga působící na mozek. Činí jej vnímavým

k psychickým impulsům vyslaným roboty. Skutečné zrůdy jsou tyto

stroje. Pokud grizoni přestanou dostávat mentální příkazy, stanou se

z nich opět mírná zvířata, jejichž jedinou starostí je hledat si potravu,

případně si hrát. Je to samozřejmě pouhá hypotéza. Musela by se

provést ještě řada ověřovacích testů, což teď pochopitelně není

možné:“

„Mám na věc zcela totožný názor jako vy,“ odpověděl prostě

Mark.

Natáhl se na podlahu a zavřel oči. Ostatním mohlo připadat, že

77

spí. Skutečnost však byla taková, že jeho myšlenky byly daleko,

velice daleko, desítky světelných let. V průběhu jedné ze svých misí

se setkal s jedním nádherným rostlinným společenstvím, nadaným

neobyčejně mohutnou mentální silou. Vytvořil se mezi nimi vzácně

přátelský vztah a rostliny stonásobně prohloubily a zdokonalily jeho

přitužené telepatické vlohy.

„Zdravíme tě, příteli, je to pro nás vždycky svátek vnímat tvé

myšlenky.“

„Hlas“ jakoby přicházel z velké dálky, byl však dokonale

srozumitelný.

„Zdá se, že máš vážné problémy. Ta tvoje rasa se někdy chová

velice podivně. Co bys od nás potřeboval?“

„Moc by mi pomohlo…“

78

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

12

79

Hluk nešetrně otvíraných dveří cely vzbudil rázem všechny

vězně. Denebského důstojníka doprovázeli čtyři gardisté.

„Vztyk!“ nařídil. „Pojďte se mnou!“

Zajatci klopýtali rozespale stejnou chodbou lemovanou klecemi.

Grizoni pozorující je skrze mříže vyráželi krátké, nikoli nepřátelské

zvuky. Byla to ještě mláďata a v jejich očích se zračil smutek z

nuceného pobytu v klecích. Nebo instinktivně cítili, že pozemšťany

postihl stejný osud a dávali jim tímto způsobem najevo své

sympatie?

Stráže je zavedli do velké místnosti, která sloužila zřejmě jako

kancelář. Jejich nadřízený se usadil do křesla.

„Včera jste mi lhal,“ vyštěkl s očima upřenýma na Marka. „Jste

důstojníci Pozemské Unie.“

Ukázal prstem na videokameru a pokračoval: „Pokud si chcete

zachránit svůj život a životy vašich druhů, stačí, abyste učinil

prohlášení, které nahrajeme. Řeknete svou hodnost a jméno a

uvedete, že vaši nadřízení vás vyslali na Terranii XXVII. s cílem

vybudovat tam vojenskou základnu.“

Když si všiml, že Mark vrtí odmítavě hlavou, dodal s cynickým

úsměvem:

„Pokud mou šlechetnou nabídku odmítnete, vaši druhové budou

roztrháni grizony. Přirozeně začneme ženami. Guvernér Anders

vyšle časem určitě průzkumný helijet, který kdesi v horách objeví

zohavenou mrtvolu jeho neteře.“

Podíval se významně na hodinky:

„Dávám vám pět minut na rozmyšlenou. Na útěk raději ani

nepomýšlejte, moji lidé zůstanou za dveřmi.“

Když za ním zapadly dveře, Humber zaječel, až mu přeskakoval

hlas:

„Přijměte to, udělejte co chce! Až budete volný, můžete všechno

popřít a odvolat!“

„Ne, to nejde!“ odpověděl Mark rozhodně. „Jakmile budou mít

Denebané prohlášení nahrané, odvysílají ho okamžitě po celé

Galaxii. Konečně budou mít k dispozici záminku, kterou už dlouhé

měsíce hledají, aby mohli napadnout Zemi. Byli bychom osobně

zodpovědní za smrt milionů mužů, žen a dětí. Nehledě na to, že svou

80

zradou bychom si nijak nepomohli. To si vážně myslíte, že

Denebané jsou tak naivní, aby nechali svědky svého zločinu naživu?

Jakmile bychom splnili jejich přání, našli by si tisíc a jeden způsob,

jak nás odstranit.“

Obě ženy byly bledé, ale tvářily se odhodlaně.

„Rozhodněte se sám jak uznáte za vhodné,“ prohlásila Barbara.

„Ne, že bych nebyla na světě ráda, ale nechci vykoupit svůj život

životy jiných.“

„Snažte se alespoň získat čas,“ téměř naříkal Humber. „Já nechci

umřít!“

Vrhl se na Marka a hystericky jím začal třást.

„Udělejte něco… Jste zodpovědný za…“

Mladý muž ho beze slov odstrčil. Zavládlo tíživé mlčení.

Konečně se dveře znovu otevřely a objevil se v nich císařský

důstojník.

„Pět minut právě uběhlo. Jaké je vaše rozhodnutí?“

„Jsem pouhý organizátor lovecké výpravy.“

Na tváři jeho žalářníka se mísily rozpaky se zuřivostí. „Budete

litovat,“ zachrčel nakonec vzteky bez sebe. Vydal stručný rozkaz:

Gardisté předvedli dva grizony, vtlačili je do místnosti a rychle

přibouchli dveře. Jedna z šelem měla uprostřed čela chomáč bílých

chlupů.

„Penny!“ vykřikla Birgit. „Jsi to opravdu ty? To je Penny, můj

kamarád z dětství!“

Zvíře několikrát nozdrami nasálo vzduch a pak začalo vyrážet

radostné zvuky, koulejíc se přitom po plastové podlaze. Deneban

ztuhl překvapením, Mark zavřel oči.

Důstojník vychrlil sérii nesrozumitelných příkazů. Druhý grizon,

do té doby netečný, ožil a přiblížil se k Pennymu. Ten se zvedl na

zadní a vydal směrem k Birgit hluboké hrdelní zamručení.

„Penny, ne nesmíš! Buď hodný!“ vykřikla dívka. Zvíře chvíli

váhalo. Jeho instinkt a vzpomínky mu bránily páchat zlo, ale jakási

nepřekonatelná síla mu přikazovala opak. Proti své vůli zařval a

popošel vpřed s napřaženými tlapami.

Těch několik málo sekund váhání umožnilo Markovi, aby s ním

vešel do psychického kontaktu. Zachytil vlny plné nenávisti šířící se

81

od robota, a Pennyho zděšení. Větší část noci ho rostlinné

společenství na jeho žádost učilo modulovat vlastní mentální

impulsy, aby se dokázal napojit na grizonovo psychické pole. Stálo

ho to značné úsilí a podařilo se mu usnout až za svítání. Měl pocit,

že má mozek celý rozbolavělý.

Zvíře neschopné vzdorovat příkazům stroje postupovalo

kolébavým krokem směrem k Birgit. Ta byla nucena ustoupit o krok

vzad. Duck se odvážně vrhl mezi dívku a ploskochodce, z jehož očí

sršela divoká nenávist.

Mark zkoncentroval veškerou svou mysl na psychickou auru

obklopující grizona a snažil se dostat své mentální vlny do negativní

interference s vlnami robota. Penny bolestně zařval, otočil se

několikrát bezradně kolem své osy a pak se s děsivou rychlostí vrhl

na Denebana. Dříve než mohl důstojník udělat jakýkoli pohyb na

svou obranu, zasáhly jeho hrudník ostré drápy a vyrvaly mu široký

pruh prsního svalu. Druhý úder tlapou proměnil jeho obličej v

beztvarou krvavou hmotu a způsobil, že Denebanův výkřik přešel

rychle v klokotavé chroptění.

Mark už nečekal a vyrazil proti druhému falešnému grizonovi.

Jeho tělo se ocitlo v horizontální poloze. Pravá noha se vymrštila a

zasáhla s nevídanou prudkostí hrudník robota. Náraz automatem

otřásl, ale nezabránil mu, aby se okamžitě nevrhl směrem odkud

přišel útok. Mark dopadl na zem a bleskově se odkulil stranou.

Právě včas, aby se vyhnul ostrým drápům. Ty se zaryly kousek od

něho do podlahové krytiny, ve které zanechaly hluboké rýhy.

Mark a Duck společně zažili nejednu barovou bitku na

astroportech nejrůznějších planet a byli v tomto ohledu dokonale

sehraná dvojice. Reflexy Mac Donalda proto zapracovaly ve zlomku

sekundy. Než se robot stačil znovu vztyčit na zadní, skočil mu Duck

plnou vahou oběma nohama na záda. Umělá kožešina povolila a

plastový kryt páteře se v jednom místě roztrhl. Mark uchopil

odchlípnutý pruh do ruky, plnou silou zakroutil a trhl. Otvor se

zvětšil, ale k vyřazení stroje z chodu to nestačilo. Robot se zvedl a

odhodil Marka na dva metry od sebe. Douglas, který byl nečekaností

a prudkostí akce na okamžik zaskočen, se nyní rovněž zapojil do

boje. Nakopl nohou lebku falešného grizona takovou silou, že by mu

82

to mohl závidět leckterý profesionální fotbalista. Úder byl tak

prudký, že se automat zakymácel. Ve stejném okamžiku na jeho

záda znovu dopadly podpatky Duckových bot.

V trhlině umělé kůže se odklopila krytka, odhalující spleť drátů a

miniaturních kovových součástek. Teď zaútočil Mark. Jeho bota

rozdrtila křehké obvody, ze kterých začaly sršet drobné jiskry.

Robot několikrát trhavě poskočil a pak definitivně znehybněl.

Douglasův podřízený nezůstal v průběhu boje v roli pasivního

diváka. Přemohl svůj odpor, přiblížil se k znetvořené mrtvole

denebského důstojníka a vytrhl z pouzdra jeho laserovou pistoli. Se

zbraní v ruce se přitiskl ke stěně vedle dveří. Jeden z gardistů,

přilákaný hlukem, pootevřel dveře a strčil hlavu dovnitř. Zemřel,

aniž by pochopil, co se vlastně děje. Pozemšťan rozrazil prudce

dveře a začal pálit po ostatních třech strážcích. Dva se okamžitě

zhroutili bez života k zemi. Třetí, sice již zraněný, stačil stisknout

spoušť své zbraně přesně ve chvíli, kdy ho zasáhl nový paprsek.

Smrtelně zraněný příslušník Vesmírné policie zavrávoral a potom

klesl na podlahu vedle své třetí oběti. Douglas s kletbami na rtech

přiskočil ke svému muži, aby se přesvědčil, že už mu není pomoci.

Mark se Steemanem posbírali spěšně zbraně zabitých gardistů a

vtáhli jejich mrtvoly dovnitř.

Grizon, zbavený cizího psychického vlivu a netečný k šarvátce,

která se kolem odehrávala, nemyslel na nic jiného, než jak si zase

hrát s kamarádkou, kterou po mnoha letech konečně znova objevil.

Birgit dojatě odstrkovala velkou hlavu, kterou jí zvíře neúnavně

kladlo na rameno. Vytřeštěný Humber ze sebe konečně vykoktal:

„Teď jsme v pěkné kaši! Jestli nás Denebané znovu dostanou,

budou mít plné právo nás popravit bez soudu.“

„Což měli tak jako tak před chvílí v úmyslu udělat, pokud jste si

nevšiml,“ řekla výsměšně Barbara. „To raději zemřu na zásah

laserovým paprskem, než bych se nechala rozsápat nějakým

zvířetem,“ uzavřela pragmaticky.

Mark jí gestem naznačil, aby mlčela.

„Poslouchejte mě! Teď se musíme pokusit najít způsob, jak zničit

tuto základnu.“

„Nemáme tušení, jak silná je zdejší posádka,“ namítl Duck.

83

„Nehledě na to, že kdykoli můžeme narazit na jejich bojového

robota. Stačil by jediný výboj jeho dezintegrátoru a nezbyde po nás

po všech ani mastný flek! Dámy prominou,“ dodal rychle omluvným

tónem.

Mark na okamžik zavřel oči a pak se nepatrně usmál.

„Kdo ví, možná už se ho nemusíme bát,“ prohodil tajemně.

Chodba byla stále liduprázdná.

„Pojďme! Musíme se dostat k řídícímu centru, které leží v patře

pod námi. Támhle by mělo být schodiště.“ Duck by se byl rád zeptal

svého přítele, kde bere tu jistotu, ale na kladení otázek nebyl čas.

Skupinka dorazila ke schodům, v patách s Pennym, který se, jak se

zdálo, výtečně bavil.

Spodní patro bylo přesnou kopií předešlého: dlouhá, rovná

chodba, lemovaná značným počtem dveří. Zvířecí pach tady cítit

nebylo. Mark poklusem zamířil k místu, kde se podle něho mělo

nacházet telekomunikační centrum. Chtěl ho vyřadit z provozu

dříve, než jeho obsluha stačí vyhlásit poplach.

Z jedněch postranních dveří náhle vyšel gardista. Byl střetnutím

překvapen ještě víc než uprchlíci. Nestačil ani sáhnout po zbrani.

Pozemšťan stiskl spoušť, aniž by přitom zpomalil svůj běh. Přes

rameno pouze prohodil k těm, co běželi za ním:

„Seberte jeho zbraň!“

Konečně se ocitli před těmi, podle Marka, správnými dveřmi.

Když se pohledem ujistil, že je skupinka pohromadě, opatrně

otevřel. Před jejich zraky se objevil prostorný sál, jehož stěny byly

pokryty obrazovkami a měřícími aparaturami. U ovládacího pultu,

zády k příchozím, seděli dva Denebané. Mark ukázal mlčky na

jednoho z nich Duckovi. Dva laserové paprsky vytryskly téměř

současně.

„Nedá se říct, že byste si s výstrahami příliš lámali hlavu,“

konstatovala Barbara ironicky.

„Moment překvapení a rychlost jsou naší jedinou šancí,“

zamručel Douglas. „Hlavně se držte za mnou!“ Mark a Duck udělali

zběžnou prohlídku místnosti. Všechny nápisy byly v denebském

jazyce.

„Vy téhle hatmatilce rozumíte?“ divil se Humber.

84

„Pracovníci cestovních kanceláří musí být polygloty,“ odvětil mu

s vážnou tváří Mark. Neměl v úmyslu mu vykládat, že všichni kadeti

ve škole pro astronauty musejí skládat zkoušky z denebštiny.

Vzduch prořízl ostrý, nepříjemný tón.

„Právě odhalili náš útěk,“ vydechl Douglas. „Za chvilku máme

na krku celou posádku.“

„Doufejme, že není příliš početná,“ zahučel Duck. Mark stiskl

několik tlačítek. Na stěně se rozzářily monitory strážních kamer.

Gardisté po malých skupinkách pročesávali jednu po druhé místnosti

v horním patře.

„… šestnáct… sedmnáct!“ počítal Douglas. „Bude to tvrdé!

Denebané jsou velmi dobří vojáci.“

„Máme na své straně moment překvapení a možná ještě jedno eso

v rukávě,“ řekl povzbudivě Mark. Aniž by blíže objasnil, co má na

mysli, hledal horečně hyperprostorový vysílač.

