KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

ŽELENÝ

KRÁL

SCI-FI HORROR

Jean-Pierre Garen

Z francouzského originálu

J.P. Garen:

LE ROI DE FER

Vydaného nakladatelstvím

FLEUVE NOIR

Paris

FRANCE

Přeložili Ivana a Jiří Grospietschovi

© NAJÁDA, s.r.o., 1995

© cover Jana Šouflová

ISBN 80-85632-32-2

Už po pět století provádí Zemská Unie (federace zahrnující 85

planet) mocnou expanzi do celé galaxie. Postupem času si však

vlády začínají uvědomovat, že sbližování s příliš primitivními

civilizacemi vyvolává ekologické katastrofy. Domorodci se po

kontaktu s pozemšťany přestávají sami vyvíjet, stávají se závislými,

žebrajíce o techniku, kterou nejsou schopni pochopit. Na jedné

z planet došlo dokonce k tomu, že domorodci téměř vyhynuli;

několik málo zbylých párů muselo být umístěno do přírodní

rezervace jako s to kdysi dělávalo se zvířaty.

A tak vznikl zákon o nevměšování se. Pokud se stalo, že

vesmírná loď objevila planetu s humanoidy, měla příkaz

zaregistrovat ji, ale v žádném případě nevstupovat do kontaktu, aniž

by byl proveden pečlivý průzkum jejích obyvatel.

Pokud dosáhli určitého prahu technického rozvoje, pak s nimi

Ministerstvo pro záležitosti galaxie navázalo diplomatické styky.

V opačném případě byly složky s dokumentačními materiály

předány Službě pro dohled nad primitivními planetami a ta, dvakrát

v průběhu sta let, byla pověřena vypracováním zprávy o rozvoji

domorodců.

A protože se ukázalo, že pozorování pomocí umělých satelitů

není dostačující, byly vysílány přímo na místo skupiny složené

z agenta činné služby a z androida, kteří se diskrétně zamíchali do

populace. Mark Stone byl jedním z těchto agentů.

4

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

1

5

Rychlovýtah vynesl kapitána Marka Stonea do posledního patra

budovy, kde sídlila Služba pro dohled nad primitivními planetami.

Pětatřicetiletý Mark, muž atletické postavy a hnědých vlasů, se

vyznačoval energickým výrazem tváře, jejíž pokožka byla do

bronzova opálena paprsky desítek sluncí Galaxie.

Výtahové dveře se s tichým zasyčením otevřely. V místnosti,

která sloužila jako sekretariát šéfa S.D.P.P., generála Khova, trůnila

na vysoké židli před počítačovými obrazovkami Peggy. Vysušená a

kostnatá, asi padesátiletá typická stará panna. Na nezvykle dlouhém

nose jí seděly tlusté brýle, za jejichž skly vypadala její očka směšně

malá. Když poznala příchozího, usmála se a její úzké rty odhalily

přední zuby, které by klidně mohli vystavovat v muzeu přírodních

věd, v oddělení hlodavců.

Peggy byla osobní sekretářkou generála Khova, který již více než

deset let řídil S.D.P.P. železnou rukou. Její kanceláří prošly za tu

dobu desítky a desítky důstojníků Služby, k Peggy zdvořilých,

rezervovaných i servilních, doufajících, že si tímto způsobem zajistí

generálovu přízeň. Mark však byl zvláštní případ. Pravda, občas si z

ní tropil žerty, ale přesto pro něj měla slabost. Zvláště pak od té

doby, co zachránil život generálovi, ztracenému na jedné vzdálené

planetě. Ráda se dívala do jeho šedých očí, v nichž mohla vyčíst

směsici ironie a skutečného přátelství.

„Generál vás už očekává, kapitáne Stone.“

„Máte ponětí, kam mě hodlá tentokrát vyexpedovat?“

Peggy vyloudila podle svého mínění okouzlující úsměv:

„Víte dobře, že potěšení sdělit agentům cíl jejich mise si zásadně

nechává pro sebe.“

Stiskla tlačítko interfonu a hlásila:

„Kapitán Stone se dostavil na váš rozkaz, generále.“

„Ať jde hned dál!“

Intonace hlasu připomínala spíše vyštěknutí dobrmana, než

přívětivé pozvání.

„Nenechte se mýlit,“ řekla Peggy a přimhouřila jedno oko. „I

když to tak nevypadá, generál má momentálně výbornou náladu.

Jenom se nedokáže zbavit některých svých zvyků.“

Mark se ušklíbl:

6

„Žádné strachy, Peggy. Znám Khova stejně dlouho jako vy a

vím, že dodnes nikoho nepokousal. I když je to k nevíře.“

Khov byl dvoumetrový obr vážící hodně přes metrák, s hrubě

řezanými rysy. Po vzdálených mongolských předcích zdědil mírně

šikmé oči. Jeho zcela holá lebka odrážela poslední paprsky

zapadajícího slunce, které do místnosti pronikaly prosklenou stěnou.

„Posaďte se, chlapče,“ zamručel v odpověď na Markův pozdrav.

Zalovil v zásuvce svého psacího stolu a vyjmul odtud láhev

skotské a dvě sklenky.

„Poslužte si! Od chvíle, kdy moje žena vyslechla vaši historku o

našem statečném počínání na planetě Wilk, přestala mi whisky

vyčítat.“

Mark stěží potlačil úsměv. V průběhu jedné z výprav nezůstal

Khov netečný k půvabům domorodé krasavice. Generálova žena

tehdy pojala jisté podezření a mladý kapitán, aby zabránil

rodinnému rozkolu, si vymyslel historku, která jeho nadřízeného

nejen zcela očistila, ale dokonce z něj udělala hrdinu.

„Vyřiďte vaší paní mé upřímné pozdravy.“ Khov mlčky přikývl.

„Teď ale k věci. Před dvěma měsíci objevila Galaktická

průzkumná služba terramorfní planetu obíhající kolem ústřední

hvězdy označené v hvězdném katalogu jako BZ7482. První

pozorování odhalila přítomnost primitivní populace humanoidů.

Snímky v infračerveném spektru ukazují na řídké osídlení, v radiové

oblasti elektromagnetického spektra nebyla zaznamenána žádná

emise. Nově objevený svět byl zařazen do seznamu primitivních

planet a příslušná dokumentace předána naší Službě na základě

zákona o nevměšování. Toho zákona, který velice důvěrně znáte,“

dodal generál ironicky.

„Na ten se dá jen těžko zapomenout,“ reagoval stejným tónem

Mark. „Naši vážení úředníci nám jeho znění omílají při každé

příležitosti: nedělat nic, co by mohlo jakkoli ovlivnit přirozený

vývoj domorodé populace. Pozorovat, ale nikdy nezasahovat.“

Khov ze sebe vyrazil souhlasné zamručení.

„Jak bývá zvykem, všechny instituce teď vyžadují podrobnou

zprávu v co nejkratší době. Vydáte se na tu planetu. Vím, že nejste

žádný nováček, ale v žádném případě tuto misi nepodceňujte.

7

Nevíme prakticky nic o její fauně a floře ani o humanoidních

obyvatelích. Víte sám, že tyhle první výpravy bývají

nejnebezpečnější.“ Výmluvným gestem své obrovské tlapy předešel

Markovým námitkám. „Znám vaše kvality, nicméně nemohu zavírat

oči před statistikami. Až budete odcházet, zastavte se v hale u desky

cti, kde jsou vyryta jména všech agentů S.D.P.P., kteří zahynuli při

výkonu služby. A většina z nich byli také velice schopní důstojníci.“

Jako by chtěl zahnat nepatřičné dojetí, které ho na chvilku

ovládlo, vyprázdnil jedním hltem svou sklenici.

„Váš člun, který obvykle používáte, Neptun, je už připraven na

astroportu. Předpokládám, že si budete přát, aby vás doprovázel váš

osobní android Ray, a ne některý z těch posledních modelů

robotu…“

Každého agenta S.D.P.P. doprovázel na jeho akci robot s lidskou

morfologií. Podobnost těchto strojů s lidmi byla tak dokonalá, že je

obyvatelé primitivních planet od sebe nedokázali rozeznat.

V generálově pohledu se objevil potměšilý záblesk. Velice dobře

vědělo zvláštních vztazích, které se v průběhu společných výprav

vytvořily mezi Markem a Rayem. Android patřil k modelům,

kterých bylo vyrobeno pouze několik málo exemplářů. Byl vybaven

psychickým zesilovačem, který mu umožňoval komunikovat

telepaticky se svým majitelem. Tato výrobní série však byla brzy

ukončena, protože mezi pozemšťany bylo velice málo jedinců,

nadaných těmito mentálními schopnostmi.

„Děkuji, generále, ale Ray mi zcela vyhovuje. Zná už všechny

mé zvyky a reakce, čímž se vyhýbáme zbytečným časovým ztrátám.

Kdy mohu vyrazit?“

„Dnes večer. Úředníci by nezůstali ve své kanceláři ani pět minut

po pracovní době, ale když jde o druhé, jsou velice nároční.“

Když už se Mark zvedal ze židle, Khov dodal se spikleneckým

úsměvem:

„Doufám, že mě budete podrobně informovat o přednostech

místních dívek. Pokud ovšem nějaké budou mít.“

„Ray nahrává všechno, co vidí.“

Khov se zašklebil.

„Vážně si myslíte, že nevím o tom, jak váš povedený android

8

dokáže vymazat všechny záběry, na kterých jste vy s místními

kráskami? Dokonce i ti nejomezenější z mých techniků začínají mít

pochybnosti o úplnosti a věrohodnosti jeho záznamů. Přinejmenším

pokud jde o jisté intimní okamžiky.“

Mark nasadil dokonale nevinný výraz.

„Víte dobře, generále, že vždy plně respektuji místní zvyky a

obyčeje.“

„Zvláště tehdy, když vám vyhovují. Konec konců je to váš

problém, ale neudělejte nějakou hloupost. Nebyl byste prvním

agentem S.D.P.P., kterého zranil žárlivý manžel.“

9

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

2

10

Mark vstoupil do pilotní kabiny Neptuna odpočatý a zjevně v

dobrém rozmaru. Ray seděl u řídícího pultu. Byl to velmi solidně

stavěný chlapík, trochu podobný svému společníkovi, pouze rysy

jeho obličeje byly poněkud hrubší. Konstruktéři odvedli vynikající

práci. Nezapomnělo se na nic, včetně černých teček rašícího vousu a

nepatrných otvorů v pokožce, sloužících k vylučování kapek

umělého potu.

„Zdravím tě, Marku! Spal jsi dobře?“

„Výborně! Konečně zase jednou po dlouhé době jsem nemusel

být ve spánku napojen na psychický induktor, protože o cíli naší

cesty neexistují téměř žádné informace. Nebylo se tedy co učit a

budeme muset improvizovat až na místě.“

Ray se, na androida až příliš lidsky, zachmuřil.

„Tyhle metody se mi ale vůbec nezamlouvají. Zvyšuje se při nich

neúměrně riziko nehody a víš, že nesnáším, když ti hrozí

nebezpečí.“

Marka tenhle citový výlev jeho robota nepřekvapil. Kybernetici

sice tvrdili, že androidi mohou jednat pouze na základě a ve shodě se

svým naprogramováním, ale kapitán věděl, že ve skutečnosti je

všechno mnohem složitější. Od doby, co se Ray objevil v jeho

životě, vyvinula se mezi nimi vzájemná náklonnost, která se nedala

charakterizovat jinak, než jako přátelství. Když například Ray zjistil,

že jeho přítel je v nebezpečí, stávalo se jednání androida naprosto

autonomní, nezávislé na programování, ze kterého zbylo jen jediné –

hrozivá účinnost. Mark zase dokázal celé dva dny vláčet

nepřátelskou přírodou bezvládné tělo svého vážně poškozeného

druha. Nemělo to sice žádnou logiku, nicméně přesto to udělal.

„Naše letová dráha je v pořádku?“ zeptal se Mark. Byla to v

podstatě zbytečná otázka. S Rayem u řízení nemohlo prakticky dojít

k žádné chybě. Ale byla to součást předepsaných rituálních dotazů,

jejichž odpovědi byly nahrávány kvůli uspokojení úředníků a

technokratů, kteří v životě nevstoupili na palubu kosmické lodi. Ray

s jemnou ironií v hlase odpověděl:

„Za hodinu dojde k vynoření ze subprostoru uvnitř solárního

systému BZ 7482.“ Zvedl oči vzhůru ke stropu, což byl domluvený

signál, že přerušuje záznam konverzace a bude pouze snímat

11

ukazatele kontrolních přístrojů. „Tak, teď máš dost času na svůj

oblíbený doušek skotské.“

Tato poklidná chvilka, poslední před začátkem vlastní

průzkumné mise, se pro ně stala téměř obřadem. Mark labužnicky

vychutnával ostrou chuť a vůni nahnědlé tekutiny. Téměř ve stejném

okamžiku, kdy polkl poslední kapku, se rozeznělo signalizační

zařízení, ohlašující, že výstup ze subprostoru nastane za jednu

minutu. Sklopil své sedadlo do vodorovné polohy a zapnul si

magnetické přezky bezpečnostních pásů.

Když nevolnost spojená s přechodovým jevem zmizela, znovu se

posadil. Ray již studoval údaje vycházející z útrob počítače.

„Sluneční soustava, ve které jsme se vynořili, odpovídá

předaným parametrům. Ústřední hvězda magnitudy Q, kolem které

obíhá šest planet. Pouze třetí je terramorfní. Dvě planety nejblíže

hvězdy jsou malé a žhoucí koule, tři vnější, objemné, se podobají

skutečným kosmickým mraznicím.“

„Zaměř detektory na třetí planetu, ta jediná nás zajímá.“

„Tak, tady to máme. Hmota: 0,82 hmoty Země. Rotace kolem

vlastní osy za 22 hodin 17 minut. Oběh okolo ústřední hvězdy za

314 dní. Sklon rotační osy nepatrný, což do značné míry stírá rozdíl

mezi jednotlivými ročními obdobími.“

Obrazovka vnější viditelnosti teď ukazovala velkou modrou

kouli. Ray pokračoval:

„Oceány překrývají čtyři pětiny povrchu planety a přispívají ke

zmírnění podnebí. Značný počet menších i větších ostrovů a jedna

rozlehlá pevnina, táhnoucí se severojižním směrem, přerušená

uprostřed mohutným a vysokým horským pásmem. Oba póly

pokrývá led.“

Neptun se rychle blížil k cíli své cesty.

„Atmosféra srovnatelná s pozemskou, jen nepatrně bohatší na

kyslík.“

„Naveď loď na kruhovou oběžnou dráhu, abychom mohli

podrobně zmapovat povrch planety. Naši přátelé z Galaktického

průzkumu provedli jen částečné snímkování. Použij i optický

teleskop. Při maximálním zvětšení by se mohlo podařit

vyfotografovat i pár domorodých obyvatel.“

12

„To všechno zabere několik hodin. Můžeš se mezitím naobědvat

a potom si dát relaxační pauzu.“

„Nejsem vůbec unavený,“ namítl Mark.

„Každá chvilka využitá k regeneraci sil je před akcí dobrá,“

reagoval mentorským tónem Ray. „Vzpomeň si, že během každé

výpravy zhubneš o několik kilogramů.“

„S tebou se nedá diskutovat,“ řekl znechuceně Mark. „Chováš se

skutečně jako kvočna a ze mě děláš nezodpovědné kuře.“

„Tak, tady bychom měli dosavadní výsledky pozorování,“ hlásil

Ray, když se Mark po téměř šesti hodinách znovu objevil ve vchodu

do pilotní sekce. „Ostrovy jsou neobydlené, stejně jako východní

část kontinentu. V západní části jsem objevil něco jako město ležící

v ústí velké řeky, tekoucí zhruba podél 45. stupně místní severní

šířky.“

Ray promítl na velkou nástěnnou obrazovku snímek města

pořízený z ptačí perspektivy. Jednalo se o typické středověké sídliště

obehnané hradbami, kterému dominoval opevněný hrad se čtyřmi

rohovými baštami.

„V okolí je roztroušena asi třicítka vesnic, které dál od města a

blíž k horám přecházejí v malé osady a samoty.“

„Zaznamenal jsi nějaké domorodce?“

„Bylo to na samé hranici rozlišovací schopnosti teleskopu. To je

vše, co se podařilo dát dohromady s pomocí počítače.“

Na promítací stěně se objevila série záběrů.

„Sám vidíš, že jsou to typičtí humanoidi. Oděv prostý, zbraně

primitivní: meče, kulaté štíty, sem tam kopí. Ranný středověk.

Nejsem schopen rozlišit, jestli čepele jsou ze železa nebo z bronzu.

Jezdí na zvířatech velmi podobným pozemským koním.“

„Čím se živí?“

„Kolem sídlišť jsou roztroušena obdělávaná pole, chovají také

velká zvířata podobná skotu. Značnou část krajiny zabírají lesy.

Husté koruny stromů znemožňují zjistit, jaká zvířata tam žijí.“

„To teď už bude naše práce tam dole. Jde se na to, jinak si budou

naši vážení chlebodárci ještě myslet, že se na akcích flákáme.“

Sešli do skladištního prostoru, kde se Mark úplně vysvlékl.

Zákon o nevměšování byl v tomto ohledu jasný. Na primitivní

13

planetu se nesměl brát žádný osobní předmět. Ray mu podal kalhoty

z hrubé látky a plátěnou košili.

„Vyrobil jsem je na základě získaných informací. Nevím, jestli

budou ty hadry odpovídat právě poslední módě, ale neměl jsem moc

vzorů. Klima je relativně teplé, ale pro jistotu jsem spíchnul i vestu z

umělé kůže. Nu a nakonec boty. Jsou o něco vyšší než ty, které jsem

měl možnost vidět, ale alespoň budou lépe chránit proti případným

hadům a hmyzu.“

Zatímco se Stone oblékal, natáhl na sebe i android podobné

svršky. Potom podal svému druhovi široký opasek.

„Nezapomeň na svou ochranu.“

Opasek byl skutečným divem pozemské techniky, určený

výlučně agentům S.D.P.P. v akci. Vytvářel kolem svého nositele

ochranné silové pole. K jeho překonání bylo třeba vynaložit větší

energii, než jakou obsahoval miniaturní atomový generátor;

zabudovaný v přezce opasku. Chránil tedy jak před klasickými

projektily, tak dokonce před laserovými paprsky. Členové S.D.P.P.

nastavovali většinou silové pole na nižší intenzitu, aby zbytečně

nebudili podezření domorodců. Ti by určitě údivem oněměli, kdyby

viděli, jak se šípy jejich luků odrážejí od neviditelné překážky

dvacet centimetrů před svým cílem. Mělo to ovšem své nevýhody:

vzhledem k pružnosti ochranného pole byly údery a nárazy střel a

zbraní často velmi bolestivé. Paradoxně tak nejnebezpečnějšími byly

ty nejprimitivnější zbraně, jako sekyry nebo kyje. Kromě toho každý

ztlumený úder odčerpával energetickou kapacitu generátoru, který se

tak v déletrvající bitce rychle vyčerpával.

Mark si na ochranný opasek zavěsil meč a dýku, vyrobené rovněž

Rayem. Kontrast mezi primitivními zbraněmi a špičkovou technikou

opasku Marka vždycky pobavil. Celkem vzato si nemusel dělat příliš

velké starosti, protože věděl, že se může zcela spolehnout na svého

androida. Ten byl vybaven řadou zdokonalení. Kromě ochranného

opasku vlastnil takzvaný antigrav, zařízení, které mu umožňovalo

vznést se nad zem se zatížením odpovídajícím hmotnosti dospělého

muže. A co bylo důležitější, ukazováček jeho pravé ruky sloužil jako

hlaveň laserové pistole, zatímco v levém předloktí měl zabudovaný

výkonný dezintegrátor.

14

„Nasedat,“ zahlaholil Mark a vsoukal se do kabiny spojovacího

modulu.

Byla to malá loď kulovitého tvaru, jejíž vrcholek byl vyroben z

průhledného plastexu.

Ray se usadil k řízení a motor se tiše rozběhl.

„Výstup připraven,“ oznamoval android.

Vnější lamelový kryt výstupního otvoru se rozevřel a stroj byl

doslova nasát okolním vzduchoprázdnem mezi vznášející se ledové

krystalky. Modul pomalu klesal k povrchu planety a za chvíli dosáhl

horních vrstev atmosféry.

„Automatický obranný režim Neptuna?“ pronesl tázavě Mark.

„Zapojen před dvanácti sekundami. Uskutečníme tři oblety

planety, abychom využili atmosféry k brždění. Zároveň si tak

doplníme snímky povrchu. Místo přistání jsem vybral uprostřed

lesního porostu, pár kilometrů od jedné menší osady. Pro první

kontakt s domorodci to bude vhodnější, než objevit se uprostřed

hlavního města. Pozor, sestup začíná.“

Mark si utáhl bezpečnostní pásy. Hustá oblačnost bránila ve

výhledu, neznamenala však vážnější problém pro navigaci. Ray byl

vybaven zařízením pro noční vidění a radarem.

Sotva znatelný otřes signalizoval, že přistáli. Mark už natahoval

ruku k ovládání otevíracího zařízení, ale Ray ho zarazil.

„Ještě moment! Analýza okolní atmosféry dosud neskončila.

Mohli jsme také přistát v nějaké zamořené oblasti.“

Po pečlivé kontrole měřicích přístrojů se znovu ozval:

„Všechno je v pořádku. Můžeme ven. Nezapomeň nastavit silové

pole ochranného opasku. Co kdybychom narazili na nějaké noční

dravce?“

Mark seskočil na zem a s rozkoší vdechl vlahý vzduch naplněný

vůní lesa. Po dnech, strávených v regenerované sterilní atmosféře

astronefu, to byla velice vítaná změna. Udělal několik kroků, aby si

zvykl na poněkud nižší gravitaci, než byla pozemská.

Tichý šelest ho přiměl, aby otočil hlavu. Modul, jehož dveře se

uzavřely, se právě odlepil od země. Chvilku pomalu stoupal, pak

zrychlil a pohltila ho noc. Mark se neubránil lehkému zamrazení.

Tenhle okamžik, kdy mizelo poslední pouto spojující ho s jeho

15

civilizací, na něho vždycky dokázal zapůsobit. Kdyby Neptun

potkala nějaká nehoda, zůstal by pravděpodobně na dlouho, ne-li do

smrti, vězněm na tomto cizím a vzdáleném světě. Vyslání záchranné

expedice bylo vzhledem k zákonu o nevměšování málo

pravděpodobné… Raději na to nemyslet…

Ray, jakoby uhodl jeho rozpoložení, mu položil ruku na rameno.

„Posaď se tamhle na ten padlý kmen stromu. Za chvíli bude svítat

a pak hned vyrazíme. Vesnice je odsud asi dvanáct kilometrů támhle

tím směrem.“

16

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

3

17

Mark si hřbetem ruky otřel potem orosené čelo. Pochodovali už

dvě hodiny, ale urazili sotva polovinu vzdálenosti, která je dělila od

cíle jejich cesty. Hustý porost je nutil k četným oklikám. Zatím

nenarazili na žádného nepřátelského tvora, pouze se jim podařilo

vyplašit několik ptáků. Mladý muž se nakonec zastavil ve stínu

rozložitého stromu, připomínajícího dub.

„Myslím, že si zasloužím krátkou zastávku,“ vyrazil ze sebe a

svezl se do mechu opřen zády o kmen stromu. „Řekni mi, proč

každá naše mise musí začínat takovým odporným porostem?“

„Takové jsou předpisy,“ poučoval ho Ray, který vzal jeho

bědování vážně. „Musíme přistát na pustém místě, abychom omezili

riziko, že nás při tom spatří nějaký zvědavý domorodec… Až si

odpočineš, budeme pokračovat v cestě.“

V okamžiku, kdy se Mark zvedal se země, vyslal Ray psychicky:

„Pozor, zaregistroval jsem před námi nějaký hluk. Ověř si

energetickou úroveň ochranného štítu.“

O pár sekund později se z lesního porostu vynořila silueta. Byla

to mladá dívka s hnědými vlasy, oblečená do ubohých šatů,

sahajících jí do půli lýtek. Četné díry v látce prozrazovaly, že je to

její jediný oděv. Tvář měla zbrocenou potem a strhané rysy svědčily

o naprostém vyčerpání. Marka udeřil do očí její pohled, naplněný

šíleným strachem.

Dívka z posledních sil doklopýtala k pozemšťanovi a zhroutila se

u jeho nohou. Chraplavě vyrážela nesrozumitelná slova. Vztáhla k

němu ruce v prosebném gestu. Vysvětlení jejího chování na sebe

nedalo dlouho čekat. Z houští se vyřítilo nějaké zvíře. Podobalo se

přerostlému vlku s hustou tmavou srstí. Z tlamy mu vyčnívaly

dlouhé, ostré tesáky. Když šelma spatřila svou kořist ležet na zemi,

vyrazila krátké ostré zaštěknutí a skočila. Nešťastnice v panické

hrůze objala křečovitě Markova kolena, takže mu znemožnila

jakýkoli pohyb.

Ray zareagoval se svou elektronickou rychlostí a přesností.

Zachytil dravce ve vzduchu za ocas ještě dříve než stačil dopadnout

na svou oběť. Zvedl jej do výšky a prudkým úderem malíkové hrany

mu zlomil vaz. Potom mrštil nehybným tělem o několik metrů dál.

Ani tento bleskový zásah však nezbavil dívku jejího strachu. Stále

18

cosi nesrozumitelného drmolila a ukazovala rukou na místo, odkud

se před okamžikem šelma vynořila.

Mark opatrně uvolnil nohy z dívčina sevření a věnoval jí

povzbudivý úsměv. Jeho charitativní snažení však bylo narušeno v

samotném zárodku hlukem lámaných větví. Objevili se dva jezdci.

Měli na sobě dlouhé, šedě pláště ozdobené na hrudi symbolem

rudého kruhu. Když spatřili pozemšťany, zastavili se. Náhle si jeden

z nich povšiml mrtvého zvířete. Tasil meč a vyrazil ze sebe příval

nesrozumitelných slov.

„Máš přepnuto na univerzální překládání?“ vyslal Mark.

„Samozřejmě, všechno registruji a nahrávám, ale zatím mám

nedostatek dostupných údajů pro pochopení pravidel jejich řeči.“

K hněvivému pokřikování prvního muže se teď přidal i druhý

jezdec. Vyděšená dívka se ukryla za Markovými zády. I ona křičela,

ale strachem. Stone, napůl ohlušený vřavou zahučel směrem k

Rayovi:

„Nevypadá to, že by s námi měli právě ty nejlepší úmysly.“

„Tahle maličká byla zjevně jejich kořistí a my jsme jim zkazili

lov.“

Náhle se nezvaní příchozí odmlčeli a se zvednutými meči pobídli

koně směrem k pozemšťanům. Mark si povzdechl a tasil svou zbraň.

„Škoda, že si s nimi nemůžeme popovídat. Vzájemné

nepochopení je příčinou většiny konfliktů.“

„Konverzace nekonverzace, už tě vidím, jak jim vydáváš dívku,

která tě prosí o pomoc,“ zaryl si Ray. „Nejsme na téhle planetě ani

dvě hodiny a už jsi ochoten bít se pro první slečinku, kterou potkáš.“

„Přestaň filozofovat,“ zavrčel Mark, „a raději si kousek

odstup.“

Jezdec, jistý si svou převahou, se k Markovi přibližoval drobným

klusem. Pozemšťan odrazil kvintou úder mířící na jeho lebku a

odpověděl bleskovým bodnutím. Jeho protivník, zasažený hrotem

meče do boku, se svalil s koně na zem. Pokusil se ještě zvednout, ale

pak se s krvavou pěnou u úst zhroutil do trávy.

Ray postupoval se stejnou rázností. Uhnul se bleskově svištící

čepeli, uchopil oběma rukama protivníka a bez zjevnější námahy ho

vyhodil ze sedla. Než se muž stačil postavit na nohy, dopadla na

19

jeho spánek plochá strana Rayova meče a omráčila ho.

Dívka, zkoprnělá úžasem nad rychlostí s jakou se všechno

seběhlo, jen němě zírala na své zachránce. Když jí konečně došlo, že

se nemá již čeho bát, vrhla se k Markovi. Výmluvnost se jí rázem

vrátila. Uchopila pozemšťana za ruku a snažila se ho táhnout

směrem, odkud před chvílí přišla.

„Podíváme se, co nám chce ukázat,“ rozhodl Mark.

„Snaž se, ať na tebe co nejvíce mluví,“ naléhal Ray. „Můj

tlumočník už začíná nacházet ekvivalenty.“

Dívka kráčející vpřed krátkým rychlým krokem se neustále

ohlížela, ubezpečujíce se, že ji její zachránci následují. Když se jí

zdálo, že postupují příliš pomalu, rozčileně je výmluvnými gesty

pobízela k většímu spěchu.

Po asi půlhodině rychlé chůze střídané s poklusem se náhle

vynořili z lesa. Před nimi se objevila dosti uboze vyhlížející osada

tvořená asi desítkou stavení ze dřeva a vepřovic, jejichž střechy

kryly došky. Na ústředním plácku bylo shromážděno kolem čtyřiceti

osob, žen, mužů i dětí. Mezi nimi se prodíralo pět ozbrojenců

oděných do šedých plášťů s emblémem rudého kruhu, zjevně si

vybírajících svou kořist. Na pokyn jednoho z nich, který se zdál být

jejich velitelem, vytáhli z davu určenou oběť. Spoutali jí ruce na

zápěstích a přivázali k dlouhému lanu. Tam již bylo takto svázáno

šest mladých lidí, čtyři mládenci a dvě dívky.

Nějaký hubený stařec, vyhlížející se svou hřívou bílých vlasů a

vousů až nepatřičně důstojně, se snažil protestovat u velitele vojáků.

Byl však hrubě odstrčen.

„Začínám pomalu rozumět jejich jazyku,“ řekl Ray. „Ten stařec

jim vysvětluje, že tady jsou na panství hraběte Luka. Voják ho odbyl,

že král Warga potřebuje otroky a vezme si je, kde bude chtít.“

Jejich průvodkyně zatahala Marka za ruku a ukazovala mu scénu

odehrávající se před jejich zraky. Naléhavě mu cosi vykládala.

„Nemusíš ani tlumočit, co říká,“ vyslal Mark. „Určitě nás chce

přimět, abychom se do toho vložili.“

Rayovy rty se roztáhly do napůl ironického, napůl přátelského

úsměšku.

„A ty jí samozřejmě vyhovíš, jen aby ses jí zalíbil!“

20

Na prostranství před nimi dostávaly události nový spád. Velitel

oddílu švihl bičíkem starce přes obličej a pobídl své muže, aby si

pospíšili. Nenadálý příchod pozemšťanů způsobil, že na okamžik

všichni znehybněli a zmlkli. Důstojník jim pokročil vstříc a

promluvil tázavým tónem:

„Mám dojem, že se ptá, odkud přicházíme a kde jsme. Pokusím

se mu odpovědět.“

Android se obrátil na vojáka v jeho jazyce.

„Jsme cizí poutníci. Zabloudili jsme v lese.“

Žoldnéřův obličej se zkřivil jízlivým úšklebkem.

„Ukážu vám správnou cestu!“

Panovačným gestem namířil svůj ukazováček ke šňůře, ke které

bylo přivázáno sedm vesničanů.

Mark odmítavě potřásl hlavou a tasil meč, což na všech

primitivních planetách galaxie znamenalo výzvu k boji. Jeho

protějšek se udeřil zaťatou pěstí do hrudi a vyrazil ze sebe větu,

kterou Ray ihned přetlumočil: „Vy se opovažujete protivit se

vojákům krále Vargy?“

Mark okamžitě prostřednictvím androida odpověděl: „Narodili

jsme se jako svobodní lidé a jako svobodní lidé také zemřeme!“

Důstojník, pobouřený takovou opovážlivostí, zavelel svým

mužům k útoku.

„Alespoň uvidíme, jaký druh šermu na této planetě provozují,“

komentoval to ironicky Mark.

Již první okamžiky ukázaly, že šermířské uměni je zde teprve v

plenkách. Gardisté se snažili o jediné – udeřit protivníka co největší

silou. Mark odrazil tercií útok přicházející z boku, a potom

bodnutím propíchl protivníkovo rameno. Rychlým odskokem vzad

se vyhnul prudkému seknutí druhého ozbrojence. Ten švihl do

prázdna a jeho zbraň se zastavila až o zem. Neměl už čas ji znovu

napřáhnout. Mark mu hrotem svého meče způsobil hlubokou řeznou

ránu na pravé paži. Muž ochromený bolestí upustil zbraň. Když si

vzápětí uvědomil svou bezmocnost, dal se na divoký úprk směrem k

lesu.

Ray si vedl neméně dobře. Pootočením hrudníku o devadesát

stupňů se uhnul výpadu svého protivníka a kontroval drtivým

21

úderem rukojeti svého meče do jeho obličeje. Nešťastník se v

bezvědomí zhroutil na zem. Dalšího gardistu potkal vzápětí stejný

osud.

Důstojník ohromený rozprášením svého oddílu, které bylo dílem

několika okamžiků, se vzmohl na nesouvislá blábolení:

„Vy jste si dovolili… jak jste se mohli opovážit…“

Když uviděl, že Mark k němu zamířil, nezaváhal ani na okamžik.

Neměl nejmenší chuť změřit si síly s protivníkem, který takovým

způsobem zlikvidoval jeho mužstvo. Dal se na kvapný ústup. Ten se

po několika krocích změnil ve zběsilý útěk, doprovázený

posměšnými výkřiky vesničanů.

Mladá dívka se rozběhla ke starci, který se po úderu bičíkem

snažil vstát ze země. Něco mu horlivě vykládal a ukazovala přitom

na pozemšťany.

