KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

PÁD BOHŮ

SCI-FI HORROR

Jean-Pierre Garen

Z francouzského originálu

J.-P. Garen:

LA CHUTE DES DIEUX

vydaného nakladatelstvím

FLEUVE NOIR

Paris

FRANCE

přeložili Ivana a Jiří Grospietschovi

© NAJÁDA s.r.o., 1995

© cover Jana Šouflová, 1995

ISBN 80-85632-32-2

Už po pět století provádí Zemská Unie (federace zahrnující 85

planet) mocnou expanzi do celé Galaxie. Postupem času si však

vlády začínají uvědomovat, že sbližování s příliš primitivními

civilizacemi vyvolává ekologické katastrofy. Domorodci se po

kontaktu s pozemšťany přestávají sami vyvíjet, stávají se závislými,

žebrajíce o techniku, kterou nejsou schopni pochopit. Na jedné z

planet došlo dokonce k tomu, že domorodci téměř vyhynuli; několik

málo zbylých párů muselo být umístěno do přírodní rezervace jako

se to kdysi dělávalo se zvířaty.

A tak vznikl zákon o nevměšování se. Pokud se stalo, že

vesmírná loď objevila planetu s humanoidy, měla příkaz

zaregistrovat ji, ale v žádném případě nevstupovat do kontaktu, aniž

by byl proveden pečlivý průzkum jejích obyvatel.

Pokud dosáhli určitého prahu technického rozvoje, pak s nimi

Ministerstvo pro záležitosti Galaxie navázalo diplomatické styky. V

opačném případě byly složky s dokumentačními materiály předány

Službě pro dohled nad primitivními planetami a ta, dvakrát v

průběhu sta let, byla pověřena vypracováním zprávy o rozvoji

domorodců.

A protože se ukázalo, že pozorování pomocí umělých satelitů

není dostačující, byly vysílány přímo na místo skupiny složené z

agenta činné služby a z androida, kteří se diskrétně zamíchali do

populace. Mark Stone byl jedním z těchto agentů.

4

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

1

5

Peggy trůnila v otočném křesle za impozantní baterií

počítačových displejů. Byla to typická stará panna, asi padesátiletá,

dlouhá, suchá s hranatými rysy a s protáhlou čelistí, zdobenou

znatelným předkusem. Na nose jí seděly staromódní brýle, pod

jejichž tlustými skly vypadala její očka směšně malá.

Byla osobní sekretářkou generála Khova, který již více než deset

let řídil železnou rukou Službu pro dohled nad primitivními

planetami.

Peggy se otočila, když zaslechla sykot otevíraných výtahových

dveří, kterými vstoupil do místnosti kapitán Mark Stone. Mark byl

dobře stavěný pětatřicátník s hřívou hnědých vlasů a s ocelově

šedýma očima.

Na úzkých rtech staré panny zahrál úsměv. Znala dobře všechny

agenty S.D.P.P., s mnohými se přátelila, ale Mark patřil k jejím

oblíbencům. Zvláště od té doby, co zachránil život generálovi,

ztracenému na jedné vzdálené planetě.

„Dobrý den, kapitáne, je mi líto, že jsem vás musela odvolat z

dovolené.“

„Drahá Peggy, víte, že vás vždycky rád vidím, ale…“

Žena naznačila, že si chce zacpat uši a řekla odevzdaně:

„Vysvětlete to všechno generálovi, já jenom plním jeho příkazy.“

Potom stiskla tlačítko na svém stole a hlásila: „Dostavil se

kapitán Stone, generále.“

„No konečně! Ať jde hned dál!“

Hlas v interkomu připomínal spíše hladového lva, který už týden

neměl v ústech.

„Zdá se, že není právě v nejlepší náladě.“

„To jste řekla velmi hezky.“

Mark měl vzápětí možnost ověřit si diagnózu sekretářky. Khov

seděl za svým psacím stolem se zamračeným výrazem v tváři.

Vzduch v kanceláři byl modrý kouřem z doutníků, což se stávalo jen

v případě, když měl generál vážné problémy.

Markův nadřízený byl téměř dvoumetrový obr vážící jistě hodně

přes metrák. Po svých vzdálených mongolských předcích zdědil

výrazně šikmé oči. Jeho úplně holá lebka se leskla v záplavě

slunečních paprsků, pronikajících do místnosti velkým oknem.

6

„Posaďte se,“ zavrčel.

Než stačil Stone otevřít ústa, pokračoval:

„Lituji, že jsem byl nucen přerušit vaše romantické souznění duší

se slečnou Swensonovou, nejbohatší dívkou Galaxie…“

„Já mám ale…“

„Máte ještě nárok na dva týdny dovolené, já vím.“ Jeho obrovská

pěst dopadla na stůl, až popelník, naplněný po okraj nedopalky,

poskočil. „Je mi rovněž známo, že disponujete dostatečně velkým

majetkem, abyste si mohl až do konce života hrát na playboye a

nehnout ani prstem. Ale protože jste se rozhodl sloužit u S.D.P.P.,

musíte si svůj, byť hubený, příjem zasloužit.“

„Dle rozkazu, generále!“

Khov se konečně trochu pousmál. Rychle však zase zvážněl.