„Ustupte dál!“ požádal.

Laserový svazek z jeho pistole vyvolal sérii tlumených detonací

doprovázených kyselým zápachem tmavého dýmu, který se vyvalil z

poškozeného zařízení.

„Spojení s Denebem je přerušeno. Nemají možnost přivolat

posily!“

Na jedné z obrazovek sledoval Douglas činnost oddílu pěti

vojáků. Postupovali metodicky, postupně otvírali jedny dveře za

druhými. Čtyři muži vždycky prudce vrazili do místnosti, poslední

je kryl z chodby. Byli sehraní a šlo jim to rychle. Zkontrolovali už

pět sálů.

„Neztrácejí čas,“ komentoval to Douglas, „Máme je tady za šest,

sedm minut:“

Monotónní děj na obrazovce přerušilo objevení se další postavy v

ochranné přilbě. Vystoupila z protilehlých dveří a něco volala na

hlídkujícího gardistu. Ten chvíli váhal a pak udělal krok k

příchozímu. V tu chvíli mu na rameno dopadla silná paže a smýkla

jím dovnitř místnosti.

Uplynulo několik sekund a neznámý se znovu vynořil na chodbě,

tentokrát sám. Douglas nedokázal potlačit výkřik údivu.

„To není možné! Přísahal bych, že je to váš android převlečený

85

za Denebana!“

Ten, o němž byla řeč, se otočil zády ke kameře a dlouhými kroky

se vzdálil na druhý konec chodby. Humber, sledující druhou

obrazovku, vyjekl strachem.

„Přicházejí tady odtud. Je jich osm a jsou lépe vyzbrojeni než

my! Musíme se pokusit vyjednávat!“ Nikdo se nenamáhal mu

odpovědět. Mark stručně udílel příkazy.

„Ti, kdo nemají zbraně, se ukryjí tamhle za těmi ocelovými

traverzami. Lehněte si na zem; abyste se nedostali do dráhy výstřelů.

Birgit, pokuste se uklidnit vašeho grizona.“

Steeman a Douglas zaujali pozici z jedné strany dveří, Duck a

Marti z druhé. Redberg s puškou v rukou chvíli váhal. Barbara

k němu přistoupila, vzala mu rázně zbraň a obrátila se na Marka:

„Myslím, že střílím rychleji a přesněji než nějaký vědec.“

Mark přikývl a Barbara se postavila vedle Douglase. V tíživém

tichu uběhlo několik minut.

86

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

13

87

„Už přicházejí,“ hlásil Redberg přiškrceným hlasem. Komando

zastavilo přede dveřmi, které se v následujícím okamžiku prudce

rozletěly. Na prahu stáli tři gardisté. Rozhlédli se a potom už

podpatky jejich bot zaduněly po podlaze sálu.

Na Markovo znamení zahájili pozemšťané palbu. Tři nevítaní

návštěvníci se zhroutili na zem jako podťatí. Když se Denebané

vzpamatovali z prvního překvapení, odpověděli soustředěnou

střelbou. Uprchlici se tiskli k zemi, aby se vyhnuli laserovým

paprskům, křižujícím místnost. Řada zasažených přístrojů

explodovala za zvuků připomínajících drcené sklo, některé začaly

hořet.

„Zůstaňte ležet,“ zařval Mark.

Dva gardisté, krytí hustou palbou svých druhů, vrazili do sálu. S

prstem tisknoucím spoušť pokropili místo, kde se ukrýval Mark.

Dvakrát se smrtící paprsky těsně otřely o jeho hlavu. Náhle se peklo

kolem něho utišilo. Opatrně vyhlédl ze svého úkrytu a v

houstnoucím dýmu spatřil Barbaru zvedající ve výmluvném

posuvku palec nahoru.

„Už jsou jenom tři,“ zašklebil se Douglas.

„To je sice pravda, ale drží dveře,“ namítl Duck. „Blokují nám

východ, podobně jako my jim bráníme, aby se dostali dovnitř. Jenže

my se tady za chvíli udusíme. Mám sto chutí pokusit se o výpad

dřív, než jim přijdou posily.“

Mark ho chytil za loket.

„Vydrž chvilku! Podívej se na obrazovku.“

Na jednom z mála fungujících displejů se na konci chodby

objevila silueta gardisty. Jeho druhové v domnění, že přichází

posila, mu posuvky naznačovali, aby se držel při zdi. Vtom s

ďábelskou kadencí vyrazily z ruky příchozího tři krátké laserové

záblesky a Denebané se zhroutili každý se stejnou černou dírkou nad

kořenem nosu.

V nastalém tichu zazněl známý Rayův hlas:

„Omlouvám se za zpoždění, Marku, ale musel jsem zlikvidovat

zbývající ozbrojence v horním patře.“

Odpovědí mu bylo hromadné kašlání. Vzduch byl nasycen

dusivým dýmem a pozemšťané se drali ze sálu na chodbu, kde byla

88

atmosféra o poznání snesitelnější.

„Měli bychom si pospíšit k východu,“ navrhl Humber. „Dokonce

i v těch smrdutých bažinách se budu cítit bezpečněji než tady.“

Redberg, kterému kouř vehnal slzy do očí, nezapomínal ani v tak

vypjatých situacích na své profesionální poslání.

„Nejdřív musíme objevit laboratoř, kde bychom měli, jak

doufám, najít exaktní vysvětlení změny v chování grizonů.“

„Je v hořejší galerii,“ informoval Ray. „Půjdu první, pro případ,

že by nějaký Deneban přežil mou inspekční návštěvu.“

Všichni vyrazili spěšně za androidem. Duck kráčející vedle

Marka se naklonil k jeho uchu.

„Nechci malovat čerty na zeď, ale co bojový robot? I když nemá

přímé řízení, může nás zničit sám, podle zabudovaného programu.“

„Žádné nebezpečí nám už z téhle strany nehrozí. Ray ho v noci

zneškodnil.“

„Jak to ale mohl všechno dokázat? Sám jsem na vlastní oči viděl;

jak jsi ho deaktivoval…“

Když si všiml Markova pobaveného úsměvu, zmlkl.

„Ray, i když je deaktivován, začíná jednat zcela autonomně v

případě, že jsem v nebezpečí. V noci jsme spolu dost dlouho

komunikovali. Ve skladišti, kde byl zavřen, objevil dezintegrátor.

Zapojit ho mu dalo dost práce, ale byla to jediná možnost jak vyřadit

bojového robota. Našim přátelům to ale nemusíme vykládat.“

Android prošel jedněmi dveřmi a skupinka kráčející mu v patách

se ocitla v podlouhlé místnosti osvětlené luminiscenčními panely,

zavěšenými u stropu. Na pultech stály vyrovnané řady skleněných

válcovitých nádob, ve kterých se nacházely zárodky grizonů v

různých vývojových stádiích. Složitá aparatura tvořená bludištěm

trubic a nádrží zajišťovala zřejmě výživu embryí.

„Intenzívní umělý chov,“ vysvětloval Redberg. „Každé vajíčko je

uměle oplodněno a zárodek se vyvíjí ve zkumavce. To také

vysvětluje, proč se naráz objevovala početná stáda grizonů.“

Exobiolog, rozrušený na nejvyšší míru, pobíhal po laboratoři od

jednoho stolu ke druhému.

„Á, tady je to. Droga, kterou vpichovali zvířatům hned po

narození.“

89

Odebral několik vzorků a vpravil je do kovových zásobníků,

které měl zavěšené na opasku.

„Podle mého názoru se jedná o nějakou psychotropní látku se

zpožděným účinkem a s dlouhotrvajícím působením, až několik let.“

Penny byl stále Birgit v patách jako věrný pes. Náhle ji odstrčil a

vrhl se vpřed. Třemi skoky byl u rozměrné klece. Hlavou i drápy se

snažil roztáhnout tyče. Za mřížovím byl uvězněn jeden z jeho druhů,

s nádherně modře zbarvenou srstí. Když spatřil Pennyho

dobývajícího se k němu, celý se roztřásl a začal vyrážet radostné

skřeky.

Po chvilce Penny pochopil marnost svého počínání a obrátil se na

Birgit. Kňučel a v jeho očích byl prosebný výraz.

„Vypadá to, že tu našel kamaráda,“ prohodil s úsměvem Duck.

„Spíš kamarádku,“ opravila ho Birgit. „Je to samička.“

Grizon jemně, ale rozhodně postrkoval čumákem mladou dívku

ke kleci.

„Co mám dělat?“ obrátila se Birgit v rozpacích na Marka.

„Otevřete jí. Jeden grizon nebo dva…“

Jakmile se zamřížované dveře otevřely, oba ploskochodci si

začali třít hlavy o sebe. Pozemšťané pobaveně sledovali toto zvířecí

shledání. Penny na chvilku přestal a přivedl svou družku k Birgit,

jako by je chtěl navzájem představit. Redberg si pro sebe hučel:

„To bude nejspíš samice, která jim po hormonální stimulaci

poskytovala potřebná vajíčka.“

Nenechal se však rozptýlit hrátkami obou zvířat a metodicky

prohlížel vybavení laboratoře.

„Myslím, že jsem našel psychické zesilovače, které montovali do

robotů.“

„Vezměte jeden s sebou. Naši specialisté se mu podívají na

zoubek,“ řekl Douglas.

„Nechci vás nějak prohánět, ale měli bychom odsud pomalu

zmizet,“ ozval se Ray klidným hlasem. „Za pětatřicet minut vyletí

tahle základna do povětří.“

„Jak to můžete vědět,“ mručel Humber pochybovačně. „Teď,

když jsou Denebané zlikvidovaní, bychom si dopřát pár hodin

odpočinku, než se zase ponoříme do těch hnusných bažin.“

90

„Dělejte, jak myslíte,“ ušklíbl se Mark, „ale musím vás

upozornit, že jsem Rayovi nařídil, aby do skladiště zbraní a

k energetickému generátoru umístil časované nálože.“

Humber zbledl a vyblekotal:

„A myslel jste na to, co by se stalo s námi, kdyby se nám

nepodařilo uprchnout?“

Odpověděl mu Duck, který stěží potlačoval smích:

„Všichni bychom zemřeli s pocitem dobře splněného úkolu.

Takže bych vám doporučoval, abyste si pospíšil. Jak znám Raye, je

velice přesný a nic neponechá náhodě.“

91

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

14

92

Slunce se už pomalu sklánělo k horizontu, když se pozemšťané,

sledovaní dvěma grizony, vynořili z jeskyně na čerstvý vzduch.

Spěšně sestupovali po kamenitém úbočí hory, uvolňujíce každou

chvíli laviny suti. Neurazili ani pět set metrů, když se země pod

jejich nohama zatřásla. V místě, kde byl vchod do jeskyně s

denebskou základnou, vyrazil oblak prachu:

„Noční můra skončila,“ vydechla s úlevou Birgit. „Obyvatelé

Terranie XXVII. se budou zase moci vrátit k normálnímu životu.“

„Neradujte se předčasně,“ zchladil její radost Duck. „Kdo ví, jaká

překvapení nás třeba ještě čekají?“

Obě zvířata zakňučela a z hrdel se jim vydraly známé štěkavé

zvuky. Pak se zastavila a střídavě pohlížela na kolonu, která

pokračovala v sestupu a na nedaleké stromy.

„Zdá se, že naši přátelé dostali hlad,“ řekl Mark, sledující

chování grizonů.

Birgit jim posunkem ruky naznačila, že se jde dál. K jejímu

zklamání však zvířecí dvojice zamířila ke kaštanovníkům, porostlým

lákavým šťavnatým listím.

Před západem slunce se skupinka ocitla na plošině, na které

nocovala dva dny předtím.

„Přenocujeme tady,“ rozhodl Mark. „Bude tady rozhodně

bezpečněji než v močálech.“

„Proč se nevydáte ke kamionům sám?“ přišel s novou iniciativou

Humber. „Dojel byste do Armstrong-ville a zařídil tam, aby pro nás

poslali helijet.“

„I kdyby nějaký volný měli, o čemž silně pochybuji, nerad bych

vás tu nechal dva nebo tři dny samotné bez zásob. Navíc

zapomínáte, že se tady po okolí potulují tlupy grizonů ovládané stále

ještě roboty.“

Ray rozdal zbývající výživné tablety a potom ze sebe svlékl

denebanskou uniformu, kterou měl nataženou přes svůj lovecký

oděv.

„Zbav se ho cestou v bažině, nesmíme tady zanechat žádné

stopy,“ obrátil se na něho mentálně Mark, Ostatní se pomalu chystal

ulehnout.

„Na té tvrdé skále se nedá vůbec ležet,“ stěžoval si Humber,

93

„určitě v noci nezamhouřím oko.“

„To dám raději přednost tomuhle kamennému loži, než posteli v

tom denebském brlohu,“ prohlásila rezolutně Barbara.

Natáhla se na zem a řekla polohlasně:

„Nechcete mi dělat společnost, pane Douglasi? Když vás budu

mít vedle sebe, budu se cítit bezpečněji.“ Burk zrudlý rozpaky ani na

okamžik nezaváhal a pospíšil si splnit Barbařino přání. O kousek dál

bral Duck pod svou ochranu Birgit. Steeman se držel stranou a na

rtech mu pohrával hořký úsměv. Na Markův dotaz po jeho příčině

zamumlal s očima opřenýma do houstnoucího šera:

„Je to paradoxní. To, že jste nás zachránil, mě vlastně

zkomplikovalo život. Zase budu muset čelit nepříjemné realitě. Smrt

by byla elegantním řešením mých problémů.“

„Určitě přijdete na jiné, příjemnější východisko.“ Steeman sotva

znatelně zavrtěl hlavou.

„Po tom, co se stalo, vidím moje propojení s tou lidskou

kreaturou Humberem jako víc než nereálné, A i kdybych se nakrásně

přemohl, on bude po návratu na Zemi těžko stát o to, mít v blízkostí

někoho, kdo byl svědkem jeho totálního selhání.“

„Kdo ví, třeba se vám podaří najít jiného společníka.“

„To je dost nepravděpodobné:“

Změnil téma a pokračoval chraptivým hlasem.

„Jako specialista na výrobu robotů jsem s Redbergem detailně

prozkoumal psychický emitor, kterým byli vybaveni falešní grizoni.

Je to velice výkonné zařízení. Lámu si proto hlavu, jak mohl Penny

nejenom odmítnout poslušnost, ale dokonce se vrhnout na

Denebana.“

„Třeba to bylo tím, že byl silně fixován na Birgit. Jeho mozek

odmítl podvědomě přijmout rozkazy k jejímu zabití. Jakýsi druh

mentální blokády.“

„Dokázal by vzdorovat nanejvýše několik sekund. Bylo v tom

určitě ještě něco jiného…“

Pohlédl upřeně na Marka a dodal:

„Teoreticky si lze představit, že by se nějakému výjimečně

nadanému telepatovi podařilo narušit robotovo vysílání…“

„Možné je úplně všechno,“ připustil Mark s úsměvem. „Ray také

94

vlastní psychický zesilovač.“

„Na jehož vlny jste, jak se zdá, perfektně naladěn. Kdyby tomu

tak nebylo, těžko byste tak najisto našel telekomunikační centrálu.“

„Jsem na svého androida zvyklý,“ odpověděl vyhýbavě Mark.