„Je nejvyšší čas, abych do tvých neuronů indukoval všechno, co

zatím univerzální tlumočník dešifroval z je jich řeči. Zavři oči a

uvolni se.“

Tento typ výuky ovládal Mark velice dobře: v průběhu jedné ze

svých výprav se setkal s inteligentním rostlinným společenstvím,

které zmnohonásobilo jeho telepatické schopnosti.

O několik sekund později se jeho víčka opět rozevřela.

„To je všechno?“ zeptal se poněkud zklamaně.

„Teď, když se podařilo nalézt všeobecný kód, už to půjde velice

rychle. Potřeboval bych ale nahrát co nejvíce dialogů.“

„Obávám se, že momentálně nejsem schopen vystupovat v roli

nějakého intelektuálního přeborníka.“

„Jsi teď válečník, ne nějaký osvícený vzdělanec. Tvoje mlčení

bude považováno za projev síly, která pohrdá mužskou žvanivostí.

Mimochodem, ta slečinka se jmenuje Nala.“

Kmet, podpíraný dívkou a provázený v uctivé vzdálenosti

několika dalšími vesničany, zamořil k pozemšťanům.

„Jsem stařešina této vesnice a chtěl bych vám poděkovat za váš

odvážný čin. Jste ve službách hraběte Luka?“

Mark začal odpovídat, zpočátku pomalu a těžkopádně, potom

rychleji, tak jak mu mozek poskytoval odpovídající výrazy.

„Ne! Jsme cizinci. Přicházíme odtamtud, z jedné velmi vzdálené

22

země!“

Udělal vágní gesto, zahrnující celý východní směr, z kterého se

dalo těžko usoudit, co má přesně na mysli.

Starci se při další otázce téměř neznatelně zachvěl hlas.

„Co od nás chcete? Jsme velice chudí a můžeme vám nabídnout

jen skromné pohostinství.“

Ray vyslal směrem k Markovi:

„Zdá se, že nezištná pomoc není na této planetě příliš známým

pojmem. Jsou z toho celí pryč a čekají nějaký podraz…“

Mark usilovně hledal ve svém skromném slovníčku potřebné

výrazy.

„Já a můj přítel chceme pouze přístřešek pro tuto noc. Zítra

odejdeme nabídnout své služby hraběti Lukovi.“

Starci se viditelně ulevilo. Po jeho tváři se rozlil upřímný úsměv.

„Bude mi ctí moci vám nabídnout pohostinství ve svém domě.“

Dovedl pozemšťany k jedné z chatrčí a vybídl je, aby vešli

dovnitř. Uprostřed prostorné místnosti s nízkým stropem stál dlouhý

stůl a primitivní lavice k sezení. Dvě ženy stojící v koutě se hluboce

uklonily.

Stařec naznačil hostům, aby se posadili a pak přikázal ženám:

„Přineste víno!“

Mlčky vyčkal, dokud se na stole neobjevily cínové poháry, pak si

nalil a vypil naráz celý obsah nádoby. Ray, který ho napodobil,

vyslal:

„Můžeš se do toho bez obav pustit. Je to lehké víno spíš

podprůměrné kvality. Žádné nebezpečí pro tvůj organismus. Při

rozumných dávkách, pochopitelně.“

Při čekání na jídlo, jehož přípravu dosvědčovaly zvuky nesoucí

se z vedlejší místnosti, nepřestával stařešina v chvalozpěvech na

zachránce vesnice.

„Nejsem si jist, jestli jsme vám spíše neuškodili,“ přerušil ho

vážně Mark. „Ten žoldnéř utrpěl velkou pohanu a určitě se bude

chtít pomstít. Za pár dnů nebo týdnů se určitě vrátí s početnějším

oddílem. Co pak budete moci dělat?“

„Téměř nic! Nemáme žádné zbraně a ani s nimi neumíme

zacházet. Ale hned zítra vyšlu posla k hraběti Lukovi a požádám ho

23

o ochranu. Ale nedělám si veliké naděje. Náš pán má sám dost

starostí!“

Mark se okamžitě chopil příležitosti.

„Jestli nebudete mít nic proti tomu, doprovodíme vašeho posla.“

Stařec se netajil uspokojením. Jeho muž bude mít mnohem větší

šanci splnit svůj úkol.

Ženy prostřely na stůl misky z pálené hlíny. Zachráněná dívka,

která se už vzpamatovala z nepříjemných zážitků, přinesla velkou

drůbeží pečeni. Stařec ji obratně rozporcoval a jako první obsloužil

pozemšťany. Ray, aby nebudil pozornost, jedl také. V oblasti jícnu

měl skrytou dutinu, kde byla potrava rozkládána a přeměňována na

energii, dobíjející jeho generátor.

Mark se pustil s chutí do jídla. Po syntetické, nepříliš lákavé

stravě, kterou jim během letu předkládal distributor na Neptunu,

bylo příjemnou změnou zakousnout se do skutečného šťavnatého

masa. Znovu ho napadlo, že v kulinářské oblasti by mohly primitivní

planety obyvatelům země přinést mnoho užitečného.

Hostina trvala nezvykle dlouho a Markovi bylo jasné, že pro

chudé vesničany to musí být veliká oběť.

„Proč vás vlastně vojáci napadli? Cožpak král Warga nemá dost

svých vlastních poddaných?“

„Nedovedeme si to vysvětlit, pane. Za panování krále Klira vládl

v celé zemi klid a mír. Ale před dvěma roky byl Klir svržen

Wargou, který okamžitě znovu zavedl otroctví, zrušené už před více

než sto lety! Jedině náš pán, hrabě Luko, odmítl obnovit na svém

panství ten barbarský zvyk. Od té doby jsou jeho poddaní cílem

nájezdů královských gard. Minulý měsíc odvlekli vojáci polovinu

obyvatel sousední vesnice. Vybírají si pochopitelně ty nejmladší a

nejsilnější.“

Slunce se už sklánělo k obzoru, když hostina skončila. Stařec

trval na tom, že hosty provede po vesnici a jejím okolí. Pozemšťané

si všimli, že řemesla jsou zde v počátečním stádiu vývoje: svoje

dílny zde měli kovář, hrnčíř, tkadlec, všichni vybaveni velmi

primitivními nástroji. Na okolních políčkách rostl jakýsi druh obilí,

něco mezi pšenicí a kukuřicí, jehož těžké klasy ukrývaly nazlátlá

zrna.

24

„Nahrávej všechna, co vidíš,“ připomněl celkem zbytečně Mark

Rayovi. „Naši pozemští odborníci přímo prahnou po všech

detailech každodenního života domorodců. Na základě těchto

informací porovnávají každých padesát let rychlost civilizačního

pokroku na primitivních planetách.“

Když se konečně vrátili do starcova domu, už se úplně setmělo.

Jejich průvodce a hostitel jim ukázal dvě místnosti.

„Přeji vám dobrou noc. Můj posel se pro vás zastaví zítra za

svítání.“

Markův pokoj byl malý, chabě osvětlený jedinou svící. Jeho

vybavení bylo více než skromné: lůžko a hrubě tesaná stolička.

Postel byla rovněž dřevěná, pokrytá kožešinami. Mark usedl na

tvrdou pryčnu a útrpně si povzdechl. Ani vzdáleně se to nepodobalo

pozemské antigravitační matraci v jeho bytě. Ze zkušenosti věděl, že

k adaptaci na primitivní životní podmínky bude potřebovat pár dní.

Ale nedalo se nic dělat, patřilo to k jeho povolání.

Sfoukl svíčku a ocitl se v absolutní tmě. Již téměř spal, když

zaslechl sotva postřehnutelné zaskřípění dveří. Za několik okamžiků

se k němu přitisklo pružné dívčí tělo. V uchu mu zaznělo šeptání

Naly:

„Odvaha, kterou jsi dnes prokázal, si zasluhuje být odměněna.“

Mark chvíli nerozhodně váhal, protože neznal místní zvyky a

nevěděl, jak se zachovat. Dívka si jeho nečinnost vyložila po svém:

„Snažně tě prosím, neodháněj mě! Poslal mě k tobě náš stařešina.

Kdybych teď odešla, myslel by si, že pohrdáš jeho darem. Urazil by

se a mne by nechal potrestat.“

Mark se už nenechal znovu pobízet. Přece nemůže urazit

důstojného starce a být příčinou pohany této dívky! Nicméně byl si

vědom, že Ray by v jeho neuronech odhalil poněkud jiné, méně

ušlechtilé pohnutky.

25

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

4

26

Věže hradu ve Volfě, opevněném sídle hraběte Luka, už byly

docela blízko. Pozemšťané, doprovázeni poslem z vesnice, cválali

celé dopoledne na koních, které jim nedobrovolně poskytli královští

gardisté. Vesničan byl povídavý mladík, bystrého výrazu. Téměř

celou cestu nezavřel pusu, což obzvláště potěšilo Raye, který si tak

mohl bohatě rozšířit slovní zásobu a místopisné informace. Ty pak

neprodleně psychicky předával Markovi.

Volfa bylo typické středověké městečko, obehnané primitivními

hradbami. U hrány je zastavila stráž. Posel se prokázal listinou,

kterou obdržel od stařešiny vesnice a rozvinula se živá debata.

Nakonec strážný kapituloval a uvolnil třem jezdcům cestu. Pomalu

cválali po mírně stoupající dlážděné ulici, která byla zjevné hlavní

tepnou Volfy. Z obou stran ji lemovaly domy z hrázděného zdiva,

nejvýše jednopatrové. Jejich přízemí zabíraly nejrůznější obchůdky

a řemeslnické dílny. Nakonec trojice dorazila na prostranství

zaplněné z větší části stánky a pulty trhovců, kde vládl čilý ruch. Na

protilehlém konci náměstí se rýsovala vstupní brána do hradu. Mark

zastavil svého koně.

„Běž, příteli,“ pobídl vesničana, „a splň své poslání! Řekni také

hraběti Lukovi, že rytíř Mark ho na zítřek zdvořile žádá o audienci.“

„Proč nejdete rovnou se mnou?“

„Chtěli bychom udělat ještě nějaké nákupy, abychom před tvého

pána nepředstoupili jako nějací potulní pobudové.“

Když mladík odklusal, jeho dva druhové přivázali svá zvířata u

dveří stavení, jehož tepaný vývěsní štít oznamoval možnost

občerstvení a ubytování.

„Bohužel, s návštěvou hostince budeme muset počkat,“ oznámil

Ray. „Nemohl jsem zatím vyrobit místní peníze, protože nevím, jak

vypadají.“

„Máš pravdu! To je ovšem smutná skutečnost. Budeme se tady

muset trochu projít a porozhlédnout. Snad se nám brzy podaří

doplnit si naše mezery ve znalostech místní měny. Mám totiž hlad

jako vlk a o žízni ani nemluvím.“

Oba pozemšťané se vnořili do hlučícího davu, který zaplňoval

tržiště. Bedlivě pozoroval prodavače i jejich zákazníky. Mark

pobaveně sledoval počínání asi čtrnáctiletého chlapce, hubeného

27

uličníka s kulatým obličejem a čtveráckýma očima, který se již delší

dobu držel v blízkostí obtloustlého měšťana. Zazobaný tlouštík se

nakonec zastavil před pultem a začal se přehrabovat ve vystavených

štůčcích látek. Mladý dareba využil jeho chvilkové nepozornosti a

obratně mu odřízl měšec zavěšený na opasku. Okamžitě ukryl svou

kořist za košili a pomalu, s nevinným výrazem se vzdaloval z místa

činu.

Po chvilce zrychlil krok a zahnul do úzké postranní uličky. V

okamžiku, kdy se chystal potěšit se svým úlovkem, se z ničeho nic

objevila ruka, která mu vyfoukla měšec před nosem.

„To je moje,“ zaječel vztekle, „vraťte mi to!“

„Velmi správně, hochu,“ poznamenal ironicky Mark. „Ale ještě

předtím se zeptáme, co si o tom myslí jeden tlouštík, oblečený do

hnědého pláště, který kousek odsud nakupuje…“

„Vy mě chcete prásknout?“

Ray vylovit z měšce jednu minci a pozorně si ji prohlížel.

„Slitina zlata a olova. Primitivní ražba, kterou nebude problém

napodobit,“ vyslal.

Vrátil váček překvapenému chlapci.

„Vezmi si to zpátky,“ usmál se Mark. „Necháme si jeden zlaťák,

za trest, že ses nechal chytit.“

Jeho protějšek ukryl své nepříliš poctivě nabyté jmění znovu za

košili. Chvíli si pozemšťany prohlížel zvědavým pohledem a pak se

ozval:

„Vy jste cizinci a museli jste přijet teprve nedávno. Váš oděv je

ještě pokrytý prachem z cesty.“

„Výborně!“ přikývl pobaveně Mark. „Máš postřeh!“

„A také nejste asi příliš bohatí.“

„Hm! Co tím chceš naznačit?“

Klučina po krátkém zaváhání pokračoval:

„Mohli bychom zajít do hostince a dát si něco k jídlu.“ Poklepal

významně na měšec za košilí. „Já to zaplatím.“ Potom poněkud

lítostivým tónem dodal: „Když budu sám, tak mě neobslouží a určitě

se budou ptát, kde jsem k těm zlaťákům přišel. Na vás si to

nedovolí.“

„Dobrá, platí,“ řekl Mark a napřáhl ruku k chlapci. „Jak ti říkají?“

28

„Burk! Vezměte si můj měšec k sobě. Při placení to tak bude

lepší.“

O pět minut později už byli všichni usazeni kolem stolu v

nedaleké krčmě. Hostinská, obtloustlá matróna s nepřítomným

výrazem jim přinesla džbán vína.

„Tak co bys nám doporučil?“ obrátil se Mark na jejich nového

přítele.

„Na začátek taštičky plněné paštikou a potom pečené hovězí.

Obojí tady mají výborné.“

Za chvíli už mohl Mark s úsměvem sledovat Burka, který

vypadal, jako kdyby nejedl nejméně týden. Mezi jednotlivými

sousty se dozvěděli, že klučina je sirotek, který se živí příležitostnou

prací pro kupce a drobnými krádežemi.

Když se Burk konečně nasytil, Mark mu řekl:

„Potřebovali bychom na dnešek nějaký nocleh. Myslíš, že

bychom se mohli ubytovat tady?“

„Krčmářka je moc drahá! Ale znám jednu ženu, která pronajímá

pocestným pokoje za rozumnou cenu. A má tam i stáj pro koně.“

29

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

5

30

Mark už víc než hodinu čekal v předpokoji hraběte na přijetí.

Ráno po svém příchodu navštívil nejdříve správce hradu a přednesl

mu své přání. Pak ho strážný zavedl do této místnosti a oznámil mu,

že Luko ho přijme, jakmile mu to okolnosti dovolí.

„Hrabě je momentálně velice zaneprázdněn.“

Mark si krátil čas postáváním u úzkého okna, odkud sledoval čilý

ruch na hradním nádvoří.

Konečně byl uveden do prostorné místnosti, která byla zjevně

pracovnou hraběte. Luko byl podsaditý třicátník s energickým

výrazem tváře, lemované hustými černými vlasy a vousy. Seděl za

stolem pokrytým množstvím různých listin. Za jeho zády stáli dva

vojáci, nejspíš členové osobní gardy. Když se Mark uklonil, hrabě

ho oslovil:

„Rytíři, byl jsem již informován o udatném počínání vás a vašeho

zbrojnoše při útoku králových vojáků na jednu z mých vesnic. Co

vás ke mně přivádí?“

Pozemšťan mu stručně pověděl, že přichází z jedné velmi

vzdálené vesnice na východě země a že by rád vstoupil do služeb

nějakého šlechtice. Lukovi, jak se zdálo, jeho vysvětlení stačilo.

„Buďte zde vítán, messire,“ reagoval s poněkud rozpačitým

výrazem, „ale nejsem si jist, zda přicházíte v nejvhodnější době.

Právě jsem dostal zprávu, že královské vojsko vytáhlo na naše

město. Rozhodl jsem se vyrazit mu vstříc, abych ušetřil obyvatele

Volfy válečných útrap. Za hodinu odjíždíme. Jestli i za těchto

okolností chcete vstoupit do mých služeb, budeme mít příležitost

pohovořit si více cestou… Vidím, že máte skvělý meč. Nafasujte si

ještě štít a přilbici. Mám bohužel více zbraní, než mužů schopných

jimi vládnout.“

Na nádvoří už na Marka čekali Ray s Burkem. Chlapec ráno

zarputile trval na tom, že je doprovodí na hrad. Ještě než stačil Mark

otevřít ústa, spustil vzrušeně:

„Vojsko už se shromažďuje, máme nejvyšší čas doplnit si

výbavu. Vím, kde se vydává výzbroj a výstroj.“

„My tě ale nemůžeme vzít s sebou,“ pokusil se protestovat Mark.

„Potřebujete páže, které se vyzná, pane, jste cizinci. A já tak jako

tak chci táhnout s vojskem. Jenom bych nejraději sloužil pod vaší

31

korouhví.“

Pozemšťanům nezbylo než kapitulovat. Mládenec požádal Raye

o tři zlaťáky, android jich v noci vyrobil slušnou hromádku.

„Kup si pro sebe nějaký plášť, aby ses měl v noci čím přikrýt a

hlavně sežeň nějaké jídlo. Ze zkušenosti vím, že na taženích

zásobování většinou funguje dost špatně.“

Když Burk odběhl, Ray utrousil:

„Nemyslíš, že bychom se měli diskrétně vytratit?“

„Pokud chceme vypracovat seriózně zprávu, musíme se držet co

nejblíž místního panstva. A válka je ta nejlepší příležitost, jak tento

záměr uskutečnit.“

* * *

Vycházející slunce ozářilo svými paprsky planinu, která se již

brzy měla stát bitevním polem. Po dvou dnech usilovného pochodu

se Lukova malá armáda utábořila na vrcholku terénní vlny, ne příliš

daleko od královského vojska, jehož ohně bylo v noci zřetelně vidět.

Za svítání nechal Luko nastoupit své oddíly a uspořádal je do

bitevního šiku. Pohled to nebyl příliš povzbudivý. Hrabě měl k

dispozici všeho všudy asi čtyřicítku jezdců a kolem sta pěšáků.

„Využijeme toho, že máme slunce za zády. Náš nepřítel bude

oslněn jeho paprsky.“

Marka poněkud udivilo, že královská armáda není o mnoho

početnější než Lukovo vojsko. Nepřátelští vojáci byli seřazení pod

úpatím vyvýšeniny. Po jejich pravém boku se táhl les a vlevo se

klikatila malá říčka.

„Nevypadají, že by se do boje příliš hrnuli,“ ušklíbl se hrabě.

„Ukážeme jim, kdo má větší kuráž. Kupředu!“

Jezdci vyrazili drobným klusem, potom přešli v cval, sledováni

pěšáky, kterým v běhu pomáhal mírný svah. Mark provlékl levou

paži koženými poutky štítu a pravicí pevně sevřel kopí, které si

vybral v Lukově zbrojnici. Byla to primitivní zbraň s dřevěnou

násadou a železnou špicí. Náhle spatřil přímo před sebou

nepřátelského jezdce. Soustředil se na malý kotouček uprostřed jeho

štítu. Náraz byl až nečekaně prudký. Obrovská síla ho vrhla dozadu,

32

ale trhnutím kyčlí se mu podařilo najít ztracenou rovnováhu.

Koutkem oka zahlédl svého protivníka, jak opsal ve vzduchu oblouk

a dopadl na zem s rozhozenýma rukama.

„Na poprvé to nebylo špatné,“ zaslechl vedle sebe Rayův

ironický hlas. „Vidím, že jsi nevyšel tak docela ze cviku. Teď si

dávej pozor, před námi jsou pěšáci.“

Jak se dalo očekávat, ztráty byly na obou stranách přibližně

stejné. Hraběti už zůstala sotva dvacítka jezdců. Naštěstí mu na

pomoc dorazila pěchota. Bitva se změnila v šarvátky jednotlivců, v

boj muže proti muži. Mark si vedl velmi dobře, ale pokud to šlo,

snažil se svým nepřátelům ušetřit život. Připomněl to i Rayovi.

„Vyřaď je z boje, ale zabíjej jen v krajní nouzi. Nejsme tady

proto, abychom změnili chod místních dějin.“

Boj pokračoval, nemilosrdný a vyčerpávající.

„Vítězství!“ vzkřikl konečně hrabě. „Ustupují! Kupředu, moji

stateční vojáci!“

A skutečně! Královská pěchota couvala. Nebyl to ještě útěk, ale

ústup, pomalé vyklízení pozic. Nepřítel už ztratil asi

padesátimetrový úsek.

Náhle se ozvaly zmatené výkřiky, které sílily až přešly v panický

řev.

„Zrada! Zrada!“

Z nedalekého lesa se vyřítila královská jízda, která rychle

obklíčila Lukovy bojovníky. Vojáci, tísnění ze všech stran, se

nemohli účinně bránit. Hraběti za chvíli nezbývala než hrstka mužů

kteří kolem něho utvořili živý ochranný val.

Uprostřed nepřátelského vojska se náhle vynořil vysoký muž v

šedivém plášti zdobeném vpředu třemi rudými kruhy a pomalu si

razil cestu vpřed. Řady královských ozbrojenců se před ním uctivě

rozestupovaly. Když se ocitl v blízkostí hraběte a hloučku jeho

věrných, sejmul přilbici, odhalujíc vrásčitý obličej, který přetínaly

dvě dlouhé jizvy.

„Hrabě Luko, vyzývám vás, abyste se vzdal! Bitvu jste už ztratil

a když odmítnete, dojde ke zbytečnému masakru.“

Oslovený se svou odpovědí okamžik váhal:

„Konetáble Krale, dám přednost tomu zemřít se zbraní v ruce,

33

než hnít zaživa v žaláři toho samozvance Wargy.“

„Warga je náš král a jsme mu povinováni poslušností. Jak se

rozhodnete?“

Luko přelétl pohledem svůj nepočetný oddíl a v duchu hodnotil

poměr sil.

„Když se vzdám, zachrání to mým lidem životy?“

„Pouze životy, nic víc. Jen to vám mohu slíbit.“

„Dobrá, souhlasím. Ale svůj meč odevzdám pouze vám,

konetáble.“

Zatímco hrabě odešel se svým přemožitelem, jeho družina byla

odzbrojena, shromážděna v narychlo postavené ohradě a obklopena

strážemi. Zajatcům bylo nicméně dovoleno napít se v řece a zahnat

tak žízeň, která je po vyčerpávajícím boji trápila.

Když se setmělo, Ray vyjmul ze schránky zamaskované v

pravém stehně dvě výživné tabletky a podal je Markovi.

„Doufejme, že nám zítra nezapomenou dát něco k jídlu.“

Pozemšťan již téměř usínal, když nějaká malá ruka zatřásla jeho

ramenem. Do ucha mu pronikl Burkův šepot:

„Messire Marku, jsem hrozně rád, že jste naživu. Hledal jsem vás

celý den.“

„Jsi také v zajetí?“

„Ne! Když jsem uviděl královskou jízdu vyjíždět z lesa, došlo

mi, že je všechno v háji a rychle jsem se schoval. Večer se mi

podařilo proplížit se nepozorovaně až sem. Rozestavili tady spoustu

hlídek, takže útěk nepřipadá v úvahu. Třeba budou zítra méně

ostražití. Poslouchal jsem, jak se spolu gardisté baví. Říkali, že máte

být dopraveni do Sily, hlavního města a tam prodáni na trhu s

otroky. Když se mi to povede, zítra v noci vás se vyhledám. Když

ne, najdu si vás v Sile.“

34

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

6

35

Skupina zajatců, vlekoucí se po prašné, špatně udržované cestě,

se roztáhla do dlouhého lidského hada. I na strážných,

doprovázejících vězně, už byla znát únava. Když se na obzoru

vynořily hradby Sily, vzbudilo to všeobecnou radost. Dva dny

kráčeli vězňové popoháněni čas od času nevybíravě hroty kopí

vojáků pod žhnoucími slunečními paprsky. Konetábl, který si všiml

zuboženého stavu zajatců, nařídil jednomu ze svých důstojníků:

„Nechte je hodinu odpočinout a dejte jim napít. Až dorazíme do

města, musejí vypadat trochu k světu. Jinak si ti zatracení

obchodníci budou stěžovat, že jsme jim doslali špatné zboží a moc

peněz z nich nedostaneme.“

Díky Rayovým výživným tabletkám snášel Mark vyčerpávající

transport bez větších problémů. Nicméně nedokázal zahnat

myšlenky na osvěžující koupel, která by mu pomohla smýt prach a

zaschlý pot.

Hlasitý křik ho přiměl, aby zvedl hlavu. Blížil se k němu

důstojník mávající dlouhým bičem. Z jeho očí sršela nenávist.

Pozemšťan v něm okamžitě poznal gardistu, kterému dal za

vyučenou při bitce ve vesnici.

„Nenapadlo mě, že se tak brzy dočkám satisfakce,“ sípěl vztekle

muž. „Jestli nechceš, abych s tebou okamžitě skoncoval, poprosíš

mě na kolenou za odpuštění.“

„Před neozbrojeným protivníkem máte, jak se zdá, odvahy dost,“

zaryl si Mark a zvedl se ze země. Důstojník po něm zuřivě šlehl

bičem, ale pozemšťan se vyhnul ráně skokem stranou. Ostatní

zajatci se rychle pakovali o kus dál. Nikdo neměl chuť riskovat

represálie. Při druhé ráně nechal Mark řemínek, aby se mu omotal

kolem předloktí. Potom prudce škubla vytrhl násadu biče z

gardistovy ruky. Mezi přihlížejícími to zašumělo překvapením.

Voják zrudlý zlostí uchopil rukojeť svého meče.

„Bídný pse! Žádný otrok se nesmí vzpouzet bičování. Uříznu ti

obě uši, aby sis to do smrti pamatoval.“

Ray se psychicky ozval:

„Tenhle hlupák nás snad donutí použít našich obranných

prostředků za bílého dne a před spoustou svědků.“

„Počkej ještě chvilku,“ vyslal Mark. „Jestli se mi povede ho

36

jenom omráčit, možná mně před veřejnou popravou zavřou do

izolace. To by nám umožnilo zmizet bez zbytečných efektů.“

Důstojník udělal krok dopředu s obnaženou čepelí.

„Jste čím dál odvážnější,“ posmíval se mu Mark, aby ho ještě

více vyprovokoval. „Dokonce mi ani nedáte svázat ruce a nohy.“

Jeho protivník, bez sebe vztekem, udělal výpad, ale hrot jeho

meče projel vzduchem.

„Tak dost! Co se tady děje?“

Konetábl, přilákaný vřavou, si je měřil hrozivým pohledem.

„Tento otrok mě urazil a já ho chci potrestat. Vidíte, postavil se

mi na odpor a vytrhl mi z ruky bič. Je to nebezpečný chlap. V čele

své žoldnéřské bandy mně nedávno zabránil splnit povinnosti

královského výběrčího v jedné vesnici.“

Konetábl svraštil husté obočí.

„Pěkná banda,“ bránil se Mark. „My jsme byli dva a vás pět. Spíš

bych měl říct čtyři, protože zatímco vaši vojáci se udatně bili, vy jste

se držel stranou a vzal jste nohy na ramena jako první.“

„On lže!“ zařval gardista. „Vyříznu mu jazyk z těch jeho

prolhaných úst.“

„A ták,“ pronesl konetábl pomalu, „tak to je ten cizí rytíř, kterého

jste už už zajal poté, co jste pobili deset jeho mužů, a kterého na

poslední chvíli zachránili další bandité, kteří mu přišli na pomoc.

Takhle nějak jste to uvedl do hlášení, abyste zdůvodnil svůj

neúspěch. Mám pocit, že některá fakta tak úplně nesouhlasí…“

Voják, brunátný vztekem, zaječel:

„Podrobte ho útrpnému právu! Na mučidlech přizná, že lhal.“

„Znám lepší řešení,“ odpověděl velitel vojska a v očích se mu

ironicky zablesklo. „Už jednou jste vašeho nepřítele téměř porazil,

takže určitě nemáte strach utkat se s ním podruhé. Připravíme řádný

souboj, abyste měli stejné šance. Ať rozhodne Bůh!“

Červeň gardistových tváří byla vystřídána popelavou barvou a na

čele mu vyrazily veliké krůpěje potu.

„Souboj… souboj,“ koktal, „by nebyl poctivý. Tenhle cizinec

vládne mečem s ďábelskou obratností. Já… já…“

„Spor je tedy rozhodnut,“ uzavřel konetábl pohrdlivým tónem.

„Vraťte se na své místo. Připomínám vám, že všichni zajatci musí

37

být do Sily dopraveni živí a pokud možno v dobrém stavu.“

Mark se před ním mlčky uklonil. Velitel na něho pohlédl a

pokračoval:

„Škoda, rytíři, že jste si vybral pro svou službu korouhev hraběte

Luka.“

„A nemohli bychom já a můj druh zaplatit za svoji svobodu

výkupným?“

„Dříve by to bylo možné. Teď ale náš panovník potřebuje mnoho

otroků, aby mohl pokračovat ve své velkolepé stavbě.“

„Kdybych byl znovu svobodný, bylo by pro mne ctí sloužit pod

takovým vojenským stratégem, jako jste vy. Velice obdivuji léčku,

kterou jste nastražil a do níž jsme bohužel padli právě my. Nechat

ustoupit svůj střed a připravit si tak pozici pro boční obchvat je

manévr hodný skutečného vojevůdce.“

Konetábl se zatvářil překvapeně, ale pak s úsměvem odpověděl:

„Vidím, že jste to okamžitě pochopil. Ale byl to nápad našeho

krále a musím se přiznat, že jsem na úspěch příliš nevěřil. Výsledek

mě samotného překvapil. Teď už jděte k ostatním zajatcům.

Dohlédnu na to, aby vás prodali ve městě, kde jsou pracovní

podmínky méně tvrdé, než na velké stavbě. Později se uvidí…“

Nedokončil větu a zamyšleně odešel.

„Uchránil nás od nejhoršího,“ vydechl si s úlevou Ray.

* * *

Obchod s otroky v Sile se konal na prostranství nedaleko hradu.

Na sklonku předešlého dne byli zajatci dovedeni do jakési stodoly,

kde je jeden obtloustlý kupec zvenčí zavřel na závoru. Časně ráno je

rozdělili do dvou skupin. Nejmladší a nejsilnější, s výjimkou

pozemšťanů, byli odvedeni z města.

Nešťastníci, kteří měli být prodáni, se ocitli na vyvýšeném

dřevěném pódiu. Asi dvacítka zevlounů si zvědavě prohlížela otroky

určené k dražbě. Vysoký měšťan oblečený do bohatého oděvu

vystoupil na pódium a zvolal zvučným hlasem:

„Přistupte blíže, prodej začíná. Pro začátek tady máme

mimořádně výhodou nabídku. Dva neobyčejně silní muži,

38

inteligentní a poslušní.“

Ukázal na Marka a Raye a vybídl je, aby vystoupili z řady.

„Pouze dvacet dukátů za tyhle jedinečné exempláře. Kdo dá víc?“

Potenciální zákazníci nejevili přílišné nadšení. Někteří z

posledních řad se dokonce začali rozcházet.

„Zdá se, že si na nás moc nenahrabou,“ vyslal psychicky Mark.

„Až se naši milí přátelé z hospodářské správy Služby dozvědí, že

jsem ani za tak směšnou cenu nenašel kupce, navrhnou mi snížení

platu.“

„Měl bys jim poradit, aby si to s tebou vyměnili. Směr, kterým se

vyvíjí tato mise, se mi vůbec nelíbí. Podle mne to nemůže skončit

dobře, protože bez použití síly se odsud nedostaneme. Ledaže by se

ti role otroka natolik zalíbila, že bys ji chtěl hrát až do smrti…“

„Přestaň s těmi poraženeckými úvahami, Rayi. Jsme tudy teprve

šest dní. Kdoví, jaké překvapení nám ještě chystá budoucnost?“

Obchodník řídící dražbu viditelně zneklidněl. Vidina zisku se

rychle rozplývala a začal mít obavy, aby se mu vůbec zaplatily

náklady. Obrátil se na jednoho kulaťoučkého měšťana, který se

právě chystal nenápadně vytratit.

„Mistře Urfusi, vidím, že jste si ještě nekoupil žádného otroka.“

„Jak to můžete říci?“ bránil se oslovený a jeho kulatá tvář zrudla.

„Včera jsem si od vás odvedl jednu služebnou dívku.“

„To nestálo ani za řeč,“ nenechal se odbýt jeho protějšek. „Já

mám na mysli skutečné otroky, pracanty. Nemáte snad dost peněz?

Nebo si mám myslet, že nechcete přispět na velkolepé dílo našeho

panovníka?“

Po těchto výhrůžných slovech zavládlo tíživé mlčení. Mistr Urfus

cítil, jak se na něho upřely podezíravé pohledy. Pro obchodníka není

nikdy dobré budit zdání, že se protiví úřední moci. Dražebník cítil,

že uhodil na správnou strunu a pokračoval tvrdě v ofenzívě:

„Kdo obchoduje ve velkém s látkami tak jako vy, určitě potřebuje

silné paže na přenášení těžkých rolí sukna… Takže asi skutečně

opovrhujete naším králem…“

Nešťastný měšťan zbledl.

„To ne! Nikdy! Jsem věrný poddaný Jeho Veličenstva.“

„Je-li tomu tak, dokažte to.“ Obchodník s otroky se ironicky

39

zasmál. „Všichni přítomní budou vašimi svědky.“

Kupec pochopil, že se chytil do pasti. S viditelným přemáháním

zasunul ruku do měšce a odpočítával dvacet zlatých mincí.

„Výborně, mistře Urfusi. Nádavkem vám věnuji tyto nádherné

důtky se šesti bičíky. A pamatujte si, že otroci musí být pravidelně

trestáni. Jen to jim bude neustále připomínat, že musí být ve všem

poslušni svých pánů.“

Při těch slovech vyjmul muž z příruční brašny dva široké obojky

s vyrytými čísly a připevnil je kolem krků obou pozemšťanů.