„Máme problémy, hochu.“

Hřbetem ruky smetl popel, který se usadil na desce stolu.

„Potřebuji schopného agenta pro mimořádnou misi. Peggy zadala

tomu svému prokletému počítači příslušné výchozí parametry a on,

představte si, vyplivl právě vaše jméno.“

„Nejsem přece jediným agentem Služby,“ pokusil se protestovat

Mark.

Generál mlčky zašátral v zásuvce svého psacího stolu a vylovil z

jejího nitra žárlivě střeženou láhev skotské. „Podejte sem od

distributoru dvě sklenice,“ zamručel, „půjdou-li věci takhle dál,

zůstaneme nakonec u Služby jenom my dva.“

Když si všiml nevěřícího úsměvu na Markově tváři, dodal:

„Nemyslete si, že teď žertuji. Minulý měsíc dali výpověď dva

agenti. Jeden se žení a druhý se rozhodl přestoupit k Vesmírné

policii admirála Neumana. A tenhle týden mi policie vyfoukla

dalšího muže.“

Teď už se Mark zasmál nahlas. I jemu už Neuman několikrát

nabízel, aby šel pracovat pro něho. Slušně odmítl, protože měl svou

práci u S.D.P.P. rád.

Khov do sebe obrátil vrchovatou sklenku hnědavé tekutiny.

Chvíli se mlčky díval na její dno a potom roztrpčeným hlasem

pokračoval:

„Vesmírná policie disponuje nesrovnatelně většími finančními

7

prostředky, než S.D.P.P. Může proto nabídnout zájemcům mnohem

vyšší platy a také rychlejší služební postup.“

„Když už jste se o tom zmínil…“ skočil mu do řeči Mark.

„Já vím,“ přerušil ho stejně nezdvořile Khov. „Už před časem jste

měl být povýšen. Ale ti zatracení úředníci na ministerstvu soudí, že

jste ještě příliš mladý.“

„Tohle jsem zrovna neměl na mysli. Chtěl jsem jenom říci, že

zájemci o službu v S.D.P.P. si u nás podávají dveře. Máte tedy z

čeho doplňovat ztráty způsobené Neumanem.“

„Bohužel vyškolit solidního agenta trvá několik let a já potřebuji

pro plnění našich úkolů zkušené muže. Což je konec konců i případ

této vaší mise… samozřejmě pokud budete souhlasit.“

„Myslíte, že mám na vybranou, generále?“

Khov se hlasitě rozesmál.

„Po pravdě řečeno, nemáte. Nalijte si ještě a začneme se konečně

bavit o vážných věcech. Říká vám něco planeta Hedon?“

Když Mark pokrčil neurčitě rameny, pokračoval: „Jedná se o

planetu obíhající kolem hvězdy s referenčním označením KY 29-50.

Byla objevena v minulém století. Před měsícem ji navštívila naše

třetí inspekční mise. Na jediném kontinentu se vyvinula civilizace,

která je ve stádiu bronzové doby. Je tam asi tucet menších

městských států. Když jejich obyvatelé právě neválčí, pořádají

velkolepé hry, při kterých může každý předvést svou udatnost. Právě

při jednom takovém povyražení byl náš agent zraněn. Jeho android

byl nucen dopravit ho na astronef s dvojitou frakturou lebky.“

„Cožpak neměl ochranný opasek?“

Ochranný opasek byl špičkovým výtvorem pozemské techniky,

který vytvářel kolem svého nositele silové pole. Pro jeho narušení

bylo třeba vyvinout vyšší energii, než poskytoval miniaturní

generátor zabudovaný v přezce opasku. Chránil proto před střelami a

sečnými a bodnými zbraněmi. Agenti však většinou nechávali silové

pole nastavené na nižší intenzitu, aby nevzbudili pozornost

domorodců. Ti by se asi velice divili, kdyby viděli, jak jejich šípy

narážejí na neviditelnou překážku půl metru od svého cíle. Díky

pružnosti pole byly proto některé zásahy velice bolestivé. Mark po

návratu z mise často nemohl ani spočítat modřiny a otoky rozeseté

8

po jeho těle. Krom toho každý absorbovaný úder spotřebovával

energii a generátor se tak dosti rychle vyčerpával.