„Ale teď už bychom měli spát. Zítra nás čeká dlouhý pochod.“

* * *

Východ slunce zastihl lovce připravené k odchodu. Přestože noc

proběhla klidně, byly rysy pozemšťanů poznamenané únavou a

bolely je všechny klouby a svaly.

Barbara, sledující Marka, který se pohyboval bez jakýchkoli

problémů, na něj žertem zavolala:

„Nejste vy náhodou vyrobený z plastotitanu? Vypadáte, jako

byste noc strávil na loži vystlaném růžovými květy.“

„Mám docela dobrý trénink, ale přiznám se, že normální posteli

bych vůbec nepohrdl.“

Ve chvíli, kdy se chystali vyrazit, Birgit se radostně rozkřičela:

„Podívejte! Grizoni!“

Dva ploskochodci se k ním blížili dlouhými skoky. „To je Penny

a jeho přítelkyně: Poznávám ho podle té bílé skvrny.“

A skutečně: Za okamžik už byla obě zvířata u Birgit a nešetřila

projevy radosti ze shledání.

Když se kolona dala na pochod, grizoni se k ní zcela samozřejmě

připojili.

„Přece je nepovlečeme s sebou,“ reptal rozhořčeně Humber.

„A proč ne? Jejich instinkty nám mohou být užitečné,“ zamítl

jeho protesty Mark.

Pochod byl vyčerpávající jak svou délkou tak monotónností.

Jedině grizonům to nevadilo a byli zjevně spokojení. Občas se

vzdálili od skupinky, aby si pochutnali na různých bobulích nebo

listech některých stromů.

Po zastávce, která se všem zdála až příliš krátká, znovu vyrazili.

„Zásoby jsme nechali v kamionech. Pokud chcete ještě dnes

večeřet, musíme si pospíšit.“

Ray kráčel na čele kolony pravidelným krokem a pečlivě

95

sledoval terén před sebou, aby se ujistil, že se mu půda nepropadne

pod nohama. Šli už dobrou hodinu, když si Mark všiml změny v

chování grizonů.

Do té doby se chovali jako malé, rozdováděné děti, které nemyslí

na nic jiného než na hry nebo na to, jak získat nějaký pamlsek. Teď

šli poslušně se skupinkou lidí, zaraženě se rozhlíželi a občas vyráželi

ustrašené vzdechy.

„Rayi,“ oslovil Mark mentálně androida, „zapni všechny své

detektory.“

Míjeli právě jezero s nazelenalou vodou, jehož skutečné rozměry

skrývaly chuchvalce mlhy, vznášející se nad hladinou. Náhle se z

vody vynořila hlava. Obrovitá krychle nesená dlouhým krkem. Po ní

následovalo monstrózní tělo s dvěma zakřivenými končetinami.

Zvíře se podobalo nějakému druhohornímu pozemskému ještěru.

Velké kulaté oči zářily nesnesitelným rudým svitem.

„To je psychosaurus,“ vykřikla s hlasem plným hrůzy Birigt.

„Psycho…“

„Spěte, usněte…“

Markovy neurony zaplavily psychické vlny mimořádně silné

intenzity. Pokusil se je odvrátit a současně se obrátil na Raye:

„Rayi, jsem paralyzován.“

Rayova mentální odpověď byla slabá, zmatená.

„Odpoj svůj psychický zesilovač, rychle…“

Markovi se zdálo, že jeho oční víčka musí vážit přinejmenším

metrák. S podivnou netečností sledoval, jak ještěr krok za krokem

postupuje vpřed a jeho hlava se pomalu otáčí z jedné strany na

druhou. Psychosaurova tlama se otevřela a odhalila několik řad

ostrých zubů. Mezi nimi kmital dlouhý, rozeklaný jazyk.

Mark v zoufalém pokusu zmobilizoval poslední zbytky vůle a

zkoncentroval svoje myšlenky na Elzu. Elza, jediná žena, kterou

opravdu miloval! Milování s Elzou! Elza a Humber! Tato poslední

představa v něm vyvolala prudkou vlnu vzteku, která zaplavila jeho

mozek. Náhle mu už víčka nepřipadala tak těžká. Hlava obludy se

teď kývala necelých šest metrů od nehybného Ducka, který ji

sledoval s přihlouplým výrazem.

Markova ruka sklouzla k opasku a uchopila pažbu laserové

96

pistole. Na zlomek sekundy uvolnil svou mentální přehradu, což se

mu málem stalo osudným. Jeho oči se opět začaly zavírat, svaly

ochably, spát, jenom spát… Humber se miluje s Elzou! Hrůza a děs!

Příval vzteku! Oči se mu otevřely. Odporná šupinatá hlava byla už

docela blízko Ducka. Napřáhl laserovou pistoli a přiložil prst na

spoušť. K jeho stisknutí musel vyvinout obrovské úsilí.

Vyšlehl rudý paprsek a zasáhl zvíře mezi jeho vypoulené oči.

Psychický tlak okamžitě povolil. Markovi pronikl do uší řev

zraněného zvířete, které couvlo o několik kroků zpět. Dlouhý ocas

opatřený trnovitými výrůstky divoce bičoval vodu. Mladý muž

vypálil podruhé. Laserový svazek zasáhl mohutný trup bez

viditelného účinku. Ještěr se připravoval k novému útoku. Jeho oči

žhnuly, mentální vlny zesílily.

„Jsem připraven!“

V uších Marka zazněl důvěrně známý Rayův hlas.

„Vypnul jsem psychický receptor.“

Z robotova ukazováčku vytryskl laserový ji paprsek, který

psychosaurovi vypálil oko. Zvíře se zapotácelo a vlna bahnité vody,

která se přitom zdvihla, zaplavila pozemšťany.

Ray přetékající nenávistí, která byla přímo úměrná velikostí

nebezpečí hrozícího jeho příteli, pokračoval systematicky v palbě.

Zasáhl několikrát hlavu a krk obludy. Mark se připojil a laserové

paprsky bičovaly tělo psychosaura. Oddělil se kus hranaté lebky a z

rány vytryskla nažloutlá tekutina. Konec se přiblížil. Zvířeti

podklesly končetiny a obrovský trup se pomalu sesul na bok. Ještě

chvilku jím zachvívaly předsmrtné křeče a pak znehybněl. Mark si

otřel zpocené čelo.

„Zatraceně! To byla ale odporná příšera. Doufám, že jsi to

všechno natočil, pro pozemskou televizi to bude přímo lahůdka.“

S.D.P.P. získávala prodejem vybraných nahrávek androidů někdy

docela slušné vedlejší příjmy.

„Je mi líto, Marku. V prvé řadě tady nejsme pod hlavičkou

Služby. Mimo to jsem byl paralyzován. Psychický útok začal dříve

než jsem stačil přepojit na automatický záznam.“

Pomalu se začali z hypnózy probírat i ostatní členové skupiny.

Mac Donaldovo probuzení provázela série šťavnatých nadávek.

97

Pohlédl na mohutné tělo ležící v bahně a škubl sebou.

„Příležitostně mi připomeň, že ti dlužím láhev skotské. Jestli

jsem to dobře pochopil, málem jsem téhle bestii posloužil jako

předkrm.“

Zachytil do náruče Birgit, která se nebezpečně zapotácela.

„Úžasné!“ rozplýval se nadšeně Redberg. „Nikdy bych nevěřil,

že něco podobného může existovat.“

„Budete moci vypracovat zajímavou zprávu pro Exobiologickou

společnost,“ uzavřel Steeman. „Výtečná práce, Marku.“

Stone pokrčil rameny.

„Poděkování si zaslouží především Ray.“

„Připadalo mi to, že je také vyřazen z činnosti. Jenom dobrý

telepat…“

Steeman se pousmál, aniž by dokončil větu. Teď už byli vzhůru

všichni členové výpravy. Pouze oba grizoni stále spali nataženi těsně

vedle sebe na zemi.

„Birgit, pokuste se je probudit. Musíme okamžitě znovu vyrazit.“

Jediný Humber, jak už bylo jeho zvykem, měl námitky. Za

uplynulých čtyřicet osm hodin se jeho tváře svraštěly a pod očima se

mu rýsovaly velké tmavé kruhy. Vzezření sportovně založeného

playboye dostalo vážné trhliny.

„Cožpak nikdy nemyslíte na ostatní?“ rozčiloval se. „Po takovém

úděsném zážitku si zasloužíme trochu odpočinku.“

„Dopřejeme si jej raději dál odsud. Kdoví, jestli tohle roztomilé

zvířátko tady nemá nějaké další příbuzné. Nerad bych se ocitl na

jejich jídelním lístku. Podívejte, grizoni se sotva probrali, ale už zase

kňučí, jako by cítili nějaké nebezpečí.“

„Neříkejte mi, že se řídíte podle reakcí těch zvířat,“ nedal se

odbýt Humber.

„Spoléhám na ně víc, než na rozumy lidí z města. Jestli chcete,

tak si tady zůstaňte, já odcházím.“

Udělal sotva tři kroky, když se grizóni postavili a čenichy

postrkovali Birgit, aby ho následovala.

„Zdá se, že naši přátelé mají stejné úmysly jako ty,“ konstatoval

pobaveně Duck.

Kladina jezera začala náhle vřít. Mrtvola psychosaura přilákala

98

množství krokodýlů, kteří zahájili svou hostinu: A jakoby to

nestačilo, ve výseku oblohy nad nimi se objevilo několik kroužících

arabasů.

To přimělo Humbera, aby zmlkl a poslušně se zařadil do kolony.

Únava se začala projevovat čím dál tím citelněji. Zapomněli jak

dlouho již jdou a dostali se do stádia, kdy přestali vnímat okolní

krajinu. Poslední zbytky jejich vůle se soustředily na jedinou

činnost: klást jednu nohu před druhou. Jeden krok, ještě jeden…

Burk Douglas namáhavě oddechoval, ale nepřestával podpírat

Barbaru, která kráčela jako náměsíčná.

Birgitiny pihy zmizely pod vrstvou bahna. Jedině Duckova

svalnatá paže jí bránila, aby se nezhroutila. Čas od času nevybíravá

kletba prozradila, že některý z členů skupiny upadl.

První to vzdal Humber. Zakopl o ulomenou větev a svalil se do

mazlavého bláta na okraji velké louže.

„Dost! Dost už!“ skučel. „Už neudělám jediný krok.“

„Vstaňte!“ nařídil mu Mark. „Za necelou hodinu jsme u našich

vozů.“

Potom vytáhl laserovou pistoli a namířil ji směrem k ležícímu

Humberovi. Průmyslníkův obličej se strachem rozplizl v beztvarou

hmotu.

„Ne… to nemůžete… byla by to vražda…“ blekotal.

Vytryskl červený paprsek a udeřil do vody, necelý metr od něho.

Ozval se výkřik hrůzy.

„Chtěl jste mě zabít,“ vzlykal.

Barbara úsečným hlasem zarazila rodící se nervový šok.

„Podívejte se konečně vedle sebe! Vpravo!“

Na hladině kaluže plavala břichem vzhůru mrtvá ryba. Vůči

zbytku těla měla neúměrně velkou hlavu. V pootevřené tlamě svítila

řada špičatých zubů.

„Je to dravá ryba. Nebýt Marka, byl jste teď už samá krev. Místo

toho naříkání byste mu měl poděkovat.“

Humber nevěřícně zavrtěl hlavou s očima upřeným na zubatou

tlamu. Pomalu se zvedl z bláta. Mark mezitím už vykročil, aby se

vyhnul případným projevům vděčnosti, i když to bylo málo

pravděpodobné.

99

Den se chýlil ke svému konci a bažiny se nořily do neskutečného

modrozeleného příšeří. Konečně zcela vyčerpaná skupina dorazila

ke kamionům. Mark pohlédl na hodinky a řekl:

„Dáme si dobrou večeři a pak si řekneme co dál.“

Birgit se chtěla vyšplhat do kabiny jednoho z kamionů. Už byla

málem uvnitř, když do ní Penny strčil tak nešetrně, že spadla zpátky

na zem. Dívka se chystala říci něco ostrého na jeho adresu, když

spatřila, jak grizon máchl bleskově tlapou před sebe. Vzápětí se v

jeho drápech zmítal dlouhý, černý had s trojúhelníkovou hlavou.

Penny si okamžik zvědavě plaza prohlížel a pak ho prudce

odhodil do nedalekého jezírka.

„Bahenní zmije!“ vyrazila ze sebe Birgit. „Zachránil jsi mi život,

Penny.“

S radostným dojetím objala huňatou grizonovu hlavu a políbila

ho na čenich. Zvíře na toto gesto zareagovalo sérií krátkých

nadšených zaštěknutí.

„Rayi, prohlédni oba kamiony, abychom si byli jisti, že nás tam

nečekají další podobná překvapení.“

Android uposlechl a když skončil s prohlídkou, otevřel několik

konzerv s jídlem. Když míjel grizony, na chvilku zaváhal. Potom

před jejich chtivými pohledy kapituloval a nandal každému z nich

slušnou porci. Zvířata to kvitovala radostným kňučením.

Pozemšťané zmožení únavou jedli mlčky. Když Mark spořádal

svůj příděl, obrátil se na Ducka:

„Myslíš, že jsi ve formě?“

Mac Donald zakroutil nevěřícně hlavou a pak se protáhl, až mu v

kloubech zapraskalo.

„Samozřejmě, jak jinak,“ řekl pohřebním hlasem. „Rozkošná

procházka idylickou přírodou jako aperitiv, potom příjemná siesta

na břehu kouzelného jezírka. Společnost ‚Hunter Service‘ dělá pro

pohodlí svého personálu maximum.“

„To rád slyším,“ zašklebil se Mark. „Pojedeme tedy v noci. Ray

bude řídit první vozidlo a my se vystřídáme u volantu druhého. Rád

bych byl co nejdříve v Armstrong-ville.“

„Vřelé díky za péči a důvěru, kterou věnuješ mé maličkostí,“

opáčil ironicky Duck.

100

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

15

101

Pomalu začínalo svítat a kamiony stále ještě uháněly po silnici

vedoucí k Armstrong-ville. Duck spal opřený o Birgit, která měla

položenou hlavu na jeho rameni. Na podlaze podřimovali oba

grizoni. Než vyjeli, došlo mezi Humberem a mladou dívkou k slovní

šarvátce. Muž nechtěl, aby zvířata cestovala s nimi, zatímco Birgit

oponovala, že je nemůže nechat v této nehostinné krajině, kde

nerostly žádné stromy vhodné k jejich obživě. Mark ukončil spor

tak, že grizoni budou cestovat ve druhém kamionu a zákazníci se

přesunou do prvního.

Mark se s pažemi na volantu protáhl a zívnul. Řídil větší část

noci, protože unavený Duck to po dvou hodinách vzdal.