„Jsou ukuty ze zvláštního železa a nikdo je nedokáže násilím

otevřít. Je to zároveň důkaz, že otroci jsou vaším majetkem, mistře

Urfusi.“

Kupec s karabáčem v ruce nerozhodně přešlápl na místě. Potom,

aby zakryl své rozpaky, houkl nevrle na pozemšťany.

„Vy dva, pojďte se mnou!“

Trojice opustila prostranství a ponořila se do úzkých městských

uliček. Zanedlouho dorazili k domu, jehož přízemí bylo zařízeno

jako obchod. Regály se prohýbaly pod štůčky látek různých barev a

vzorů. Za pultem stála mladá žena s hezkým obličejem lemovaným

plavými vlasy. Když spatřila příchozí, oči jí zaplály zlostí.

„Urfusi,“ rozkřičela se, „jakého dalšího bláznovství se od tebe

ještě dočkám? Včera služka, dnes dva otroci. Čím mě chceš

překvapit zítra?“

„Uklidni se, Mino, miláčku, všechno ti vysvětlím. Neměl jsem na

vybranou. Šlo o naši čest… a také o klidnou budoucnost… Budou

spát ve skladu zboží.“

„Budu jim ale muset vařit! To pro mě znamená práci navíc.“

„O to se postará ta nová služebná. Je už oběd hotový?“

„Čekali jsme jenom na tvůj návrat.“

Urfus rozpačitě pohlédl na své otroky.

„Pro dnešek se najíte s námi,“ zabručel. „Později rozhodnu, jak to

s vámi bude dál.“

Místnost za krámkem sloužila jako jídelna. Vedlo odtud

schodiště k pokojům v patře a z oken bylo vidět na dvorek domu.

Urfus se usadil na jednom konci stolu a ukázal Markovi a Rayovi na

jejich židle. Z bochníku ukrojil tlusté krajíce chleba a podal je

40

pozemšťanům. Vstoupila služebná nesoucí velikou mísu kouřící

polévky. Výkřik překvapení přiměl Marka, aby zvedl hlavu od stolu.

Okamžitě poznal Nalu.

„Pane! Tak vy jste také vězněm?“

Urfus na ně vrhl tázavý pohled.

„Vy se znáte?“

„Rytíř Mark,“ vysvětlovala dívka, „mě nedávno zachránil život.

Bohužel nazítří po jeho odjezdu vtrhl do vesnice velký oddíl

královských vojáků a odvlekl všechny mladé…“

V obchodníkově tváři se zračily značné rozpaky promísené s

údivem.

„Takže vy jste šlechtic?“ vyrazil ze sebe konečně.

„V tuto chvíli jsem pouhý otrok. Ale uklidněte se, mistře Urfusi,

nehodlám udělat nic, co by vám způsobilo nepříjemnosti. Naopak

můžeme vám být užiteční tím, že vás ochráníme před případnými

lupiči.“

Tato představa měšťana viditelně potěšila, takže žoviálně uzavřel

debatu:

„Dejme se do jídla, než nám polévka úplně vychladne.“

S příchodem noci se Mark natáhl na slamníku, který mu stejně

jako Rayovi nechal přinést pán domu. Prostorné skladiště bylo z

větší části zaplněné látkami, vydávajícími těžkou vůni surové vlny.

„Jak dlouho tady chceš zůstat?“ vyslal psychicky Ray.

„Jenom pár dní. Musíme najít nějaký způsob, aby naše zmizení

nenadělalo Urfusovi zbytečné problémy. Je z toho ze všeho sám celý

pryč.“

„Jedna věc mě poněkud znepokojuje. Před chvilkou jsem si

prohlížel naše obojky. V každém je zabudován miniaturní rádiový

vysílač.“

Mark překvapením nadskočil.

„Takže všechno, co říkáme nebo říká někdo nám, je zřejmě

přenášeno a odposloucháváno.“

„Přesně tak!“

„Kdo je na příjmu?“

„Nemám ponětí, ale náš špion nemůže být příliš daleko. Vysílač

má jen malý výkon a jeho dosah není větší než sto kilometrů.“

41

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

7

42

Dva dny života pozemšťanů v roli otroků uběhly v poklidné

atmosféře. Mark se sám nabídl, že bude pomáhat při prodeji,

zatímco Ray se ujal práce ve skladišti zboží. S rychlostí, která mistra

Urfuse uváděla v úžas, přerovnal a označil všechny štůčky a balíky

látek a provedl důkladnou inventarizaci zásob.

Zákaznice středního věku, doprovázená dvěma služebnými, vrhla

na mladého muže za pultem pohled naplněný směsicí údivu a

pohrdání.

„Paní Mina tady není?“

„Odběhla si vyřídit nějaké nákupy a za chvíli se vrátí. Mohu vám

mezitím ukázat nějaké zajímavé vzorky?“

Aniž čekal na souhlas, rozvinul Mark před zákaznicí několik

štůčků, ale setkal se jen s pohrdlivým odfrknutím. Bylo jasné, že se

ženou není lehké pořízení.

„Má to snad být na šaty pro slavnostní recepci?“

Semetrika jen mlčky přikývla. Pozemšťan si položil ruku na čelo

a předstíral hluboké zamyšlení. Potom podbízivým tónem prohlásil:

„Myslím, že už to mám! Vím, co potřebujete.“

Zavřel oči a psychicky se spojil s Rayem.

„Přines mi sem tu látku, o které mistr Urfus včera tvrdil, že ji

není schopen prodat.“

Za okamžik se objevil android nesoucí balík křiklavě červeného

sukna. Mark kus odvinul a pokynul jedné z dívek, aby si jej

přidržela na těle.

„Podívejte se, milostivá, co s ní ten barevný tón udělal. A

představte si, jak teprve vynikne na tak výjimečné ženě jako jste vy.

Budete určitě nejpůvabnější ze všech přítomných dam…“

„Skutečně, něco na tom je,“ šveholila rozpačitě polichocená

zákaznice. „Je to opravdu zvláštní barva. Kolik stojí loket?“

„Mistr Urfus mi přísně nakázal neprodávat tento skvost za méně

než dva zlaté.“ Aby předešel protestům, jejichž náznaky se objevily

v očích kupující, dodal polohlasně: „Nikdy bych se neodvážil

nabídnout toto zboží někomu… obyčejnému… kdo na to nemá ani

prostředky ani vkus. Ale při vší skromnosti si dovoluji tvrdit, že se

vyznám v lidech a dokáži odhadnout, kdo je vážený zákazník a kdo

nikoli.“

43

Pýchou se nadýmající měštka panovačně přikázala: „Ustřihněte

mi čtyři lokte.“

Mark naměřil požadovanou délku, ale v okamžiku, kdy přiložil

nůžky k látce, se zarazil.

„Nejsem si jist jestli vám to mohu prodat.“

„A proč proboha?“ rozčílila se žena.

„Ve štůčku zůstane ještě dost na ušití dalších šatů. Pro mistra

Urfuse nebude žádný problém najít na zbytek další zákaznice. A teď

si představte situaci, že na nějaké recepci se náhle ocitnete tváří v

tvář jiné ženě, která bude mít šaty z úplně stejné látky jako vy. Jak

trapná záležitost pro obě! A i já bych se cítil vinen.“

Nastíněná možnost ženštinou viditelně otřásla.

„Co mi tedy navrhujete?“ pronesla stísněně.

„Kupte si celý balík. Ujišťuji vás, že bude trvat celá léta, než se

znovu podaří vyrobit tak kvalitní a výjimečné zboží…“

Obchod byl rychle uzavřen a semetrika si hrdě odnášela svůj

nákup, za který dala malé jmění. Zaškrábání na okno vytrhlo Marka

z úvah o vlastní dokonalosti. Poznal Burka, který tiskl svůj nos na

sklo. Když se chlapec přesvědčil, že je Mark v krámku sám, vklouzl

dovnitř.

„Messire Marku,“ vydechl, „jsem moc rád, že jsem vás konečně

našel.“ Byl pohublý, ale pohled jeho očí byl stále stejně živý.

„Vidím, že s vámi zacházejí docela slušně.“

V té chvíli se však znovu otevřely dveře a dovnitř vešel mistr

Urfus a jeho žena.

„Co tady dělá tahle žebrácká holota?“ obořil se kupec na Marka.

„To já jsem ho sem pozval,“ odpověděl pozemšťan rozhodně.

„Řekl jsem si, že pro vaši lepší pověst by se hodilo mít nějakého

příručího, který by doručoval zakoupené zboží zákazníkům až do

domu.“

Mladá žena horlivě přitakala:

„Vidíš, už dávno ti to říkám. Navíc bude moci doprovázet Nalu

při větších nákupech pro domácnost.“

„A nekrade?“

„Ručím vám za něho,“ ujistil Mark s vážným výrazem kupce.

„Nu co, uvidíme, jak se osvědčí,“ zabručel Urfus. „Ať se dojde

44

do kuchyně umýt.“

Mark, aby změnil téma, vypověděl několika větami o svém

úspěšném prodeji. Obchodníkova tvář se nad vysázenými zlaťáky

rozzářila jako měsíc v úplňku.

„Jak se vám mohl podařit takový kousek?“

„Při svých cestách jsem se potkal s mnoha kupci a hodně s nimi

hovořil. Je zapotřebí umět zahrát na tu správnou strunu zákazníků,

ať už je to pýcha, marnivost nebo ješitnost. Ale umět využít třeba i

hloupost. Nabídněte nějaké zboží za jeden zlaťák a kupujícímu se

bude zdát příliš drahé. Slevte mu ale ze dvou zlaťáků na jeden a on

si bude myslet, jaký dobrý obchod neudělal.“

Do krámku vešla další žena, vysoká, štíhlá, důstojného vzhledu.

Mistr Urfus se uklonil tak hluboko, jak to jenom jeho bříško

dovolilo, zatímco jeho žena Mina udělala neobratné pukrle, šeptajíc

přitom Markovi:

„To je konetáblova manželka.“

„Přišla jsem si prohlédnout nějaké látky. Co mně můžete

nabídnout?“

Mistr Urfus rozechvěle rozbalil několik štůčků.

„Co byste mi poradil, messire Marku?“ zeptala se zákaznice.

„Pro vaši komornou by to bylo určitě skvělé. Ale vy potřebujete

nějakou teplejší barvu, která by zvýraznila světlý odstín vaší pleti…

Třeba tady tu.“

Položil na pult nádherně purpurové sukno.

„Ano, myslím, že to je ono. Vezmu si celý balík.“ Pohlédla

Markovi do očí a dodala: „Konetábl byl zvědavý, jak se vám vede.“

„Vyřiďte mu mé díky a uctivé poručení.“

Když si všiml, že jedna ze dvou služebných, které manželku

konetábla doprovázely, se chce chopit balíčku, rychle pokračoval.

„Neobtěžujte se s tím, náš příručí vám to donese až do paláce.“

Na zavolání Urfuse se objevil Burk, usilovně se pokoušející

spolknout sousto, kterého měl plná ústa.

„Běž s nimi,“ zašeptal mu Mark do ucha, „a poslouchej všechno,

o čem se na hradě mluví.“

Na prahu se šlechtična otočila:

„Jsem velmi spokojena s návštěvou vašeho obchodu, mistře

45

Urfusi. Přijdu asi častěji. Máte znamenitého pomocníka.“

U oběda zářil Urfus radostí. Už od prvního dne svolil, aby Mark

stoloval s jeho rodinou.

„To je poprvé od korunovace krále Wargy, co nás navštívil někdo

od dvora. Díky vám mám teď zajištěnou bohatou klientelu. Konečně

se na nás usmálo štěstí.“

Mark využil kupcovy výborné nálady, aby ho přiměl k větší

sdílnosti. Dozvěděl se, že Warga pochází z jednoho vzdáleného

hrabství na východě země. Před časem vypověděl poslušnost svému

panovníkovi a porazil Klira v několika bitvách. Při poslední, během

které se zmocnil hlavního města, padl i král.

Nový vladař byl obratný politik a dokázal si na svou stranu za

různá privilegia získat většinu feudálů. Když si takto zajistil

dostatečnou podporu, podrobil si jednoho po druhém i zbývající

nezávislé šlechtice, nebo přívržence bývalého panovníka. Jeho

království teď zabíralo prakticky celé obydlené teritorium.

„Co je to za veliké dílo, o kterém se tu stále mluví?“ zeptal se

zvědavě Mark.

„Nový hrad, který náš panovník staví na jednom vrchu nedaleko

města.“

Když skončil událostmi nabitý den, natáhl se Mark na lůžko a

začal podřimovat. Ray zůstal ještě ve skladu a něco tam kutil.

Šťastná planeta, pomyslel si v polospánku pozemšťan, kde neznají

účetnictví ani finanční úředníky, kteří se vám neustále přehrabují v

dokladech.

Z úvah ho vytrhlo skřípění dveří a v mihotavém světle svíce

spatřil, jak do místnosti vstoupila nějaká žena. Nejprve si pomyslel,

že je to Nala, které se podařilo vyklouznut z kuchyně. Když poznal

Minu, rychle se posadil. Stála rozpačitě u dveří a v ruce třímala

důtky.

„Mistr Urfus už spí. Ale ještě předtím mi nakázal… Vlastně naše

sousedka nám říkala… že otroci musejí být… pravidelně trestáni…“

„Když něco provedou, tak je to normální,“ odpověděl Mark.

„Ale prý… i když nic neudělají… je třeba k nim být přísný.“

„Je-li to otázka principu, už nic nenamítám. Dejte se do toho,“

souhlasil Mark pobaveně.

46

„Nikdy jsem to… nevím jak…“ váhala žena.

„V tom vám bohužel neporadím,“ řekl ironicky pozemšťan.

„Když jsem byla ještě malá a něco jsem provedla, přikázala mi

matka kleknout si na kolena…“

Mark jí bez váhání vyhověl.

„Takhle ne, otočte se, nechci se vám dívat do očí.“

První ránu, spíše symbolickou, navíc ztlumilo ochranné silové

pole. Přesto Mark, aby nevzbudil podezření a také trochu pro

zábavu, tiše zaúpěl.

„Bolí vás to moc?“ vylekala se Mina.

„Trest musí být nepříjemný,“ uklidňoval ji Mark. „Jinak by to

nebyl trest.“

Druhé šlehnutí se o něho jen lehce otřelo a třetí vůbec necítil.

Paní domu svěsila bezradně paže.

„Tohle já nemohu dělat,“ hlesla sotva slyšitelně.

„Netrapte se tím, tahle vaše neschopnost je vám jenom ke cti.

Klidně sousedkám vyprávějte, že jste mě zmrskala až jsem prosil o

slitování.“ Když Mina váhala, pokračoval: „Věřte, že návštěva

konstáblovy ženy nebyla náhodná. Jsem přesvědčen, že její manžel

dohodl s obchodníkem s otroky, aby mě a Raye prodal slušným

lidem…“

47

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

8

48

Krámek mistra Urfuse byl plný lidí. Díky místním klepnám se

zpráva o návštěvě konetáblovy ženy rychle roznesla po okolí a

zákaznice se jen hrnuly. Mnohé z nich ani ne tak kvůli nákupům, ale

spíše ze zvědavosti, aby na vlastní oči spatřily toho nového otroka.

Náhle se objevil celý zadýchaný Burk a rozčileně pošeptal

Markovi:

„Messire, musíte hned utéct. Na staveništi nového hradu došlo

dnes ráno k vážné nehodě. Královské stráže dostaly rozkaz

shromáždit všechny otroky prodané ve městě a odvést je na

stavbu…“

Neměl čas dokončit větu. Ve dveřích se objevil důstojník

doprovázený dvěma vojáky a přistoupil k Mině: „Z rozkazu krále se

zabavují vaši dva otroci pro zajištění veřejně prospěšných prací.“

Přes nesmělé protesty přítomných i paní domu byli Mark i Ray

nešetrně vystrčeni ven z krámku, aby se připojili k ostatním

zadrženým otrokům.

Celou další hodinu procházela skupina městem a každou chvíli se

zastavila před nějakým domem. Po každé návštěvě se houf zajatců

rozrostl o jednoho nebo více mužů. Potom dlouhá kolona,

doprovázená vojáky na koních, vyšla ven z města.

Slunce už stálo v zenitu, když skupina dorazila na staveniště.

Temeno jednoho z vršků bylo zplanýrováno do roviny. Zvedala se z

něho čtvercová budova, v jejímž středu se tyčila věž vysoká již asi

dvacet metrů. Lešení kolem jedné ze stěn se zřítilo a strhlo s sebou

značnou část zdiva, které vytvořilo změť velkých kamenných bloků

a dřevěných trámců. Otroci byli přivedeni k místu pohromy. Jeden

vysoký chlapík s úzkou tváří lemovanou prošedivělým plnovousem

si s ustaraným výrazem prohlížel vzniklou spoušť. Měl na sobě plášť

s dvěma rudými kruhy. Byl to stavitel pověřený řízením stavebních

prací.

Ray, který s pomocí svého scaneru a rentgenového čidla zkoumal

hromadu sutin, vyslal směrem k Markovi:

„Je tam pod tím asi deset lidí kteří to přežili. Zhroucené lešení

nad nimi vytvořilo jakousi klenbu. Je to ale celé velice nestabilní a

kdykoli se to může zřítit a zavalit je to úplně.“

Stavitel vyštěkl směrem ke strážným:

49

„Ať to rozeberou! Kameny zvlášť, dřevo zvlášť. A do práce,

rychle!“

„Ještě okamžik,“ ozval se Mark. „Kolik mužů tam pracovalo?“

„Asi třicet,“ odpověděl muž. „Všechny to tam pohřbilo.“

„Možná, že to někteří přežili. Takhle je odsoudíte k jisté smrti.“

Jeho protějšek okamžik uvažoval.

„Je to sice nepravděpodobné, ale není to vyloučené.“

„Měli bychom zkusit pomalu postupovat těsně podél zdi a přitom

se jistit vzpěrami z fošen.“

Stavitel se udiveně zahleděl na toho zvláštního otroka, který se

opovážil s ním diskutovat o jeho příkazech. „Kdo vůbec jste?“

„Jeden cizí rytíř. Pomáhal jsem kdysi při přestavbě sídla mého

otce.“

Muž se uštěpačně zasmál. Potom však k Markovu překvapení

řekl:

„Rytíř, který se věnuje stavění místo boření; kdo to jakživ slyšel?

Dělejte, jak myslíte. Já dám mezitím postavit lešení z druhé strany

zdi a odstraním uvolněné vrchní kameny.“

Zajatci, sledovaní udivenými pohledy strážců, se pod vedením

Marka dali do práce. Ray nenápadně, ale velice účinně využíval

svých schopností, takže za poměrně krátkou dobu se podařilo

vytvořit asi deset metrů dlouhý průchod podél zdi. Teď už bylo

jasně slyšet sténání a tlumené výkřiky. Přes nešetrné popohánění

vojáků váhali zajatci pustit se hlouběji do změti trosek, které hrozily,

že se každým okamžikem znovu zhroutí.

Ray ukázal na mohutný trám, který jim ve výšce asi jednoho

metru nad zemí přehrazoval cestu.

„Když ho odstraníme, všechno se to sesype.“

„Dokázal bys ho sám nadzdvihnout a udržet?“

„Pár minut ano, ale spotřebuji přitom spoustu energie.“

Mark si klekl a uchopil velký kámen, ležící pod trámem. Když si

všiml, že jeden z otroků překonal strach a chce mu jít na pomoc,

křikl na něho ať opustí tunel.

„Zvedej, Rayi!“

Android se rozkročil a sehnul se. Obejmul trám svými pažemi a

vší silou se jej pokusil vzepřít. Sesypaly se úlomky kamenů, které

50

zvedly oblak prachu.

„Rychle,“ vyrazil ze sebe namáhavě Ray.

Mark se usilovně snažil uvolnit velký kamenný kvádr. Podařilo

se mu ho nakonec posunout natolik, že vznikla asi půlmetrová

škvíra. První tvář, která se v ní objevila, patřila hraběti Lukovi.

Zamžikal očima zalepenýma prachem. Když konečně poznal své

zachránce, vyrazil ze sebe překvapeně:

„Messire Marku, ani nevím, jak jsem rád, že vás vidím.“

„Kolik je vás tam?“

„Devět. Bylo nás deset, ale jeden z mužů před pár hodinami

zemřel. Měl úplně rozdrcené nohy.“

Hrabě se vysoukal namáhavě z otvoru.

„Jděte ven a držte se přitom těsně u zdi. Hlavně nezavaďte o

fošny. Drží to všechno jen zázrakem.“

Muži opouštěli jeden po druhém své nedobrovolné vězení, které

jim nicméně zachránilo život.

„Jdi už také,“ řekl Ray, když poslední muž opustil chodbu.

„Bojím se, aby se to všechno nezřítilo, až položím trám zpět.“

Když si byl jistý, že jeho přítel je už v bezpečí, povolil sevření a

vrhl se ven. Uprostřed mračna prachu přistál u Markových nohou.

Přistoupil k nim usmívající se stavitel.

„Blahopřeji vám! Jste stejně šikovní jako odvážní. Budu ve vás

mít užitečné pomocníky. Teď se můžete postarat o své zraněné

druhy. Za chvíli bude stejně tma, takže bude po práci.“

Mark využil jeho dobré nálady a vyslovil otázku, která se mu

drala na rty od jejich příchodu na staveniště.

„Stavíte velice zvláštní citadelu. Nikdy jsem nic podobného

neviděl.“

„Abych pravdu řekl, já také ne,“ povzdychl si muž. „Postupuji

podle plánů našeho vladaře a raději se na nic neptám.“

Mark se připojil k Rayovi, který ošetřoval zachráněné. Zdálo se,

že vesměs utrpěli jen povrchová zranění kůže. Luko představil

pozemšťanům statného chlapíka s hustým černým plnovousem. Přes

čelo se mu táhla ještě slabě krvácející tržná rána, která mu dodávala

divokého vzhledu.

„To je baron Spartak. Vězní ho tady už přes půl roku.“

51

„Vděčím vám za svůj život, messire Marku,“ pronesl baron

polohlasně. „Přál bych si, abych vám jednou mohl svůj dluh splatit.

Většina ostatních jsou rovněž šlechtici, kteří jsou tady stejně dlouho,

nebo ještě déle než já.“

„Pojďme, přátelé,“ přerušil je Luko, „za chvíli budou vydávat

večeři.“

U jednoho z dřevěných baráků stál dlouhý stůl z hrubých prken.

Několik žen přineslo velké hrnce. Otroci se pod dozorem jednoho

strážného postavili do dlouhé fronty. Každý dostal kus chleba a

misku s polévkou.

Mark se svým hubeným přídělem v ruce přistoupil ke skupince

hraběte Luka.

„I ta prasata chovaná na mém hradě dostávala lepší žrádlo,“

mručel šlechtic.

Mark pomalu usrkával polévku a pozoroval přitom vojáky,

vycházející a vcházející do ubikace, která stála nedaleko vězeňského

baráku. Napočítal jich kolem dvaceti.

S posledním zábleskem dne byli zajatci nahnáni do své

noclehárny. Závora zapadla. Uvnitř byla téměř úplná tma, protože

dvě svíce vrhaly jen slabě, mihotavé světlo. Podlaha byla pokryta

zapáchající slámou.

„Pojďte támhle do toho rohu, messire Marku,“ ozval se Luko,

„tam teď máme svoje ležení.“

Mark se natáhl na vrstvu slámy a spojil se psychicky s Rayem.

„Přemýšlel jsem o naší situaci. Abychom odhalili toho, kdo

umístil do obojků vysílače, musíme je poškodit. To by pro tebe neměl

být problém.“

„Stačí je přerušit v místě té vypoukliny. Ale obávám se, že to

bude k ničemu. Zítra se objeví nějaký důstojník a jednoduše vymění

porouchaný obojek za nový, aniž by věděl, o co jde.“

„Máš pravdu… Nezbývá tedy než zorganizovat vzpouru.“

„Neriskuješ tím porušení zákona o nevměšování?“

„Ve všech společnostech, které zavedly otrokářský řád,

existovaly a budou existovat povstání otroků. Takže nic nového pod

sluncem. Tohle vypukne jen o něco dřív. Zbav nás těch špiónů na

krku, abychom si mohli pohovořit z doslechu zvědavých uší.“

52

Před užaslými pohledy zajatců je začal Ray zbavovat jejich

potupných nákrčníků.

„Co to k čertu…“ vyrazil ze sebe překvapeně Spartak. Mark ho

výmluvným gestem umlčel. Když Ray zbavil obojků asi dvacet

vězňů, zašeptal pozemšťan Lukovi:

„Nepomysleli jste nikdy na útěk?“

Místo hraběte zareagoval okamžitě Spartak.

„Neuplynulo dne, abych o tom neuvažoval. Bohužel dodnes se

mi nepodařilo vymyslet, jak to udělat. Dveře jsou zvenčí opatřené

závorou a visacím zámkem. Nemůžeme je vyrazit, aniž bychom

nepřilákali strážné. Kolem neustále prochází dvoučlenná hlídka. A

pak, nemáme zbraně a v sousední ubikaci je nejméně dvacet

vojáků.“

„I kdyby se nám nakrásně podařilo uprchnout, kam půjdeme?“

přidal se Luko. „Lepší bude věřit, že král Warga se zachová

velkomyslně.“

Spartak rozčilením nadskočil.

„Jste tady pár hodin. Já už žije v tomhle pekle půl roku a viděl

jsem zemřít vyčerpáním mnoho zajatců. To je ta budoucnost, kterou

pro nás chystá Warga, věřte mi! A vy máte nějaký plán, messire

Marku?“

„Myslím, že vím, jak otevřít dveře a v tichosti zlikvidovat stráže.

Jak nás dnes ráno ve spěchu zatýkali, zapomněli nás prohledat.

Přesto se mi zdá námitka hraběte oprávněná. Kam se vydáme po

útěku? Na své panství se nemůžete vrátit.“

„Ani ne míli odsud začíná rozlehlý, hluboký les. Znám to tam

velice dobře, protože jeho severní okraj zasahuje až do mého

bývalého panství. Často jsem tam lovil. Zvěře je tam hojnost, takže

o potravu by nebyla nouze.“

„Královské oddíly nás budou pronásledovat a korosům nedá

velkou práci nás vyčenichat.“

Markovi se v duchu vybavilo zvíře podobné vlku, které napadlo

Nalu.

„V lese je spousta míst, kde podrost je tak hustý, že jím jezdec

neprojede. Nepřítel tak ztratí svou hlavní výhodu a sám se z lovce

může stát kořistí. Ať tak či onak, já stávám přednost tomu zemřít v

53

boji, než tady shnít zaživa.“

„Myslíte, že s vámi půjdou i ostatní?“

„Za staré vězně ručím. Jak se zachovají ti, co je sem přivedli s

hrabětem Lukem, to si netroufám odhadnout.“

„Za ty zase ručím já,“ ozval se trochu dotčeně hrabě. „Už jsem se

rozhodl. Jdu s vámi!“

„Výborně,“ komentoval to Mark. „Žádám pouze, abyste mi

svěřili velení do té doby, než se dostaneme do lesa. Potom by mě

mohl vystřídat baron Spartak, který zná nejlépe prostředí.“

Návrh byl šlechtici, kteří kolem nich mezitím vytvořili kruh,

jednomyslně přijat.

„Mohu vás požádat, abyste naše rozhodnutí sdělili ostatním? Ray

jim mezitím odstraní obojky.“

Za deset minut byli se vším hotovi. Android přistoupil k

Markovi, který si zblízka prohlížel dveře. „Odřízni laserem závěsy!“

Za okamžik se dveře pootevřely a Ray tiše vyklouzl do tmy.

Když se vrátil, přinášel tři meče. Podal je Markovi, Lukovi a

Spartakovi.

„Vyveďte potichu své muže ven,“ přikázal pozemšťan, „a

zamiřte k lesu. My se ještě postaráme o odklizení těl strážných.“

„Nechcete s tím pomoci?“ nabízel se baron. „Budete užitečnější

jako vůdce skupiny.“

Mark následovaný Rayem zamířil k sousednímu baráku.

„Jak to chceš provést?“ staral se android.

„Nebudeme vymýšlet žádné složité kombinace. Použij

anestetické kapsle.“

Byly to malé průhledné kuličky, naplněné vysoce prchavou

tekutinou, která se po vytečení téměř okamžitě odpařila. Kdo se

nadechl plynu, rychle usnul. Ray jich měl vždycky pár u sebe.

Ani v tomto případě nečekal Mark dlouho. Ray se Vrzy vynořil

ze tmy s náručí plnou mečů a kopí.

„To je všechno, co tam měli. Napadlo mě, že tvoji noví přátelé

budou potřebovat zbraně.“

„Teď je musíme rychle dohnat.“

Kráčeli pak všichni dobrou hodinu v šedočerné tmě jen slabě

prosvětlované mdlým svitem hvězd, protože planeta Summa neměla

54

svou přirozenou oběžnici.

Náhle se proti nim vynořila ještě temnější hradba lesa. Spartak se

hlasitě rozesmál.

„Už jsem pomalu přestával doufat, že se ještě někdy nadechnu

vůně mého lesa. Jsem vám velice zavázán, messire Marku.“

„Máme za sebou tu snadnější část akce. Teď nám teprve nastanou

pravé starosti.“

Postupovali vpřed větší část noci. Ray vyslal směrem k Markovi

uznalé hodnocení:

„Ten baron má vynikající orientační smysl. Postupujeme vpřed

prakticky přímým směrem.“

Necelou hodinu před svítáním se skupina uprchlíků zastavila.

Rozložili se pod stromy a vyčerpáním všichni téměř okamžitě

usnuli.

První sluneční paprsky, které se prodraly hustým větvovím,

Marka vzbudily. Luko a Spartak sedící opodál o něčem vzrušeně

diskutovali.

„Potřebujeme znát váš názor, messire Marku,“ obrátil se na něho

Luko. „Nemůžeme se rozhodnout, jestli zůstat tady, nebo se

přesunout k severnímu okraji lesa.“

„Muži jsou příliš unaveni, sotva se povlečou. Musíme si nejdříve

opatřit něco k jídlu.“

Spartak souhlasně pokýval hlavou.

„Vyberu ty, co jsou na tom fyzicky nejlépe a vydáme se na lov.

Vy mezitím rozestavte hlídky a nasbírejte dříví. Potom můžete

rozdat zbraně a postavit malé, samostatné oddíly. Musíme být

připraveni k boji.“

Když baron začal s výběrem členů své lovecké družiny, přistoupil

k němu jeden malý, hubený muž a s viditelnými rozpaky ho oslovil:

„Pane, myslím, že bych vám mohl být užitečný.“

„A jak?“

„Když mi slíbíte, že omluvíte mou upřímnost…“

„To se rozumí samo sebou. Rychle, mluv!“

„Ještě předtím, než jsem vstoupil do vašeho vojska, tak jsem

často… ehm… pytlačil ve vašem lese.“

Baronova tvář zpřísněla, ale potom se rozesmál.

55

„Jestli někdy dostanu zpět své panství, jmenuji tě za trest

vrchním hajným. Teď mi ale řekni, co navrhuješ?“

Pytlák se několikrát zhluboka nadechl nosem jakoby větřil a pak

odpověděl:

„Nedaleko odtud teče řeka. Lepší by bylo utábořit se tam. Zvěř

tam chodí pravidelně pít. Když hned teď vyrazíme, máme šanci na

úspěšný lov.“

„To není vůbec špatný nápad. Pojďme!“

Chlapík ukázal na jednu houbu s velkým kloboukem,

vyrůstajícím u paty stromu.

„Když se natřou špice mečů a kopí šťávou z téhle houby, jsou i

povrchová zranění smrtelná.“

Na potvrzení svých slov zabodl hrot oštěpu do masitého

klobouku a několikrát s ním uvnitř zavrtěl. „Zajímavé,“ vyslal Ray.

„Tahle rostlina obsahuje substanci chemicky podobnou

pozemskému kurare.“

K polednímu se lovci vrátili do tábořiště, které vybudovali na

soutoku říčky a potoka, jímž proudila průzračná čistá voda. Přinášeli

dvě zvířata podobná velkým divočákům. Přivítal je nadšený pokřik

jejich druhů, kteří se okamžitě dali do práce. Za chvíli byla kořist

stažena, vyvržena a otáčela se na improvizovaném rožni.

56

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

9

57

Mark, opřený o kmen velkého stromu připomínajícího dub,

pozoroval, jak se jeho noví druhové činí. Stejně jako předešlého dne

se mužům, kteří za svítání odešli na lov, podařilo obstarat zvěřinu a

zajistit tak potravu na několik příštích hodin. Ostatní teď po okolí

sbírali suché dříví na oheň.

„Messire Marku… messire Marku!“

Volání přimělo Marka, aby se rychle otočil. V pažích jednoho

statného chlapíka se zmítal nějaký kluk.

„Je to špicl! Načapal jsem ho v křoví kousek odtud,“ hlásil muž.

„Burku!“ vykřikl překvapeně Mark. „Kde se tady bereš? Jak se ti

podařilo nás najít?“

Přiběhli Luko i Spartak, přilákáni hlukem.

„Můžete ho pustit,“ přikázal Mark. „Je to přítel, ručím za něj.“

„Messire, vojáci jsou odsud sotva hodinu pochodu. Musíte utéct.“

Mark, který nechtěl, aby zpráva vyvolala paniku, chlapce zarazil:

„Počkej! Uklidni se, Burku, a pověz nám všechno popořadě a od

začátku.“

Chlapec se několikrát zhluboka nadechl, aby se uklidnil a spustil:

„Když se roznesla zpráva o útěku otroků, zavládl na hradě veliký

rozruch.“ Přimhouřil lišácky jedno oko a podotkl: „Žádal jste mě,

pane, abych měl oči a uši otevřené?“

Mark s úsměvem přikývl a naznačil Burkovi, aby pokračoval.