„Ben Carlsen byl starý mazák. Rána sekerou, kterou inkasoval,

by mu bez opasku rozpoltila lebku až k zubům. Víte stejně dobře

jako já, že ty nejprimitivnější zbraně bývají v tomto případě

nejnebezpečnější. To je také jeden z důvodů, proč nemohu na tuto

akci poslat nějakého novopečeného frekventanta naší školy.“

„A proč se vlastně chcete znovu vracet na Hedon? Inspekční

cesty se přece pořádají jednou za padesát let.“

Khovův povzdech připomínal závan tajfunu, zuřícího v

Japonském moři.

„Při čtení Carlsenova hlášení jsem dospěl k závěru, že jím

získané údaje jsou dostačující, přestože k nehodě došlo pátý den

jeho pobytu na planetě. Nicméně specialisté rozhodli jinak. Požadují

další doplňující informace o tamější společnosti, zvláště pokud jde o

náboženství, které vykazuje nápadnou podobnost s řeckými a

římskými tradicemi známými z naší vlastní historie.“

„Necítím se dvakrát povolaný producírovat se v kněžském

rouchu nebo se, coby mnich, postit někde v klášteře. Vy si mě snad

dovedete v této roli představit?“

„Přiznávám se, že nedovedu,“ vybuchl generál smíchy, „muselo

by to být velice zábavné. Ale buďte klidný, na Hedonu se po

páterech nevyžaduje slib čistoty.“

„Kdy bych měl vyrazit?“

„Zítra ráno! Astronef Neptun, který obvykle používáte, je už

připraven na astroportu. Předpokládám, že chcete, aby vás

doprovázel váš osobní android Ray i když logické by bylo, aby s

vámi cestoval Carlsenův robot.“

„Uhodl jste,“ přisvědčil rychle Mark. „Jsem na něho zvyklý.“

Khov dobře věděl o úzkých poutech, která se v průběhu

společných misí pro S.D.P.P. vytvořila mezi Markem a Rayem.

Možná to bylo i tím, že android byl jako jeden z mála modelů

vybaven psychickým zesilovačem, který mu umožňoval

komunikovat s Markem telepaticky.

Mezi těmito dvěma naprosto odlišnými „bytostmi“ se vyvinulo

skutečné přátelství. Když Ray cítil, že je Mark v nebezpečí, vymykal

9

se jakémukoliv programování a jednal zcela autonomně, většinou

velice účinně. Na druhou stranu Mark neváhal vláčet se s

poškozeným druhem celé dva dny uprostřed smrtonosné džungle.

„Výborně! V tom případě se při odchodu zastavte v archívu pro

psychický induktor s údaji o Hedonu.“ Generál zvedl sklenici a jeho

obličej dostal takřka otcovský výraz:

„Hodně štěstí, chlapče. A koukejte se vrátit celý, potřebuji vás

tady. Moment, ještě něco! Vzpomínáte si, jak nedávno jeden z

našich agentů, který se cítil ohrožen, poněkud nerozvážně požádal

svého androida, aby použil dezintegrátor?“

„Ano! Nešťastná náhoda chtěla, že při tom zahynul místní

panovník a země byla uvržena do krvavé občanské války. Komise

pro nevměšování následně usoudila, že v důsledku naší akce byl

vážně narušen přirozený vývoj na planetě.“

„Takže jistě víte i to, že až do dalšího rozhodnutí je zakázáno,

aby androidé byli při misi vybaveni dezintegrátorem.“

„Myslel jsem si, že prezident mezitím…“

„Zapomeňte na to! Komise prezidentův návrh na zrušení tohoto

nařízení vrátila k novému projednání. Včera jsem obdržel jasné

instrukce. Na misi nesmí být použit žádný android s

dezintegrátorem! Jedinou povolenou zbraní je digitální laser.“

„Za chvíli si už člověk nebude smět vzít na akci ani kartáček na

zuby. Co kdyby měl příliš ostré štětiny?“ bručel si Mark.

„I to je možné, ale to už já nebudu v této funkci.“

10

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

2

11

Mark vstoupil svižným krokem do pilotní kabiny Neptuna. Cítil

se uvolněný a odpočatý. Ray již seděl za řídícím pultem. Podobal se

svému příteli, byl jen ještě vyšší a rozložitější, než jeho lidský

protějšek. Androidi, roboti s lidskou morfologií, byli skutečnými

mistrovskými díly špičkové techniky. Jejich podobnost s lidmi byla

ohromující: všechno bylo reprodukováno do nejmenších

podrobností, od dorůstajících vousů až po miniaturní póry vylučující

v případě potřeby tekutinu imitující pot. Jen pečlivý pozorovatel,

který byl upozorněn, že se jedná o androida, mohl postřehnout jistou

strnulost obličejových svalů.