„Hlavu vzhůru! Za dvě hodinky jsme u cíle.“ Rayovy myšlenky

byly naplněny soucitem. „Chceš udělat krátkou zastávku na

snídani?“

„Raději bych pokračoval dál!“

„Máš právo na dvojitou dávku vitamínů. Nerad vidím, když

čerpáš ze svých energetických rezerv.“

„Tak dobrá, maminko, ale jenom na chvilku!“

Krátce po tom, co se znovu rozjeli; se z Duckova hrudníku vydral

chraptivý vzdech a muž se probudil. Protřel si energicky oči a při

pohledu na Marka zahučel:

„Příroda je nespravedlivá! Všichni lidé si nejsou rovni.“

„Nezdá se ti, že na filozofování je příliš brzy?“

Mac Donald se však nedal umlčet a pokračoval:

„Jak to, že dokážeš tak dlouho vzdorovat únavě? Já osobně bych

mohl spát klidně ještě celý den:“

„Já na rozdíl od tebe žiji střídmě a nepodkopávám si zdraví

nadměrným hýřením.“

Duck se polekaně podíval na Birgit. Když se ujistil, že spí,

ohradil se polohlasně:

„Nechtěj mě rozesmát! Rozdíl mezi námi je pouze v tom, že svou

zpustlost dokážeš lépe kamuflovat.“ Natáhl se za sebe do krabice se

zásobami. „Potřebuji doplnit energii. Chceš…“

Neměl čas větu dokončit. Ray zabrzdil a strhl svůj vůz ke

krajnici. Mark se zastavil vedle něho.

V dálce pod nimi se rýsovaly první domy Armstrong-ville.

102

Početná tlupa grizonů na ně právě podnikala soustředěný útok.

Přitom obránců, jak se zdálo, nebylo mnoho.

„Doufám, že se nechcete vrhnout do toho pekla,“ staral se

Humber.

Mark rychle uvažoval.

„Myslím, že to nebude nutné. Rayi, zapoj svůj antigrav. Proletíš

nad zvířaty a vyhledáš robota, který je řídí. Až ho zničíš, vrátíš se

zpět.“

Android okamžitě odstartoval. Mark opět, kdoví už pokolikáté, v

duchu blahořečil konstruktérům, kteří odvedli tak dokonalou práci.

Steeman, úplně jako u vytržení se naklonil k Markovi a tiše mu řekl:

„Mohli bychom zvýšit jeho výkon aniž by to bylo na úkor

energetických zdrojů. Už mám ten problém do značné míry

rozpracovaný.“

Ray, všechny detektory v činnosti, pátral nad tlupou grizonů.

Lokalizování automatu mu zabralo několik minut. Robot se držel

dost zpátky. Jakoby vytušil nebezpečí, dal se náhle na kvapný ústup.

„Pozor na naše dva grizony,“ varoval Duck. „Mohli by se dostat

do sféry vlivu té mašiny a zdivočet.“

„Za okamžik bude po nebezpečí,“ reagoval Mark. „Podívej se!“

Ray plavně zamířil k jednomu ze zvířat a uvedl do činnosti svůj

digitální laser. Modré stvoření se zapotácelo a po několika

klopýtavých krocích se zhroutilo na zem.

„Na obyčejného domácího robota si vede velice dobře,“

neodpustil si Paul ironickou poznámku:

„Ještě lépe, než si vůbec dovedete představit,“ vrátil mu ironii

Mark. „Nebýt jeho, už jsem dávno mrtvý muž.“

Část grizonů, zbavena psychických příkazů, se nerozhodně

zastavila. Potom se jejich uspořádaná formace začala rychle

rozptylovat. Její členové odcházeli do blízkého lesa hledat něco na

zub. Mark se obrátil k Birgit.

„Měla byste nějak přesvědčit svoje přátele, aby se přidali ke

svým druhům. Přijet s nimi do Armstrong-ville by asi nebylo příliš

moudré. Obyvatelé jsou teď na grizony dosti alergičtí a nejspíš by je

zabili dříve, než bychom jim stačili něco vysvětlit.“

„Asi máte pravdu, i když je mi to líto.“

103

Ukázala prstem na hájek kaštanovníků. Zvířata její gesto zřejmě

pochopila, protože seskočila z kamionu. Samice okamžitě zamířila

ke skupince stromů s velkými listy, ale Penny zůstal stát a otočil

tázavě hlavu k Birgit.

„Běž! Jen běž!“ pobídla ho dívka s očima plnýma slz.

Ploskochodec ještě chvilku váhal, ale pak se spustil na všechny čtyři

a rozběhl se za svou družkou.

Ray už seděl za volantem a malý konvoj se znovu rozjel. K

prvním domům dorazili za necelých deset minut. Tam jim cestu

přehradila barikáda obsazená ozbrojenými muži. Vysoký

tmavovlasý chlapík s tvářemi pokrytými strništěm vousu oslovil

Marka:

„Jak se vám mohlo podařit projet? Je tady všude spousta grizonů

a útočí s malými přestávkami už druhý den.“

Mark odpověděl dřív než se mohli ozval jeho druhové.

„Viděli jsme je rozcházet se do lesa. Myslím, že teď pár dnů dají

pokoj.“

Muž si hřbetem ruky otřel čelo. „Kéž byste měl pravdu!“

Když si všiml jejich oděvů pokrytých vrstvou zaschlého bláta a

prachu, zeptal se:

„Odkud vlastně přijíždíte?“

„Vracíme se z jedné velice povedené projížďky. Potřebovali

bychom se co nejdříve setkat s guvernérem.“

„Je v paláci. Obranná rada má právě mimořádné zasedání.

Pochybuji, že bude mít čas vás přijmout.“

Mark se okamžitě rozhodl.

„Zavez skupinu do hotelu, Ducku! Birgit a já se neprodleně

vydáme ke guvernérovi.“

Před znechuceným pohledem přítele rychle pokračoval:

„Já vím, že můj zevnějšek není právě v souladu s přijímacím

protokolem, ale jsem přesvědčen, že Anderse bude spíš zajímat co

mu sdělím, než jak vypadám. Ray se mnou zůstane v kontaktu.“

Před guvernérovým palácem se tísnil početný dav. Birgit proto

obešla budovu a dostala se s Markem dovnitř zadními dveřmi, které

nebyly kupodivu střežené. Rada zasedala v malém sále, ale průběh

jednání se přenášel na velkou trojrozměrnou obrazovku, před kterou

104

postávalo množství diváků.

Nějaký urostlý muž s kulatým obličejem a zarudlými tvářemi

právě vášnivě diskutovala:

„Opakuji vám, Andersi, situace je katastrofální. Grizoni nás zcela

obklíčili a od včerejška na nás bez přestání dotírají.“

„Sestavil jsem oddíl dobrovolníků, kteří bojují na okrajích

města,“ reagoval břitce guvernér. „Vidím, Murdoku, že ani vy, ani

vaši přátelé, jste se k němu nepřipojili.“

„Děláte vždycky jenom to nejnutnější a až na poslední chvíli,

zatímco situace dávno dozrála k radikálnímu řešení. Už měsíce

marně žádáme od Země pomoc…“

„Smlouva uzavřená mezi, Zemí a Denebem zakazuje…“

„To jsou jenom tlachy,“ skočil mu hrubě do řeči Murdok.

„Je to jenom výmluva, kterou se zaštiťuje vláda Pozemské Unie.

Denebané jsou přístupni jakékoli diskusi a kdyby je o to Země

požádala, určitě by jí vyhověli. Přiznejme si už konečně, že nás

odepsali a nechtějí s námi mít, podle nich, zbytečné výdaje. To je

totiž ten pravý důvod!“

„A co tedy navrhujete?“

„Existuje jenom jediné východisko a vy dobře víte jaké. Musíme

přerušit styky s Pozemskou Unií a požádat o připojení k

Denebskému císařství. To je nezbytná podmínka, aby nám

Denebané přišli na pomoc. Myslete na všechny naše spoluobčany,

kteří jsou v tuto chvíli odsouzeni k smrti. Žádám, aby se okamžitě

hlasovalo! Každá ztracená minuta jenom zhoršuje naše ztráty.“

Bylo jasné, že Murdok má zajištěnou většinu, jinak by

nevystupoval tak suverénně. Mark zašeptal Birgit:

„Zařiďte, aby váš strýc dostal zprávu, že se grizoni stáhli od

hranic města. Zdá se, že o tom zatím neví.“

Birgit rychle napsala několik slov na lístek a podala jej službu

konajícímu zřízenci. Muž chvíli váhal, ale rozhodný tón dívčina

hlasu ho přesvědčil.

Na obrazovce zatím Murdok pokračoval ve svém řečnění.

„Ujišťuji vás, že jenom Denebané budou mít dost odvahy přijít

nám na pomoc a zajistit naši bezpečnost. Jsou to vynikající

bojovníci. Pozemská propaganda se nám snaží vykreslit Denebské

105

císařství jako diktátorský režim. Pravda je ale jiná: Denebané pouze

dávají přednost pořádku před anarchií, disciplíně před demagogií.

Nesmýšlíte snad podobně?“

Anders, který si právě přečetl vzkaz od Birgit, ho rázně přerušil:

„Právě jsem dostal zprávu, že grizoni zastavili útok a rozptýlili se

do lesů. Máme tedy chvilku klidu. Navrhuji přerušit zasedání,

abychom si mohli opatřit podrobnější informace o situaci.“

Murdok oponoval, ale většina členů rady guvernérův návrh

podpořila. O pár minut později už guvernér držel svou neteř v

náručí.

„Tak jsi se vrátila! Měl jsem o tebe velký strach! Pojďme do mé

kanceláře.“

Mark poněkud nešetrně přerušil Birgit, která se začala utápět v

podrobnostech a stručně shrnul výsledky jejich pátrání. Na

Andersově čele se objevila hluboká vráska.

„Denebská základna je sice zničena, ale zbývají grizoni-roboti.

Pokud je nezlikvidujeme, budou jimi ovládaná zvířata stále

nebezpečná. Chce to vyslat jeden nebo více helijetů vybavených

příslušnými detektory,“ uzavřel své hlášení Mark.

Guvernér souhlasně pokýval hlavou a na jeho rtech se objevil

sotva znatelný úsměv.

„Jste obdivuhodně výkonný organizátor turistických výprav, pane

Stone. Blahopřeji vám a zároveň vám děkuji.“

„Bohužel po ztrátě spojení se svou zdejší základnou už

Denebanům jistě došlo, že se tu něco děje. Nevylučuji proto z jejich

strany jakoukoli reakci, včetně přímého útoku na planetu.“

Sotva stačil dokončit svou větu, když se na chodbě ozval hluk

doprovázený výkřiky. Náhle se rozlétly dveře a dovnitř vpadl

Murdok doprovázený asi desítkou ozbrojených mužů. Guvernér

chtěl vstát, ale byl hrubě vtlačen zpět do křesla.

„Co znamená –“

„Jste zbaven své funkce,“ rozkřičel se Murdok. „Já a skupina

zodpovědných občanů jsme se rozhodli vzít věci do vlastních rukou.

Půjdete s námi!“

Obrátil se k Markovi a vyštěkl:

„Vy také! Jako tajného pozemského agenta vás budeme soudit

106

později.“

„Jsem cestovní agent, nikoli tajný,“ opravil ho ironicky Mark.

„Za co bych měl být souzen?“

„Pokusili jste se… narušit…“

„Akci ‚grizon‘ připravenou vašimi denebskými přáteli!“

Murdok prudce zrudl.

„Uvidíme, budete-li tak drzý před popravčí četou.“

Obrátil se ke svému doprovodu a rozkázal:

„Zavřete je ve sklepě. Ať jsou bez přestání pod dozorem!“

Markovi odebrali jeho laserovou pistoli a nešetrně s ním smýkli

ke dveřím. Guvernér se rozkřikl: „Protestuji! Odvolat mě může

jedině Nejvyšší rada!“ Místnost bez oken a plná všelijakého

haraburdí pokrytého nánosy prachu se stala celou zajatců.

V okamžiku, kdy se těžké veřeje zavíraly, si Mark neodpustil

komentář k jejich věznitelům:

„Mějte se na pozoru! Denebané jsou daleko a grizoni stále ještě

nebezpeční.“

Murdokovy rty se zkřivily do úsměšku.

„Dvě hodiny poté, co odvysíláme své prohlášení o připojení k

Denebskému císařství, se už nebudeme mít čeho bát!“

„To je hrubý omyl! Politováníhodná nehoda zničila jistou jeskyni

v horách.“

Murdok pobledl a vrhl znepokojený pohled na muže, kteří ho

doprovázeli. Potom prudce přibouchl dveře.

„Kdyby se Murdokovi podařilo odvysílat výzvu Denebanům,

znamenalo by to katastrofu. Kde je umístěn váš hyperprostorový

vysílač?“

„V paláci,“ odpověděl Anders. „Netušil jsem, že se Murdok

odhodlá k přímé vzpouře, ale myšlenka na poselství Denebanům o

pomoc není nová. Šušká se to už několik týdnů a někdo se postaral o

její rozšíření mezi obyvatelstvo. Proto jsem před časem vyřadil

vysílač z provozu. Jedině zkušený odborník by dokázal odhalit

příčinu ‚poruchy‘.“

„To nám dává přinejmenším několik hodin času,“ poznamenal

Mark.

V tom okamžiku k němu dorazily mentální vlny Raye, naplněné

107

úzkostí. Byly nezvykle slabé:

„Marku, byli jsme v restauraci… Skupina ozbrojených mužů…

Nechal jsem se zaskočit… Laserový paprsek… Energie téměř na

nule. Sbohem… Už nikdy…“

Emise skončila a zanechala Marka zcela konsternovaného. Birgit

jím energicky zatřásla.

„Co se vám stalo? Vypadáte hrozně!“

Vstal. Bolest ustoupila, aby přenechala místo vzteku. Popadla ho

šílená zuřivost! Musí vidět Raye… okamžitě… Třeba by mu mohl

ještě pomoci…

Jeho pohled se zastavil na dřevěných dveřích, které vypadaly

velice solidně. Vzápětí vymrštil pravou nohu ve stylu techniky

karate. Kopnutí, vedené s mimořádnou prudkostí, způsobilo, že

jedno prkno dveří prasklo.

Mart dopadl na záda. Před nechápavým pohledem guvernéra a

jeho neteře znovu vyskočil a zopakoval svůj útok. Druhý náraz

stejně jako předešlý způsobil, že dřevo povalilo. Jeden z hlídačů

přivolaný hlukem stanul před rozbitými dveřmi. Inkasoval ránu pěstí

do obličeje, která ho srazila k zemi.

Muž vytahoval svou zbraň a druhou rukou si sáhl na zasažený

nos. Když spatřil na dlani skvrnu krve, vyděšeně zaječel.

Druhý strážný namířil hlaveň své zbraně na Marka. Naštěstí pro

Marka to nebyl profesionál, ale prostý osadník, kterého zaskočily

události. Nestiskl proto spoušť, ale spokojil se s výstrahou:

„Ani hnout nebo střelím!“

Vztek, který zaplavil Markovo nitro, mu zabránil racionálně

uvažovat. Nahrbil se jako šelma, uvolnil všechny svoje svaly a pak

se jako pružina vymrštil vpřed. Jeho levá ruka srazila hlaveň z

původního směru, takže laserový paprsek zasáhl stěnu chodby.