„Konetábl chtěl za vámi vypravit okamžitě trestný oddíl, ale král

nařídil odložit to na dnešek. Ráno vyrazilo z hradu asi dvě stě

vojáků. Sledoval jsem je z bezpečné vzdálenosti a myslím, že si mě

nevšimli.“

„Jak mohli zjistit, kterým směrem jsme se vydali?“ zeptal se

Luko.

„Korosové sledovali vaši stopu. Vojáci nechali koně na okraji

lesa a dál pokračovali pěšky. Po delší době jsem narazil na jeden

oddíl asi o třiceti mužích. Právě odpočívali. Nevím, kde jsou ostatní.

Pozoroval jsem chování korosů a podle něho odhadl směr dalšího

postupu. Obešel jsem v bezpečné vzdálenosti nepřátelskou skupinu a

běžel, co mi síly stačily. Kouř z vašeho ohně mě nakonec dovedl až

k vám.“

Mark poklepal chlapci pochvalně na rameno. Luko a Spartak

58

zjevně nevěděli co si počít. Hrabě přerušil mlčení jako první. Ukázal

na muže, kteří je zpovzdálí napjatě pozorovali a zavrčel:

„Bůh je mi svědkem, že jsem se chtěl bít, ale s těmito špatně

vyzbrojenými muži nemůžeme zvítězit. Buď všichni padnou, nebo

je čeká nové otroctví. Musíme ustoupit hlouběji do lesa!“

Spartak stiskl své mohutné pěsti. Pak ze sebe s námahou

vypravil:

„I když mi to není po chuti, myslím, že máte pravdu.“

Už se chystali odejít, aby vydali příslušné rozkazy, když se ozval

Mark:

„Než něco podnikneme, měli bychom ještě chvilku uvažovat.

Vzpomeňte si, hrabě, že se král Warga posledně ukázal jako velice

obratný stratég. Rozdrtil nás ve chvíli, kdy už jsme si mysleli, že

vítězství je naše.“ Ukázal špičkou svého meče na zem a pokračoval:

„My jsme zde, Burk viděl nepřítele někde tady. Ale sám říkal, že to

byla jen malá část vojska, které se vydalo nás pronásledovat. Kde

jsou ostatní?“

„Jak to máme vědět?“ zamručel Spartak. Mark opsal mečem

půloblouk kolem sebe.

„Jsem přesvědčen, že ostatní nás právě teď obkličují! V pravou

chvíli přejde oddíl, který viděl Burk, do útoku a bude přitom dělat co

největší rámus, aby nás přiměl k ústupu. A my tak vlezeme sami do

pasti, kterou konetábl bez námahy zaklapne.“

Bylo vidět, jak se šlechtici snaží usilovně pochopit, co jim Mark

právě vyložil.

„Když tedy nemůžeme uniknout, budeme se bít až do posledního

muže,“ uzavřel nakonec své úvahy Spartak.

„Omyl! Až do našeho vítězství,“ opravil ho Mark. „Obrátíme

jejich past proti nim.“

* * *

Tři korosové, uvázaní na řemenech, které pevně svírali v rukou

gardisté, se prodírali hustým podrostem. Za nimi klopýtal důstojník,

obr, který se zúčastnil mnoha bitev a pyšnil se tím, že v žádném

souboji muže proti muži nenašel přemožitele. To, že ho teď poslali

59

chytat vzbouřené otroky, považoval málem za osobní potupu. Tady

si žádné ostruhy nevyslouží! Úkolem ho však pověřil samotný

konetábl a tak nezbývalo, než se podrobit.

Korosové se náhle zběsile rozštěkali.

„Messire Branku,“ snažil se překřičet zvířata jeden z gardistu.

„Už vidím jejich ležení!“

Důstojník shromáždil své muže a tasil meč.

„Kupředu! A žádné slitování!“

Vpád vojáků způsobil v táboře všeobecnou paniku. Asi dvacet

nebo třicet mužů se dalo na útěk. Přeskakovali potok a snažili se

zmizet v nedalekém houští.

„Pronásledujte je!“ řval Brank. „Vypusťte korose!“ Šelmy se

přehnaly kolem vojáků a zmizely v podrostu za prchajícími otroky,

Jejich divoký štěkot se náhle změnil v bolestivé kňučení, které bylo

vystřídáno náhlým tichem.

První z gardistů, kteří doběhli na okraj houští, se zhroutili na

zem. Vzhled křoví se změnil jako mávnutím kouzelného proutku.

Olistěné větve se ohnuly a odhalily dvojitou hradbu výhrůžně

trčících kopí.

Důstojník překvapením zkameněl. Pochopil, že padl do léčky.

Zavelel proto k ústupu, aby znovu zformoval své řady a podnikl

soustředěný útok.

Než však stačil uskutečnit svůj manévr, za jeho zády se ozval

bojový pokřik. Rebelové ukrytí do té doby v korunách stromů

seskákali na zem a obklíčili jeho nepočetný oddíl.

Brank nebyl žádný zbabělec, bil se jako lev a hlasitě povzbuzoval

své muže, kteří byli v početní nevýhodě. Náhle se před ním objevil

Spartak, s mečem rudým od krve. Boj netrval dlouho, baron využil

své obrovské síly i obratnosti. Brank se za chvíli s proťatým hrdlem

zhroutil do trávy. Smrt velitele udělala konec boji a gardisté si

pospíšili, aby se vzdali. Vzbouřenci je nejen odzbrojili, ale i

vysvlékli, aby si tak vylepšili šatník notně pošramocený nucenou

prací na staveništi.

„Messire Marku,“ volal bouřlivě Spartak, „tohle je vaše vítězství.

To vy jste vymyslel past, která tak nádherně sklapla.“

Pozemšťan mírnil jeho nadšení:

60

„Zatím jsme vyhráli jenom menší bitku. Za dvě, tři hodiny dojde

konetáblovi, že mu jeho manévr nevyšel a vyrazí vpřed. Stále ještě

nás může obklíčit. Musíme jednat rychle.“

„Co navrhujete?“

„Slyšeli jste, co říkal Burk? Vojáci nechali své koně na kraji lesa.

Jeden oddíl tam proto ihned vyrazí rychlým pochodem a zmocní se

zvířat ještě před příchodem noci. Bude je hlídat nejspíš jenom pár

strážných.“

„A co potom?“

„Pojedou asi jednu míli podél lesa, aby to vypadalo, že chceme

uprchnout co nejdále odtud. Potom zabočí do lesa a vrátí se sem, na

tohle místo. Protože bude nutné postupovat v noci, navrhuji, aby

oddílu velel baron Spartak, který se tu nejlépe vyzná a osvědčil se už

při našem nočním útěku.“

Hrabě souhlasně přikývl.

„A co budeme mezitím dělat my?“

„Když okamžitě vyrazíme východním směrem, měli bychom

rovněž uniknout z kleští, ještě než se úplně sevřou.“

* * *

Král Warga byl obr vysoký dobré dva metry, s širokými rameny

a mohutným hrudníkem. Chodil stále oblečen do oděvu z černé kůže

a jeho kulatý obličej s poněkud strnulými rysy a neproniknutelný

pohled naplňoval ty, kdo s ním hovořili, podivnou úzkostí. Ať se

hnul kamkoli, všude ho doprovázeli dva osobní strážci, odění rovněž

do černého. Jenom oni měli právo vstupovat do komnat, které král

obýval.

Teď právě Warga, usazený na svém trůnu, který tvořilo prosté

křeslo umístěné na vyvýšeném pódiu, pozval ke slyšení konetábla.

Ten se hluboce uklonil a z jeho tváře bylo možno vyčíst směsici

strachu a rozpaků.

„Messire Krali, jsem nucen vyslovit vám svou krajní

nespokojenost.“

Hlas, na takovou horu svalů a kostí nepřiměřeně vysoký, zněl

jako práskání bičem.

61

„Držel jsem se přesně vašich rozkazů,“ bránil se poněkud nejistě

konetábl. „Jenomže ti mizerové, místo aby se dali na útěk, nastražili

Brankovi léčku. Dříve než jsem stačil zasáhnout, zmizeli.“

„Podcenil jste vaše nepřátele a to byla veliká chyba!“

„Porazil jsem Spartaka i Luka. Jsou to tvrdí válečníci, ale

nedokážu si představit, že by vymysleli takovou lest! Leda, že by…“

„Co tím chcete říct? Mluvte!“ sykl král netrpělivě.

„Mezi muži, které jsme zajali po vítězné bitvě, byl i jeden cizí

rytíř. Jevil se mi jako velice bystrý, protože okamžitě pochopil váš

manévr křídelního obklíčení. Protože byl jako žoldnéř podle mého

názoru méně vinen než ostatní, dal jsem ho prodat ve městě jednomu

obchodníkovi. Pomýšlel jsem při tom na to, že bych pro něho za pár

měsíců požádal o milost a vzal ho do svých služeb. Bohužel, jsem

nucen konstatovat, že k útěku otroků došlo následující noci, kdy na

stavbu byli přivedeni otroci z města…“

Warga zamyšleně pokývl hlavou.

„Než toho muže popravíte, chci ho vidět! Ovšem nejdříve ho

musíte chytit a spolu s ním i ostatní rebely. Musí být co nejpříměji

potrestáni, aby to ostatní na léta odradilo od myšlenek na vzpouru!

Jaký je váš plán?“

„Budu je pronásledovat tak dlouho, dokud je nedostanu! Třeba až

do samého pekla! Podle stop koní, které ukradli, prchají na západ.“

„Kam by asi tak mohli mít namířeno? Do cesty se jim postaví

moře. Kdyby chtěli postupovat k severu podél pobřeží, čekají je holé

pláně a poušť bez života. Za pár dní by pomřeli hladem a žízní…“

„Ale jejich stopy ukazují…“

Král ho netrpělivě přerušil:

„Pokusili se vás napálit a vyšlo jim to! Jestliže nejsou na útěku,

kde by tak podle vás mohli být?“

„Já… nevím…“

„Je to nad slunce jasnější! Tam, kde byste je nikdy nehledali! To

znamená zpátky na svém původním ležení!“

„Tomu nemohu uvěřit!“

„Právě s tím váš nepřítel počítá. Myslím, že v jednom bodě jste

se nemýlil: ten cizí rytíř je mnohem inteligentnější než jeho druhové

a nejspíš i než vy! Můj rozkaz zní takto: zmobilizujte celé vojsko a

62

tady necháte jen malou posádku. Vyrazíte zítra večer a budete

pochodovat celou noc. Chci, abyste za svítání zaujali pozici na

okrajích lesa. Potom budete postupovat třemi proudy směrem k

jejich tábořišti.“

„Když zjistí, kolik nás je, uprchnou.“

„To právě chci. Necháte jim volnou jedinou cestu. Do města!

Budou tak sevřeni mezi vaše vojsko a městské hradby. Obyvatelé

Volfy na vlastní oči uvidí vaše vítězství a potrestání vzbouřenců.“

63

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

10

64

Mark a jeho druhové pomalu dojídali večeři. Baronův pytlák

vždy dokázal opatřit dostatek zvěřiny, takže uprchlíci v žádném

případě hladem netrpěli.

„Máte nejcennějšího sluhu z nás všech,“ podotkl s plnými ústy a

s mírným nádechem ironie pozemšťan. „Je to ten nejlepší lovec,

jakého jsem kdy viděl.“

Když dojedli, postupně se každý z nich odebral na své přírodní

lože pod korunami stromů. Mark mentálně zavolal Raye.

„Nevěřím, že by se Warga smířil s neúspěchem své akce.“

„Je přesvědčen, že chceme uprchnut co nejdál na západ.“

„To je dost nepravděpodobné. Vsadil bych se, že naši lest

prohlédne. Dnes budeš celou noc s pomocí antigravu hlídkovat

kolem okraje lesa.“

„To je ale v rozporu se zákonem o nevměšování!“

„O nic víc, než tajně zabudovat do obojku pro otroky miniaturní

vysílač. Vsadím svůj měsíční plat, že klíč k tomuto problému vlastní

Warga. Čím bude jeho neúspěch větší, tím spíše ho vyprovokujeme,

aby se odhalil.“

„Dobře! Ale ty si nezapomeň nastavit ochranný štít na

přiměřenou intenzitu pole. Nerad tě nechávám delší dobu

samotného.“

„Jsi moje stará dobrá chůva,“ zareagoval Mark, „ale v této

chvíli se není čeho bát.“

Mladý muž se pomalu propadal do spánku. Myslel přitom na

maličkou Nalu, která mu první noc strávenou na této planetě dělala

tak příjemnou společnost.

Před rozbřeskem ho vzbudilo Rayovo psychické zavolání:

„Měl jsi pravdu! Tři velké oddíly vojska dorazily na okraj lesa a

chystají se po postupovat dál Napočítal jsem dohromady víc než

tisícovku mužů.“

„Okamžitě se vrať!“

Pozemšťan vyčkal androidova návratu a pak vzbudil své přátele.

Stručně jim vysvětlil situaci.

„Jsme ztraceni,“ mumlal zdrceně Luko. „Takové přesile

nedokážeme vzdorovat.“

„Kdybychom se rozdělili na malé skupinky, někteří z nás by měli

65

šanci proklouznout,“ navrhoval Spartak. „Vojáci přece nemohou

uhlídat každé křovisko. Jenomže, asi bychom se potom těžko

dokázali zase shromáždit. Trvalo by nám to celé týdny.“

Mark se tvářil zamyšleně. Už chvíli mu hlavou vrtala myšlenka,

kterou váhal vyslovit. Kdyby mu jeho plán nevyšel, bude to pro jeho

druhy znamenat jistou smrt. Pak si všiml upřených pohledů obou

šlechticů.

„Co byste nám radil vy, messire Marku?“

Instinktivně se spoléhali na jeho úsudek. Pozemšťan začal

špičkou meče črtat čáry do písčitého břehu potoka. Přitom

polohlasně uvažoval:

„Královské oddíly k nám směřují s největší pravděpodobností

těmito směry. Už teď jsou vojáci unaveni nočním pochodem.

Vzhledem k tomu a ke vzdálenosti, která nás dělí, mohli by tady být

nejdříve večer. Pokud se rozhodnou zaútočit, tak nejspíš až v noci,

aby nás překvapili ve spánku. To nám dává jistý manévrovací

prostor.“

„Budeme tak mít právě čas odporučit své duše ďáblu,“ ušklíbl se

Spartak.

„Kolik vojáků může mít Warga celkem k dispozici?“ přešel jeho

poznámku Mark,

„Tak kolem tisícovky!“

„Jenom?“

„Tolika mužům jsem nikdy v životě nevelel,“ usmál se trpce

Luko.

Mark pokračoval ve svém výkladu:

„Warga zmobilizoval zřejmě všechny své síly, aby nás zajal. A to

tedy znamená, že ve městě a na hradě zůstala jenom slabá posádka.“

„Nemá se čeho obávat,“ ozval se Spartak. „Kdo by se odvážil

zaútočit na takovou pevnost?“

„My! Taková příležitost se nám už nikdy nenaskytne. Máme

koně, které jsme sebrali nepříteli. Do oběda můžeme být u

městských hradeb.“

„Když nás uvidí, zavřou městské brány.“

„Zeď není vysoká, lehce se přes ni dostaneme. Když budeme

jednat rychle, dorazíme k padacímu mostu dřív, než jej obránci stačí

66

spustit. Na naší straně bude moment překvapení.“

Mark mluvil tak přesvědčivě, že šlechtici nakonec jeho návrh

přijali s nefalšovaným nadšením.

„A i když neuspějeme,“ uzavřel debatu Spartak, „zemřeme

alespoň se zbraní v ruce a ne jako nějaká bezbranná hovada.“

„Shromážděte svoje muže! Rychlost je teď naším hlavním

trumfem!“

* * *

Slunce nedosáhlo ještě ani vrcholu své denní pouti po obloze,

když vzbouřenci dorazili k městským hradbám.

„Zavírají brány!“ rozhořčil se Spartak.

Mark nedal svým druhům čas na dalekosáhlé úvahy. Okamžitě

zavelel:

„Sežeňte nějaké beranidlo! Závora i panty jsou zrezivělé. Půjde

to jako po másle, uvidíte! Támhle ta velká fošna by měla stačit!“

Šest mužů v čele s Rayem uchopilo asi čtyřmetrový trámec

povalující se spolu s dalšími zbytky starého lešení poblíž a začalo

bušit do veřejí. K velkému překvapní útočníků se dřevěná vrata

opatřená železným kováním po několika úderech rozletěla. Nikdo si

přitom nevšiml tenkého rudého paprsku, který vyrazil z androidova

ukazováčku a doslova odkrojil veřeje ze závěsů.

„Kupředu!“ zahřměl Mark a prudce pobídl svého koně.

Tryskem vyrazil po hlavní ulici vedoucí k hradu. Jeho bojový

zápal byl takový, že brzy získal téměř padesátimetrový náskok před

ostatními. Pochopitelně s výjimkou Raye, který byl schopen uštvat

koně, jen aby neztratil kontakt se svým přítelem. Když se přiblížili k

hradu, stráže právě začaly zvedat padací most. Mark vrazil svému

zvířeti paty do slabin a přinutil jej tak k neuvěřitelnému skoku.

Přitom smetl dva muže, kteří se mu postavili do cesty.

Pozemšťan kolem sebe divoce švihal mečem a razil si cestu

zbytkem strážního oddílu. Ray mezitím jediným mohutným

seknutím přeťal řetěz padacího mostu, využívaje přitom opět

nenápadně svého laseru. Dřevěná lávka dopadla s hřmotem na své

původní místo.

67

„Pozor, Marku,“ ozvalo se Rayovo varování.

K bráně se poklusem blížilo asi deset vojáku s úmyslem spustit

těžkou železnou mříž, zamezující přístup na hradní nádvoří.

„Tudy! Rychle!“ vykřikl Ray. „Opřeme se o zeď, abychom měli

krytá záda, než dorazí naši.“

Markův kůň, zraněný několika bodnými ranami bolestně zaržál,

vzepjal se na zadní a pak se zhroutil na zem. Jeho jezdec stačil v

poslední chvíli vyprostit nohy z třmenů a odkulit se stranou, aby ho

zvíře nezalehlo.

Okamžitě se na něho vrhli tři gardisté. Mark, který už opět stál na

nohou, odrazil první útok a odpověděl prudkým bodnutím. Špička

jeho oteče pronikla protivníkovým hrudníkem. Úskokem vzad se

vyhnul sečně ráně vedené druhým gardistou, který se vzápětí nabodl

na hrot jeho zbraně jako motýl na špendlík. Třetímu útočníkovi se

však podařilo zasáhnout ho do hlavy. I přes ochranné silové pole byl

úder velice nepříjemný, takže pozemšťan nedokázal zadržet

bolestivé zasténání.

Ray, vyburcovaný přítelovým zraněním téměř k nepříčetnosti,

zrychlil své pohyby a znásobil sílu úderů. Zakroužil mečem ve

zběsilém víru a uťal naráz hlavy dvou nepřátel. Třetího uspal tvrdou

ranou pěstí své levičky a jedním skokem stanul po boku Marka. Ten

se mezitím stačil vzchopit a odvrátil další útok svého protivníka,

vyvedeného z míry skutečností, že Mark jeho předchozí zásah vůbec

přežil.

Ray, stále ještě překypující pomstychtivostí, proťal mužovo hrdlo

hrotem svého meče. V tu chvíli dorazil na bojiště Spartak se svými

lidmi. Jeho divoký nájezd dovršil zmatek v řadách obránců. Gardisté

se dali na kvapný ústup, když vtom se na nádvoří objevil Warga.

Král držel v ruce těžký oteč a byl doprovázen dvěma osobními

strážci, rovněž v plné zbroji.

Tři muži postupovali pomalu vpřed, rozdávajíce smrtelné rány na

všechny strany. Za nimi se táhla krvavá brázda.

„Zajímavé,“ vyslal náhle Ray. „Nemohu si pomoci, ale jsou to

androidi!“

„Jsou na stejné technické úrovni jako ty?“

„Nedokážu to posoudit! Je to v rámci Pozemské unie absolutně

68

neznámá konstrukce!“

„Jdi na pomoc našim přátelům, než je zmasakrují. Použij svůj

laser!“

Ray zaútočil na nejbližšího androida. Čepele jejich zbraní se

srazily s takovou silou, že obě praskly. Ray, který byl o poznání

rychlejší, naznačil útok pahýlem své zbraně a uvedl přitom do

činnosti laser. Mířil na místo, kde předtím lokalizoval protivníkův

generátor. Robot zbavený energie znehybněl. Ray ho stočením

ramene srazil k zemi. Vtom tady už byl druhý králův osobní strážce

s napřaženým mečem. Android mu svým předloktím zablokoval

zápěstí a přesně podle klasické techniky juda ho nadzvedl a přehodil

přes rameno. Pro okolní pozorovatele to byl znamenitý zápasnický

výkon. Nikdo si přitom nepovšiml kratičkého rudého záblesku.

Warga byl rychlou porážkou svých gardistů očividně vyveden z

míry. Chvíli zůstal na místě a spokojil se s tím, že odrážel útoky

svých protivníků, jako divočák obklíčený smečkou psů. Potom se

otočil a několika mohutnými skoky se ocitl u nízké branky do věže.

Bleskově v ní zmizel a stačil ještě zabouchnout dveře těsně před

nosy svých pronásledovatelů.

Mark stěží potlačil kletbu. Hlouček vzbouřence, který se vytvořil

před brankou, znemožnil Rayovi použít laser. Android je nešetrně

odstrčil a mohutným kopnutím vyrazil dveře. Prostorná místnost

byla prázdná.

V protilehlé stěně se rýsovaly další dveře. Vzbouřenci se jako

jeden muž vrhli tím směrem. V komnatě vládlo nesnesitelné vedro.

Když dorazil Mark, Ray ho zadržel.

„Nemá cenu ztrácet čas pronásledováním přeludů. Robot se sám

dezintegroval. Je tady dost vysoká zbytková radioaktivita.“

„Zdá se, že ten prohnaný pan Někdo si velice zakládá na svém

inkognitu. Běž se podívat, jestli by se nedalo něco zjistit z těl těch

zbývajících dvou robotů. Myslím, že teď, když Warga zmizel, si

naši přátelé už s ostatními záležitostmi poradí sami.“

Boj na nádvoří již ustal. Zbyli tam jen ranění a mrtví. Ray odtáhl

nehybná těla obou robotů za husté křovisko rostoucí u hradní zdi,

aby byl chráněn před zvědavými pohledy.

„Marku, jdi stranou a nastav svůj ochranný štít na vyšší výkon.

69

Nemohu vyloučit explozi.“

Hned nato začal s „pitvou“ cizích robotů.

„Zvláštní! Nemají centrální procesor ani paměťové krystaly.

Tenhle modul vypadá, že by mohl přijímat psychické impulsy.“

„Zaznamenej blokově schéma,“ rozhodl Mark. „Naše techniky to

bude určitě zajímat.“

Ray pracoval delší dobu mlčky.

„Jsem hotov,“ oznámil konečně. „Víc toho už nenadělám.“

Ukázal na hromadu demontovaných součástí a dodal: „Nebylo by

dobré nechat to tady takhle povalovat.“

„Použij dezintegrátor! Nesmí tady zůstat nic, co by mohlo

vzbudit zvědavost našich přátel.“

Z Rayova předloktí vyšlehl fialový záblesk, který jako nějaká

gigantická ústa pozřel naráz pozůstatky obou robotů.

Zpovzdálí zazněly nadšené výkřiky a provolávání slávy.

Vzbouřenci zlomili poslední ohniska odporu a teď dávali hlasitě

najevo svou radost. Nějaká mladá služebná běžela přes dvůr co jí

nohy stačily, v patách s dvěma dychtivými chlapíky, kteří zjevně

hodlali vychutnat své vítězství i z jiné stránky.

Přispěchal k nim Burk.

„Messire Marku, už chvíli se po vás sháním. Baron Spartak chce,

abyste za ním přišli do královy komnaty.“

„Kde to je?“

„Dovedu vás tam.“

Klučina je bez sebemenšího zaváhání provedl několika chodbami

a pak ukázal na jedny dveře. Luko a Spartak byli ve společnosti pěti

nebo šesti důstojníků, kteří se ochotně přidali na stranu vítězů.

Věděli, že by nebylo moudré ani opatrné zachovat věrnost vladaři,

který je na útěku. Dvě vyděšené služebné jim právě plnily číše

vínem.

„Na vaše zdraví a zdraví vašeho zbrojnoše, Messire Marku,“

pronesl baron slavnostně a pozdvihl pohár k přípitku. „Díky vaší

smělosti jsme dosáhli skvělého vítězství. Lituji jen toho, že jsem

nemohl vlastníma rukama zabít Wargu. Nevím, jak je to možné, ale

proklouzl nám mezi prsty. Prohledal jsem osobně celý hrad včetně

sklepení, ale po tom samozvanci ani stopy. Nejspíš je tu nějaký tajný

70

východ.“

Mark se s chutí napil chladného, osvěžujícího moku. Promluvil

Luko:

„Musíme oficiálně ohlásit sesazení krále a vybrat si nového

panovníka. Je třeba si s tím pospíšit, pokud nechceme, aby země

upadla do krvavé a nekonečné občanské války. Mír teď potřebujeme

víc než kdykoli jindy, aby se nám podařilo vymýtit zlo zaseté

Wargou.“

Jeho slova byla přijata souhlasnými výkřiky všech přítomných

šlechticů. Jeden z nich, s nízkým čelem a šarlatově zbarvenými

tvářemi, doplnil:

„Předkové krále Klíra vládli nepřetržitě více než tři staletí. Trůn

by tedy měl dostat někdo z jeho rodu.“

„Tak by to bylo spravedlivé,“ souhlasil Luko, „ale nikoho

takového neznám.“

„Moje prababička,“ ozval se znovu muž s nízkým čelem, „byla

sestrou děda krále Klíra. V mých žilách tedy koluje i královská

krev.“

Slovo si vzal okamžitě další šlechtic a po něm zase jiný. Celých

dvacet minut se přítomní trumfovali, kdo z nich má větší právo

hlásit se k panovnickému rodu. Nakonec celou debatu rázně uťal

Spartak:

„To už by stačilo! Já bych si také dokázal vymyslet nějakou

prabábu, která se provdala za pradědka králova bratra. Je však třeba

brát v úvahu i současné zásluhy.“

V tom okamžiku Burk, který mezitím nenápadně vklouzl do

místnosti, promluvil nečekaně jasným a silným hlasem:

„Jsem synem krále Klíra a žádám pro sebe trůn mého otce!“

Zavládlo překvapené ticho. Nakonec jeden z přítomných pronesl

polohlasně:

„Králův potomek zahynul při dobývání hradu Wargovým

vojskem.“

„Jak to víte?“ opáčil chlapec. „Viděl jste jeho mrtvou?“

Muž zaraženě zavrtěl hlavou.

„Tu noc před rozhodujícím útokem nepřátel mě otec zavolal do

místnosti, kde se právě teď nacházíme. Vzpomínám si, že seděl na

71

místě, kde teď sedí hrabě Luko. Dal mě obléknout do ubohých,

otrhaných svršků a pak mne s pomocí jednoho z věrných slubů

spustil po laně z hradební zdi. Nařídil mi, abych se ukryl ve městě a

nikomu se nezmiňoval o svém královském původu. Krátce po

korunovaci Wargy jsem odešel ze Sily do Volfy. Tam jsem se živil

žebrotou… a drobnými krádežemi. A také jsem tam potkal rytíře

Marka a rozhodl se jej následovat, protože jsem byl přesvědčen, že

je předurčen k velkým činům.“

Ohromený Spartak si rozpačitě třel své husté obočí. „Můžeš…

Vlastně můžete přinést nějaký důkaz o svém… vznešeném

původu?“

Burk chvíli usilovně přemýšlel a potom se jeho tvář roztáhla

úsměvem.

„Před pěti lety se u dvora konal slavnostní ceremoniál, během

kterého vám můj otec udělil titul barona. Tenkrát jsem tam byl s ním

a stál jsem vedle něho.“

„Ano, vzpomínám si, že král byl tenkrát doprovázen svým

synem, ale…“

„Můj otec tehdy pronesl tradiční pasovací proslov,“ skočil mu do

řeči Burk, „potom však polohlasně, tak abyste to slyšel jenom vy,

dodal: ‚Barone, říkají o vás, že jste velký sukničkář. S tímhle novým

titulem je načase, abyste se trochu umoudřil a hleděl se usadit a

oženit.‘ Tenkrát jsem jeho slovům příliš nerozuměl, ale zapamatoval

jsem si je.“

Spartak se hlasitě rozesmál.

„Ano, přesně takhle to bylo! Přísahám, že jsem o tom nikdy s

nikým nemluvil.“

Šlechtic se zarudlými tvářemi chtěl něco říci, ale Burk ho

předešel:

„Barone Rikore, jednou při lovu jste spadl z koně. Král na vás

tehdy zavolal: ‚Jestli jste stejně nešikovný v posteli jako na lovu, tak

je mi vaší ženy upřímně líto!‘“

Místnost se otřásla smíchem všech přítomných, zatímco barva

Rikorovy pokožky dostala odstín rozzuřeného krocana.

„Poznávám velmi dobře humor krále Klíra,“ pronesl hrabě Luko,

když se smích utišil. „Navrhuji, abychom uznali jeho syna za

72

zákonného dědice a našeho nového panovníka. Jsem přesvědčen, že

pro království je to to nejlepší řešení. Je nás tu jen pár, ale už

nejméně polovina si začala dělat nároky na trůn…“

Vstal ze židle a uklonil se chlapci.

„Výsosti, uznávám vás za svého vladaře a přísahám vám svou

věrnost.“

Spartak učinil stejné gesto a postupně ho následovali všichni

přítomní šlechtici. Burk s tvářemi hořícími vzrušením prohlásil na

svůj věk nezvykle důstojně:

„Děkuji vám, pánové, za čest, kterou jste mě poctili. Budu se

snažit, abych vám dokázal, že jsem jí hoden.“

Mark, který byl po celou dobu zticha, ukončil slavnostní průběh

shromáždění praktickou poznámkou: „Nejpozději zítra sem dorazí

konetábl s celým svým vojskem. Jak mu hodláte čelit?“

K jeho překvapení odpověď zazněla z úst Burka: „Znám dobře

Krala. Je to čestný muž. Když na nás Warga zaútočil, byl s

poselstvem v jedné vzdálené východní zemi. Několikrát jsem na

vlastní uši slyšel, jak otec litoval jeho nepřítomnosti. Věřím, že se

podrobí.“

„Ale co když přece jenom odmítne?“ namítl Luko.

„V tom případě bude moje panování zřejmě nejkratší v celých

dějinách! Přesvědčil jsem se o odvaze všech přítomných, ale celé

armádě nedokážeme vzdorovat! Než o tom však osud rozhodne,

nemněli bychom složit ruce do klína. Barone Spartaku, co kdybyste

shromáždil své muže dřív, než se rozprchnou do města a začnou

trápit naše milé měšťany? Rozhlašte, že ode dneška je otroctví v

celém království zrušeno. Ujistěte své lidi, že o odměnu za svou

udatnost v žádném případě nepřijdou.“

Pak se obrátil k Lukovi a pokračoval:

„Hrabě, byl bych vám zavázán, kdybyste okamžitě vyrazil do

města a nejbližšího okolí a oznámil moje nastoupení na trůn.

Musíme předejít nepravdivým zprávám a panice. Nebylo by dobré

vyvolat dojem, že nastalo bezvládí a že si každý může dělat, co chce.

Vyhlašte také, že nepřipravuji žádné postihy vůči těm, kteří sloužili

samozvanci. Pochopitelně za předpokladu, že mi do tří dnů, přijdou

odpřísáhnout věrnost. Tenhle pardon platí pro vojáky a důstojníky

73

hradní posádky, kteří zůstali naživu.“

Ostatní šlechtice potom oslovil:

„Běžte, pánové, spoléhám na vás, že přesvědčíte své přátele o

správnosti naší věci. Messire Rikore, vás bych chtěl požádat, abyste

zašel do kuchyně a nařídil personálu, aby do velkého sálu připravil

slavnostní večeři. Všichni jste srdečně zváni.“

Za malou chvilku zůstal pozemšťan v místnosti s novopečeným

králem sám.

„Výsosti,“ řekl Mark, „blahopřeji vám. Tím, jak jste se právě

zachoval, jste prokázal váš smysl pro umění vládnout.“

„Děkuji, messire Marku, ale můžete mě stále říkat Burku. Vy

jediný! Jaký úřad byste chtěl zastávat?“

„Žádný! Jsem jenom potulný rytíř a slíbil jsem svému otci, že se

vrátím a budu mu pak vyprávět všechno, co jsem ve světě viděl.“

„Já ale potřebuji vaši pomoc!“

„Právě jste prokázal svoje schopnosti.“

„Je možná pravda, že dva roky mezi zloději mě naučily víc než

deset vzdělaných mnichů. Přesto věřím, že se mi podaří změnit vaše

rozhodnutí.“

„Zatím, jak vidíte, zůstávám s vámi,“ usmál se Mark. „Chtěl bych

ještě poznat spoustu věcí. Mohu si dovolit dát vám jednu dobrou

radu?“

„Bude to pro mne ctí!“

„Královské řemeslo zahrnuje i celou řadu povinností, jako

například občas se zastavit v lázni…“

Nový panovník vypukl v zcela nekrálovský smích. „Pojďme se

podívat, co zbylo z královských komnat jejich příslušenství.“

Prošli několika síly a potom vyšli po impozantním schodišti.

Nakonec vstoupili do prostorného pokoje, kde v rohu objevili dvě

strachem se třesoucí mladičké komorné. Jejich na mnoha místech

potrhané šaty naznačovaly, že se staly oběťmi nevybíravého

zacházení vítězů.

„Slitování, messires,“ žadonily zoufale.