Vzápětí vrazil temenem hlavy do břicha svého protivníka, kterého

náraz srazil na záda. Neměl čas ani vykřiknout, natož se znovu

postavit na nohy. Nad hlavou se mu mihla Markova ruka a malíková

hrana ho zasáhla do čela. Okamžitě ztratil vědomí.

Mark se zmocnil jeho zbraně a vyrazil tryskem po chodbě, aniž

by věnoval pohled svým obětem, či guvernérovi. Vyběhl po

schodišti, které ústilo na širokou chodbu. Tady na chvilku zaváhal,

108

kterým směrem se má vydat. To umožnilo Birgit, že ho dostihla.

Celá zadýchaná ze sebe s námahou vyrážela:

„Kam vlastně běžíte?“

„Do hotelu! Naši přátelé jsou v nebezpečí!“

„To musíme tudy! Pokusíme se dostat k zadnímu vchodu.

Kamion by měl stát ještě na ulici, kde jsme ho nechali.“

„Ne!“

Strýc mladé ženy, s tváří fialovou námahou a rozčilením stál za

nimi.

„Ne, náš úkol je varovat Zemi! Unie se musí dozvědět o zrádných

plánech Denebanů, o vybudování tajné základny na naší planetě a

Murdokově pokusu o převrat. Tak bude mít dostatečné argumenty

pro nátlakové jednání s císařstvím. Jestli se ale Murdokovi podaří

odvysílat prohlášení dříve než nám naši zprávu, bude pozemská

vláda právně bezmocná.“

Když viděl, že Mark váhá, dodal naléhavě.

„Prosím vás o to! Máte v rukou bytí a nebytí mého lidu!“

Mark hlasitě vydechl jako boxer, který se právě probral po

knockautu. Anders měl pravdu! Kdyby běžel k hotelu, zahrával by si

se životy všech kolonistů.

Zkoncentroval maximálně svou vůli, aby zapudil neodbytnou

představu Raye jako mrtvého trupu z titanoplastu, bez vzpomínek,

bez společných zážitků…

S očima zamženýma podivnou vlhkostí, se mu vydralo z hrdla:

„Kde je telekomunikační sál?“

109

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

16

110

„Jsou to tamhlety další dveře,“ zašeptala Birgit.

Měli štěstí, že prošli celé poschodí, aniž by kohokoli potkali.

Mark přiložil ucho na veřeje. Nezaslechl žádné zvuky. Ujistil se, že

mladá dívka a její strýc jsou za ním a vnikl do místnosti.

„Odhoďte zbraně! A ruce vzhůru!“

Rozkaz zazněl jako prásknutí bičem. V sále byl Murdok a čtyři

jeho ozbrojenci. Mark se zastavil a namířil svou laserovou pistoli na

samozvaného guvernéra. Ten se zlověstně usmíval.

„Když mě informovali o vašem útěku, byl jsem si jist, že přijdete

sem. No tak, odhoďte zbraň, nebo vás dám na místě zastřelit!“

V Markových neuronech zuřila bouře. Prohrával na všech

frontách! Ray byl zničen, Elza si vezme někoho jiného, Země

nebude včas informována o denebské hrozbě! Nádherný výsledek!

Zpackal co mohl!

Murdok netrpělivě zopakoval svou výstrahu. Mark mu okamžik

hleděl mlčky do očí a potom lhostejným hlasem řekl:

„Prosím, jen si poslužte! Možná vám ale ušlo, že vy budete mrtvý

dřív než já!“

Murdok zcela pod dojmem svého triumfu skutečně nepostřehl, že

stojí přesně v linii výstřelu svého protivníka. Rysy se mu křečovitě

stáhly a udělal nesmělý pokus o úkrok stranou. Markova další slova

ho však doslova přibila k podlaze.

„Jestli se hnete, vystřelím první.“

„Moji lidé vás zabijí jako psa.“

„O tom nepochybuji, ale než umřu, budu mít zadostiučinění, že

jsem udělal něco užitečného pro tuto planetu tím, že jsem ji zbavil

jednoho zrádného lotra. Tak co, kdo z nás lpí více na životě?“

Tato na první pohled patová situace nemohla trvat věčně.

Murdok se i přes Markovu výstrahu kousek po kousku posunoval

doprava. Snažil se ukrýt za jednoho ze svých mužů. Pozemšťan zase

velice pomalu ustupoval v naději, že Birgit se podaří překročit

nepozorovaně práh dveří ven. Murdok se znovu pokusil odradit

svého protivníka od jeho úmyslu:

„Když se vzdáte, máte mé slovo, že se vám nic zlého nestane. Za

pár dní se budete moci vrátit na palubu vašeho astronefu se všemi,

kteří s vámi budou chtít jít.“

111

„V roli ďábla pokušitele nejste dvakrát přesvědčivý,“ reagoval

výsměšně Mark. „Oba dva víme, že tak nepříjemné svědky

nemůžete v žádném případě nechat naživu.“

„Mýlíte se!“ ozval se Murdok a snažil se vložit do svého hlasu

upřímný tón.

Z chodby k nim dolehl zvuk vzdálených kroků. Mark si

uvědomil, že za chvíli bude ve dvou ohních. Musí jednat rychle!

„Kvůli své falešné pýše jste odsoudil k smrti vaše přátele,“

pokračoval Murdok.

„Rychlá smrt je vysvobozením ve srovnání s otroctvím, ke

kterému chcete vy odsoudit své přátele tím, že sem pozvete

Denebany. Nejsou právě dvakrát přívětivými pány na planetě, kterou

okupují. Přijdete na to sami. Jenže už bude pozdě! Země nebude

riskovat všeobecný válečný konflikt kvůli hrstce zabedněnců, kteří si

sami rozhodli o svém osudu!“

Jeden z ozbrojenců se probral ze své apatie.

„Co je tohle za řeči, Murdoku? Denebané nám přece mají poslat

materiální pomoc a ne se usadit na Terranii XXVII.“

„Konstatuji,“ navázal ihned Mark, „že jste opomněl svým

druhům povědět o existenci tajné denebanské základny na této

planetě.“

„Lže!“ zaječel Murdok. „Nevěřte mu! Lže, aby si zachránil

život!“

„Chcete, abych je dopravil do jisté jeskyně v horách, kousek na

sever od močálů?“

Zrádce, který se v tu chvíli úplně přestal ovládat, se rozkřičel

přeskakujícím hlasem:

„Střílejte! Střílejte, je to rozkaz!“

Když viděl, že jeho lidé váhají, uchopil pažbu laserové pistole,

která visela v pouzdru na jeho opasku.

Mark na jednu drahocennou sekundu zaváhal. Náhle ho zezadu

uchopily dvě silné paže a strhly ho zpět. Stačil jen zahlédnout

robustní postavu, která zaujala jeho místo. Jemu určený smrtící

paprsek na ni dopadl a při styku se silovým polem se změnil v

prskající a kroutící se fialové hádky. Příchozí napřáhl paži a Murdok

se zhroutil s černým otvorem uprostřed čela. Ostatní muži spěšně

112

začali odhazovat zbraně a ve chvíli měli všichni ruce nad hlavou.

„Pane Andersi… guvernére… vzdáváme se!“ volal s úzkostí v

hlase muž, který před chvílí diskutoval s Murdokem. „Přísahám

vám, že jsme nevěděli…“

Mark už ho neposlouchal. Jeho pohled se zaměřil na mohutnou

postavu… Ray… To přece není možné?… Mac Donald, Douglas a

Steeman, byli tam všichni, s puškami v rukou.

„Vidím, že jsme dorazili právě včas,“ ozval s Douglas. „Pane

guvernére, teď, když je iniciátor převratu zneškodněn, myslím, že

můžete vzít situaci zase do svých rukou. Cestou sem jsme nenarazili

na žádný odpor. Jenom náš android, který velice spěchal, vyřídil

několik strážných.“

„Až se proberou, budou mít určitě zatracenou migrénu,“ přidal se

Duck. „Ray totiž neměl právě nejlepší náladu:“

Anders, který se konečně vzpamatoval z překvapení, potřásl

nevěřícně hlavou a pak se obrátil ke čtyřem kolonistům stojícím

stále s rukama nahoře.

„Ohlašte Murdokovu smrt a konec vzpoury. Schůze Rady začne

za půl hodiny.“

Zamířil k hyperprostorovému vysílači a chvíli u něho něco kutil.

Na Markův tázavý pohled vysvětlil: „Za pár minut by mělo být

všechno v pořádku a můžeme začít vysílat. Chci se obrátit přímo na

prezidenta. Byl bych rád, kdybyste byl při tom se mnou a potvrdil

moje slova. Svět se musí dozvědět, že jsme se stali obětí denebské

agrese.“

Mark s obočím svraštělým usilovným přemýšlením se rychle

rozhodl:

„Pane guvernére, mohu vás požádat o rozhovor v soukromí?“

Překvapený Anders mechanicky přisvědčil a Mark výmluvným

gestem naznačil svým přátelům, aby je nechali o samotě.

„Proč ta tajuplná gesta?“

„Pane guvernére, v několika hodinách by se vám mělo podařit

zavést v Armstrong-ville pořádek. Když bude třeba, moji přátelé

vám pomohou. Znám už způsob, jak eliminovat nebezpečné grizony.

To zabere zhruba několik týdnů. Jestli teď zavoláte prezidenta;

Denebané vaše hlášení zachytí, dozvědí se tak o nezdaru svého

113

pokusu. Zatím se mohou o tom, co se skutečně stalo, jenom

dohadovat. Pokud ale budou mít v tomto okamžiku jistotu, může to

z jejich strany vyprovokovat neuváženou reakci a to tím spíše, že

nebudou chtít před ostatním světem ztratit tvář.“

„Před nemůžeme nechat prezidenta bez informací…“

„Postarám se, aby se všechno dozvěděl, ale bezpečnější cestou.

Rozhodne se potom podle svého uvážení. Žádám vás pouze o

několik hodin.“

Anders chvíli mlčel. Čelo se mu pokrylo vráskami. Dvakrát už,

už otvíral ústa, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Nakonec zřejmě došel

k rozhodnutí, protože jeho pohled se rozjasnil.

„Nejspíše máte pravdu… něco na tom bude. Pokud všichni agenti

cestovních kanceláří mají vaše kvality, měli bychom tady rychle

otevřít nějakou školu s touto specializací. Dávám vám dvacet čtyři

hodin. Informujte mě o reakcích vašich oficiálních představitelů.“

V chodbě se objevil úředník a poklusem k ním zamířil. Sotva

popadaje dechu oslovil guvernéra:

„Rada je už pohromadě a očekává vás, pane. Všechny ozbrojené

skupiny se rozhodly podřídit se vašemu velení. Včetně nedávných

vzbouřenců.“

114

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

17

115

Na město se už snášela noc, když pozemšťané opouštěli palác

guvernéra. Birgit zůstala se svým strýcem. Duck s námahou se

škrábající do kamionu ze sebe vypravil:

„Doufám, že alespoň jeden večer tady strávíme v klidu.“

Mark si třel oči zrudlé únavou.

„Já bohužel ještě nekončím! Vysadím vás u hotelu a pofrčím na

astroport. Musím se konečně spojit s naší drahou Peggy:“

Když se vůz rozjel, zhroutil se na sedadle a vyrazil ze sebe s

nefalšovanou úlevou:

„Pro boha živého, Rayi, tys mi dal! Už jsem málem uvěřil, že tě

zničili! Jestli z toho teď budu mít tik, máš to na svědomí.“

„Moc nechybělo a dopadlo to tak. Seděli jsme u baru, když do

hotelu vtrhla, skupina ozbrojených kolonistů. Jeden z nich na mne

začal bez jakékoli výstrahy pálit. Nestačil jsem zapojit ochranný štít.

To byl právě ten moment, kdy jsem tě kontaktoval. Dál už nevím

nic, moje paměťové krystaly jsou prázdné.“

Steeman se s úsměvem vmísil do rozhovoru. Na jeho ještě

mladistvém obličeji se zračilo vyčerpání, ale oči mu svítily

uspokojením.

„Vzbouřenci nám oznámili, že se máme pokládat za zajatce a že

nový guvernér nás vyslechne, jakmile bude mít čas. Nicméně

dopustili se jedné chyby: ubednili okna a dveře a odešli. Venku

nechali jenom dva strážné. To mi umožnilo podívat se, co je s

Rayem.“

Nasadil skromný výraz a pokračoval:

„Trochu se vyznám v kybernetice. Laserový paprsek oddělil

hlavní přívodní kabel těsně u jeho výstupu z generátoru a způsobil

ještě pár dalších, vesměs drobných škod. Půjčil jsem si od Redberga

nějaké nástroje a pak už nebylo složité opravit přerušený přívod

energie. To Rayovi umožnilo znovu nabýt autonomie. Přerušení

dodávky proudu bylo příliš krátké na to, aby poškodilo jeho

paměťové krystaly.“

„Proč jsi mi, Rayi, nedal vědět, že už jsi v pořádku?“

„Můj psychický vysílač byl rovněž poškozen. Tvoje myšlenky

jsem sice vnímal, ale nemohl jsem odpovídat. To mě silně

znepokojilo a rozhodl jsem se, že tě musím okamžitě najít.“

116

Slova se jako profesionální kronikář ujal opět Steeman:

„Jakmile byl Ray reaktivován, začal se chovat tak zuřivě, že jsem

si zpočátku myslel, jestli při střelbě nedošla k nějaké poruše v jeho

programu. Teď je mi už jasné, že to způsobila až nevysvětlitelná

náklonnost, kterou k vám cítí.“

Potom dodal s mírně nepřítomným pohledem: „Budu se muset

tímto fenoménem podrobněji zabývat. Je to nesmírně zajímavé. Není

to poprvé, co se setkávám s touto formou… řekněme spřízněnosti…

mezi člověkem a androidem.“

Teď převzal štafetu vypravěče Burk Douglas:

„Jen co se váš android postavil znovu na nohy, pustil se do dveří

svým laserem. Stráž na chodbě zřejmě ani nepostřehla, odkud

inkasovala údery, které ji okamžitě uspaly. Ray nepromluvil jediné

slovo, ale bylo jasné; že je odhodlaný ke všemu. Steeman, Mac

Donald a já jsme se proto rozhodli vydat se za ním, zatímco

Humber, jak, je jeho zvykem, opět hystericky protestoval. Vchod do

paláce střežili dva muži, které Ray doslova, smetl z cesty. Běželi

jsme mu v patách, protože to vypadalo, že ví, kde vás má hledat. O

jeho spěchu svědčí troje vyvrácené dveře v paláci.“

Mark dlouze tiskl Steemanovi ruku s očima podivně zamženýma.

„Díky,“ hučel dojatě. „Zachránil jste Raye.“

Scénu jako vystřiženou z klasického dramatu přerušil příjezd

vozu k hotelu.