„Buďte zticha,“ umlčel je Mark. „Toto je váš nový pán, syn krále

Klíra. Budete ho ve všem poslouchat. Pro začátek mu připravte

koupel a najděte nějaké šatstvo hodné královské výsosti! Bude-li

74

třeba, sežeňte někoho k ruce, aby vám pomohl, ale do dvou hodin

musí být všechno hotové!“

Obě dívky složily neobratnou poklonu a rychle zmizely za

dveřmi.

„Při hostině, messire Marku, musíte sedět po mé pravici! Teď

byste si měl najít nějaký slušný pokoj. Jestli si ještě dobře pamatuji,

nejlepší se nachází v rohu u odpočívadla…“

Po návratu na nádvoří vyhledal Mark Raye.

„Prolezl jsem celý hrad křížem krážem. Po tom, kdo ovládal

androidy, jsem však nenalezl ani tu nejmenší stopu. Je to záhada!“

75

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

11

76

Královský banket probíhal, alespoň navenek, za všeobecné

spokojenosti a veselí. Luko, Spartak a asi tucet bývalých otroků při

hojném jídle a pití vzpomínalo na nedávnou krutou minulost. Mark

na sobě cítil pohledy dobré desítky dvořanů, zvědavé i žárlivé

současně, ze kterých se dala vyčíst otázka, kdo že je ten záhadný

cizinec, který má tak velký vliv na mladičkého krále. Ty

nejodvážnější z dvorních dam na něho vrhaly široké úsměvy plné

neskrývaných příslibů.

Burk pochválil jídlo, ale dokázal udržet na uzdě svůj apetit.

Svěřil se přitom Markovi:

„Nebylo by nejšťastnější zahájit své panování zažívacími

potížemi.“

Nakonec se zvedl a obrátil se na přítomné:

„Bavte se klidně dál, pánové. Já po tak namáhavém dni toužím

teď už jen o jediném, pohodlné posteli.“ Jeden šlechtic s krátkýma

nohama a mohutným trupem využil všeobecné rozjařenosti, a

přitočil se k pozemšťanovi.

„Všiml jsem si, že král dá na vaše moudré rady. Jsem přesvědčen,

že bychom se spolu mohli dohodnout k oboustranné spokojenosti.“

Ztišil hlas a pokračoval: „Měl jsem na starosti prodej otroků.

Náročný úkol, který měl nicméně i určité výhody. Mohl byste využít

mých zkušeností z této oblasti. Naše spojenectví by nám oběma

přineslo značný prospěch.“

Mark se hlasitě rozesmál.

„Obávám se, že si budete muset rychle najít jiný zdroj příjmů.

Otroctví bylo zrušeno a náš panovník mě poctil úkolem uvést jeho

nařízení do života. Takže mohu hned začít. Kdo dodával obojky pro

otroky?“

„První králův pobočník!“

„Jak se dají odemknout?“

„Je k tomu třeba speciálního klíče, který vlastním jenom já.“

„To je skvělé! Okamžitě se vydáte do města a zbavíte všechny ty

nešťastníky jejich okovů. Až skončíte v Sile, objedete postupně

všechna místa, kam jste prodával otroky a uděláte totéž.“

Muž se zatvářil uraženě a rozječel se:

„To je pod mou důstojnost! Já odmítám…“

77

Chtěl se zvednout, ale Mark mu pevně sevřel předloktí a přidržel

ho na židli. Ukázal na alkoholem rozkurážené bývalé otroky a

ironicky poznamenal:

„Nedělejte tady scény! Snad nechcete, abych jim pověděl, že jste

si svoje zlaťáky vydělal díky obojkům, které jim nasazovali na krk?

Myslím, že na to mají ještě docela živé vzpomínky. Baron Spartak

má velice prchlivou povahu a je schopen vás rozsekat na kousky

dřív, než mu v tom dokáže někdo zabránit.“

Hrozba zapůsobila. Muž zbledl a rázem ztratil řeč. Mark

posunkem zavolal jednoho ze svých druhů, kterého si již v lese

všiml pro jeho obrovitou postavu a sílu. „Volal jste mě, messire

Marku?“

„Doprovodíte tady barona do města. Dokáže odemknout okovy

obojků. Kdyby ho snad náhodou napadlo vyhnout se splnění svého

úkolu, máte moje oprávnění… podříznout ho jako ovci.“

V očích bývalého vězně se zlověstně zablesklo. Použil svou

obrovskou tlapu na šlechticovo rameno, které pod její tíhou

pokleslo.

„Pojďte, messire, máme před sebou namáhavý úkol.“ Nezvykle

mírným tónem dodal, ukazujíc na zarudlý pruh na svém krku: „Tam

na staveništi jsem přísahal, že jednou rozpárám ty, kdo mě takto

ponížili. Jistě proto chápete, že splnit rozkaz messira Marka pro mne

bude velkým potěšením.“

Zábava se protáhla dlouho do noci. Marka s nacpaným žaludkem

začala zmáhat ospalost. Naštěstí jeho spolustolovníci po nekonečné

šňůře přípitků na krále a na vítězství začali rovněž jevit známky

únavy. Několika z nich už padla hlava na stůl a ozývalo se hluboké

chrápání. Jediný Spartak, jak se zdálo, byl k neutahání. Když Mark

usoudil, že svým odchodem nikoho z nových přátel neurazí,

nenápadně se vzdálil z hodovní místnosti.

S nesmírnou rozkoší se natáhl na tvrdé lůžko. Protože nemohl

příliš spoléhat na bdělost svých druhů zmožených oslavami, poslal

Raye hlídat na hradby.

Nesmělé zaklepání ho přimělo, aby se posadil. V pootevřených

dveřích se objevila hlava strážného.

„Pane, velice se omlouvám, že vás vyrušuji, ale je tady nějaká

78

žena z města a trvá na tom, že s vámi musí mluvit. Říká, že je to

velmi důležité.“

„Ať jde dál!“

Ve dveřích se objevila silueta zahalená do dlouhého pláště s kápí

na hlavě. Udělala několik váhavých kroků a pak se před Markem

vrhla na kolena.

„Messire Marku, já a můj manžel vás snažně prosíme za

odpuštění!“

„Paní Mina!“ vydralo se Markovi překvapeně z úst, když poznal

tajemnou noční návštěvnici. „Proč takový spěch? Nepočkalo by to

do rána?“

„Nemůžeme spát. Znovu vás prosím o shovívavost pro naši

rodinu. Nesuďte nás příliš přísně…“

„Tak už konečně přestaňte! Proč bych k vám měl chovat zášť?

Mám na pobyt ve vašem domě naopak velmi dobré vzpomínky.“

„Od chvíle, kdy jsme se dozvěděli o dosazení nového krále, tone

můj manžel v obavách. Nechovali jsme se k Burkovi… tedy k jeho

královské výsosti… příliš laskavě. Jednou jsme mu dokonce vyčetli,

že ho živíme. Kdybychom jenom tušili…“

„Uklidněte se! Zítra promluvím s mladým králem a už teď vás

mohu ujistit, že se k vám zachová velkomyslně. Pokud vím, tak se

na vás nezlobí. Můžete se klidně vrátit domů a přestat se trápit

obavami.“

Mladá žena zavrtěla nesouhlasně hlavou.

„To není všechno! Bičovala jsem vás. Můj muž i sousedé to vědí.

Když jsem jim řekla, že jsem to udělala na jejich radu, padl na ně

veliký strach…“

Mark se upřímně rozesmál.

„Už jsem na tu příhodu zapomněl. Nemluvme o tom!“

„Ne, to nejde! Musím svou vinu odčinit!“

Odhodila plášť a podala Markovi důtky se šesti koženými

řemínky. Pozemšťan mechanicky uchopil držadlo do ruky. Potom si

vysvlékla šaty a odhalila záda až k samým hýždím.

„Můj muž si myslí, že byste mě měl bičovat tak dlouho a tak

často, jak se vám zlíbí.“

„Ale já o to nestojím…“

79

„Také mi řekl, že když nám odmítnete tu čest mě potrestat, bude

mě mrskat sám každé ráno před naším krámkem, dokud nenařídíte,

aby přestal.“

„To je přece dětinské…“ Pohled na polonahé, pružné tělo mladé

ženy nenechal Marka lhostejným. Objal Minu v pase a postavil ji na

nohy. „Když trváš na tom, že bys mě měla nějak odškodnit, věděl

bych o lepším způsobu…“

Něžně ji políbil. Oplatila mu stejným způsobem a v pevném

objetí klesli na lůžko.

* * *

O několik hodin později, když jejich vášeň došla svého naplnění,

se Mark vztyčil na loktech.

„Teď, když jsi tak statečně podstoupila svůj trest, můžeš s čistým

svědomím tvrdit, že jsem ti odpustil.“

„To nebyl trest, ale odměna,“ zajíkla se žena s hlavou položenou

na pozemšťanově hrudníku. „Nikdy jsem nic tak krásného nezažila!

Ale abych je skutečně přesvědčila, musíš mě zbít.“ Aby předešla

námitkám svého milence, rychle pokračovala. „Prosím tě o to!

Alespoň několik ran, hlavně aby po nich růstaly viditelné stopy.

Budu se s nimi pyšnit. Ujišťuji tě, že je to nutné, protože jinak mi

můj manžel neuvěří a zmlátí mě sám. A má těžkou ruku…“

„On tě bije?“

„Jenom když udělám nějakou velkou hloupost.“

„Nezdá se mi, že bys mu to měla příliš za zlé.“

„Vůbec ne. To, co od něj dostanu, si většinou vždycky

zasloužím.“

Překulila se na břicho.

„Začni nahoře u ramen a postupuj dolů až… no víš kam. Nejlepší

by bylo, kdyby se šrámy křížily.“

Mark ještě chvilku váhal, ale pak ji třikrát šlehl, dost silně, aby to

zanechalo na jemné pokožce viditelné červené pruhy.

„Už nemohu, stejně jako ty tenkrát!“

„Jsi úžasný!“

„To je poprvé, co jsem vztáhl ruku na ženu a ještě za to dostanu

80

poděkování,“ mručel si pro sebe Mark. „Čert aby se v tom vyznal!“

81

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

12

82

Mark stál na horním ochozu donjonu a zamyšleně pozoroval

vzdálený horizont. Od dobytí hradu vzbouřenými otroky uplynulo

už pět dní. Tak jak Burk předpokládal, konetábl, když zjistil, že na

trůn zasedl syn krále Klíra se bez váhání podrobil novému

panovníkovi. Jeho činu pak rychle následovali ostatní feudálové a

zemi přestala hrozit občanská válka.

Hrabě Luko se chystal vrátit do své rodné Volfy a Spartak se

očividně začínal nudit. Pokoušel se získat mladého krále k účasti na

loveckých výpravách, ale Burka tento druh zábavy příliš nelákal.

Věnoval svůj čas raději úpravám poměrů v království. Zrušení

otroctví nezpůsobilo vážnější problémy, protože od jeho nastolení

Wargou uplynula jen krátká doba. Společenské mravy ani

hospodářství se proto tomuto fenoménu nestačily přizpůsobit. Pouze

někteří vlastníci velkých pozemků a obchodníci v skrytu litovali, že

přišli o levnou pracovní sílu. Převládla u nich však úleva, že

panovník všem přisluhovačům minulého krále udělil milost a tak si

dávali pozor, aby svou nespokojenost nedávali veřejně najevo.

Protože bývalých otroků nebylo příliš mnoho, počítali se spíše na

stovky než na tisíce, probíhalo jejich zařazování do normálního

života bez větších problémů.

Burk trval na tom, že si musí osobně vyjet do města. Tvrdil, že

král, vyžadující od svých poddaných poslušnost, se jim musí občas

ukázat. Doprovázen pouze Markem, konetáblem a několika

šlechtici, projel křížem krážem hlavní město. Jeho přítomnost

přilákala do ulic davy zvědavců a obešla se bez incidentu. Zavítal

také do krámku mistra Urfuse. Kulaťoučký obchodník, rudý

vzrušením, se klaněl až k zemi a nebyl schopen ze sebe vykoktat

souvislou větu. Nala, ze které se stal znovu svobodný člověk, se

rozhodla zůstat ve službě u Miny.

„Milá Nalo,“ hlaholil mladý panovník při vstupu do domu, „děláš

ještě stále ty své výborné polévky? Málokdy jsem jedl něco

chutnějšího.“

Přejel pohledem balíky látek ležící na pultě a řekl: „Oplátkou za

vaši pohostinnost, mistře Urfusi, jmenuji vás oficiálním dvorním

dodavatelem. Zařiďte, ať na hrad doručí různé vzorky vašeho sukna.

Messire Mark může potvrdit, že si potřebuji doplnit šatník.“

83

Polohlasně pak dodal: „Ale pozor! Žádám si normální, tedy rozumné

ceny a ne výjimečné tarify, které zavedl messire Mark. Znám dobře

cenu věcí a přikázal jsem královskému pokladníkovi, aby přísně

dohlížel na přiměřenost výdajů.“ Mrknul okem na Marka a uzavřel

ironicky: „Mě nebude nikdo učit, jak se krade! Ještě nedávno jsem v

tom byl odborníkem.“

Mark nepřestával pozorovat obzor. Byl přesvědčen, že zničení

obojků s vysílači přiměje neznámého nepřítele, zbaveného zdroje

informací, k nějaké akci. Jenom neměl tušení kdy a jak k tomu

dojde. Nemůže přece zůstat na Summě půl roku.

Objevil se jeden z členů královy osobní gardy, celý zadýchaný

výstupem na vrchol věže.

„Jeho Výsost si přeje, abyste za ním přišel, messire Marku.“

Pozemšťan si všiml, jak rychle si vojáci zvykli na to, že jim velí

vlastně ještě dítě. V králově pracovně, ke svému překvapení, spatřil

Minu a Nalu. Přinesly Burkovi ukázat zboží.

„Pomozte mi při výběru, messire Marku, nevím si tím rady.“

Byli tak zabráni do hovoru o králově garderóbě, že si válem ani

nevšimli neohlášeného konetáblova vstupu. Vrchní velitel byl

viditelně rozrušen a tváře mu jen hořely.

„Sire… Sire… Warga… Vrací se!“

Burk se obrátil k oběma ženám:

„Beru všechno! Odneste to k mé pokojské.“

Mina a Nala pochopily, že jejich další přítomnost není žádoucí a

kvapně se vzdálily. Tato krátká mezihra stačila, aby se konetábl

poněkud uklidnil.

„Podle rady messira Marka jsem vyslal hlídkově oddíly po všech

třech cestách vedoucích k Sile. Právě dorazil rychlý posel jedné z

průzkumných hlídek. Warga shromáždil nové vojsko a je teď jen

dva dny pochodu od nás.“

Mladý panovník pokývl vážně hlavou:

„Nečekal jsem ho tak brzy. Konetáble, svolejte okamžitě naše

vojsko. Pomůže vám při tom baron Spartak, který již několikrát

prokázal své schopnosti. Ať je všechno připraveno na zítřejší ráno.

Vyrazíme tomu věrolomnému darebákovi naproti.“

Konetábl překvapením poskočil:

84

„Vy nás chcete doprovázet, Výsosti?“

„Jestli vám to nebude vadit, rád bych jel po vašem boku.“

„Ale to může být nebezpečné! Warga je velice schopný válečník

a nemilosrdný protivník.“

„O důvod víc, abych byl při tom! Můj otec mě nejednou tvrdil, že

vojáci bojují mnohem lépe, když vědí, že jejich král je s nimi. Teď

už jděte, konetáble, spoléhám na vás!“

Když Kral vyšel z místnosti, Burk si povzdechl: „Královské

řemeslo nepřináší jen samé výhody! Dopřejte mi to potěšení a

povečeřte dnes se mnou. Možná, že to bude na dlouho naše poslední

pořádné jídlo. Slyšel jsem, že vojenská kuchyně není zrovna pro

labužníky.“

Ke svému překvapení zastihl Mark v ložnici Minu. „Manžel vás

prosí, abyste od něho přijal toto sukno. Díky králi a vám je teď náš

obchod stále plný zákazníků. Musíme každou chvíli doplňovat

zásoby zboží.“

Po kratší odmlce pak dodala s posmutnělým výrazem v tváři:

„Odjíždíte znovu do války?“

„Takový už je život potulného rytíře.“

Mina přistoupila těsně k pozemšťanovi a se sklopenými zraky

hlesla:

„Mohla bych vás, než odjedete, požádat ještě o jedno potrestání?“

Mark rozevřel paže a mladá žena se mu okamžitě schoulila v

náručí.

* * *

„Sire, nepřítel je v dohledu,“ hlásil téměř slavnostně konetábl.

Po dvoudenním pochodu dorazilo královské vojsko k Wargovo

ležení. Jeho oddíly, ozářené právě vycházejícím sluncem, stály

nechráněny uprostřed holé pláně.

„Ne, že by jich bylo nějak mnoho,“ konstatoval napůl

překvapeně, napůl spokojeně konetábl. „Tak stovka, ne víc a téměř

samá pěchota.“

Pěšáci, rozestavění ve dvou řadách, se kryli za nezvykle velké

štíty. Warga, na koni stejně mohutném jako byl on sám, se nedal

85

přehlédnout. Doprovázeli ho čtyři další jezdci a celá skupinka se

držela v týlu pěchoty.

„Vypadá to, že náš Neznámý má slušnou zásobu identických

androidů,“ vyslal Ray k Markovi.

„Jsou tam ještě další roboti?“

„Zdá se, že je sám…“

Mark se cítil nesvůj. Něco tady nehrálo. V noci poslal Raye na

průzkum z ptačí perspektivy. Ten nezjistil žádné protivníkovy

zálohy ukrývající se jak v blízkém, tak vzdálenějším okolí.

„Jediný útok naší jízdy je smete jako velká voda,“ holedbal se

Kral. „Za necelou hodinu bude z Wargy zajatec nebo mrtvola!“

„Co vy si o tom myslíte, messire Marku?“ zeptal se mladý král.

„Rád bych věděl, kde je nastražena past!“

„Co tím chcete říci?“ reagoval konetábl dotčeně.

„Nepřítel by se neměl nikdy podceňovat.“ Konetábl zrudl. Přesně

stejná slova mu nedávno vmetl do tváře Warga. „Bývalý král

dokázal, že je velmi dobrým stratégem. Určitě je si vědom naší

početní převahy. Jestliže tady na nás celé dva dny čekal, znamená to,

že chce, aby se bitva odehrála právě tady. A já se ptám, proč?“

Slunce už začínalo hřát a mladý král stále váhal s útokem. V

jednu chvíli udeřil Marka do tváře světelný záblesk. Naleštěné štíty

nepřátelských pěšáků odrážely sluneční paprsky.

Baron Rikor, který si i přes časnou ranní hodinu již několikrát

vydatně přihnul z polní láhve, se neudržel a vybuchl:

„Všechny tyhle moudré řečičky mají jenom zamaskovat něčí

zbabělost! Já teď ukážu králi, jak se má chovat pravý šlechtic!

Kupředu!“

Vrazil koni ostruhy do slabin a mohutným skokem vyrazil vpřed.

Asi dvacet jezdců ho následovalo. Silný Spartakův hlas naštěstí

zabránil, aby se zbytek jízdy vrhl za Rikorem.

Mark napjatě sledoval baronův nenadálý výpad. Jeho oddíl byl

již necelých sto kroků od nepřítele. Wargovi vojáci náhle jako jeden

muž naklonili své štíty tak, aby co nejvíce odrážely sluneční paprsky

a řada pěšáků se srazila těsně k sobě. Rychle cválající koně urazili

ještě několik metrů. Náhle zvířata s bolestivým ržáním zpomalila a

začala se stavět na zadní nohy. Král a jeho družina, zkamenělí

86

údivem, viděli, jak oděvy jejich útočících druhů jeden po druhém

vzplanuly. Nešťastníci, proměnění v živoucí pochodně, zděšeně

seskakovali z koní a prchali se na všechny strany. Po několika

krocích se zhroutili na zem a váleli se v prachu v marné snaze uhasit

smrtící plameny. Po třech minutách zbylo z útočné linie jen několik

zmateně pobíhajících koní bez jezdců.

Ohromený konetábl s vytřeštěnými zraky mumlal sotva

slyšitelným hlasem:

„Co je tohle za ďáblovo dílo? Warga musel uzavřít smlouvu se

samotným peklem!“

„Ale kdepak,“ ozval se Mark rezolutním tónem. „Jejich lesklé

štíty odrážejí sluneční paprsky podobně jako zrcadla. To je

všechno.“

Ray mu psychicky potvrdil jeho názor.:

„Máš pravdu, až na jeden detail: štíty odrážejí dvacetkrát víc

energie než na ně dopadá!“

„Co proti tomu můžeme dělat?“ zeptal se Burk.

Bezradný Kral zakroutil hlavou v gestu, vyjadřujícím, že řešení

situace je nad jeho síly. Mark, který chtěl za každou cenu předejít

tomu, aby zbytek vojska zachvátila panika, okamžitě zareagoval:

„Konstábl zůstane s pěšáky tady! Baron Spartak s polovinou

jízdy provede široký obchvat nepřítele zleva. Já s druhou polovinou

udělám totéž na pravém křídle. Dostaneme se tak Wargovi a jeho

žoldnéřům do zad. Ale co je nejdůležitější, budeme mít slunce proti

sobě! Pokud se protivník pohne vpřed, Kral okamžitě ustoupí.

Udržujte si stále nejméně třistametrový odstup. Není žádnou

potupou odmítnout nečestný boj.“

Mark tasil meč, pozdravil jím krále a zavolal na odjíždějícího

Spartaka:

„Barone, mějte na paměti, že musíte mít slunce stále před sebou!“

Ray, cválající po Markově boku, vyslal:

„Doufejme, že android nemá v záloze další podobné

překvapení.“

„Pokud uvažoval přísné logicky, předpokládal, že bude tepelným

šokem zmasakrována většina jezdectva a ostatní dokoná vzniklá

panika. Ten hlupák Rikor byl alespoň k něčemu užitečný, protože

87

přiměl Wargu předčasně odhalit jeho léčku.“

Skupina jezdců vedená Markem už míjela bok nepřátelské

formace. Pozemšťan vrhl pohled na slunce, aby se ujistil, že jsou již

v bezpečí před smrtícími odrazy jeho paprsků.

„Musíme věřit, že ty štíty nejsou opatřeny příliš výkonnými

autonomními generátory.“

Warga si uvědomil hrozící nebezpečí. Změnil tvar svého

seskupení tak, aby měl chráněné boky a rozkázal postupovat vpřed.

Konetábl řídící se Markovým pokynem však nařídil stejným tempem

couvat. Někteří jezdci při pohledu na lesknoucí se štíty zaváhali a

zpomalili postup. Mark jim nedal čas na dlouhé úvahy: rychle

zavelel k rozhodujícímu útoku.

„Zvyš kapacitu ochranného pole,“ vyslal Ray, „kdoví, co

všechno se ještě může stát.“

Tentokrát se naštěstí jeho obavy ukázaly liché. První linie

renegátových žoldnéřů tyla snadno prolomena. Mark se rázně zbavil

jednoho pěšáka, který se pověsil na zadek jeho koně, a zaútočil na

druhou řadu. Ta odolávala o něco déle než první. Pozemšťan kolem

sebe máchal divoce mečem a jeho kůň si svým hrudníkem razil cestu

vpřed. Málem ho zaskočilo, když před sebou uviděl Spartakovu tvář.

Ten na druhém křídle napodobil jeho manévr a teď se obě skupiny

spojily.

„Vítězství je naše!“ řval baron z plných plic a snažil se probít k

Wargovi.

Dva z nepočetné skupiny jezdců, která obklopovala bývalého

krále, se mu postavili na odpor a pokusili se mu zahradit cestu. Pod

mohutnými údery jeho meče se však rychle zřítili ze sedel na zem.

Jejich pán zřejmě usoudil, že situace je beznadějná a dal se

tryskem na úprk. Spartak se ho jal pronásledovat, ale vzdálenost

mezi nimi se viditelně zvětšovala.

„Baron nemá žádnou šanci ho dostihnout,“ vyslal Ray. „Wargův

kůň je také robot!“

Útěk vrchního velitele způsobil, že jeho zbylí přívrženci začali

hromadně skládat zbraně. Mark musel mírnit barona, který zjevně

neměl v úmyslu přidělávat si starosti se zajatci. Nakonec se podařilo

poražené nepřátele shromáždit na jedno místo a rozestavit kolem

88

nich silnou stráž.

„Já bych se s těmi zrádci nepáral, všichni by měli skončit na

popravišti,“ nespokojeně vykřikoval baron.

„Na to je vždycky dost času,“ opáčil Mark, „nejprve bychom je

měli vyslechnout a zjistit, co jsou zač.“

Ukázal na jednoho zajatce, který vypadal inteligentnější než

ostatní a pokračoval:

„Začněme třeba támhle s tím.“

Baron přikázal strážným přivést zajatého vojáka. Muž se před

nimi vrhl na kolena.

„Budeš po pravdě odpovídat na naše otázky, jinak tady na místě

přijdeš o hlavu,“ zaburácel na nebožáka Spartak. „Odkud jsi?“

„Z jedné vesnice ležící na vašem panství, pane. Před třemi dny se

u nás objevil král… vlastně… mysleli jsme, že je stále ještě král.

Nechal shromáždit všechny muže schopné nosit zbraň.“

„Proč jste ho poslechli?“

„Hrozil, že každého, kdo odmítne, dá pověsit! Pochodovali jsme

potom od jedné vesnice ke druhé a v každé král… vlastně Warga…

naverboval nějaké další muže.“

Spartak vztekle zavrčel:

„Ten prokletý Warga mě kvůli svému vojsku snad připravil o

všechny poddané.“

„A dál?“ pobídl ho netrpělivě Mark.

„Včera nám král… promiňte… zrádce Warga, rozdal kopí, meče

a štíty.“

„Kde je vzal? Kdo mu je opatřil?“

„Nevím, messire, přísahám. Když jsme se ráno vzbudili, všechny

zbraně už byly naskládány před královým stanem! Dlouho

vysvětloval, jak je používat, hlavně štíty. Moc jsem tomu

nerozuměl, ale dělal jsem, co řekl. Nic víc nevím! Řekl jsem vám

celou pravdu!“

„Vypadá to, že nelže,“ pronesl polohlasně Mark k baronovi. „Od

ostatních se nic víc nedozvíme. Myslím, že je na čase vrátit se ke

konetáblovi. Musí se už k smrti nudit.“

Skupinka opouštěla drobným klusem bojiště. Ray se spojil

psychicky s Markem:

89

„Prohlédl jsem si důkladně štíty. Je to velice jednoduché a

přitom účinně zařízeny: Sluneční energie je zachycována a

skladována v jakýchsi kondenzátorech. Když jsou dopadající

paprsky dostatečně intenzívní, je celá energie naráz vyzářena.“

„Náš protivník tím podal důkaz o jisté zdrženlivosti. Připadá mi

to, jakoby nechtěl příliš drasticky porušit zákon o nevměšování.

Nenápadně vyřaď celý mechanismus z provozu, aby naši přátelé

nepodlehli pokušení si sami vyzkoušet jak to funguje.“

* * *

Večer po vítězné bitvě pozval král své šlechtice na

improvizovanou večeři pod širým nebem.

„Stále se užírám vztekem, že mi ten bídák Warga unikl,“ mručel

s plnými ústy Spartak.

„Měl vynikajícího koně,“ utěšoval ho Mark. „Ani jedno z našich

zvířat by nestačilo dlouho tempu, které nasadil.“

Konetábl, rozladěný, že se nemohl zúčastnit boje, poznamenal

profesorským tónem:

„Jednoho osamělého muže se nemusíme obávat! Bude rád, když

někam zaleze do díry jako jezevec a už o něm nikdy neuslyšíme.“

„Kdo ví?“ zamumlal si pro sebe Mark.

Burk, který to zaslechl, na něho tázavě pohlédl. Instinktivně

věděl, že jeho přítel je mnohem chytřejší než všichni ostatní.

„Co si o tom myslíte, messire Marku?“

„Warga sem přitáhl ze severovýchodu. Baron Spartak by se měl

vrátit na své panství zajistit jeho ochranu. Zabrání tím, aby se tam

náš nepřítel znovu nevydal sbírat vojsko. Navíc v případě

nenadálému útoku vytvoří Spartak první obrannou linii a poskytne

tak konetáblovi čas shromáždit vojsko a přijít mu na pomoc.“

Návrh se setkal se souhlasem krále i šlechticů. „Nyní,“ promluvil

znovu Mark, „se omlouvám králi za to, že se dotknu jeho bolestných

vzpomínek, ale rád bych se něco zeptal. Jestli tomu dobře rozumím,

Warga se objevil asi před třemi lety. Odkud se tu vzal?“ Odpověděl

mu Kral:

„V nejvzdálenějším cípu království na severovýchodě leží jedno

90

malé hrabství, Sark. Bylo vlastně uměle zřízeno králem Klírem, aby

tvořilo jakousi hráz proti nájezdům barbarských kmenů z východu.

Od vlastního království jej oddělují hluboké lesy, o kterých se

vyprávějí nejrůznější podivné historky. Tahle skutečnost bránila

významnějšímu styku s obyvateli hrabství, kteří jsou odkázáni

víceméně sami na sebe.“

„Myslíte si, že Warga uprchne právě tam?“

„Je to možné.“

„Je-li tomu tak, může tam v klidu postavit novou armádu.“

„Tentokrát se ale už nenecháme překvapit,“ prohlásil sebejistě

konetábl.

„Nebýt nechtěné oběti barona Rikora, byla by teď jedna polovina

našeho vojska usmažená a druhá na útěku. Jak si můžeme být jisti,

že Warga nevymyslí nějakou další ďábelskou lest?“

„Lidský duch má své hranice…“ Kral se na okamžik odmlčel,

než váhavě dodal: „Ovšem není to vyloučené.“

Pozemšťan se obrátil na krále:

„Chtěl bych hned zítra ráno vyrazit směrem na Sark a

prozkoumat jeho okolí. Musíme mít jistotu, jestli tam Warga je či

nikoli.“

Přítomní šlechtici bez váhání souhlasili. Představa, že cizinec,

který má takový vliv na krále, zmizí na nějaký čas někde v

horoucích peklech, jim nebyla proti mysli. Jejich obličeje se však

protáhly, když Burk navrhl:

„To je velice nebezpečný úkol. Je třeba, abyste měl silný

ozbrojený doprovod. Vyberte si s sebou kolik lidí chcete.“

„Stačí mi pouze můj zbrojnoš Ray. Neodjíždím do války, ale na

průzkum a jeden potulný rytíř nevzbudí takovou pozornost, jako

celý královský oddíl.“

Král musel pozemšťanovu námitku uznat, ale neodpustil si

přátelskou radu:

„Dávejte na sebe pozor, messire Marku. Moc mi záleží na tom,

abyste se vrátil k mému dvoru!“

91

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

13

92

Tři dny! Mark a Ray už byli v sedlech celé tři dny! Neúrodné

pláže se střídaly s křovinatými porosty. Slunce se sklánělo k obzoru

a pozemšťan povzdychl.

„Docela rád bych dnes večer už konečně našel nějaké přístřeší.

Dvě noci pod širým nebem mi docela stačily. Naši milí úředníci

budou určitě tvrdit, že jsme zbytečně ztráceli čas. Mohli jsme použít

náš modul…“

„Lepší ztratit čas, než přijít o život,“ odpověděl vážně Ray. „Spíš

se domluvíš se samotným ďáblem, než s úředníky. Navíc jsme

tenhle problém už jednou rozebrali. Není důvod, aby náš neznámý,

který disponuje androidy, nevlastnil také radar. Pak by stačila jediná

řízená střela a bylo by po modulu i po nás…“

Ray si pozorně prohlížel horizont.

„Támhle za těmi křovisky vidím stoupat kouř.“

„Není kouře bez ohně,“ pospíšil si s příslovím Mark. „A kde je

oheň, mohl by být i hrnec a v něm něco k snědku… Konečně bych

mohl vynechat výživné tabletky.“

Pobídli koně do klusu a brzy se před jejich zraky vynořila ubohá

chatrč z lepenice. V okamžiku, kdy před ní zastavili a chystali se

seskočit na zem, vyběhla ze stavení stará žena. Vrhla se před nimi na

kolena a sepjala prosebně ruce.

„Slitování, velkomožní páni, slitujte se! Nemáme už vůbec nic!

Před týdnem tady byli vojáci a odvedli mi muže a syny. Dokonce i

toho nejmladšího.“

„Uklidněte se,“ řekl Mark smířlivým tónem. „Nechceme vám

ublížit, potřebujeme na dnešní noc jenom střechu nad hlavou.“

Vylovil z kapsy zlaťák a podal ho ubožačce. Žena na okamžik

zkameněla údivem. Potom rychle chňapla po minci a dlouho si ji

prohlížela. Když se ujistila, že je pravá, její ústa se roztáhla

úsměvem, který odkryl žluté zuby.

„Dostaneš ještě jednu, když nám dáš něco k večeři.“

V očích se jí znovu objevil strach.

„Pane, vojáci mi všechno vzali. Budete se muset spokojit s

polévkou z bylin.“

„Je tady v okolí nějaká zvěř?“

„Králíků je tu plno, ale jakmile se k nim přiblížíte, utečou do

93

nory. Můj muž je dokázal lovit do pastí, ale já to neumím.“

„Přilož na oheň! Můj zbrojnoš je dobrý lovec…“

* * *

Skutečně, o necelou čtvrthodinu později se Ray vynořil z lesa a

přinášel dvě zvířata podobná velkým králíkům. Stařena se

neubránila radostnému výkřiku. Nato se ve dveřích objevila

mladičká dívka. Ve svých ubohých a potrhaných šatech vypadala

ještě jako dítě. Když spatřila ulovenou zvěř, nadšeně zatleskala a

okamžitě začala své matce pomáhat s přípravou večeře.

Mark, kterého po třech dnech strávených v sedle bolela každá

kost, nahlédl zvědavě do zchátralého stavení. Chtěl se přesvědčit, s

jakým pohodlím může pro dnešní noc počítat. V největší místnosti

stál hrubě tesaný stůl, lavice a několik dřevěných sedaček. Pobaveně

pozoroval, jak se jejich hostitelky otáčejí okolo krbového ohniště.

Jídlo bylo mnohem chutnější, než by se pozemšťan nadál. Maso

zvířat, sice poněkud nedovařené, bylo ale příjemně okořeněno

různými aromatickými bylinami. Obě ženy jedly jako by se vůbec

nemohly nasytit. Děvče, pečlivě obírající každou kůstku, vrhalo na

Marka kradmé pohledy.

„Dnes v noci,“ vyslal pozemšťan, „se vypravíš znovu na lov.

Tyhle nešťastnice téměř umírají hlady. Měli bychom jim opatřit

nějaké zásoby.“

„Dobrá, ale ty si dnes v noci dávej pozor na tu maličkou. Zdá se,

že jsi jí padl do oka. A to už by nebylo jenom porušeni zákona o

nevměšování, ale zneužívání nezletilých…“

„Nech si své rozumy, zbrojnoši. Mluví z tebe bledá závist anebo

uražená ješitnost,“ popíchl Mark androida.

Stará žena, přecpaná k prasknutí, ale blaženě se usmívající,

konečně doprovodila Marka do jakéhosi přístěnku s dřevěnou

palandou pokrytou senem.

„Dobrou noc, messire a nechť vám bůh žehná za vaši dobrotu.“

Pozemšťan, unavený cestováním i dobrou večeří, se okamžitě

uložil ke spánku. Z usínání ho vytrhlo zaskřípění otevíraných dveří.

Po něm následovalo šustění odhazovaných šatů. V následující

94

sekundě se k němu přitisklo mladé, horké tělo. Mark, vyvedený z

míry, zamumlal:

„Nejsi na tyhle věci ještě trochu mladá?“

„Když se tady každou chvíli střídali vojáci, žádný se mě neptal

kolik je mi let a musela jsem jim být po vůli.“ Z hlasu zazníval

nádech lítosti a hořkostí. „Alespoň dnes večer bych si to přála já

sama. Neodháněj mě.“

Jenom světec nebo hora ledu by dokázali odolat takovému

pokušení. Mark nebyl ani jedno, ani druhé!

Ještě než se propadl do slastného víru, zaznamenaly jeho neurony

Rayovu ironickou myšlenku:

„Mé nahrávací zařízení je teď plně zaneprázdněno lovem

králíků. Nemáš se tedy čeho bát. Ale zítra si nestěžuj, jak jsi hrozně

unavený, protože sis neodpočinul.“

* * *

Nedlouho po východu slunce už seděl Mark za stolem a okusoval

králičí stehno. Obsluhovala ho mladá dívčina, jejíž obličej zářil

radostí. Její matka se zasněným výrazem polohlasně pronesla:

„Děkuji, pane rytíři. Ani nevíte, jak jsem ráda, že bylo té malé

dopřáno prožít alespoň několik šťastných okamžiků! Kdoví, jestli

nebudou jediné v jejím životě.“

„Je to odsud ještě daleko do Sarku?“ pospíšil si Mark změnit

téma rozhovoru.

Žena ukázala na sluneční kotouč, stojící nízko nad obzorem.

„Jestli se tam opravdu chcete dostat, musíte jet asi půl dne tím

směrem. Dorazíte k okraji lesa, kterému se říká prokletý. Kdysi se

přece jenom občas podařilo někomu tím peklem projít. Teď už se o

to dlouho nepokusila živá duše. Vraťte se raději tam, odkud

přicházíte, rytíři, věřte staré ženě.“

„Díky za radu, ale nemůžeme se jí řídit ani kdybychom chtěli.

Nechci vám dávat plané naděje, ale může se stát, že se už brzy

shledáte s mužskými členy vaší rodiny. Warga byl poražen a jeho

vojáci, tedy ti, kteří nepadli v boji, dostali milost a mohou se vrátit

do svých domovů. Nezbývá vám tedy než čekat a doufat.“

95

Oba jezdci se po snídani vzdálili drobným klusem.

Jak žena předpověděla, kolem poledne dorazili na okraj

rozsáhlého lesního porostu.

„Konečně si budeme moci trochu odpočinout v chládku,“

vydechl s úlevou Mark, který měl čelo zmáčené potem.

Po krátké zastávce se vnořili pod klenbu stromů. Jejich zpočátku

rychlý postup se stával čím dál obtížnější a pomalejší. Hustý podrost

z trnitých keřů rozdíral koním kůži a zvířata stále častěji odmítala

postupovat vpřed.

„Není tady ani památky po nějaké stezce,“ komentoval to

znechuceně Mark. „Budeme si muset prosekávat cestu mečem.

Lepší bude postupovat dál pěšky a koně pustit, ať si jdou po svých.“

Ray musel uznat, že jeho přítel má pravdu. Kráčel první a razil

průchod ve změti křovin a větví. Klenba stromů byla tak hustá, že

světlo se jen s námahou prodíralo dolů. Ráz lesa se poznenáhlu

změnil. Z vlhké půdy pokryté mechem stoupal pronikavý pach

tropického pralesa. Z větví před nimi viselo několik dlouhých,

bílých vláken. Mark se už nestačil zamyslet nad jejich původem ani

účelem. Na Raye se prudce snesla jakási obří pavoučí síť a srazila ho

na kolena. Vzápětí mu na ramenou přistálo monstrózní, děsivě

vyhlížející stvoření. Kulaté tělo v průměru téměř dvou metrů a

tloušťce asi půl metru, osm silných končetin obrostlých dlouhými

chlupy a především hlava trojúhelníkového tvaru s vypoulenýma

složenýma očima a s úzkými ústy, ze kterých vyčnívaly dva jedovaté

zuby a dlouhý sosák.

„Proboha, Rayi, vstaň!“

„Nejde to! Ta vlákna jsou hrozně pevná a jak schnou, smršťují

se. Už teď dosahují tahu několika kilogramů.“

„Použij dezintegrátor!“

„Nemohu! Moje levá ruka je zkroucená opačným směrem.“

„A co laser?“

„Pokusím se upálit nejbližší vlákna, ale bude to chvíli trvat.“

Dvakrát po sobě vytryskl rudý paprsek a přeťal jedno z bílých

vláken. Pavouk, překvapený, že jeho kořist nepřestává vzdorovat, se

pokusil vrazit své jedovaté zuby do Rayovy šíje.

„Marku!“ Androidův hlas zněl až nepřirozeně lidskou úzkostí.

96

„Můj ochranný štít je nastavený na nízký výkon. Jed téhle bestie

obsahuje velmi těkavé látky, které pronikají silovým polem spolu se

vzduchem.“

Silový štít byl konstruován tak, aby odpuzoval jen pevné látky a

kapaliny. Kdyby tomu tak nebylo, jeho majitel by se rychle udusil.

„Je silně korozivní. Za pár minut mi rozleptá mou umělou pokožku a

pronikne k elektrickým obvodům. Přivolám ti ještě modul, aby ses

mohl vrátit na Neptuna. Nemůžeš pro mě nic udělat. Sbohem!“

Marka zaplavila vlna divokého vzteku. Jeho jediný přítel přece

nemže skončit jako kořist téhle odporné příšery. Vytáhl meč z

pochvy a zasadil monstru silný úder do břicha. Na tlusté chitinové

vrstvě, kryjící tuto partii pavoukova těla, to však zanechalo sotva

znatelné škrábnutí. Útok přesto zvíře překvapil. Otočilo se a upřelo

na Marka své složené oči. Ten o několik kroků ustoupil doufaje, že

tak vyláká obludu ven z její sítě. Jeho předpoklad mu vyšel. Pavouk

vyrazil vpřed rychlostí, kterou by od něho vzhledem k objemu jeho

těla málokdo čekal. V okamžiku, kdy ho od nečekaného protivníka

vtělilo jen pár centimetrů, zapnul Mark svůj ochranný štít na plný

výkon. Silové pole odmrštilo zvíře prudce zpět. Obluda se odkulila o

několik metrů, ale v mžiku byla zase na nohou. Naneštěstí si všimla

Rayova úsilí o osvobození a rozhodla se vrátit ke své kořisti v síti.

Ve chvíli, kdy nevšímavě míjela Marka ve vzdálenosti necelého

metru, bodl pozemšťan vší silou do odporného těla. Čepel pronikla

chitinem a zabořila se do měkkého podkladu. Mark, nedbaje na

prudké údery zmítajících se končetin, znásobil své úsilí. Hrot jeho

meče pronikl naskrz tělem pavouka a zabodl se do země. Mladý muž

těžce oddychujíc a se srdcem bušícím až k prasknutí, se opřel o

zbraň celou svou vahou, dokud se jeho meč nezabořil až po jílec.

Teprve pak uskočil rychle nazpět. Monstrum přibodnuté k zemi

sebou divoce zmítalo. Z rány mu vytékala nazelenalá, páchnoucí

tekutina.

„Rayi, pospěš si! Nevím, jestli jsem ho zranil smrtelně. Může se

každou chvíli vyprostit.“

„Už mi zbývají jen tři vlákna. Pak budu mít volnou levou ruku.

Tak, a je to! Honem ustup, použiju na zbytek dezintegrátor.“

Marka oslnil fialový záblesk. Android se pomalu zvedl i se sítí na

97

bedrech. Tento pohled zjevně popudil pavouka, který znásobil své

úsilí o uvolnění z bolestivého zajetí.

„Dávej si pozor,“ varoval androida Mark. „Vypadá to, že se mu

podaří vyrvat meč ze země.“

Série laserových zášlehů upálila všechny čtyři končetiny na jedné

straně těsně u pavoukova těla. Článkované pazoury dopadly na zem,

kde sebou ještě křečovitě škubaly.

„Proč jsi nepoužil dezintegrátor?“

„Chci nejdřív získat zpět tvou zbraň.“

Ray se otřásl, aby ze sebe shodil zbytek vláken, z nichž některá

byla tlustá jako kabely vysokého napětí. „Ten hnus drží jako

namazaný lepem!“ zavrčel.

Na jeho šíji a v místě lopatek bylo přes díry v kabátci vidět jeho

syntetickou pokožku, která teď měla granulovitý povrch s četnými

drobnými prohloubeninami. Když se konečně zbavil zbytků sítě,

zamířil k zmrzačené obludě, která sebou stále ještě divoce škubala.

S pomstychtivým výrazem jí nejprve odřízl laserem jedové zuby.

Potom prudkým pohybem vytrhl meč z rány a uskočil opět. Vzápětí

ukončil fialový záblesk existenci nebezpečně obludy. Mark se s

úlevou svalil do trávy a utíral si zpocené čelo.

„Doufám, že jsi to všechno nahrál. Služba bude mít alespoň co

nabídnout televizním tvůrcům hororů. Nebylo by špatné stát se jako

neohrožený mladý hrdina miláčkem mladých diváků.“

„Je mi velice líto, ale musím tvé herecké ambice zklamat. V té

poloze, v jaké jsem se nacházel, jsem nemohl tvůj hrdinský čin

zaznamenat. Přesto ti děkuji. Ta bestie mě málem připravila o mé

obvody. Až se vzpamatuješ ze svých emocí, mohli bychom

pokračovat v cestě.“

Přiblížila se noc a les stále nebral konce. Našli si proto místo na

malé mýtině, v jejíž blízkostí tekl potok, kde Mark uhasil svou

žízeň. Když vsedě opřen zády o kmen stromu cucal výživnou

tabletku, ozval se Ray ustaraným tónem:

„Ty různé předchozí šarvátky a teď ta bitva s pavoukem

vyčerpaly už polovinu energetických zásob tvého generátoru v

ochranném opasku. Moje rezervy už také značně poklesly. Říkám si,

jestli by nebylo moudřejší vrátit se na Neptun a doplnit si

98

energetické zásoby…“ Mark zavrtěl odmítavě hlavou.

„Situace ještě není tak kritická a navíc jsme příliš blízko svého

cíle, než abychom riskovali odhalení.“

Ray, ač nerad, souhlasil. Nasbíral hromadu dříví a rozdělal oheň.

Mark se natáhl na silný mechový polštář a zavřel oči. Bezděčně se

mu vybavila mladičká dívka, se kterou strávil předchozí noc.

Uvědomil si, že ani nezná její jméno.

„Spi!“ ozval se ironicky Ray. „Trochu samoty a odříkání ti udělá

jedině dobře…“

99

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

14

100

„Marku! Vstávej! Honem, rychle!“

V Rayově volání bylo tolik úzkosti, že Mark se okamžitě probral

a vyskočil. Časné svítání zalévalo mýtinu bledým, pochmurným

svitem. Na břehu potoka se cosi hemžilo. Mark si protřel nevěřícně

oči. Snad stovky chobotnic s těly velikostí zralého melouny vylézaly

z vody a kmitaly přitom svými chapadly. Několik těchto hlavonožců

se už přichytilo na těle androida. Než stačil odtrhnout jednoho, měl

na sobě dva další.

„Ten hnus má na sobě nějaké zvláštní přísavky, které ho udrží na

povrchu silového pole. Ustup dál od potoka, neradi se opouštějí dál

od vody.“

Jeho hypotéza však byla vzápětí vyvrácena. Chobotnice

pokračovaly ve svém postupu na suchou zem a to dokonce nečekaně

rychlým tempem. Mark klopýtl a málem upadl. Jedno ze zvířat,

rychlejší než ostatní, ho dohnalo a chytilo za nohu. Přemohl odpor,

vzal do ruky slizké stvoření a zakroutil s ním, jak to vídával dělat

rybáře na břehu Středozemního moře. Fungovalo to i tady. Po

několika záškubech povolil hlavonožec sevření a spadl na zem. Toto

krátké zdržení však stačilo, aby dalších nejméně deset jeho druhů

Marka téměř dostihlo. Ten nastavil svůj ochranný štít na maximální

výkon. Teď se nacházel uprostřed jakéhosi poklopu o průměru asi

pěti metrů, na jehož povrch se přichytily chobotnice. Neustále jich

přibývalo. Mark zřetelně rozeznával jejich přísavné bradavky. Z

některých se vysunula jakási žihadla, ze kterých prýštila žlutá

tekutina, jež se při styku se silovým polem okamžitě vypařovala.

„To jsou zažívací šťávy, mimořádně žíravé,“ vysvětloval Ray.

Mark byl prozatím v bezpečí, nemohl se však v této situaci

zapojit do boje. Ray neúnavně drtil rukou hlavy útočníků. Občas

použil laseru. Uběhlo možná dvacet minut a zvířat neubývalo.

„Marku, nevidím jiné řešení než použít antigrav. Až budu ve

vzduchu, zbavím se těch potvor, co se na mne nalepily. Potom to

dezintegrátorem vyčistím kolem tebe. Hlavně se teď nehýbej.“

V okamžiku, kdy se chtěl Ray vznést, rozrazil vzduch ostrý,

vysoký skřek. Mark koutkem oka zahlédl ptáka podobného

červenému racku s křiklavě žlutým zobákem a s pařáty opatřenými

mohutnými drápy. Dravec uchopil chobotnici do spárů, jediným

101

klovnutím zobáku jí roztrhl tělo a pak se s ní vznesl vzhůru. Červení

rackové byli najednou všude kolem, přilétali v celých hejnech,

odnášeli svou kořist a zase se vraceli, jako v nějakém vražedném

balenu. Hlavonožci, kteří přežili první nájezdy vodních ptáků, se

snažili rychle dosáhnout potoka, kde by se mohli ukrýt. Predátorů

bylo však tolik, že se to podařilo jen málokterému z nich.

Za chvilku nebyla na povrchu neviditelné koule obklopující

Marka žádná chobotnice.

„Tihle roztomilí ptáčkové jsou velice užiteční tvorové,“

neodpustil si Ray ironickou poznámku. „Škoda, že nepřilétli o něco

dříve. Ušetřili by mi spoustu práce.“

„Hlavně, že dorazili včas. Už se mi to začínalo zajídat. Kde se

tady ty bestie vzaly?“

„Nevím, stál jsem právě na břehu potoka a chtěl ti chytit pár ryb

k snídani, když se náhle objevily. Než jsem si stačil pořádně

uvědomit co se děje, byla jich tam už spousta. Pod břehem musí být

nějaká jeskyně, kde se ukrývají a odkud se vydávají lovit zvířata,

která sem chodí po ránu pít.“

„Mám pocit, že je nejvyšší čas, abychom už byli z toho lesa

venku. Teď už chápu, proč se mu říká prokletý…“

„Nejdřív si ale vezmi výživnou tabletku, musíš načerpat trochu

sil.“

Podal Markovi bílou pastilku, kterou jeho přítel vsunul do úst.

„Za dané situace je víc než nepravděpodobné, že by se tady

promenovali nějací domorodci. Použijeme tvého antigravu a

vzneseme se těsně nad koruny stromů. Získáme tak spoustu času a

bude to příjemnější než kdybychom se museli prosekávat tím

zeleným peklem.“

„To má logiku,“ uznal Ray. „Chyť se mě za krk a jde se na to.“

* * *

Les náhle skončil a byl vystřídán mírně zvlněnou planinou. V

dálce se tyčila silueta mohutného hradu.

„Zvláštní,“ poznamenal Ray, když s Markem na zádech měkce

dosedl na zem. „Ta stavba je přesnou kopií hradu, který otroci

102

stavěli v Sile. Není mi jasná funkce té vysoké věže bez oken.“

Mark ukázal na velkou osadu, ležící asi míli od opevněného

místa. „Zdá se mi rozumnější zajít nejdřív tam, než rovnou zabušit

na bránu hradu. Třeba tam mají nějakou útulnou hospůdku, kde by

se dalo pojíst a získat pár informací.“

Pozemšťan, povzbuzený vlastní představou, vyrazil vpřed

rázným krokem. Asi uprostřed odpoledne došli oba přátelé k okraji

vesnice. Bylo to spíš menší městečko a kupodivu nebylo chráněno

žádnou hradbou, dokonce ani jednoduchou palisádou. Místní

obyvatelé se v těchto končinách zřejmě neobávali žádného útoku,

nebo měli naprostou důvěru v ochranu své nedaleké vrchnosti.

Příchod cizinců nevyvolal téměř žádný zájem. Kdykoli se

přiblížili k nějakému domorodci, ten rychle odvrátil pohled a

obloukem se jim vyhnul. Markovi se nakonec přece jenom podařilo

oslovit jednoho vysokého chlapíka.

„Kde je tady nějaký hostinec?“

Muž ukázal prstem na jeden dům a potom zmizel, jako by mu

hořelo za patami. Příchozí vstoupili do místnosti s nízkým stropem,

kde bylo všeho všudy asi jen půl tuctu stolů. Pouze dva z nich byly

obsazeny. Přišourala se k nim obtloustlá hostinská obutá do dřeváků,

s unaveným výrazem ve tváři. Mark objednal džbán vína. Žena

přikývla a bez jediného slůvka se stejně elegantním způsobem

vzdálila.

„Všimni si, že téměř všichni mají na krku obojky s vysílačem!

Těžko se nám tady podaří utajit před naším neznámým svou

přítomnost.“

„Teď už chápu, proč jsou tak zamlklí a uzavření. Časem si

uvědomili, že přílišná upovídanost jim může přinést spoustu

nepříjemností.“

Hostinská se vrátila a postavila před ně na stůl džbánek a dva

cínové poháry. Mark ukázal na maso opékající se na rožni a rozevřel

dlaň, ve které byl zlaťák. Tato pantomima ženě zřejmě vyhovovala,

protože přikývla a dokonce se pousmála. Potom se vzdálila o

poznání rychlejším krokem.

Mark, vyhladovělý namáhavým putováním, jedl s chutí. Mozek

mu však přitom nepřestával pracovat.

103

„Je zbytečné se tady zdržovat, nic nového tu nezjistíme. Klíč k

hádance se ukrývá na hradě.“

„Jak se tam chceš nechat pozvat?“

„Už jsme ztratili dost čau. Dnes v noci tam vnikneme s pomocí

tvého antigravu.“

Když pozemšťané dojedli, vzdálili se aniž by o ně někdo z hostů

při odchodu zavadil pohledem.

Byla už tma a ulice byly jako po vymření.

„Tihle chudáci asi nevedou příliš bujarý noční život,“ neodpustil

si Ray ironickou poznámku.

Bez potíží se dostali z městečka ven. K pevnosti vedla cesta z

udusaně hlíny. Po půl hodině chůze se proti nim z temnoty vyloupla

silueta hradní věže.

„Měj se na pozoru, Marku, mé detektory zachytily biologické

vlny.“

Varování však přišlo pozdě! Asi desítka ozbrojených mužů,

ukrývajících se do té doby v úvoze ze ohybem cesty, obkličovala

příchozí. Všichni na sobě měli dlouhé, splývavě pláště se znamením

rudého kruhu na prsou. Jasně to prokazovalo jejich příslušnost k

Wargově gardě. Ten, který se zdál být jejich velitelem, vysoký

chlapák s širokým hrudníkem, oslovil pozemšťany nesmlouvavým

tónem:

„Je přísně zakázáno pohybovat se v noci v okolí hradu.

Zasloužíte si trest smrti!“

„Jsme potulní rytíři. Zabloudili jsme v lese plném hrozných

příšer a přišli o své koně.“

„Lžete! Nikdo nedokáže projít prokletým lesem.“

„Nám se to ale podařilo, i když nás to stálo málem života. Chtěli

jsme požádat pána tohoto hradu o pohostinství.“

„Žádný cizinec nesmí dovnitř.“

„Berte nás tedy jako vaše vězně,“ nedal se odbýt Mark, „a

odveďte nás.“

Důstojník zavrtěl netrpělivě hlavou.

„Královy rozkazy jsou jasné. Každý, kdo bude přistižen v

zakázané zóně, musí být neprodleně sťat. Dávám vám minutu,

abyste odevzdali své duše stvořiteli.“

104

„Proč nás chcete zabít, když se vzdáváme? Ať o tom rozhodne

váš nadřízený.“

„Nemohu porušovat předpisy! Dovnitř smějí být dopraveny jen

mrtvoly.“

Mark v duchu proklel mužovu zabedněnost, která je nutila k boji

na život a na smrt.

„Chopte se jich,“ zavelel důstojník svým mužům.

Pozemšťané bleskově tasili meče. Mark se uhnul útoku prvního

protivníka a odpověděl prudkým bodnutím do jeho hrudi. Neměl

však čas vychutnat své vítězství, protože už se na něho řítili tři další

vojáci. Rozpoutala se divoká bitka. Stone, který chtěl maximálně

šetřit svůj ochranný štít, musel odrážet rány, které na něj jen pršely,

což mu bránilo ve vlastním útoku. Ray už mezi tím poslal k pánu

dva své nepřátele.

Důstojník, překvapený a rozzuřený nečekaným odporem, chrlil

nadávky stejně tak na cizince, jako na své muže. Z Marka se lil pot a

jeho dech se stal přerývaným. Zdálo se mu, že jeho meč je stále těžší

a těžší. Gardisté byli výborní bojovníci, pečlivě vybraní a dobře

trénovaní. Navzdory své mrštnosti a šermířskému umění byl mladý

muž zasažen do levého ramene a každý pohyb mu působil

pronikavou bolest. Podařilo se mu zranit pouze jednoho protivníka.

Hrozně si přál alespoň na okamžik si vydechnout, ale neměl šanci.

Byl nebezpečně tísněn dvěma vojáky, kteří se chytře střídali ve

svých výpadech a nedopřávali mu ani vteřinku oddechu.

„Pozor!“ zařval náhle Ray.

V tisícině sekundy posoudil android nebezpečí hrozící jeho

druhovi. Mark si v zápalu boje nepovšiml gardisty, který se dostal za

jeho záda a už zvedal oběma rukama svůj těžký meč nad jeho

lebkou. Ray se vrhl zoufalým skokem ke svému příteli. Jeho levička

se v posledním okamžiku vsunula mezi gardistovu zbraň a Markovu

hlavu. Přesto byl úder velice citelný. Ray, zaplavený vztekem a

nenávistí kvůli nebezpečí, které hrozilo jeho příteli, vyrazil do

útoku. Hrotem svého meče proklát gardistovo hrdlo a vrhl bezvládné

tělo pod nohy vojákům dotírajícím na Marka. Ti klopýtli a než

stačili nalézt rovnováhu, android byl u nich. Úderem předloktí

zlomil prvnímu vaz a prudkým kopem do břišní krajiny vyřadil z

105

boje druhého.

„Díky,“ zamumlal Mark a ustoupil o několik kroků, aby se trochu

vzpamatoval.

Na zemi leželo šest mrtvých nebo těžce zraněných muži, ostatní

viditelně váhali s dalším útokem.

„Kupředu,“ rozkřikl se důstojník a sám se vrhl s napřaženým

mečem na Marka.

Kratičká přestávka v boji umožnila pozemšťanovi, aby trochu

nabral dech. Snadno odrazil kvintou útok vedený na jeho hlavu a

vzápětí odpověděl seknutím do boku protivníka. Na šedém plášti se

objevil rudě zbarvený pruh. Muž bez sebe vztekem se bezhlavě vrhl

vpřed. Doslova se nabodl na meč Marka, který se mezitím vrátil do

střehu.

Voják, který přispěchal svému veliteli na pomoc, už stačil

zachytit pouze bezvládné tělo kácející se k zemi. Mark, nikterak

nelačnící po dalších mrtvých, se spokojil s tím, že ho uspal úderem

čepele do spánku.

Ani Ray mezitím nezahálel. Usoudil, že boj se táhne už příliš

dlouho a rychle vyřadil z boje zbývající tři gardisty.

Mark se posadil na zem a čekal až jeho srdce trochu zpomalí svůj

zběsilý tlukot.

„Musím uznat, že to byli vynikající vojáci. Je hloupé, že je kvůli

jejich stupidnímu veliteli musel potkat takový osud. Mimochodem,

musím ti poděkovat. Nebýt tebe, asi bych teď měl silné bolení

hlavy.“

Ray odpověděl až po několika sekundách: „Vzhledem k

prudkostí úderu a nastavené úrovni tvého ochranného štítu tě čekala

přinejmenším fraktura lebky… Já mám ale také problém. Moje

předloktí… vstrčil jsem ho mezi tebe a čepel toho meče. Obávám se,

že to odnesl můj dezintegrátor.“

„Chceš, abychom se vrátili na Neptun?“

„Moje kalkulace potvrzují tvé předpoklady. Přivolávat v téhle

zóně modul by bylo velice riskantní.“

„Nezbývá nám tedy než pokračovat a doufat, že už nás nečekají

podobná překvapení jako bylo toto.“

Ukázal bradou na ležící gardisty.

106

„Bojím se, že naše doufání vyjde naprázdno. Podívej se na tělo

důstojníka, má na krku náramek s vysílačem. Takže nepřítel o nás už

jistě ví.“

„V tom případě bychom sebou měli hodit. Zapni antigrav a

přenes nás před hradby.“

107

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

15

108

O deset minut později vysadil Ray Marka na hradební zeď. Stáli

v téměř naprosté tmě a pozorovali hradní nádvoří. Mark, který viděl

stěží na dva tři metry před sebe, byl odkázán na androidova čidla.

„To je zvláštní,“ řekl android tiše. „Moje detektory

nezaznamenaly přítomnost žádné živé bytosti. Vypadá to, že budova

je úplně prázdná.“

Uchopil Marka a snesl se s ním na nádvoří. „Tamhle je jediný

vstup do věže.“

Byli jen několik metru od dveří, když je oslnilo světlo silného

reflektoru.

„Právě opouštíme středověk,“ ušklíbl se Mark. „Do kterého

období civilizace asi vstoupíme?“

Jeho filozofování však vzalo rychlý konec. Ve dveřích věže se

objevily dvě siluety.

„Jsou to androidi,“ informoval Ray.

Jeden, svírající v ruce meč, se mu okamžitě vrhl v ústrety. Druhý

s roztaženými pažemi vykročil k Markovi s očividným úmyslem

sevřít ho ve smrtícím objetí. Pozemšťan zamířil svým mečem na

jeho lebku a sekl. Dal do úderu všechnu svou sílu i váhu svého těla.

Čepel zasáhla svůj cíl, protože robot se ani nepokusil uhnout. Drtivý

úder jím nikterak neotřásl a pokračoval ve svém rychlém postupu.

Markovi nezbylo než udělat kotoul vzad, aby se vyhnul roztaženým

pažím pokoušejícím se ho uchopit. V zoufalém výpadu vymrštil obě

nohy a vrazil je do podbřišku robota. Stroj byl silou kopu

nadzvednut a s temným zaduněním dopadl na záda. Mark, který se

vzpamatoval první, se odrazil a skočil oběma nohama na hrudník

svého protivníka. Zdálo se mu, že zaslechl slabé zapraskání.

Skutečně! Nárazem se odloupla destička kryjící část robotova krku a

odkryla svazek vodičů. Mark však neměl čas radovat se ze svého,

byť jen částečného úspěchu. Automat se vzpřímil a odhodil jej tak

prudce, že pozemšťan prolétl vzduchem několik metrů a s

žuchnutím dopadl na zem. Instinktivně přitom stačil zvýšit výkon

svého ochranného štítu a ztlumit tak náraz. Generátor to však stálo

dost velkou dávku energie.

Ještě deset takových postrčení a generátor bude na dně, pomyslel

si Mark sbíraje se namáhavě ze země. Android byl už docela blízko

109

a zvedl paži, aby ho uchopil za krk. Mark se k němu natočil bokem,

chňapl ho za zápěstí, nastavil bok a technikou juda přehodil robota

přes rameno. Kdyby to bylo při tréninku na žíněnce, pustil by

okamžitě protivníkovu paži. Teď však sevřel ještě pevněji a v

okamžiku, kdy jeho soupeř dopadl na zem, se zapřel kolenem o jeho

loket. V důsledku nasazené páky se robotova ruka ohnula do

opačného pravého úhlu. Zdálo se, že stroj deformaci své končetiny

nevzal vůbec na vědomí a stejnou silou jako předtím odmrštil Marka

vzad. Náhoda chtěla, že ten dopadl kousek od svého meče, který

předtím upustil. Jeho prsty mechanicky sevřely rukojeti zbraně.

Jeho protivník, zdánlivě ničím neotřesený a vyhlížející se svou

opačně trčící paží téměř komicky, už znovu útočil. Na zlomek

sekundy se před Markovými zraky mihl nepřítelův krk, kde chyběl

plátek materiálu imitujícího pokožku. Jeho paže se instinktivně

napjala a čepel meče vnikla do nekrytého místa, přesekávajíc svazky

miniaturních drátků. Následovala série záblesků doprovázených

praskotem, jak ocel čepele vyvolala krátké spojení obnažených

vodičů.

Robotovo tělo se zachvělo několika silnými záškuby. Stroj se

otřásl a padl obličejovou částí na zem. Ray mu zasadil další dvě

bodnutí do stejného místa mezi lopatkami.

„Teď je konečně jeho generátor vyřazen z provozu!“

„Uf!“ vydechl Mark s úlevou. „Musím se přiznat, že jsi mě pěkně

vyděsil.“

„Vidím, že ty jsi si docela dobře poradil sám.“

„Měl jsem víc štěstí než rozumu. Navíc si myslím, že android mě

měl dostat živého. Kdyby mě chtěl zabít, nedalo by mu to velkou

práci.“

„Tahle bitka se opět pěkně podepsala na našich energetických

rezervách. Všechno teď mluví pro to, abychom odtud co nejdříve

zmizeli. Vrátíme se, až zase zprovozníme své zbraně a dobijeme

generátory.“

Vyčerpaný Mark by nejspíš s Rayovým názorem souhlasil, ale

osud rozhodl jinak. V záři reflektoru se náhle objevila známá

postava, robot, který si nechal říkat Warga. Jejich nepřítel držel v

ruce cosi připomínající velkou pistoli s protáhlou, trychtýřovitě se

110

rozšiřující hlavní.

„Nehýbejte se,“ zaječel svým vysokým, ostrým hlasem. „Tohle je

strašná zbraň!“

Na důkaz svých slov stiskl spoušť. Do země kousek od Marka

udeřil namodralý blesk, který vytvořil hluboký kráter.

„Je to něco na způsob dezintegátoru,“ vyslal Ray. „Jeho výkon

je srovnatelný s obdobnou výzbrojí bojových robotů. Znamená to, že

ani můj ani tvůj ochranný štít mu nevydrží vzdorovat ani celou

minutu.“

„V tom případě bude moudřejší pokusit se vyjednávat,“ uzavřel

mentálně Mark.

Zvedl ruce nad hlavu a zavolal hlasitě:

„Vzdáváme se, messire! Jsem jen obyčejný potulný rytíř,

cizinec…“

„Lžete! Jste rytíř Mark, který bojoval pod korouhví hraběte Luka,

potom zorganizoval útěk otroků a velel dobytí mého hradu. Viděl

jsem vás tam bojovat. Jak jste se dostali až sem?“

„Byla to strašná cesta. Les obývají děsivé příšery. Jen o vlásek

jsme unikli obrovskému pavouku, potom jsme museli prchat před

záplavou chobotnic…“

„Měli jste skutečně až neuvěřitelné štěstí. Proč jste se vydali na

tuto výpravu? Co tady chcete?“

Mark horečně přemýšlel. V dané situaci musel za každou cenu

získat čas. Rozhodl se lhát, ale tak, aby to vypadalo co

nejpravděpodobněji.

„Nový panovník je ještě dítě. Velký vliv na něho mají konetábl a

baron Spartak. Mé zásluhy nebyly vůbec odměněny. Nebylo mi

přiděleno ani to nejmenší léno. Napadlo mě proto, že bych mohl

nabídnout své služby vám. Došel jsem přitom k závěru, že jste

nejspíš uprchl sem.“

„Je možné, že tentokrát mluvíte pravdu. Ale upřímně řečeno dost

o tom pochybuji. Uvidíme zítra! Přejděte támhle k těm dveřím!“

Warga ukázal na přístavek přilepený jednou stěnou k hradbám.