„Ducku, vyřiď našim zákazníkům, že agentura ‚Hunter Service‘

jim na vlastní náklady nabízí celodenní odpočinek. Další program si

dohodneme zítra večer.“

„Ty nebudeš spát tady?“ divil se Duck. Mark s trpitelským

výrazem opáčil:

„Musím se spojit s naší kanceláří. Počkám si na Neptunu na

odpověď.“

Mac Donald se tvářil nerozhodně. Tváře mu znachověly a

vysoukal ze sebe:

„Pokud ti nemohu být v ničem užitečný, skočím za Birgit. Užila

si toho dneska až až a nerad bych ji nechával v takovém stavu

samotnou.“

Mark se upřímně rozesmál:

117

„O.K.! Ale pamatuj si: stále ještě tu nemám slavnostní

uniformu.“

O dvacet minut později už byli na astroportu. Když se přiblížili k

lodi, Ray řekl:

„Malý moment! Musím zrušit režim automatické obrany. Když

jsem na misi, nevěřím ničemu.“

Jakmile se ocitli na palubě Neptuna, Mark zamířil do pilotní

kabiny. Posadil se před videorádio a zapnul spínače. Počítač ho

informoval, že v New Yorku jsou dvě hodiny ráno. Po několika

pokusech se mladý muž napojil na pozemskou přijímací anténu a

nechal se přepojil na svou kancelář. Peggy se ozvala okamžitě. To

dokládalo, že ponocuje u přijímače.

„Kapitán Stone! Konečně! Jsem moc ráda, že se ozýváte. Už

jsme měli všichni starost. Doufám, že se vám nic zlého nepřihodilo.

Vypadáte ale hrozně!“

Měla pravdu. Markova vizáž nebyla příliš přitažlivá. Od jejich

útěku z jeskyně Denebanů neměl možnost se pořádně umýt. Jeho

tváře byly zarostlé několikadenním strništěm vousů, které místy

překrývaly plástve zaschlého bláta.

„Všechno je v pořádku, Peggy. Ray odvysílá hlášení ve

zrychleném režimu. Vy donesete nahrávku osobně generálovi. Je to

mimořádně důležité; tak nesmíte ztratit ani minutu.“

Když si všiml, že se Peggy podívala nenápadně na hodinky,

dodal povzbudivě:

„Je zvyklý dostávat moje hlášení v noci, takže ho to moc

nepřekvapí. Je to opravdu velice vážné, Peggy. Uvidíte, že až se

seznámí s obsahem depeše, nebude mít na spaní ani pomyšlení a

naopak vytáhne z postele řadu dalších významných osobností.“

„Já vám to věřím, kapitáne. Mám všechno připraveno k

nahrávání vaší zprávy.“

„Díky! Řekněte Khovovi, že na jeho odpověď si počkám na

Neptunu.“

Mark přenechal místo Rayovi a přesunul se do, salonu. Tady si

nalil velkou sklenku skotské. Byla to jeho oblíbená značka, kterou

ho zásobovala Elza.

Otřásl se jakoby chtěl odehnat vlnu smutku, která se ho při té

118

vzpomínce chystala zaplavit. Ray se objevil překvapivě brzy.

„Řekl bych, že delší pobyt v hygienickém zařízení ti může udělat

jenom dobře,“ hlaholil ještě mezi dveřmi. „Já se mezitím pokusím

vylepšit kulinářské výtvory distributoru. No a pak by sis mohl pár

hodin zdřímnout.“

Mark označil jeho návrh za velice sympatický. Dopil svou

sklenici, ale stále nebyl schopen se úplně uvolnit. Náhle přidušeně

zaklel.

„Rayi, oba jsme imbecilové! Okamžitě mi sežeň Ducka! Při troše

štěstí bys ho měl ještě zastihnout v hotelu.“

O pět minut později už na ně Mac Donaldova tvář zírala z

obrazovky. Bylo vidět, že se před chvíli vynořil z koupelny a na

sobě měl čistý oděv.

„Právě jsem na odchodu,“ informoval je nervózně. „Birgit mi

volala…“

„Poslouchej mě dobře,“ přerušil ho Mark. „Mám strach, abychom

neudělali nějakou chybu. Představ si sám sebe na místě Denebanů:

spojení s jejich základnou je už čtyřiadvacet hodin přerušené,

nevědí, jaká je situace v guvernérově sídle a neobdrželi žádost o

pomoc, kterou očekávají. Co bys dělal na jejich místě?“

„Poslal bych sem někoho, aby na místě osobně prověřil situací.“

„A nebo rovnou ozbrojené posily! Každou chvíli se v tomto

slunečním systému může vynořit jejich bitevní loď a já bych se

nerad nechal chytit do pasti. Okamžitě startuji a ukryji Neptuna do

stínu zdejšího přirozeného satelitu.“

„Jak dlouho budeš pryč?“

„Přinejmenším do té doby, než obdržím instrukce od Neumana.

Postarej se zatím o naše turisty. Co vlastně teď dělají?“

„Jsou přímo vzorní. Po těch uplynulých dvou dnech byli tak

zmožení, že všichni spí. Jenom madame Nelsonová se upnula na

Douglase a naposled jsem je viděl sedět společně u baru. Co jim

mám povědět až se po tobě budou ptát?“

„Že jsem musel před návratem uskutečnit zkušební let Neptuna.

Dobrou noc!“

119

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

18

120

Nepříjemně ostrý zvuk výstražného zařízení vytrhl Marka ze

spánku. Klopýtaje únavou si navlékl kombinézu, natáhl boty a

potom se klusem rozběhl do pilotní kabiny. Ray měl již zapojené

monitory vnějších kamera

„Ze subprostoru se právě vynořil astronef a směřuje k Terranii

XXVII. Má všechny charakteristiky denebského válečného plavidla.

Zatím nás neobjevil, protože jsme ve stínu měsíce.“

„Vypni radary, budeme používat jenom optický teleskop. Tahle

loď má určitě detektory radarových vln.“

Neznámý stroj pokračoval velkou rychlostí stejným směrem. V

několika minutách se stabilizoval na stacionární oběžné dráze kolem

planety.

„Vysílá zřejmě zprávu na planetu, pokusím se jeho relaci

zachytit.“

O pár sekund později se obrazovka rozzářila. Obraz nebyl příliš

kvalitní vzhledem k tomu, že vysílací anténa byla nasměrována k

Terranii. Přesto se u muže, který hovořil, daly postřehnout

morfologické rysy Denebana.

„Mluví k vám kapitán Mordao! Pokud neuposlechnete mé

příkazy, bude vaše město bombardováno. Máte na rozhodnutí deset

minut.“

Ray zručně přejížděl po klávesnici počítače.

„Tady to máme! Hledán Vesmírnou policií jako pirát, který začal

svou dráhu teprve nedávno. Přepadení nákladních lodí, shodou

okolností samých pozemských. Odsouzen v nepřítomnosti k trestu

smrti.“

Mezitím bandita pokračoval:

„Kde je loď, která parkovala na vašem astroportu?“

„Včera odstartovala, aniž by sdělila své důvody,“ odpovídal

guvernér. V jeho hlase zaznívalo hluboké znepokojení.

Nájezdník byl zjevně velice dobře informován. „Žádám potraviny

a veškerý materiál, který k vám byl v posledních dnech dopraven.

Chci zaplnit skladištní prostory své lodi. Kromě toho mi vydáte

lovce, kteří k vám přijeli ze Země. Jsou bohatí a já budu požadovat

přiměřené výkupné!“

„To odmítám! Nemůžeme obchodovat se svobodou cizinců

121

pobývajících na naší planetě.“

Pirát se jízlivě uškubl.

„Budete muset! Buďto mně je vydáte, nebo srovnám polovinu

Armstrong-ville se zemí! A pozor! Už máte jen šest minut.“

Ray ukázal na jednu kontrolku, která se právě rozblikala.

„Guvernér se napojil na frekvenci Vesmírné policie.“

„Určitě žádá o pomoc,“ komentoval to Mark, „ale nemá, myslím,

šanci.“

A skutečně, kapitán Mordao se dal do hlasitého smíchu.

„O pomoc křičíte úplně zbytečně! Vesmírná policie nemůže v

tomto solárním systému zasáhnout. Porušila by totiž smlouvu mezi

Zemí a Denebem. Máte už jenom čtyři minuty a já právě odjistil

první řízenou střelu.“

„Počkejte chvilku, přece se můžeme domluvit,“ snažil se získat

čas Anders.

„Tři minuty!“

„Dobrá! Vzdávám se. Vydám vám ty pozemšťany.“

„No vida, konečně první rozumné rozhodnutí. Dovezte je na

astroport, já tam pro ně pošlu spojovací modul. Předtím ale ještě

udělám inspekční cestu po okolí. Chci si být jist, že nechystáte

nějakou léčku.“

Mark zavrtěl hlavou.

„Houby léčka! Potřebuje se podívat, co se stalo s jejich

základnou. Myslím, že je na čase zasáhnout. Zapoj propulsory.

Jakmile se vynoříme ze stínu měsíce, vypusť tři střely plus jednu,

podle tvé nejnovější techniky.“

Prudké zrychlení doslova přibilo Marka do sedadla. Jasně

zaslechl charakteristický svist odpalovaných torpéd. Pirát,

překvapený náhlým útokem neznámého stroje, reagoval nicméně s

až neuvěřitelnou rychlostí a chladnokrevností. Dříve než zapojil

ochranné silové pole, stačil odpálit čtyři rakety.

„Tenhle chlápek není v žádném případě amatér, ale zatraceně

schopný profesionál,“ zamručel Mark.

„Co uděláme?“ zeptal se Ray. „Když jeho střely vybuchnou na

našem ochranném štítě, může to vyřadit z provozu náš generátor.“

„Vypusť ‚draka‘ a potom uhni o třicet pět stupňů.“

122

„Drak“ byla přezdívka pro důmyslnou maketu, dávající přesný

termický, objemový i magnetický obraz Neptuna.

Prudká změna směru vyrazila Markovi dech a způsobila, že měl

pocit, že mu oči vylezly z důlků a krouží teď někde po oběžné dráze.

Když se trochu vzpamatoval a vrátil se mu zrak, mohl konstatovat,

že nepřátelská torpéda pokračují v přímém letu za falešným cílem.

„Naše dárečky právě dorazily k cíli,“ hlásil Ray.

Tři první rakety, perfektně seřízené, explodovaly současně. K

Markovu velkému zklamání to vypadalo, že nezpůsobily nepříteli

žádné velké problémy a čtvrtá střela narazila rovněž na ochranný

štít, ještě dost daleko od trupu astronefu.

„Tenhle člun má zřejmě zesílený generátor,“ hvízdl si Ray.

„Rychle, další salvu!“ zavelel Mark. „On už také znovu pálí.“

Bandita, aniž by čekal o sekundu déle než bylo třeba, vypnul

ochranné pole a z boku jeho lodi vyrazilo osm střel.

„Má minimálně dvojnásobnou palebnou kapacitu než my,“

poznamenal Ray. „Podle toho by se mělo jednat o nejnovější model

smontovaný v denebských dílnách.“

„Vsadil bych se, že ten Mordao je pirát asi tak stejně jako já

majitel cestovní kanceláře. Musí to být velice schopný důstojník z

denebské flotily.“

Ray ukázal na stříbřité doutníky, hrozivě se rýsující na

obrazovce.

„Na jejich oklamání bychom potřebovali přinejmenším další dvě

makety. Což pochopitelně nemáme. Jachta slečny Svensonové není

vybavena jako válečné plavidlo. Zásoby munice stačí tak právě k

odražení klasického pirátského útoku.“

Mark bleskově uvažoval. V minulosti se zúčastnil mnoha

kosmických soubojů. Věděl dobře, že tváří v tvář vojákovi z

povolání má největší šanci, když se vyhne použití klasické bojové

taktiky. Musí ho překvapit něčím nečekaným.

„Rayi, sestup k Terranii XXVII. Prolétneme horními vrstvami

její atmosféry.“

„Pokud nechceme skončit jako meteor, musíme brzdit.“

„Já vím. Přibrzdi a opiš sinusoidu.“

Osm torpéd se mezitím nezadržitelně blížilo ke své kořisti. Ta

123

mohla kličkovat jak chtěla, naváděcí systémy v hlavicích stále

sledovaly její stopu jako honící psi. Neptun se s velkou rychlostí

přibližoval k planetě, jejíž povrch brzy vyplnil celou plochu

centrální obrazovky.

Zazněl signál videorádia. Mark ukazováčkem zapnul příjem. Na

monitoru se objevila tvář Burka Douglase. Hluboké vrásky

prozrazovaly jeho znepokojení.

„Stone, útočit na tuhle loď je čiré šílenství! Nemáte nejmenší

šanci. Jakmile se ponoříte do atmosféry, zapněte automatické řízení

a opusťte váš astronef v záchranném modulu. Je to jediná možnost,

jak si zachránit život.“

„Je mi líto,“ usmál se Mark, „ale tuhle loď jsem si vypůjčil a

musím ji vrátit v pořádku její majitelce. Nejsem tak bohatý, abych jí

mohl koupit novou.“

„Mějte rozum! Nějak už se to vyřeší…“

„Popovídáme si o tom později!“ přerušil ho Mark a vypnul

přijímač.

Potom se obrátil na Raye: „Kde jsou naši chrti?“

„Rakety ve vzdálenosti dvacet tisíc metrů,“ odpověděl za

androida kovový hlas počítače.

Na obrazovce postranní kamery se objevil obraz nepřátelské lodě.

Právě ji dostihla druhá vlna torpéd. Střely vybuchly dost daleko od

cíle, jako obyčejné dětské petardy.

„Ten má ale pořádně tvrdou slupku,“ vrtěl nevěřícně hlavou

Mark.

„Vypadá to, že jeho generátor je na dně. Ztrácí rychlost,“ ozval se

s nadějí v hlase Ray.

„Rakety patnáct tisíc metrů. Kontakt za čtyřicet sedm sekund,“

hlásil počítač.

Neptun se vnořil do horních vrstev atmosféry a teplota jeho

povrchu začala rychle stoupat.

„Ještě zpomal,“ nařídil Mark.

V důsledku prudkého brždění se mu magnetické popruhy, které

ho při letových manévrech udržovaly v křesle, zařízly hluboko do

masa.

„Rakety šest tisíc metrů… tři tisíce… tisíc…“

124

„Jsou velice čiperné,“ poznamenal ironicky Ray. „A teď dolů!“

zavelel Mark.

Navzdory výkonnému termickému štítu a naplno pracující

klimatizaci, teplota uvnitř lodě prudce rostla. Mark, s obličejem

zalitým potem, sledoval na obrazovce přibližování nepřátelských

střel.

„Pět set metrů…“

Náhle se objevil záblesk, za kterým rychle následovalo sedm

dalších. Intenzívní tření o molekuly vzduchu přivedlo torpéda k

výbuchu dřív, než stačila dosáhnout svého cíle.

„Dobrá práce,“ zamručel spokojeně Ray.