„Strčte do nich!“

Dveře se se zlověstným skřípěním otevřely a odkryly schodiště

vedoucí pod zem, do tmavého sklepení. Dole se míhalo jakési slabé

111

světlo. Sestupovali po vlhkých, kluzkých schodech, na jejichž konci

byla místnost s nízkým, klenutým stropem. Nějaké individuum ležící

do této chvíle na dřevěné pryčně se posadilo a protíralo si oči. Byl tu

zcela jistě humanoid, který však svému druhu nedělal velkou čest.

Mohutný trup spočíval na dvou krátkých nohou ve tvar u písmene O,

jedno rameno bylo posazeno o poznání výše než druhé. Hranatý

obličej s tlustými váčky pod očima byl zarostlý divokým

plnovousem.

„Toroku! Dej je do řetězů! Pán je vyslechne zítra.“

Strážce odemkl nízká dvířka a postrčil k ním vězně. Warga zůstal

z opatrnosti pozadu a sledoval každý jejich pohyb, aby mohl v

případy potřeby zasáhnout. Shrbeni došli do sousední místnosti.

Torok zasadil ladící louč do držáku ve zdi a ukázal Markovi, aby se

postavil k protější stěně. Z té visely dva kovové kruhy na krátkých

řetězech, jejichž druhý konec byl upevněn v kamenné zdi. Žalářník

naučeným pohybem zacvakl okovy kolem Markových zápěstí a

kotníků. Ten se tak ocitl zády ke zdi s mírně rozkročenýma nohama

a rukama roztaženýma nad hlavou. V následujících minutách potkal

Raye stejný osud.

„Tak, Výsosti, je to hotovo.“

Warga se musel hodně sehnout, aby mohl vstoupit do cely.

Pečlivě zkontroloval pouta obou vězňů. Spokojen s výsledkem své

prohlídky se vzdálil. Ještě předtím však důrazně upozornil svého

služebníka, aby dával na zajatce dobrý pozor. Ten se podíval na

Marka a krátce se uchechtl.

„Nechám vám tady louč. Každou hodinu se přijdu podívat, jestli

vám něco nechybí.“

Když za ním zapadla dvířka, Mark nakvašeně zahuhlal:

„Dostali jsme se do dosti nezáviděníhodné situace. Můžeš se

osvobodit, Rayi?“

„Bez laseru to nedokážu. Pokusil jsem se vytrhnout řetězy ze zdi,

ale drží tam příliš pevně. Musíme počkat, až nás sami pustí.“

Plynuly dlouhé, jednotvárné minuty. Mark cítil, jak mu do ramen

vystřeluje bolest. Zavřel oči a pokusil se uvolnit. Náhle ho zaplavil

pocit, jakoby se do jeho neuronů snažila proniknout nějaká cizí

myšlenka. Bylo to jako jemné chvění, vtíravě a vytrvale bušící do

112

jeho spánků. Od svého setkání s jedinečným myslícím rostlinným

společenstvím žijícím na vzdálené planetě byl mnohem vnímavější k

telepatickým jevům. Pokusil se zkoncentrovat své myšlenky na noc

s Minu a promítnout si znovu v duchu všechny momenty jejich

milostných hrátek včetně těch nejchoulostivějších.

„Někdo se pokouší sondovat můj mozek,“ zamručel polohlasně.

„Jediná naše výhoda je, že, jak se zdá, zatím nezjistili, že jsi android.

Pokus se vysílat erotické psychické vlny. Mysli třeba na to, jak ses

miloval s tou komornou, zatímco já obšťastňoval princeznu…

rychle…“

Mark si sám znovu a znovu vyvolával stejné obrazy: ňadra Miny,

její boky, stehna, klín, milování… Neviditelný průzkumník náhle

skončil tak nečekaně, jak začal. Pozemšťan, zcela duševně

vyčerpaný, si hlasitě oddechl. Znovu ucítil svá rozbolavěná ramena.

Pomyslel si, kolik asi tak může být hodin. Kdy už si pro ně konečně

přijdou?

113

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

16

114

Hluk otevíraných dveří probral Marka rázem z polospánku. V

téhle nepohodlné pozici byl schopen nejvýše podřimovat. Vstoupil

žalářník s džbánkem v ruce. Obličej měl zarudlý a oči mu svítily.

Ztěžklým jazykem promluvil:

„Je to od vás hezké, že jste se rozhodli dělat mi tu společnost.

Nudím se sám v téhle díře už celé měsíce. Jó, dříve to bývalo jiné:

některé dny tady bylo tolik vězňů, že jsem je neměl kam… uložit,“

zasmál se skřípavým smíchem. „Byly to zlaté časy. Napadlo mě, že

máte třeba žízeň.“

Zvedl džbán, přiložil jej k ústům a pil hlubokými doušky. Víno

mu stékalo po bradě až na krk a za špinavou halenu.

„Dejte si se mnou ještě jednu sklenici,“ ušklíbl se. „Na vaše

zdraví.“

Tentokrát mu rozlitý mok pobryndal i kalhoty. Celou se šířil pach

vinných výpalků. Marka náhle něco napadlo.

„Když mě pustíš, dám ti tisíc zlaťáků.“

Výše vyslovené sumy způsobila, že v mužových skelných očích

se objevil záblesk zájmu.

„S takovou spoustou zlata,“ pokračoval Mark po kratičké

přestávce, „najdeš plno děvčat, která k tobě budou milá… Budou se

prát o tvou přízeň…“

Torokovo bezděčné trhnutí potvrdilo pozemšťanovi, že uhodil na

správnou strunu.

„Představ si, kolik rozkoše si budeš moci dopřát za pouhé dva

zlaťáky? Být v posteli s mladou, krásnou ženou, ležet v jejím klíně,

tisknout její ňadra…“

„Mlč už,“ vyrazil ze sebe strážce přiškrceným hlasem.

„Tak co, jak se dohodneme? Přijímáš mou nabídku?“

„Nemůžeš mít tolik peněz!“

„To se ví, že ne v mincích, ale mám u sebe dva drahokamy, které

mají ještě větší cenu než tisíc zlaťáků. Dostal jsem je za odměnu od

nového krále v Sile.“

„Musel bych je vidět.“

„Pusť mě a já ti je dám.“

„Ne… nejdřív ty kameny!“

„A slibuješ, že mi potom sundáš okovy?“

115

Po žalářníkově tváři se mihl prohnaný úsměv.

„To ti mohu odpřisáhnout.“

„Dobrá,“ řekl Mark, předstíraje, že nemá ani stín podezření.

„Věřím ti! Podívej se na přezku mého opasku. Je ozdobena tepanou

kovovou hvězdou. Stačí ji pootočit doleva. Tím se otevře tajná

skrýš, do které jsem uložil drahokamy. Potom ale musíš splnit

drahou část naší dohody.“

„To víš, že jo… jistě…“

Torok napřáhl své tlusté, špinavé prsty k Markovi a uchopil do

nich hvězdici. Oči mu přitom svítily lačností.

Neměl se už nikdy dozvědět, co se mu vlastně stalo. V okamžiku,

kdy se ozdoba na přezce pohnula, odhodila ho neznámá síla s

takovou prudkostí, že prolétl vzduchem napříč celou a narazil do

protější stěny. Jeho poledním vjemem byl strašný náraz.

Ochranné silové pole nastavené na plný výkon zlikvidovalo nejen

chamtivého žalářníka, ale přetrhlo okovy věznící Marka. Ten si teď

třel ramena ochromená křečí. Potom došel k bezvládnému Torokovi,

odepjal z jeho opasku svazek klíčů a po několika marných pokusech

našel ten pravý, který osvobodil Raye.

„Ještě nikdy jsem se necítil tak ponížený,“ bručel si android. „Být

přikován ke zdi jako motýl ve sbírce, bez možnosti úniku je silně

deprimující. Zmizme odtud co nejrychleji!“

Tři minuty jim stačily, aby se ocitli venku na nádvoří, které opět

tonulo v úplné tmě.

„Ať už je to sebevíc riskantní, musíme se okamžitě vrátit na

Neptun a doplnit si zásoby energie,“ řekl android.

„Ne! Náš útěk bude nejpozději za pár hodin objeven. Naši

protivníci, ať už je to kdokoli, pochopí, že nepocházíme z této

planety. Rychle odtud zmizí a my ztratíme jejich stopu. Když

budeme jednat hned teď, máme značnou šanci je překvapit.“

„Nebo se taky nechat odeslat na onen svět, o kterém se říká, že je

lepší než ten náš. Škoda, že se z něho ještě nikdy nikdo nevrátil, aby

to potvrdil…“

„Nech těch poraženeckých úvah a jde se na to.“

Stanuli u dveří vedoucích do věže. Byly odemčené. Potichu je

otevřeli a zůstali stát na prahu. Zdi fosforeskovaly a slabě ozařovaly

116

vnitřek stavby.

Věž byla ve skutečnosti obřím raketovým silem, což právě

vysvětlovalo, proč neměla žádná okna. Uprostřed se tyčil astronef

zcela neznámé konstrukce.

„Tohle není loď Pozemské unie! Odkud může pocházet?“

zamyslel se Mark.

Ukázal na kovové schůdky vedoucí k boku astronefu a řekl tiše:

„Možná se to brzy dozvíme.“

Vystoupil nehlučně po jednotlivých stupních, které končily před

kulatým, tmavým otvorem. Čekal, až k němu dorazí Ray.

Náhle prostor před ním zalilo světlo. Současně se ozval ironický

hlas:

„Pojďte dál, messire Marku, už vás očekáváme.“

Několik kroků od nich se tyčil Warga s namířeným

dezintegrátorem v roce. Po jeho boku stálo stvoření, jehož vzhled

Marka v první chvíli téměř fascinoval. Byl to nepochybně

humanoid, vysoký ale jen něco málo přes metr. Z téměř normálně

vyhlížejícího trupu čněly krátké, tenké, jakoby zakrnělé končetiny.

Co ale nejvíce bilo do očí, byl objem jeho hlavy. Obrovská až

monstrózní lebka, jejíž vrchní část připomínala přerostlou tykev.

Kulaté oči posazené hluboko v očnicích měly těžko definovatelnou

barvu. Vyzařovala z nich krutá ironie.

Trpaslík mluvil stejně vysokým a ostrým hlasem jako jeho robot:

„Jděte pomalu dopředu! Jestli vy nebo váš android uděláte

sebemenší podezřelé gesto, budete okamžitě dezintegrováni.

Vypaříte se!“

Mark následovaný Rayem udělal několik opatrných kroků.

„Tak, to je ono! Vidím, že si rozumíme. Teď deaktivujte váš

stroj.“

Pozemšťan se pokusil namítnout, že to nejde, ale skrček ho

zlostně zarazil:

„Nepokoušejte se mi lhát! V levé horní části hrudníku je krytka a

pod ní hlavní vypínač. Od chvíle, kdy jste prošli dveřmi věže, jste

pod stálou kontrolou mých detektorů. Mám vás oba důkladně

prostudované.“

Markovi nezbylo než poslechnout. Rozepjal potrhaný kabátec

117

svého druha, nadzdvihl malou destičku a stiskl červený spínač. Ray

zbavený přívodu energie znehybněl.

„Necháme ho zatím tady,“ uchechtlo se stvoření. „Rozeberu ho

až později. Některé jeho obvody mi připadají docela zajímavé…

Teď už rozumím, jak se vám podařilo eliminovat mé roboty.“

Otočil se a udělal několik kroků. Pak se zastavil a vyštěkl:

„Pojďte za mnou! Budeme v rozhovoru pokračovat v mé

pracovně. Cítím se tam lépe. A žádné nepředloženosti! Warga je

schopen zpřelámat vám kdykoli ruce i nohy. V tom bych mu myslím

ani nebránil, protože mě na vás zajímá jediné. Váš mozek!“

Jeden po druhém vstoupili do kruhového sálu, jehož stěny byly

přeplněny nejrůznějšími měřicími přístroji, obrazovkami, ciferníky a

spínači. Byli zřejmě v pilotní kabině této cizí kosmické lodi.

Trpaslík se usadil do otočného křesla a opřel svou enormně velkou

lebku o speciálně tvarovanou opěrku. Viditelně se mu ulevilo a

ukázal Markovi na křeslo proti sobě.

„Je pro vás trochu malé, ale budete se s ním muset spokojit. Je na

čase, abychom se začali zaobírat vážnějšími otázkami. Tedy v prvé

řadě: Kdo jste?“

„Kapitán Mark Stone, důstojník Pozemské unie zařazený u

Služby pro dohled nad primitivními planetami. Prováděl jsem

řádnou, diskrétní pozorovací misi obyvatel planety Summa.“

„Musím uznat, kapitáne, že jste svou roli diskrétního

pozorovatele plnil velice dobře. Až do dnešního večera mě

nenapadlo, že byste mohl být na této planetě cizincem, ani že váš

společník je android. Co je to ta Pozemská unie?“

„Poměrně významná federace sdružující k dnešnímu dni

osmdesát pět planet.“

Trpaslíkovy rty se zkřivily do cynického úsměšku:

„Děláte si ze mne legraci? Kdyby vaše federace byla tak mocná,

jak se snažíte naznačit, nevypravil byste se sem jako špión. Stačilo

by tady vysadit malý ozbrojený oddíl, který by za pár dní tyhle

divochy s jejich směšnými zbraněmi zpacifikoval…“

„Cílem naší federace a jejího prezidenta není dobývat planety.

Právě naopak! Když objevíme nějakou primitivní planetu na nízkém

civilizačním stupni, zůstáváme raději ve skrytu, abychom

118

nenarušovali přirozenou evoluci domorodců. Spokojujeme se s tím,

že je pozorujeme, aniž by o tom měli tušení. To byl také hlavní úkol

mé nynější mise.“

Chodící tykev se pohrdavě ušklíbla:

„Že by vaši představitelé byli stejně zdegenerovaní, stejně

ustrašení jako příslušníci mého druhu?“

„A kdo jste vůbec vy, že si dovolujete vynášet takové soudy?“

opáčil Mark strohým tónem.

Trpaslík dotčeně zvedl svou těžkou hlavu.

„Jmenuji se Krotos. Moje rodná planeta je odsud vzdálena stovky

světelných let. Patřím k rase Trikanů. Jsme nejcivilizovanější a

nejinteligentnější bytosti v této galaxii. Máme proto nezadatelné

právo dobývat a ovládnout všechny ostatní rasy této části vesmíru.

Zkoušel jsem o tom přesvědčit své krajany. Bohužel, marně. Stali se

z nich zbabělci, kterým je vlastní pohodlí nade vše. Za to, že jsem je

chtěl probudit z jejich letargie a ustrašenosti, jsem byl s několika

svými přáteli vypovězen z jejich společenství. Ale já jim dokážu, že

jsem měl pravdu a vrátím se ověnčený slávou vítěze.“

Mark útrpně zavrtěl hlavou.

„O jaké slávě to mluvíte? Co je to za úspěch rozdrtit s pomocí

androidů a dezintegrátorů skupinku domorodců vyzbrojených

primitivními meči?“

„To je teprve začátek. Musíte připustit, že jsem se dosud choval

velice rezervovaně. Chci je nechat vyvíjet tak sto nebo dvě stě let a

za tu dobu z nich vytvořit první zálohu pro mé legie.“

„Dvě století je dlouhá doba.“

Přes Krotovu tvář přelétl pohrdlivý úsměšek.

„Pro tak nedokonalá stvoření jako jste vy to je jistě dlouho. Ale

my Trikanové nemáme stejnou časovou stupnici. Dožíváme se více

než tisícovky let. Povím vám pravý důvod mé neokázalé přítomnosti

na Summě. Svůj první experiment jsem uskutečnil na jiné planetě.

Moji roboti rychle zlomili odpor domorodců a zcela si je podrobili.

Ti se však bohužel od té chvíle stali zcela nepoužitelnými pro mé

záměry. Poslouchali jen rozkazy, aniž by se cokoli snažili pochopit.

Ztratili jakoukoli vlastní iniciativu. Odešel jsem proto odtamtud a

našel si tenhle svět. Tady chci začít znovu a jinak. Hodlám

119

upřednostňovat nejinteligentnější a nejdynamičtější jedince a

vychovat tak jistou, i když pochopitelně omezenou, elitu.“ Ironicky

se zasmál: „Vy jste mi připadal jako velice zajímavý objekt.

Pomýšlel jsem dokonce jmenovat vás do roka konetáblem.“

„Díky, ale nestojím o účast na vašem projektu.“

Trpaslík, zahleděný sám do sebe, přešel jeho poznámku a

pokračoval ve vysvětlování:

„Za dvě stě, tři sta let dosáhnou místní obyvatelé, pod mým

pečlivým vedením, průmyslového stádia vývoje. Tato planeta je

bohatá na přírodní zdroje a stane se jedním gigantickým zbrojním

arzenálem. Až budu schopen postavit dostatečně početnou

kosmickou eskadru, začnu se svými výboji.“

„Co se stane, když přitom narazíte na technologicky srovnatelně

silnou civilizaci?“

„K tomu nemůže dojít! Už jsem vám říkal, představuji

nejinteligentnější a nejmocnější rasu. Jsme tedy předurčeni vládnout

ostatním.“

„Skutečně si myslíte, že jste nejlepší? A že jimi zůstanete stále?“

„Vím, že narážíte na vaši ubohou Pozemskou unii. Buďte si jist,

že její podrobení pro mě bude směšně jednoduché…“

Když postřehl v Markově mysli pochyby, rozkřičel se vztekle:

„Vy, vy… vy se cítíte silný, protože jste větší a svalnatější. Ale já

jsem mocnější, než vy. Fyzická síla nemá žádný význam. Jedinou

myšlenkou dokáži přikázat na dálku svému androidovi, aby zabil

jakékoli lidské stvoření. Z intelektuálního hlediska se nemáte vůbec

čím chlubit. Mezi mnou a vámi je stejná propast jako mezi vámi a

opicí.“ Zvedl svou zakrnělou paži a ukázal si na hlavu. „Dokážete

používat maximálně dvacet procent svých neuronů. Já mám tři

mozky a ty dokáží pracovat na plnou kapacitu. Vy strávíte spánkem

třetinu své existence. Mé mozky odpočívají střídavě, takže dva z

nich nepřetržitě bdí. Musíte uznat, že nad vámi mám obrovskou

převahu. Proto musím vaší rase vnutit svou vůli. Silnější vždycky

vládne slabšímu. To je nevyvratitelný zákon přírody.“

„Ještě k těm rozdílům mezi našimi mozky,“ řekl Mark s

nádechem ironie, „sám jste tvrdil, že my je dokážeme využívat tak

na dvacet procent. Logicky z toho vyplývá, že máme ještě

120

osmdesátiprocentní rezervu, kdežto vy už teď pracujete na hranici

svých možností.“ Trpaslíkova tvář se zkřivila zlostí, ale Mark

nevzrušeně pokračoval: „Pokud jde o váš názor na přírodní zákon

týkající se práva silnějšího, tak podle mne to platí pro zvířata a ne

pro myslící bytosti. Stejně jako se vyvíjí věda, mělo by se vyvíjet i

svědomí a morálka.“

„Povídačky! Používáte stejné argumenty jako mí krajané. Ale

filozofie a morálka slouží jen k tomu, aby ukolébaly ducha a

zamaskovaly zbabělost.“

Krotos se několikrát zhluboka nadechl.

„Povedlo se vám mě rozčílit. Přesto, ještě jednou, dřív než se

rozejdeme, bych vám chtěl položit pár otázek. V prvé řadě: Když

jsem dnes v noci sondoval vaše myšlenky, byly naplněny téměř

výhradně výjevy z vašeho rozmnožovacího procesu. Je to snad

způsobeno vaším primitivním pudem po zachování druhu, když se

cítíte být ohroženi na životě?“

Marka zaplavila vlna v dané situaci nepatřičného veselí.

„Můj ubohý příteli, jestli nedokážete rozlišovat mezi

rozmnožováním a sexualitou, jsem docela rád, že nepatřím k vaší

rase.“

„Mlčte! My jsme už dávno překonali tyto nízké materiální

potřeby. O vytvoření nového individua rozhoduje Vysoká rada

Trikanů a řídí se přitom potřebami naší rasy. Celá operace probíhá v

laboratoři na základě genetických kódů uchovávaných v paměti

počítače.“

„Ten, který vytvořil vás, byl nejspíš postižen kolísáním napětí,“

neodpustil si Mark jedovatou poznámku.

Trpaslík vrhl na vězně nenávistný pohled.

„Ujišťuji vás, že této poznámky budete litovat,“ zasyčel. Pak s

přemáháním pokračoval: „Kde přistál váš astronef? Kolik členů má

jeho posádka?“

„Už jsem vám vysvětloval, že chceme být co nejméně nápadní.

Vysadil nás tady malý přistávací modul, který se vrátil na mateřskou

loď, obíhající mezitím na parkovací dráze kolem planety.“

„Mé radary nic nezaznamenaly.“

„Nejspíš to bude tím, že za moc nestojí.“

121

Trpaslík s námahou potlačil výbuch vzteku.

„Kde se teď nachází váš astronef?“

Zdálo se, že ten problém skřeta znepokojuje. Mark proto

odpověděl opatrně:

„Odlétl vysadit další agenty na jiných planetách.“

„Kdy se má vrátit?“

„Až ho přivolám.“

„Chtěl byste co nejvíce prodloužit dobu vlastní existence, abyste

stačil kontaktovat své přátele. Pravděpodobně máte dohodnutý

signál pro případ nebezpečí. Ovšem této naděje zanechte, do vaší

léčky nevlezu.“

Mark pokrčil lhostejně rameny.

„Pokud se jim včas neohlásím, přiletí mě hledat sami.“

„A já je zaměřím a sestřelím! Mám k tomu dokonalý zbrojní

arzenál!“

Dlouho si zkoumavě prohlížel svého vězně. Za jeho

nevýraznýma očima planula divoká nenávist.

„Přemýšlím,“ ozval se konečně, „o způsobu jak se vás zbavit…“

Mark rovněž usilovně přemýšlel. Trpaslík byl od něho vzdálen tři

nebo čtyři metry. Warga stál celou dobu jejich diskuse nehnutě u

dveří, ale jeho zbraň nepřestávala mířit na zajatce. Když teď skočí

po trpaslíkovi, stačí otočit jeho křeslem dřív než android stiskne

spoušť? Pravděpodobně nikoli. Musí tedy nějak odvrátit

mimozemšťanovu pozornost, třeba jen na krátký okamžik. Ale jak?

Přejel pohledem panel přeplněný číselníky a displeji. Svítilo na

něm několik zelených kontrolek. Pod každou z nich byla další,

červená, momentálně zhasnutá. Mark se několikrát zhluboka

nadechl, aby okysličil svaly, jak doporučovali trenéři svým

svěřencům před každým sportovním výkonem.

„No ne,“ vyrazil ze sebe překvapeně, „proč se najednou rozsvítila

všechna ta červená světélka?“

Krotos bleskově otočil své křeslo o sto osmdesát stupňů.

122

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

17

123

V okamžiku, kdy se chtěl Mark vymrštit ze své židle, se otevřely

dveře a nějaký stín zakryl Wargu, zvedajícího ozbrojenou paži. Ray!

Kde se tu vzal?

Pozemšťan i trpaslík, oba stejně překvapení, se stali svědky

souboje dvou androidů. Ray uchopil Wargovo zápěstí a vší silou se

jej snažil zkroutit. Jednu chvíli oba zápasící nehnutě strnuli v

křečovitém objetí, ale pak Ray pomaloučku a neúprosně začal

přetlačovat protivníkovu paži dozadu. Za chvíli už Wargův loket a

rameno ohnuté za zády překročily únosný úhel a ozvalo se zřetelné

zapraskání. Ray ještě znásobil úsilí. Konečně dezintegrátor vyklouzl

z Wargovy zdeformované končetiny. Jakmile zbraň dopadla na zem,

Ray ji nakopl Markovým směrem. Ten se pro ni bleskově shýbl.

Když ucítil v dlani chladivý kov, projela jím nesmírná úleva.

Namířil hlaveň na trpaslíka a se zadostiučiněním sledoval, jak se

jeho groteskní obličej stáhl úzkostí.

Mezitím oba roboti pokračovali ve své potyčce. Když Ray

uvolnil sevření, Wargova paže zůstala trčet v nepřirozené poloze za

jeho zády. Někdejší král se přesto pokusil zasáhnout svého

protivníka pěstí zdravé ruky. Ray se uhnul a odpověděl úderem

malíkové hrany na Wargův krk. Rána byla tak prudká, že syntetická

pokožka praskla v délce několika centimetrů. Ray vyrazil vpřed

oběma rukama najednou. Jeho prsty sevřely okraje poškozené

tkaniny a prudce trhly směrem dolů. Umělá kůže neodolala

obrovskému tahu a rozšklebila se až k břišní krajině. Objevila se

změť jemných drátků a kablíků, miniaturních soukolí a převodu.

Pohled na kovové a plastové vnitřnosti však neměl dlouhého trvání.

Ray do nich zabořil pěst své levičky a vyvolal tím spršku jisker. Z

Wargových útrob se vydral zvuk podobný lidskému zasténání a

robot klesl k zemi. Místností se rozšířil pach spáleniny. Krotos,

jehož pohled vyjadřoval směsici úžasu a strachu, byl právě svědkem

zničení svého posledního androida. Když k němu Ray vykročil,

zaječel pištivým, třesoucím se hlasem:

„Nedotýkejte se mne! Vzdávám se.“

Mark se dal do poněkud nervózního smíchu.

„Pane bože, Rayi, kde ses tu vzal? Už jsem se do toho chtěl pustit

sám.“

124

„Já vím, četl jsem tvé myšlenky.“

„Proč ses mi neozval?“

„Obával jsem se, aby náš roztomilý přítel náhodou nezachytil mé

psychické vlny.“

„Jak jsi to dokázal?“

„Víš, že mé energetické rezervy byly téměř na kritické hodnotě.

Ale protože jsme se ocitli na kosmické lodi, bylo logické, že tady

někde musí být generátor, ze kterého bych si mohl doplnit zásoby.

Našel jsem ho bez větších potíží. Trochu víc času mi zabralo najít

způsob, jak naakumulovat energii a nespálit přitom své obvody.“

„Musím uznat, že jsi opět ve výborné formě,“ pokývl Mark

uznale hlavou a ukázal na nehybnou Wargovu konstrukci.

Do jejich hovoru se vmísil nevěřícím tónem skrček.

„To přece není možné! Sám jsem na vlastní oči viděl jak jste ho

deaktivoval.“

„Ani jeden z vašich tří mozků nezaregistroval dost důležitý

detail. Když je Ray vypojený, stává se naprosto autonomním a

nikoho už neposlouchá. A protože mě má docela rád, může být pro

mé nepřátele velice nebezpečný.“

„Žádný robot nemůže prožívat lidské pocity,“ zadeklamoval

Krotos obecně rozšířený názor.

„Myslíte? Jsem přesvědčen, že se máte ještě hodně co učit. Pokud

vám ovšem ještě zbývají nějaké volné neurony.“

„Co teď uděláme?“ ozval se Ray.

„Vrátíme se na Neptun a vezmeme s sebou našeho roztomilého

přítele. Musím odeslat hlášení Khovovi a vyžádat si další instrukce.

Takže už ať jsme pryč!“

„Já se odtud nehnu,“ prohlásil vzdorovitě Krotos a jeho malé

pěstičky se křečovitě chytily opěradel křesla.

„V tom případě vás tam Ray odnese. Vzpomeňte si na svou

teorii. Slabší musí poslouchat silnějšího.“

Trpaslíkův odpor neměl dlouhého trvání.

„Dobrá, půjdu s vámi.“

Když vyšli na nádvoří, požádal Mark Raye, aby přivolal modul.

„Už se stalo. Přistane tady za dvacet minut. Chtěl bych se

mezitím vrátit na jeho loď a získat co nejvíc informací. Mohlo by se

125

nám to hodit, kdybychom náhodou někdy narazili na jemu podobná

individua jeho rasy. Dobře ho hlídej a kdyby ho napadlo dělat nějaké

nepředloženosti, klidně použij jejich dezintegrátor.“

S tím se Ray vzdálil. Mark si už začínal dělat starosti, když vtom

se android znovu objevil. Téměř ve stejném okamžiku se vedle nich

s tichým šumem snesl modul. Ray se usadil k řízení.

„Račte přijmout místo,“ zahlaholil ironicky Mark, „a připoutejte

se.“

Příklop se zavřel a stroj vystřelil prudce k tmavé obloze. Krotos

bolestně vykřikl.

„Zdá se, že náš, pasažér špatně snáší následky zrychlení,“

poznamenal Ray nezúčastněným hlasem.

„Trochu zpomal! Není třeba ho trápit.“

„Podívej se dolů. Za chvíli začne ohňostroj.“

Na důkaz jeho slov se pod nimi objevil rudooranžový záblesk,

který se rychle rozšířil a překryl dokonce svou, intenzitou světlo

rodícího se dne.

„Naprogramoval jsem zpožděně odpálení náloží. Bylo by

zbytečné, aby si obyvatelé Summy lámali hlavu, co je to za podivný

monument.“

Krotos se vzpamatoval z nevolnosti a nenávistní vyštěkl:

„Jak jste se mohli opovážit zničit můj astronet?“

„Zákon o nevměšování říká, že na primitivní planetu nesmí být

dovezen žádný cizí předmět,“ zarecitoval Mark. „Jelikož Summa

patří do sféry vlivu Pozemské unie, řídili jsme se pouze podle

platných předpisů.“

Zdálo se, že ztráta lodi trpaslíkem otřásla. Přesto si však

neodpustil jedovatou poznámku:

„Tenhle stroj je neobyčejně nepohodlný. Doufám, že váš astronef

je poněkud lépe vybaven.“

Ray se svou obvyklou přesností navedl modul do skladištního

prostoru Neptuna. Jakmile se vyrovnal vnější tlak, Mark vystoupil,

podávaje ruku svému vězni. Ten však nabízenou pomoc odmítl a

vyškrábal se ven nemotorně sám.

„Kam ho zavřeme?“ staral se Ray.

„Doveď ho zatím do pilotní kabiny. Chci našeho zajatce ukázat

126

Khovovi jako doplněk mého hlášení, Jinak mi generál stěží uvěří.“

Zatímco Ray zapínal různá zařízení a přístroje, Mark si nalil

sklenici skotské.

„To mi dodá odvahu zavolat šéfa. Nechcete ochutnat, Krotosi?“

Mimozemšťan, který ležel se zavřenýma očima zabořený do

relaxačního křesla, odpověděl znechuceně:

„Pití alkoholických nápojů jsme zavrhli už před tisíciletími.“

Mark blaženě vychutnával obsah své sklenky.

„Kontrola skončena,“ hlásil Ray. „Loď připravena ke zpátečnímu

letu. Volám Službu… Pozor Marku! Psychokinetická vlna

mimořádné síly… Jsem paralyzován… Nemohu…“

V stejném okamžiku zaplavil Marka pocit, jako by ho něco

zavíralo do tlusté, pevné slupky a do jeho neuronů se bolestivě

zaryla nesmírně silná myšlenka, naplněná zlomyslnou radostí.

„Domýšliví tvorové! Jak vás mohlo napadnout, že byste mohli

porazit Trikana. Předstíral jsem prohru jenom proto, abych si mohl

prohlédnout vaši směšnou techniku a získat souřadnice vašich

planet!“

Mark, přitištěný obrovskou silou k ovládacímu pultu řízení,

ztěžka oddychoval.

„Je s vámi konec…, lidé vaší rasy se stanou mými otroky…

Budou pykat za vaše chyby…“

Pozemšťan se snažil pohnout prsty. Měl pocit, že jeho ruka váží

přinejmenším tunu. Ve spáncích mu bušila krev. Zmobilizoval

poslední zbytky sil a podařilo se mu pohnout ukazováčkem o

několik milimetrů. Z hrdla se mu vydralo zasténání. Bolest svírající

jeho hrudník byla takřka nesnesitelná. V lebce mu přitom

nepřestávaly pulsovat cizí myšlenky. Nedalo se tomu uniknout.

„Chci cítit tvou bolest… Tvé přání, aby tě smrt vysvobodila z

útrap… Věř mi, bude to trvat dlouho… velmi dlouho…“

Další milimetr, ještě jeden…

„Křič!… Mám rád tenhle projev bolesti…“

Zase milimetr…

„No tak, pros mě, abych té ušetřil. Třeba si nechám říct?…“

Proč jenom je ten spínač tak daleko? Řev raněného zvířete.

„To jsem byl já?“ zeptal se sám sebe Mark.

127

„Ještě… Tvé utrpení není dostatečné… Musíš zaplatit za svou

opovážlivost… za ty drzosti…“

Ukazováček se opět nepatrně posunul.

„Takto budou potrestáni všichni, kteří urazí budoucího vládce

Galaxie… Dokonce i mí krajané neujdou trestu…“

Marka přepadl zoufalý pocit, že nikdy nedosáhne svého cíle.

„Všichni jsou zbabělí! Pros mě o milost…“

Vztek vyburcoval v pozemšťanovi poslední špetku energie. Čas

ztratil jakýkoli význam. Bolest pronikla do každého kousíčku jeho

těla, do každého svalového vlákna… Jak dlouho to ještě bude trvat?

… Jak dlouho to vydrží?…

„Nedokážeš si představit to blaho, jaké teď pociťuji… mnohem

větší než ti mohou poskytnout ty tvoje samice.“

Mark ke svému překvapení zjistil, že jeho prst je u cíle svého

nekonečného putování. I minimální tlak, který musel vyvinout ke

stisknutí spínače, ho stál obrovské úsilí.

„Teď!“

Pilotní kabinou otřásl řev motorů spuštěných na plný výkon.

Jedna sekunda… dvě… tři. Neptun se doslova urval ze své oběžné

dráhy. Přes poměrně účinné antigravitační zařízení, byly důsledky

přetížení čím dál nesnesitelnější.

„Ne… Ne… Nemáte právo…“

Psychická vlna se rozkolísala, zeslábla, až úplně odezněla. Mark

přesto nebyl schopen sebemenšího pohybu. Neviditelný psychický

svěrák, který ho předtím drtil, teď vystřídala jiná síla, která ho

doslova přibila na podlahu. Náhle ostrý svist propulsorů zeslábl.

Současně s tím někdo odvalil závaží z jeho hrudníku.

Ray svého přítele opatrně uložil na sklápěcí křeslo. „Už je po

všem, doprovodím tě na ošetřovnu.“

Mark se pomalu posadil.

„A Krotos?“

„Jak se dalo očekávat, nebyl schopen unést tak drastické

přetížení. Hned jak zmizelo telepatické pole, věnoval jsem se

ručnímu řízení Neptuna.“

Trikan ležel bezvládně ve svém křesle. Jeho pokožka měla teď

zvláštní, voskový vzhled. Na hlavě a pažích bylo vidět četné krevní

128

výrony, způsobené popraskáním cév. Když se nad ním Mark sklonil,

pronikla mu do mozku velmi slabá psychická vlna.

„Je to zbytečné… Umírám. Myslíš si, že jsi vyhrál, ale mýlíš se.

Mám přátele, kteří smýšlejí jako já… Podal jsem jim zprávu… Oni

mě pomstí… Připrav se, že zemřeš…“

Psychický kontakt náhle skončil.

„To je definitivní konec,“ zamručel Ray bez známky dojetí. „Co s

ním mám udělat?“

„Dej ho do mrazicího boxu. Odborníci se budou určitě zajímat o

stavbu jeho organismu.“

„Ty by ses také měl podrobit vyšetření v lékařském bloku.“

Mark se rozesmál.

„Cítím se naprosto v pořádku. Jestli něco potřebuji, tak je to

horká sprcha. V životě jsem se ještě takhle nezpotil.“

129

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

18

130

Mark se vrátil do pilotní kabiny uvolněný, šířící kolem sebe vůni

kolínské. Převlékl se také do čisté astronautské kombinézy. Ray, s

tváří zářící spokojeností, podal svému příteli sklenici naplněnou

bílou, opalizující tekutinou.

„Je to povzbuzující tonikum. Potřebuješ nabrat nové síly.“

Mark se blaženě svezl do pilotního křesla a s úlevou vydechl:

„Mám pocit, že jsem prošel obřím šrotovníkem. Bolí mě

každičký sval. Ale chvála bohu, je to už za námi.“

„Potřeboval by ses pár hodin prospat. Ale před tím bys měl

zavolat Khova.“

Spojení s S.D.P.P. se podařilo navázat až nezvykle rychle.

„Zpráva pro generála Khova. Důležitost A-1.“

Operátor, aniž by se obtěžoval zvednout hlavu od klávesnice,

otráveně zabručel:

„Měl byste si na počítači zkontrolovat světový čas. V New Yorku

je teď jedenáct hodin v noci. Generál už dávno odešel domů.“

„Trvám na svém požadavku! Buďte klidný, je to na mou

odpovědnost.“

Službu konající seržant konečně zvedl hlavu, aby se podíval do

tváře opovážlivce, který si jasně koleduje o přeložení na nějakou

vzdálenou kosmickou stanici. Když poznal Marka, rty se mu

roztáhly do upřímného úsměvu.

„Kapitáne Stone! Vím, že jste specialista na noční hlášení.“

Ve Službě dokonce kolovaly pověsti, že když Mark odletí na

akci, uzavírají operátoři sázky, v kolik hodin přijde jeho první

hlášení. Podle seržantova úsměvu by se dalo usuzovat, že právě

takovou sázku vyhrál.

„Přepnu vás do jeho bytu.“

Přes obrazovku videofonu přeběhlo několik černobílých pruhů a

pak se na ní objevila tvář plavovlasé ženy. Manželka generála

Khova vypadala na necelých čtyřicet let. Jenom nepatrné vějířky

vrásek kolem očí naznačovaly, že jí může být i o deset víc. S

příjemným úsměvem okamžitě spustila:

„Jsem ráda, že vás vidím, kapitáne Stone. Předpokládám, že

chcete mluvit s mým mužem. Hned ho zavolám…“

Poodstoupila, ale stále zůstávala v zorném poli snímací kamery,

131

odhalujíc tak svou oku lahodící nahotu. Markovo potěšení však

trvalo jen velmi krátce, protože žena se rychle vrátila k přístroji.

„Právě vylézá z vany. Musel si dát osvěžující koupel.“ Se

spikleneckým mrknutím pokračovala: „Nikdy vám nezapomenu, jak

jste mi pomohl rozptýlit mé pochybnosti, pokud jde o jeho chování

na té… ehm… trochu zvláštní misi. Od té doby se každý večer

snažím odčinit to hrozné podezření. Bohužel, často bývá velmi

unaven. Kdybyste náhodou na některé ze svých cest narazil na

nějaký účinný stimulátor…“

Khovova tvář vystřídala obličej jeho ženy. I přes zarůžovělou

barvu pokožky vypadal vyčerpaně.

„Co mi zrovna teď chcete?“ zavrčel otráveně.

„Navzdory potěšení, kterým pro mne vždycky je rozhovor s vaší

ženou, bych si vás nikdy nedovolil vyrušit z manželské pohody,

kdyby k tomu nebyl vážný důvod.“

Mark se dal do popisu událostí, které se seběhly od jeho přistání

na Summě. Když byl asi uprostřed svého vyprávění, Khov se otočil

ke své neviditelné ženě a řekl:

„Nalij mi, prosím tě, trochu whisky. Mám pocit, že ji budu

potřebovat.“

Když Mark skončil, zavládlo až nepřirozeně dlouhé ticho.

„Máte, chlapče, nesporné nadání změnit i tu nejjednodušší misi v

zapeklitý případ. Zůstaňte na oběžné dráze kolem Summy a čekejte

na další rozkazy. Musím se spojit s náčelníkem Vesmírné policie,

který bude informovat prezidenta.“

Když obrazovka zhasla, obrátil se Mark na Raye. „Zapni všechny

detektory včetně dálkových čidel a nastav kolem nás silové pole. Já

si teď dopřeji přímo monumentální spánek. Mám pocit, že jsem

nezamhouřil oko asi deset let.“

132

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

19

133

Mark se usadil do křesla druhého pilota. Deset hodin spánku ho

dostalo znovu do slušné fyzické i duševní kondice.

„Žádné zprávy od generála?“

„Mám dojem, že kdyby něco přišlo, nejspíš bych tě vzbudil,“

odpověděl kousavě Ray. „Chce to trochu trpělivosti.“

Mark sklopil opěradlo křesla do šikmé polohy a pohodlně natáhl

nohy před sebe. Nechal své vědomí napůl cesty mezi spánkem a

sněním.

Nepříjemně ostrý zvuk signálního zařízení ho vytrhl z relaxace.

„Vynoření v kvadrantu 130,“ hlásil Ray. „Dva astronefy. Míří

velkou rychlostí k Summě.“

„Zaměř na ně všechny detektory!“

Mark zapnul obrazovku vnější viditelnosti.

„Mají podobný tvar jako loď Krotose,“ poznamenal Ray.

„Pokus se s nimi spojit,“ rozhodl se Mark po kratičké úvaze.

„Můžeme se pokusit vyjednávat.“

„Jestli jsou všichni Trikanové tak omezení jako byl Krotos,

nemáš žádnou šanci.“

Na panelu videorádia se rozblikala kontrolka. „Volají nás sami.

Uvidíme, co mají na srdci, ale měj se na pozoru.“

Na obrazovce se objevil Trikan. Vyznačoval se stejnou

morfologií jako Krotos, enormní lebkou s úzkou bradou. Jeho světlé

oči plály zvláštním leskem.

„Pokud nechcete zemřít, okamžitě se vzdejte. Přestupte si do

záchranného modulu a zanechte váš astronef v neporušeném stavu.“

Mark zareagoval smířlivým tónem.

„Jsem jen pouhý zástupce Pozemské unie. Nechcete se raději

spojit s hlavou mé vlády?“

„Později se možná uvolíme diskutovat s tvým prezidentem, ale

pouze o podmínkách vaší kapitulace. Teď nás zajímáš ty! Máš

minutu na opuštění lodi. Potom zahájíme palbu.“

„Myslím, že jste mě špatně pochopili. Voják se nemůže vzdát bez

svolení svého nadřízeného.“

„Zmlkni, ničemo! Nauč se poslouchat své skutečné pány. Máš už

jen čtyřicet sekund.“

„Jestli napadnete loď Pozemské unie, dopustíte se trestného činu

134

pirátství. Kromě toho riskujete rozpoutání konfliktu, za který

ponesete plnou odpovědnost.“

Trpaslík s pohrdlivým úsměškem opáčil:

„Trikanové ovládnou celou Galaxii…“

„Ušetřete mne své slabomyslné teorie o nadvládě vaší rasy, která

hodlá ze všech ostatních živých bytostí udělat své otroky. Krotos mě

o tom už udělal přednášku. Jak jste si jistě všimli, jemu to s tou

nadvládou příliš nevyšlo.“

Mimozemšťanovy rysy se zkřivily zuřivou nenávistí.

„Za ten zločin budeš pykat! Zdechni!“

Z nepřátelského astronefu vyšlehl rudý záblesk.

„Laserový paprsek střední síly,“ diagnostikoval Ray. „Ochranné

pole jej bez problémů pohltí. Ovšem kdyby se vzdálenost mezi námi

zmenšila, intenzita by prudce stoupla a to už bychom mohli mít jisté

potíže.“

Protože spojení nikdo nepřerušil, mohl Mark pobaveně sledovat

údiv zračící se v obličeji Trikana. Zjevně nepočítal s tím, že jeho

útok skončí fiaskem.

„Opakuji svou nabídku pokračovat ve vyjednávání,“ řekl mladý

muž. „Nenuťte mě k opětování palby.“

Skřet, třesoucí se zlostí, horečně tiskl spínače na panelu před

sebou. Z boků obou nepřátelských lodí se téměř současně odlepily

řízené střely.

„Tentokrát je to vážnější,“ oznamoval znepokojeně Ray. „Nesou

jaderné hlavice. Náš ochranný štít takovému energetickému šoku

neodolá.“

„Zvyš rychlost a vypusť návnady!“

Návnada byla dokonalou maketou lodi, poskytující přesný

termický, objemový i magnetický obraz Neptuna.

„Zbytečně se pokoušíte uprchnout,“ ušklíbl se skřet, „naše střely

jsou vybaveny samonaváděcími hlavicemi. Už se vás nepustí.“

Mark neodpověděl, jenom v důsledku zrychlení stiskl pevně

zuby. Ray provedl několik prudkých úhybných manévrů, což

způsobilo, že Markův pohled zahalila hustá černá mlha.

Úzkostí naplněný hlas androida ho přiměl, aby se rychle

vzpamatoval.

135

„Malér, Marku! Torpéda nereagovala na návnadu a jsou nám

stále v patách.“

Pozemšťan nervózním pohybem malíčku vypnul videorádio, aby

se nemusel dívat na výsměšný výraz Trikanovy tváře.

„Tyhle mrňavé příšery musí řídit své střely psychicky, stejně jako

to dělají se svými roboty. Přidej ještě rychlost a otoč to přímo na

bližší nepřátelskou loď. Trochu toho mozkouna vystrašíme. Musíme

ho vyděsit natolik, aby se nemohl soustředit na řízení svých torpéd.

Je to naše jediná šance.“

Ray udělal ostrý obrat, až to Marka bolestivě vmáčklo do

sedadla. Teď se oba astronefy řítily proti sobě obrovskou rychlostí.

„Rakety ve vzdálenosti dvacet tisíc metrů,“ oznamoval syntetický

hlas počítače, „… patnáct tisíc metrů…“

Nepřátelská loď už zabírala téměř celou plochu centrální

obrazovky. Mimozemšťan byl zjevně vyveden z míry. Zpomalil a

začal měnit chaoticky svou letovou dráhu.

„Rakety dva tisíce metrů…“

„Ještě alespoň pět sekund,“ vydechl Mark prosebně. „Než uhneš,

vypusť návnadu… Teď!“

Neptun změnil směr tak prudce, že Mark ztratit vědomí. Když se

probral z mrákot, z levé nosní dírky mu vytékal pramínek krve.

„Manévr vyšel! Nepřátelská loď po srážce s maketou

explodovala. Nejspíš byli tak vyplašení, že nezapnuli ani ochranný

štít. A při té obrovské rychlosti…“

„Kde je druhý astronef?“ přerušil Mark androida.

„Momentálně se drží v uctivé vzdáleností. Zkáza parťáka zřejmě

zchladila jeho bojový zápal.“

„Musíme ho pronásledovat! Nemůžeme takového cvoka nechat,

aby se promenoval po Galaxii.“

Vtom se rozeznělo poplašné zařízení.

„Je to zlé,“ konstatoval vážně Ray. „Přilétají posily. Právě se ze

subprostoru vynořilo pět lodí.“

Kontrolka videorádia znovu ožila.

„To snad nemá cenu zapínat,“ řekl rezignovaně Mark. „Nemám

nejmenší chuť poslouchat další ultimata a k tomu ty praštěné řeči.“

„Zkus alespoň získat čas! Potřebujeme dosáhnout kritickou

136

rychlost pro ponoření do subprostoru. Na rozloučenou jim

samozřejmě pošleme balíček torpéd. Ještě jsme neměli možnost

otestovat odolnost jejich ochranných štítů. Výsledek by mohl

zajímat naše přátele od Vesmírné policie.“

Mark se lehce dotkl spínače. Trikan na obrazovce vypadal starší

než jeho předchůdce. Obočí mělo stříbřitou barvu a z jeho obličeje

vyzařovala určitá důstojnost.

„Zdravím vás, pozemšťané. Jsem prezidentem Trikanů a chtěl

bych se vám jménem svého lidu omluvit. Teprve včera se nám

podařilo zachytit poselství Krotose, vyzývající jeho přátele k

nenávisti a pomstě. Okamžitě jsem se vydal na cestu.“ jeho hlas

prozrazoval potlačované rozčilení. „Když Krotos přednesl našemu

Shromáždění moudrých své směšné myšlenky, samozřejmě jsme je

okamžitě zavrhli. Ale udělali jsme neodpustitelnou chybu tím, že

jsme ho vyobcovali z našeho středu. Nenapadlo nás, že by se on a

jeho dva kumpáni rozhodli pustit do páchání takových ohavností na

primitivních planetách.“

„Jak jste o nich mohl vědět, když jste byl o celé věci, jak říkáte,

informován teprve včera?“

V Trikanových očích se objevil pobavený záblesk. „Studoval

jsem Korkovu mysl. To je ten druhý Krotosův společník, jehož loď

jste ušetřil. Když jsem objevil ty hrůzy, byl jsem zděšen. Vím, že

jste bojoval bez nenávisti v srdci a chtěl do poslední chvíle všechno

řešit smírně. Po pravdě řečeno, příliš jsem nevěřil, že vás tu zastihnu

živého. Váš manévr byl zoufale odvážný.“

„Neměl jsem na vybranou,“ přiznal se Mark.

„Vím! Přísně logicky vzato, vaše šance byla téměř nulová. Spíše

instinktivně jste vytušil slabinu svého protivníka. Čím delšího života

se jedinec dožívá, tím větší strach má ze smrti.“

Trikan se usmál:

„Jste ještě mladá, netrpělivá rasa a já chápu, že nemáte chuť

poslouchat nějaká filozofická kázání. Hrozba, která se vznášela nad

Summou a možná i nad celou Galaxií, byla díky vaší statečnosti

odvrácena. O potrestání třetího viníka se postaráme sami. Můžete

ujistit vašeho prezidenta, že podobná politováníhodná záležitost se

už nebude opakovat. Trikanové už více neopustí svou planetu.“

137

„Nechtěli byste navázat kontakty s Pozemskou unií?“

„To by mohlo narušit klid našich myslí. Jsme už velice stará rasa

a netoužíme po objevování nových světů a civilizací. Věnujeme se

meditaci a rozjímání a to nás plně uspokojuje. Sbohem, příteli, a

odpusťte nám zkoušky, kterým jste byli naší vinou vystaveni.“

Obraz starce se rozplynul.

„Nabírají rychlost,“ oznamoval Ray.

O pět minut později se kosmické koráby Trikanů ponořily do

subprostoru.

„Končí se to lépe, než jsme vůbec mohli doufat,“ vydechl s

úlevou Mark. „Po téhle sérii šoků si doufám zasloužím mimořádnou

dovolenou.“

„Zatím jsme stále ještě na misi a dost daleko od Země. Navíc se

někdo hlásí na frekvenci Vesmírné policie.“

„Spojím vás s admirálem Neumanem,“ vyštěkl důstojník, který

se objevil na obrazovce.

Nejvyšší šéf Vesmírné policie se tvářil vážně až přísně.

„Hlášení, které jste předal generálu Khovovi, vyvolalo v

nejvyšších kruzích značný rozruch. Na osobní prezidentův pokyn

jsem k vaší podpoře vyslal tři naše křižníky. Velice mu záleží na

tom, aby ti Trikanové byli zneškodněni.“

„Můžete klidně vaše plavidla zase odvolat, admirále, je po

válce.“

Neuman pozorně vyslechl podrobný Markův popis posledních

událostí.

„Blahopřeji vám, kapitáne! Ale co kdyby přece jen zaútočili

znovu? Co když je to jenom léčka?“

„Jsem přesvědčen, že jejich prezident mluvil pravdu. Na rozdíl

od těch tří šílenců se zdá, že ostatní Trikanové celého incidentu

upřímně lituji.“

„Doufejme, že se nemýlíte.“

Admirálův obraz vystřídala tvář generála Khova. „Jakmile budete

mít jistotu, že na Summě se život skutečně vrátil do normálních

kolejí, můžete se vrátit.“

138

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

20

139

Slunce se sotva vyhouplo nad obzor, když Mark s Rayem prošli

branou Sily. Modul je před svítáním vysadil nedaleko města.

Přes časnou ranní hodinu už bylo v ulicích živo, protože byl

právě den trhu. Pozemšťané procházeli nazdařbůh městskými

uličkami a bedlivě pozorovali okolí. Srovnávali, nakolik se

atmosféra od jejich prvního příchodu změnila.

„Teď bychom se měli vypravit na hrad,“ rozhodl asi po hodině

Mark.

Strážný u padacího mostu nejevil příliš chuti pustit je dovnitř, ale

dozorčím důstojníkem byl naštěstí jeden z bývalých uprchlých

otroků.

„Messire Marku! Ani nevíte, jak jsem rád, že vás vidím živé a

zdravé. Okamžitě vyrozumím Jeho Výsost.“

Cestou do předpokoje královské komnaty potkal Mark několik

dvořanu, kteří se přehnaně zdvořilými pozdravy snažili zamaskovat

své rozčarování z návratu nebezpečného konkurenta.

Dveře se otevřely a Burk se s rozzářenou tváří vrhl v ústrety

svému staršímu příteli.

„Messire Marku! Pojďte honem dál! Právě se chystám k snídani.

Najíme se spolu.“

Mladý panovník vyslal dvěma sluhům příslušné příkazy a

pokynul Markovi, aby se posadil proti němu. V těch několika dnech

se Burk dost změnil. Jeho pokožce se vrátila zdravá barva a tváře se

mu viditelně zakulatily. Když ho na to Mark upozornil, dal se do

smíchu.

„Výhodou královského řemesla je, že panovník má každý den

pravidelnou stravu a nemusí si dělat starosti, kde sežene jídlo na

další den. Alespoň zatím…“

Vyložil pozemšťanovi, že ustavil radu, jejímiž členy je kromě

konetábla několik dalších šlechticů.

„Jmenoval jsem vrchního královského správce, strážce pečeti,

královského pokladníka. Na toho osobně dohlížím a kontroluji

všechny účty. Ale o tom až později. Teď mi vyprávěj o sobě.“

„V první řadě vám chci oznámit, že Warga je mrtev. Zahynul v

troskách svého sídla v Sarku, které zničila nevídaná bouře. Zůstalo

tam jen pár ozbrojence bez velení. Můžete toto panství přidělit

140

některému ze svých baronů. V té souvislosti bych každému, kdo by

se do Sarku vypravil, doporučoval, aby se raději vyhnul lesu a

použil cesty, která vede velkou oklikou, ale je bezpečná.“

S ústy plnými voňavé paštiky a křupavé pečeně vylíčil Burkovi

barvitě příšery, na které v prokletém lese s Rayem narazil.

„Taková nebezpečenství by nikdo kromě vás nedokázal překonat,

messire Marku,“ řekl král a upřel na Marka vážný pohled.

„Teď, když hrozba v osobě Wargy byla zažehnána, myslím, že

bych mohl bez větších potíží vládnout slušnou řádku let. Pokud

samozřejmě nebudu dělat moc hloupostí. Za to vděčím téměř

výlučně vám, messire Marku. Jaký úřad si přejete zastávat? Je to

nabídka, která mi jde přímo od srdce.“

Mark lehce zavrtěl hlavou.

„Vrátil jsem se jenom proto, abych vám pověděl o Wargově

konci. Teď se už opravdu musím vrátit domů.“

Burk si Marka dlouho mlčky prohlížel. Z jeho tváře se dala vyčíst

směsice nostalgie, smutku i zvědavosti.

„Kdo jste doopravdy, pane?“ řekl téměř neslyšně nakonec. Dříve

než mohl Mark odpovědět, pokračoval: „Hlavně mi nevykládejte nic

o daleké zemi na východě. Tam žijí jen divoké kočovné kmeny. Je

nemyslitelné, aby tam někdo získal znalosti, jaké máte vy.“ S

nádechem ironie dodal: „Vaše vysvětlení by snad mohlo uspokojit

moje šlechtice, ale ne protřelého zloděje, jako jsem já. Vyznám se v

lidech.“

Mark chvíli váhal s odpovědí.

„Bude z vás velký král! Příliš si vás vážím, než abych vám lhal.

Jen bych vás prosil, abyste se o našem rozhovoru nikdy nikomu

nezmiňoval. Kdybyste prozradil jeho obsah, způsobilo by vám to

značné nepříjemnosti, protože by vám nikdo nevěřil. Přišel jsem k

vám opravdu z jedné velmi vzdálené země. Tak vzdálené, že si to

vůbec nedokážete představit. Nepatřím do vašeho světa! Můj svět

obíhá kolem jednoho z těch zářících bodů, které v noci planou na

obloze a které nejsou ničím jiným než vzdálenými slunci.“

„A Warga?“

„To byla také cizí bytost. Musel jsem ji zničit a je to tak dobře,

věřte mi! Budete se tak moci dál vyvíjet bez zásahů zvenčí. Kdoví,

141

třeba neuplyne ani tak mnoho staletí a vaši potomci se sami vydají

dobývat nebeské dálky.“

Chlapec položil svou ruku na Markovu paži:

„Děkuji, příteli, že jste byl ke mně upřímný. Je mi smutno, že

odejdete, ale kdykoli pohlédnu na hvězdy, vzpomenu si na vás.“

Ve dveřích se objevil sloužící a oznamoval:

„Dostavily se osoby, které jste nechal zavolat. Výsosti.“

„Ať vstoupí!“

Burk se dal do smíchu a vzal Marka důvěrně kolem ramen.

„Tušil jsem, že mi chcete oznámit svůj odchod a tak jsem se

rozhodl připravit vám malé překvapení.“

Do komnaty vstoupily Mina s Nalou. Tonuly v rozpacích a

hluboce se ukláněly.

Burk mrkl jedním okem na Marka, naklonil se k němu a zašeptal:

„I král si musí doplňovat své znalosti o životě. S Nalou přitom

neriskuji žádný diplomatický incident. Povečeříme spolu ještě a já

vám povím, co všechno jsem se naučil.“

Mark vzal zářící Minu za ruku a odváděl ji do svého pokoje.

Mimoděk mu do neuronů pronikla Rayova káravá myšlenka:

„Vracím se do města nahrávat scény z každodenního života

místních obyvatel. Alespoň nebudu nucen cenzurovat své záznamy, a

být tak v rozporu se svým svědomím.“

Jakmile za dvojicí zapadly dveře, Mina se vrhla Markovi kolem

krku. Sama ho jemně dotlačila k posteli. Potom se na ústa mladého

muže přitiskly svěží rty a hbité prsty začaly rozepínat jeho

kabátec…

142

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

21

143

Mark v nažehlené uniformě stál před Komisí pro nevměšování,

která si ho přála po jeho návratu za Zemi vyslechnout a položit mu

některé otázky.

V čele Komise stál prezident Unie, kterému asistovali Neuman a

Khov. Dalšími členy bylo pět senátorů. Mark musel v krátké době

už poněkolikáté popsat podrobně svá dobrodružství. Z

pochopitelných důvodů vynechal pasáže týkající se jeho citových

zážitků s osobami druhého pohlaví. Při svém proslovu si v duchu

představoval, jak by se asi ti přísní strážci zákona a mravů tvářili,

kdyby znali jen část skutečnosti. Jejich poslední schůzka s Minou

měla o to bouřlivější průběh, že mladá žena podvědomě cítila, že už

svého milence nikdy nespatří. Rovněž večeře s Burkem byla velmi

příjemná. Bylo zřejmé, že Nala mladému králi odkryla dosud

nepoznané obzory… Mark zavřel své vystoupení před Komisí slovy:

„Po té večeři jsem kolem půlnoci se svým androidem opustil hrad

a vrátil se na Neptuna v přesvědčení, že jsem splnil všechny úkoly

mise na Summu.“

Jeden ze senátorů, hubený jako treska, s vrásčitou tváří, mu

položil první otázku:

„Proč jste v lese, když obří pavouk napadl vašeho androida,

nepřivolal okamžitě modul, ale místo toho se pustil do riskantního

boje?“

Mark předstíral, že si nevšiml ironického pohledu Khova, který

velice dobře věděl o přátelských poutech spojujících jeho důstojníka

s Rayem.

„Kdybych tímto způsobem řešil vzniklou situaci, tedy v podstatě

kapituloval a vrátil se na Neptun, byl bych nucen ukončit misi.

Předpisy totiž zakazují agentu bez doprovodu androida pokračoval v

akci. S.D.P.P. by pak byla nucena vyslat na tuto primitivní planetu

novou expedici, se všemi s tím spojenými náklady. A ty, jak jistě

víte, nejsou malé.“

Toto ekonomické zdůvodnění bylo přijato s všeobecným

souhlasem. Stařec se však nenechal jen tak odbýt a pokračoval

kousavým tónem:

„Je politováníhodné, že se vám nepodařilo přesvědčit prezidenta

Trikanů, aby navázal kontakty s Pozemskou unií.“

144

„I já toho velice lituji, ale myslím si, že v tomto případě by

neuspěl ani ten nejobratnější diplomat.“

„Jak si můžeme být jisti, že nás jednoho dne nenapadnou?“

„Co vám teď říkám, je můj osobní dojem, ale z jejich jednání

jsem vycítil, že si upřímně přejí mír. Konec konců, kdyby tomu tak

nebylo, nebyl by pro ně žádný problém zničit můj astronef.“

Další z členů Komise, tlouštík ruměných tváří, ze sebe vyrazil

vysokým hlasem:

„Proč jste na dvojici lodí, které na vás útočily, nevypálil

okamžitě salvu řízených střel?“

„Musel jsem nejdříve setřást tu, která mě pronásledovala…“

Admirál Neuman zasáhl do hovoru suchým tónem. „Mohu

potvrdit, že kapitán Stone manévroval obdivuhodným způsobem.“

Prezident souhlasně přikývl.

„Existence Trikanů, jakož i všechny jejich charakteristiky, které

se v průběhu mise podařilo získat, budou uloženy do našich

počítačů. Protože tito humanoidé dosahují věku přes tisíc let, je

pravděpodobné, že naši potomci se s nimi někdy znovu setkají…

Navrhuji uzavřít dnešní jednání a poblahopřát kapitánu Stoneovi k

perfektně splněnému úkolu a odvaze, kterou při tom projevil.“ Pak

se sotva znatelným úsměvem dodal: „V průběhu vašeho minulého

slyšení před touto Komisí byl podán návrh na vaše povýšení. Znovu

jej dnes opakuji a doufám, že tentokrát neupadne v zapomnění.“

V prostorné hale ministerstva pro Galaktické záležitosti, kde se

schůze Komise konala, dohonili Marka Khov a Neuman.

„Byl jste skvělý, kapitáne,“ hlaholil admirál. „Stále říkám, že je

vás pro S.D.P.P. škoda. Vstupte do mých služeb a za pár let to

dotáhnete hodně vysoko.“

Khova Neumanovy pravidelné pokusy vyfouknout mu Marka

zlobily. Nicméně přemohl se a vyloudil na tváři ne příliš

přesvědčivý úsměv. Potom vzal Stonea pod paží.

„Však já si ho už ohlídám. Kdyby dal na vaše přemlouvání, tak

ho ještě než se stačí rozkoukat, pošlete na sebevražednou akci do

nějakého zastrčeného koutu Galaxie. Zatímco já mu vybírám jenom

bezpečné mise…“

Poct ironickými pohledy obou mužů se generál zarazil a zmlkl.

145

„Buďte klidný, generále,“ usmál se Mark, „zůstanu u S.D.P.P.

Netoužím po tom honit se někde po vesmíru za kriminálníky.

Dávám přednost tomu, cválat v sedle po špatně vydlážděných

cestách, rozdávat, ale i dostávat rány mečem. Služba mi umožňuje

poznávat se s mimořádnými lidmi a navazovat s nimi pevná, i když

jen krátká přátelství.“

„Myslím, že vám rozumím,“ řekl chápavě Neuman. „Ale

kdybyste přece jen někdy změnil názor, máte u mne dveře vždycky

otevřené.“

Admirál se rozloučil a vzdálil se dlouhým, důstojným krokem.

Mark využil situace a zaútočil na Khova.

„Dnes je pátek, mohu počítat s volným víkendem?“

„Je mi velice líto, chlapče, ale mám na vás ještě velice mnoho

otázek. V pondělí mě už totiž čeká celá hora dalších pracovních

problémů.“

Vyšli z budovy a zůstali chvilku stát na chodníku. Pozorovali

hustý provoz na ulici. Začínala pravidelná dopravní špička. Opodál

se nějaká mladá žena opírala o kapotu luxusního transvozidla,

zaparkovaného na zákazu stání.

„Dobrý den, generále! Ahoj, Marku!“

„Rád vás vidím, slečno Swensonová,“ zamručel nepříliš

přesvědčivě Khov.

Elza Swensonová byla velice pohledná tmavovláska s nádherně

zelenýma očima. Navíc se o ní tvrdilo, že je nejbohatší ženou

Galaxie. Bylo veřejným tajemstvím, že mezi ní a Markem existuje

důvěrný vztah. Khov, který tušil, že její přítomnost zde není

náhodná, rychle dodal:

„Je mi to upřímně líto, ale mám s kapitánem Stonem ještě velice

dlouhé jednání.“

„Přesně to jsem předpokládala a dovolila jsem si proto pozvat

vaši ženu a vás na víkend na můj ostrůvek v Pacifiku.“

Khov chtěl něco namítnout, ale Elza mu k tomu nedala

příležitost:

„Paní generálové se na ty dva dny už velice těší. Kdybyste

odmítl, moc byste ji zklamal. Kromě toho se mi svěřila, že jí v

poslední době připadáte velmi unavený a že pobyt na mořském

146

pobřeží by vám přispěl.“

Khov zrudl jako krocan a pokusil se protestovat. „Musím být ve

stálém spojení se Službou!“

Elza smetla námitku nedbalým gestem své dlouhé, pěstěné ruky.

„Mám k dispozici téměř stejně dokonalé telekomunikační

prostředky jako vaše Služba. Nezapomínejte, že řídím finanční

impérium, které má své pobočky na všech planetách Pozemské

unie.“

Khov, kterému už došly argumenty, přesto ještě váhal.

„Pospěšte si, šofér už odjel pro vaši paní a nerada bych ji nechala

dlouho čekat na letišti. Můj helijet je už připraven. Budeme na místě

za necelé dvě hodiny.“

Zatímco Khov se odevzdaně snažil nacpat své mohutné tělo do

transvozidla, Elza lehce políbila Marka. „Už jsem se tě nemohl

dočkat,“ pošeptal jí Mark.

„Já také ne! Řekla jsem si, že by bylo stupidní, připravit se kvůli

byrokracií o celý víkend. Buď klidný, generálova manželka už svého

muže patřičně zpacifikuje. Myslím, že jí můj návrh přišel velice

vhod.“

Vůz řízený Rayem se vnořil do dopravní řeky. Elza otevřela

příruční bar a nabídla oběma mužům trochu skotské. Když zvedala

svou sklenku, zeptala se jakoby mimochodem Khova:

„Vy čtete jistě podrobně všechna hlášení svých agentů, že?

Myslíte, že je mi Mark na svých misích věrný?“

Zatímco Mark cítil, jak se mu do tváří hrne krev, slyšel, jak

generál odpovídá s hlubokým zadostiučiněním:

„Často, slečno Swensonová, často!“

147

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

ŽELENÝ

KRÁL

SCI-FI HORROR

Vydalo nakladatelství

NAJÁDA Praha

v edici sci-fi/horror

jako svou 40. publikaci

Z francouzského originálu

J.-P. Garen:

LE ROI DE FER

vydaného nakladatelstvím

FLEVUE NOIR

Paris, FRANCE

přeložili Ivana a Jiří Grospietschovi

Obálka a grafická úprava: Jana Šouflová

Vydání první

Sazba: Marie Holíčková, Praha

Vytiskl: Zdeněk Misík, Postupická 2973, Praha 4

Vyšlo 15.4.1995

Doporučená prodejní cena (včetně DPH): 55, –

Document Outline

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21