„Obleť Terranii XXVII. a naprogramuj další čtyři střely. Musíme

využít momentu, kdy si pirát myslí, že máme problémy.“

Motory znovu zabraly a obrovská síla vmáčkla Marka hluboko

do křesla. Neptun vyrazil z atmosféry jako delfín nad mořskou

hladinu. Tentokrát byl pirát, který už považoval svého protivníka za

zničeného, viditelně zaskočen. Nestačil odpálit své střely, protože

bezprostředně hrozící nebezpečí ho přinutilo okamžitě zapnout

silové pole.

Stejně jako v předešlých případech explodovaly tři střely naráz,

ale čtvrtá opět narazila na ochranný štít. „Tak to je zlé,“ pronesl

Mark přiškrceným hlasem.

„Ten jeho generátor je snad nevyčerpatelný.“

„Neřekl bych! Podívej, poslední raketa vybuchla mnohem blíže

trupu než ostatní.“

„Připrav další salvu, dřív než stačí vystřelit.“

„Máme poslední dvě střely.“

Androidova slova vyvolala na Markově tváři nespokojenou

grimasu.

„Naprogramuj je! Jestli se nám teď nepodaří toho lotra zničit,

máme to spočítané.“

Rayovy prsty pobíhaly hbitě po klávesnici počítače. V okamžiku,

kdy chtěl stisknout tlačítko odpalování, znehybněl. Z denebské lodi

promítající se na monitoru začal unikat úzký proužek bílé páry:

„Má prasklinu v trupu,“ zašklebil se až obdivuhodně lidsky

android:

125

Bílý pruh nabýval rychle na objemu a o deset sekund později se

pirátská loď proměnila v gigantický duhový oblak.

Mark se sesul do svého sedadla a z prsou mu unikl úlevný

vzdech. Teprve teď si uvědomil, že má všechny svaly křečovitě

napjaté. Na ovládacím panelu videoradia zuřivě blikalo červené

signální světlo. V zápalu boje si toho ani jeden z nich nevšiml.

Mechanickým pohybem zapnul přístroj.

„Proč se nehlásíte?“ Na obrazovce se objevila tvář admirála

Neumana.

Jeho i normálně přísný výraz byl ještě zachmuřenější než obvykle

a rty tvořily uzounkou čárku.

„Lituji, ale měli jsme dost velké potíže.“

„Guvernér Anders před chvílí vyslal S.O.S. Nějaký pirát hrozí, že

zničí Armstrong-ville.“

„To byl právě ten náš problém. Už jsme to vyřešili.“ Oči

Neumana zajiskřily uspokojením, když Mark pokračoval:

„Můžete z paměti vašeho počítače vymazat jméno kapitán

Mordao. Rovněž jistý Nac-Si už žádnou obchodní loď nepřepadne.“

Mark byl svědkem fenoménu, který do té doby nikdy

nepozoroval. Admirál roztáhl rty do širokého úsměvu.

„Já to pořád říkám, milý hochu, že je vás pro S.D.P.P. škoda.

Vstupte k Vesmírné policii a za pár let z vás udělám svého

zástupce!“

Pak Neuman znovu přešel do vážného tónu: „Můžete bez obav

mluvit v otevřené řeči. Tenhle kanál je z dosahu nepovolaných uší.

Domníváte se, že máte situaci pod kontrolou?“

„Ano, ovšem za podmínky, že nedojde k další intervenci

Denebanů. Likvidace grizonů-robotů samozřejmě zabere jistý čas a

budeme s tím muset kolonistům pomoci.“

Mark nevěřil svým očím: viděl Neumana podruhé během krátké

chvíle se usmívat.

„Jste nejen vynikající operativní agent, kapitáne, ale také rozený

politik. Tím, že jste přesvědčil Anderse, aby nás neinformoval

oficiálně, jste dal našemu prezidentovi do rukou trumf.“

Na Markův tázavý výraz upřesnil:

„Denebané vědí, že jejich základna je zničena a vědí, že my to

126

víme. Kdyby tato fakta pronikla na veřejnost, většina planet

Pozemské Unie by se postavila za našeho prezidenta. Za těchto

okolností si Denebané dobře rozmyslí pustit se do válečného

konfliktu a to tím spíše, že mohou ustoupit, aniž by veřejně ztratili

tvář. Naše vláda si vzala za záminku poslední útoky pirátů a

oznámila, že Vesmírná policie zřídí na přirozené oběžnici Terranie

XXVII. svou základnu. Denebané to byli nuceni akceptovat. V

necelých čtyřiadvaceti hodinách přistane na tomto tělese křižník

Orion pod vedením plukovníka Parkera. Tímto způsobem bude

zajištěno, že na Terranii nevznikne nová tajná základna. Hned po

návratu na planetu můžete naložit zákazníky společnosti ‚Hunter

Service‘ a dopravit je na Zemi. Douglas, Redberg a případně Mac

Donald zůstanou nějaký čas na místě a pomohou obyvatelům

zorganizovat závěrečnou leč. Jakmile se vrátíte, spojte se se mnou.

Prezident by vám rád osobně poblahopřál, ovšem v soukromí. Vaše

akce musí i nadále zůstat přísně tajnou.“

„Zachránili jsme mír, ale ptám se sám sebe na jak dlouho?

Denebané budou určitě prahnout po odvetě.“

„Získali jsme několik měsíců a to je nejdůležitější.“

„Vzhledem k hloubce a závažnosti poslední krize by nemělo být

problémem přesvědčit ty nejvýznamnější členy Kongresu. Právě

udělili prezidentovi plné moci k realizaci ambiciózního zbrojního

programu. Početní stavy galaktických eskader budou významně

zvýšeny a vojenský materiál modernizován. Parametry denebské

lodi, kterou jste poněkud netradičním způsobem zlikvidoval, jsou

velmi zajímavé. Vojenští odborníci si z toho jistě vezmou

ponaučení.“

„Když už jsme u toho, můžete požádat plukovníka Parkera,

abych si u něho doplnil zásobu řízených střel? Kdybych měl do

nákladů započítat i cenu odpálených raket, zruinovalo by to moji

turistickou agenturu.“

Bylo to neuvěřitelné, ale Neuman se usmál potřetí. „Dohodnuto,

kapitáne. Zařídím, co bude třeba. Na viděnou a děkuji.“

127

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

19

128

Ray lehce dosedl s Neptunem na přistávací plochu astroportu,

osvětleného prvními paprsky vycházejícího slunce.

Ještě se jeho nohy ani nedotkly země a Mark viděl, jak k němu

pospíchají Anders s Douglasem. Burk zrudlý zlostí už z dálky

hulákal:

„Proč jste neodpovídal na naše výzvy? Do poslední chvíle jsme

žili v domnění, že jste zahynuli. Teprve kontrolní věž nám ohlásila,

že loď, která přistává, je Neptun!“

Mark pohlédl na Douglase a odpověděl klidně: „Trochu

diskrétnosti nebývá nikdy na škodu.“

„A co ten bandita?“ otázal se guvernér, který se stále ještě

nezbavil obav.

„Rozhodl se odejít velmi, velmi daleko. Už o něm nikdy

neuslyšíte.“

Aby předešel dalším otázkám, rychle dodal:

„Mohl byste mi věnovat pár minut vašeho soukromí.“

Douglas okamžitě pochopil, že Mark má nové instrukce od

admirála.

„Vrátím se do hotelu, Barbara mě prosila, abych…“

Zmlkl a zčervenal. Naštěstí oba muži se již vzdalovali a nevšimli

si změny jeho barvy.

Když Mark vylíčil průběh svého rozhovoru s admirálem,

guvernér zůstal dlouhou chvíli zticha. Pak se konečně obrátil k

mladému muži a na rtech mu pohrával lehký úsměv.

„Poprvé po několika měsících se mi znovu vrací naděje. Zlá

noční můra končí…“

„Napravit zločiny Denebanů dá ještě spoustu práce. Moji přátelé

vám pomohou.“

„Nejdůležitější je teď jistota, že podobný útok se nebude

opakovat. Až se vrátíte na Zemi, vyřiďte prezidentovi naše díky.

Kdy odlétáte?“

„Jakmile se tady objeví křižník Vesmírné policie. Teď, když

dovolíte, bych se šel vyspat. Zdá se mi, že moje oční víčka jsou z

olova.“

* * *

129

Kolem poledního vyšel Mark ze svého pokoje. Několik hodin

spánku ho dostalo do přijatelné formy, i když k pocitu svěžesti měl

ještě velmi daleko. Na chodbě se málem srazil s Burkem

Douglasem, který právě vycházel z pokoje Barbary Nelsonové.

Voják, viditelně v rozpacích, si odkašlal:

„Tak tedy, ať to víte první. Barbara… ehm paní Nelsonová, mi

právě navrhla, zda bych si ji, jakmile tato mise skončí, nevzal za

ženu.“

„Blahopřeji! Pojďme se posadit do baru, to se musí zapít.“

Sotva dosedli, objevil se Mac Donald celý zadýchaný a ledabyle

ustrojený, jakoby se oblékal ve velkém spěchu.

„Panebože, Marku, teprve před pár minutami jsem se dozvěděl,

že sis ještě stačil zahrát na hrdinu!“

„Já? Vůbec ne! To má na svědomí Ray, já jsem většinu času

umíral strachy. Teď si pohovořme co dál…“

Vyložil Douglasovi, jaké příkazy vydal admirál. Potom se obrátil

na Mac Donalda.

„Admirál si přeje, aby tady jeden z nás ještě zůstal. Jestli spěcháš

s návratem na Zemi, můžeš pilotovat Neptuna…“

Duck si pospíšil s odpovědí:

„Ty jsi odvedl už pořádný kus práce a zasloužíš si, aby sis

odpočinul první. Nehledě na to, že bych tady rád strávil část

dovolené. Birgit…“

Zarazil se, když si všiml pobaveného výrazu svého přítele.

„Že mě to hned nenapadlo,“ zabručel. „Vsadil bych se, že

Neuman určil mě, abych tu zůstal. Navíc, ty by ses nikdy

dobrovolně od Raye neodloučil. A protože je k řízení Neptuna

nepostradatelný…“

Mark ho s prohnaným výrazem přerušil:

„Chtěl jsem se jenom ujistit, že se nenaštveš až se dozvíš, že se

vracím dříve než ty. Co byste řekli obědu?“

Během jídla se postupně trousili ostatní členové skupiny. Humber

přišel s uraženým výrazem, Redberg se sotva vlekl a Steeman zíval

jako kapr na suchu. Jediná Barbara Nelsonová zářila spokojeností.

Posadila se vedle Douglase a bez jakýchkoli zábran ho políbila.

„Omluv mě, že jsem se zpozdila, drahý!“

130

Burk se samými rozpaky zakuckal. Mark mu přispěchal na

pomoc:

„Teď když jsme se tady všichni sešli, seznámím vás s dalším

programem. Zítra si dojedeme pro naše dva přátele do Yorku 17.“

„Ani mě nenapadne vracet se znovu do toho pekla,“ vyštěkl

Humber. „Safari skončilo! Přišli jsme o svůj materiál a zbraně a tak

žádám okamžitý návrat na Zemi!“

„Nemůžeme vyrazit dříve než za osmačtyřicet hodin,“ prohlásil

Mark natolik úsečným tónem, až Humber poskočil na židli.

„Pročpak?“

„Musím doplnit své zásoby řízených střel. Nerad bych měl při

případném setkání s nějakým pirátem prázdný sklad munice.“

Humber pokrčil opovržlivě rameny. „Žádní piráti nejsou…“

Jeho úvahu přerušil výbuch smíchu.

„Vy náš chudáčku Dicku,“ vyrážela ze sebe Barbara. „Žijete v až

neuvěřitelné nevědomosti! Nebýt Marka, byli bychom teď vězni

Denebanů.“

„Nevím o čem to mluvíte! Chci se vrátit na Zemi!“

„Správně, to chceme všichni, ale až za dva dny,“ uzavřel debatu

Mark.

Steeman, který mezitím přestal zívat, prohlásil s úsměvem:

„Nejsem proti tomu zúčastnit se poslední výpravy.“

131

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

20

132

Mark se s nechutí zvedl z křesla druhého pilota. Neptun se již

před několika hodinami ponořil do subprostoru. Jeho současný

velitel se obyčejně po splněné akci vracel na Zemi rád, ale dnes ho

myšlenka na dovolenou nenaplňovala žádným nadšením. Téměř

litoval, že nezůstal na Terranii XXVII. Den před odletem se vydal se

svým týmem do Yorku 17. Osada díky pomoci dvou agentů

Vesmírné policie dokázala vzdorovat nájezdům grizonů. Ray bez

větších obtíží objevil a zničil robota, což mělo za následek, že se

zvířata rychle vytratila z okolí vesničky.

Na zpáteční cestě narazili na dalšího falešného grizona a vyřadili

ho z činnosti. Podle Redberga by nemělo zbývat více než čtyři nebo

pět těchto nebezpečných strojů. Helijety byly vybaveny příslušnými

detektory a pozemšťané pomohli sestavit několik pátracích skupin.

Guvernér si dělal starosti s velkým početním stavem grizonů,

který byl důsledkem umělého chovu Denebanů. Exobiolog ho však

uklidnil. Když přestanou být zvířata psychicky ovládána, rozptýlí se

do okolních přilehlých lesů. Tam si budou hledat potravu, které by

se jim při velké koncentraci jedinců brzy nedostávalo.

V lodním salonu konverzoval Humber živě se Steeuranem a

Barbarou. Už se zase dokonale vžil do své role bohatého playboye.

„Napijte se s námi, Marku. Právě jsem našim přátelům říkal, že

po svatbě se slečnou Swensonovou zorganizuji jedinečnou loveckou

výpravu na nějakou divokou planetu. Samozřejmě, že všichni jste

zváni.“

„Díky,“ odpověděl Mark se staženými rysy. „Mám teď na

dlouhou dobu lovů plné zuby.“

„Ale to mně nemůžete udělat! Budeme cestovat na výletní jachtě

mé snoubenky. Je to nádherná loď, originální konstrukce a

přepychově vybavená. Je to něco úplně jiného než tenhle váš

astronef.“

Mark do sebe naráz obrátil sklenku skotské: V hlavě mu mířily

zmatené myšlenky. Musel vyvinout obrovské úsilí, aby jeho hlas

zněl klidně:

„Už jste někdy na její lodi cestoval?“

Na Humberových rtech se objevil dvojsmyslný úsměv.

„Před necelým měsícem jsme společně strávili víkend na Venuši.

133

Byla to cesta snů!“

Mark zahuhlal omluvu a rychle vyšel ze salonu.

V hlavě mu klíčilo podezření. Elza přece koupila Neptun asi před

rokem a půl. Že by si mezitím pořídila další loď, o které nevěděl?

Nebo Humber lže? Mladý muž se celý rozrušený vrátil do pilotní

kabiny. Tuhle, nejistotu už dál nesnese! Musí znát odpověď i kdyby

byla sebekrutější!

Sledován udiveným Rayovým pohledem usedl k videoradiu.

Musel čekat několik dlouhých minut, než mu retranslační stanice na

jedné planetě Pozemské Unie umožnila přenos soukromého hovoru.

Pak zbývalo překonat ještě ochrannou hráz dvou sekretářek.

Konečně se na obrazovce objevila Elza. Mladá, hnědovlasá žena s

nevšední želenou barvou očí. Na tváři jí pohrával příjemný úsměv.

„Marku! Ty ses už vrátil ze safari?“

„Právě jsme na cestě domů. Rád bych věděl, jestli jsi někdy měla

nebo máš za společníka jistého Dicka Humbera.“

„Setkala jsem se s ním minulý rok a jeho komerční projekty se

mi zdály být zajímavé, protože měl slíbené významné státní

zakázky. Zakoupila jsem si proto na nich padesátiprocentní podíl.“

Mark nedokázal potlačit výraz zklamání a zoufalství. Jeho

poslední naděje se hroutila. Už natahoval ruku, aby vypnul přístroj.

Pak si to ale rozmyslel a přiškrceným hlasem ze sebe vypravil:

„Dozvěděl jsem se o tvých zásnubách, blahopřeji.“

V Elziných očích to zajiskřilo zlobou.

„Odkud máš ten nesmysl? Jsi už třetí, kdo mi něco podobného

naznačuje!“

„Ale… vím to přímo od tvého snoubence,“ blábolil zmateně,

zaskočený její bouřlivou reakcí.

Z hrdla mladé ženy se vydralo neartikulované zachrčení.

„Humber… ten ničema… on se opovažuje…“ Několikrát se

zhluboka nadechla, aby se trochu uklidnila a pokrčovala:

„Shodou okolností právě když jsi volal, jsem studovala účetní

bilanci této společnosti. Teď už rozumím, proč mu banky poskytly

tak velké úvěry, aniž by vyžadovaly příslušné garance.“

Potom náhle při pohledu na Markův nešťastný obličej vypukla v

upřímný smích.

134

„Ne! To není pravda! Neříkej mi, žes tomu věřil? Ty jsi snad

dokonce žárlil?“

„Přiznávám se, že ano,“ svěřil se už s úsměvem Mark. Cítil, jak

napětí mizí, vystřídáno blaženým pocitem.

„Jsi blázen! Přísahám, že za tenhle nepovedený žert mi Humber

draze zaplatí!“

Mladému muži se vrátila dobrá nálada.

„Nebuď na něj příliš tvrdá! Záchvat žárlivosti, který měl na

svědomí, nám možná zachránil život. Až se vrátím, budu ti vyprávět

o něm setkání s jednou příšernou obludou.“

Elza se znovu rozesmála.

„Také se ti musím s něčím svěřit, aby ses trochu pobavil. Před

odjezdem jsem se setkala s Barbarou Nelsonovou. Neskrývala přede

mnou svůj úmysl, že se hodlá znovu provdat. Trochu mě tím

vyděsila. Nesměj se, je to ještě velice šarmantní žena.“

„To určitě je! A svou kořist už si našla, ale já to nejsem. Do

jejích sítí se chytil jistý Burk Douglas.“

„Už se tě nemohu dočkat. Udělala jsem si na celý týden volno a

mohli bychom ho společně strávit na mém ostrůvku v Pacinku.

Jenom my dva, sami.“

Oči jí zářily a byly plné nevyslovených slibů. Markovi z toho až

přeběhl mráz po zádech.

„Ty zbývající tři dny mi budou připadat nekonečné,“ zamumlal.

Potom zatřásl hlavou jakoby odháněl neodbytné myšlenky a

zeptal se:

„Znáš firmu Steeman Company?“

Elza něco vyťukala na klávesnici svého osobního počítače.

„Malá, druhořadá společnost. Velmi špatná situace. Akcie na

spodní hranici. Za pár týdnů zřejmě vyhlásí úpadek.“

„Chtěla bys pro mne něco udělat?“

„Samozřejmě, že se ptáš?“

„Vyřiď mému bankéři, ať nakoupí velký balík jejích cenných

papírů. Steeman je správný chlap, zachránil Raye a já, bych mu rád

pomohl.“

* * *

135

Třetí den cesty se chýlil ke konci. Mark teď už počítal hodiny,

které ho dělily od shledání s Elzou.

„Takhle tě vidím mnohem raději,“ filozofoval Ray. „Předtím jsi

byl zoufalý a já nevěděl jak ti pomoci. Už jsi skončil nahrávku

hlášení pro Neumana a Khova? Jestli ne, zabere ti to po návratu

nejméně celý den a o to bude váš pobyt v Pacifiku kratší.“

„Žádné strachy! Jakmile přijedeme do New Yorku, předám jim

kazetu a padám na dovolenou!“

Jeho příjemné úvahy přerušilo volání videorádia.

„Kapitáne Stone,“ přešla Peggy přímo k věci, „potřebuji obratem

vaše instrukce. Agentura Galaxy-Vision by měla zájem zakoupit

rozhodující podíl vaší společnosti ‚Hunter Servise‘. Nabízejí velmi

solidní cenu. Mělo by to stačit na uhrazení veškerých dosavadních

výdajů. Generál Khov mi řekl, že vaše mise už skončila.“

„Jen prodávejte, Peggy, prodávejte o sto šest. Safari mi teď na

dlouho může být ukradená.“

Obrazovka pohasla a mladý muž se zvedl.

„Pojďme se podívat, jak se vede našim pasažérům. Neviděl jsem

je od našeho odletu z Terranie.“

Když vstoupil do salonu, hned si všiml, že se Steeman tváří

velice rozmrzele a Barbara je někde mimo, sama se svými

myšlenkami, takže v první chvíli ani nezaregistrovala jeho příchod.

Jediný Humber vypadal spokojeně.

„Stone, právě jsem vás chtěl vyhledat. Musíme si připravit naše

vystoupení pro novináře.“

Polkl doušek whisky a pokračoval:

„Naši přátelé mi velice sportovním gestem přenechali první slovo

a rozhodující roli při tiskové konferenci.

Takže začneme tím, že jsem vedl již dříve různé expedice a že

jsem to byl já, kdo velel útoku na to denebanské doupě a zachránil

Terranii XXVII.“

Mark oněměl údivem. Průmyslník považoval jeho mlčení za

souhlas a rozvíjel dál své plány.

„Taková brilantní akce mi určitě zajistí přijetí u prezidenta. To,

že si chci rezervovat trošku slávy pro sebe, neznamená, že vy

přijdete zkrátka. Jsem ochoten převzít vaši společnost za

136

desetinásobek její skutečné ceny.“

Mark vybuchl v téměř hysterický smích.

„Je mi líto, ale už je prodaná! A potom, zapomněl jste na malý

detail: Ray je uzpůsoben tak, aby zaznamenával všechno, co vidí a

slyší. Mám obavy, že nahrávky budou v diametrálním rozporu s vaši

verzí!“

Humberův pohled ztvrdl: „Hodíte ho do starého železa!“

Když si všiml Markova pobouřeného výrazu, dodal

diplomatičtěji:

„Řekněme, že ho od vás koupím za sto tisíc dolsů!“

„Klidně byste mohl na váš šek připsat další tři nuly a můj přítel

by stejně nebyl na prodej!“

Rozhostilo se tíživé ticho. Potom ze sebe Humber s rysy

staženými zlostí, vyrazil:

„Stejně vám nezbyde nic jiného než mě poslechnout! Nejspíš si

myslíte, že se vrátíte zpátky k S.D.P.P. Na o zapomeňte! Když budu

chtít, nedostanete ani místo toho posledního metaře.“

Na ironický Markův úsměšek rychle doplnil:

„Udržuji ty nejlepší styky se senátorem Cartneyem, předsedou

Finanční komise Senátu. Žádný úřad se neodváží vzepřít se jeho

přání a…“

Srdečný smích jeho protějšku ho vyvedl z míry natolik, že větu

nedokončil. Mark se konečně přestal smát a klidným hlasem

zkonstatoval:

„Poznal jsem vás už jako zbabělce a chvastouna, ale vy jste ještě

navíc lhář!“

Humber, kterým lomcoval vztek, dupl podpatkem o podlahu:

„Nedovolím vám, aby…“

„V mém věku jsem už dávno přestal vyžadovat něčí svolení s

výjimkou generála Khova. Čirou náhodou znám senátora Cartneye

velice dobře. Bere mě tak trochu jako náhradu za svého synovce,

který ve službách S.D.P.P. přišel o život. Pokaždé, když jsem v New

Yorku, musím se u něho zastavit. V předvečer našeho odletu jsem

mu videofonoval, abych se mu omluvil, že nemohu přijít. Když jsem

zmínil vaše jméno, jako jednoho z účastníků safari, řekl mi doslova:

‚Hochu, měj se před ním na pozoru! Nevěřil bych mu ani půl

137

slova. Pokusil se nám už prodat prošlé zboží s falešnou zárukou.

Nejenom, že s ním nepodepíšeme žádné nové kontrakty, ale

důkladně si prověřím dřívější smlouvy a jejich plnění. Když se ti

naskytne příležitost, klidně mu to vyřiď.‘“

Playboy zbledl a vykoktal ze sebe:

„Až se dozví o mých zásluhách na této expedici, určitě změní

názor!“

„Zapomínáte na jednu maličkost: na Terranii XXVII. nikdy žádní

Denebané nebyli!“

Markova slova způsobila, že všichni přítomní sebou překvapeně

trhli.

„To není můj výmysl, ale prezidentovo rozhodnutí!“

„Ale Rayovy nahrávky dokazují opak,“ namítla rozčileně

Barbara.

„Jak všichni víte, můj android byl poškozen. I když ho Paul

Seeman rychle opravil, nedá se vyloučit, že utrpěly některé

paměťové krystaly,“ odpověděl s vážnou tváří Mark. „Obyčejný

selský rozum stačí na to pochopit, že vzepřít se přání prezidenta by

nebylo moudré.“

Steeman a Barbara Nelsonová, zjevně vyvedeni z míry

nechápavě kroutili hlavami, ale mlčeli. Jen Humber chtěl opět začít

protestovat. Nedostal k tomu příležitost.

„Slečna Swensonová volá pana Humbera,“ zazněl v interfonu

Rayův hlas.

Dick s obrovským přemáháním vyloudil na tváři nepřirozený

úsměv.

„Přepněte mi hovor sem,“ prohlásil sebevědomě. Elzin pohled

nevěstil nic dobrého.

„Nejdražší přítelkyně,“ začal medově, „měl jsem v úmyslu vás

navštívit hned po mém návratu.“

„To by bylo naprosto zbytečné! Chci vás pouze informovat, že v

době vaší nepřítomnosti jsem svolala mimořádné zasedání dozorčí

rady. Když chce někdo podnikat, neměl by svůj čas promrhat na

zábavu.“

„Ale… ale…“

„Zmíněná rada konstatovala, že způsob vašeho řízení by dovedl

138

společnost ke katastrofě. Z toho důvodu jste byl odvolán z funkce

generálního ředitele a na vaše místo byl jmenován seriózní

administrátor. Takže vaše přítomnost v sídle firmy je zbytečná. Teď

mi předejte kapitána Stonea!“

Zničený Dick klopýtavě ustoupil ze zorného pole kamery, aby

udělal místo Markovi.

139

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

21

140

„Drahý Marku, tvůj bankéř získal balík akcií, které jsi požadoval.

Protože důvěřuji tvým obchodním instinktům, udělala jsem totéž. V

současné době těch několik málo akcií, které zůstaly na trhu, stojí

horentní sumu! Vyřiď svému příteli, aby mě navštívil. Má továrna

na androidy má zájem o dokonalejší modely. Můžeme tedy uzavřít

vzájemně výhodnou smlouvu. Na brzkou viděnou!“

Obrazovka ztmavla, rozhostilo se tíživé ticho.

„To přece není možné,“ zamumlal pro sebe Humber. „Nemá

právo… Já ji donutím…“

Jeho hlas nabýval na síle, jak ho postupně zaplavovala zuřivost.

„To všechno je vaše vina, Stone, budete toho litovat!“

Vrhl se proti Markovi se zaťatými pěstmi. Ten se uhnul ráně a

Dick zakopl o jeho nohu, která se mu jakoby náhodou připletla do

cesty.

Když znovu získal rovnováhu, chystal se vyrazit do nového

útoku a ječel přitom:

„Přebírám velení na této lodi! Zavoláme Denebany a ti mi určitě

dobře zaplatí až jim vydám člověka, který má na svědomí jejich

neúspěchy.“

„Jste směšný,“ usmál se Mark a nedbalým pootočením se vyhnul

rozmáchlému úderu Humberovy paže. „Nenuťte mě, abych vám to

oplatil.“

Útočník bez sebe vztekem už nic kolem sebe nevnímal. Znovu

napřáhl pěst. Náhle ho nějaká obrovská síla uchopila za opasek a

stáhla ho dozadu.

„Měl jsem pocit, že je mě tu zapotřebí,“ vysvětloval Ray.

„Doprovoď ho na ošetřovnu a dej mu něco na uklidnění, ať od

něj máme při návratu pokoj. Potom si to bude muset vyříkat s

Neumanem.“

Steeman, stále ještě ohromený tím, co před chvílí slyšel od Elzy

Swensonové, ze sebe s námahou vypravil:

„Potřebuji si dát něco, abych se vzpamatoval!“ Napřáhl svůj

pohár směrem k Markovi a usmál se: „Jestli jsem to dobře pochopil,

slečna Swensonová a vy jste teď největšími akcionáři mé firmy.“

„Takže bychom si měli připít na úspěch ‚Steeman Company‘!“

Barbara se dala do bláznivého smíchu.

141

„Vy si z nás budete zřejmě střílet až do poslední chvíle, Marku.

Nejdřív tím, že jste nás použil jako kamufláž pro svou akci, a

nakonec tím, že jste si celou dobu hrál na chudáčka, který se musí

ohánět, aby se vůbec uživil. Přitom jste zřejmě bohatší než my

všichni dohromady.“

„Řídil jsem se pouze rozkazy našeho prezidenta,“ odpověděl

vyhýbavě Mark.

„Kdybyste náhodou organizoval nějaké další safari, neobtěžujte

se s mým pozváním. Mám svůj příděl hrůzy vybraný na několik let

dopředu. Nicméně ráda bych vás viděla na své svatbě. Bude se konat

ihned jak se Douglas vrátí na Zemi.“

Mark znovu naplnil sklenky. V duchu již s Elzou, uzavřel

slavnostně:

„Napijme se na blaho všech budoucích zákazníků agentury

‚Hunter Service‘.“

142

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

SAFARI

SMRTI

SCI-FI HORROR

Vydalo nakladatelství NAJÁDA, spol.s.r.o.

v edici sci-fi/horror

jako svou 34. publikaci

Z francouzského originálu

J.-P. GAREN:

SAFARI MORTEL

vydaného nakladatelstvím

FLEUVE NOIR

Paris, FRANCE

přeložili Ivana a Jiří Grospietschovi

Obálka a grafická úprava Daniel Sodoma

Vydání první

Sazba: Marie Holičková, Praha

Tisk: STAMPA, Zdeněk Misík, Praha

Vyšlo 15. 9. 1994

Doporučená prodejní cena (včetně DPH): 39 Kč

Document Outline

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21