„Zdravím tě, Marku. Zdá se, že psychická indukce tě příliš

nevyčerpala.“

Agenti S.D.P.P. obvykle využívali čas strávený letem v

subprostoru k napěchování svých neuronů maximem informací,

vztahujících se k jejich misi. Mark přimhouřil jedno oko. Bylo to

domluvené znamení, aby Ray vypnul své nahrávací zařízení.

Androidé totiž zaznamenávali a ukládali do paměti všechno, co

viděli a slyšeli. Mělo to umožnit technikům na Zemi získat dokonalý

přehled o průběhu mise a zaznamenat i ty nejmenší podrobnosti,

které by agentům mohly třeba uniknout.

„Nemysli si, že nevím, že jsi na závěr psychické indukce

naprogramoval léčebnou kúru spánkem.“

„Dělám to pro tvé dobro,“ ohradil se Ray. „Potřebuješ nabrat síly

a nemá smysl, aby celá Služba věděla, že ti k zapamatování

kompletního souboru dat stačí několik hodin indukce, zatímco

ostatní k tomu potřebují celé dny. Každý neměl to štěstí setkat se s

myslícím rostlinným společenstvím, které několikanásobně zvětšilo

tvou mentální kapacitu.“

„Dobrá, vzdávám se. Opatrnost je matkou moudrosti, jak říkávaly

naše prababičky.“

„Od tebe to zní obzvláště pikantně,“ ušklíbl se Ray. „Spolehni se,

že ti to brzy připomenu. Víš dobře, že nerad vidím, když se vrháš do

nebezpečných akcí.“

Marka tenhle projev starostlivosti nepřekvapil, i když robot prý

není schopen citových projevů. Tak to alespoň tvrdí všichni

kybernetici a elektronici, kteří prohlašují, že tyto stroje mohou

12

jednat pouze v mezích zabudovaných programů. Mark o tom věděl

své. Ray byl přítel, skutečný přítel, schopný opustit toto klasické

schéma a přijít mu kdykoli na pomoc. Prokázal to již mnohokrát v

praxi.

„Konec vtipkování,“ ozval se naoko vážně Mark. „Žádné

odchylky od letové dráhy?“

Věděl, že s Rayem u řízení tomu ani nemůže být jinak. Tato

otázka však patřila do zaběhnutého rituálu astronautů, zvlášť když

byli delší dobu mimo pilotní kabinu.

„Za necelou hodinu bychom se měli vynořit v cílovém systému.

Máš tedy ještě čas na svou oblíbenou skleničku.“

Mark si nalil, ale ne tu odpornou náhražku z distributoru, ale

pravou skotskou. Přičichl ke sklence a zamumlal:

„To je v podstatě jediná výhoda, kterou mám ze svého bohatství.

Když si pomyslím, že bych se teď klidně mohl rozvalovat někde na

pláži ve stínu kokosových palem…“

„Za chvíli by ses k smrti nudil,“ komentoval jeho povzdech suše

Ray. „Já osobně se cítím nejlépe, když s tebou mohu pracovat.“

„Jsi odporně pracovitý! Ovšem musím tě zklamat, podle Khova

by tahle mise měla být příjemnou procházkou.“

Android zavrtěl zamyšleně hlavou.

„To si myslel nejspíš Carlsen taky, ale jen do té doby, než se ocitl

na operačním stole. Podle mne bezpečné mise neexistují. Stačí se

podívat na desku cti v hale budovy S.D.P.P., kde jsou vyryta jména

všech agentů, kteří přišli o život při výkonu služby. Udělej mi proto

tu laskavost a snaž se dodržet bezpečnostní předpisy.“

„S tebou se nemusíme ničeho bát! Jsi naprosto vzorná kvočna.“

„Vůbec se mi nezamlouvá, že mi odebrali dezintegrátor.

Připadám si jako nahý v trní.“

Mark do sebe obrátil skleničku se zbytkem hnědavé tekutiny a

sklopil své sedadlo do horizontální polohy, přesně v okamžiku, kdy

se ozval syntetický hlas počítače:

„Vynoření ze subprostoru za šedesát sekund… padesát pět…

padesát…“

Když pominula nevolnost způsobená přechodovým jevem, zaujal

Mark opět normální polohu. Ray už sledoval údaje, které začal chrlit

13

počítač.

„Nacházíme se skutečně v systému KY 29-50. A tady je Hedon!“

Na centrální obrazovce vnější viditelnosti se objevila modravá

koule.

„Hmota: 0,88 hmoty Země. Čtyři pětiny povrchu zaujímá vodní

plocha. Oblasti pólů jsou pokryty ledem. Kromě značného množství

ostrovů se východozápadním směrem táhne rozsáhlý kontinent,

zaujímající polovinu glóbu.“

Přes postranní displeje běžely série číslic.

„Atmosféra pozemského typu, poněkud bohatší na kyslík a s

nižším obsahem oxidu uhličitého.“

„Je vidět, že ještě nepoznali blahodárné účinky průmyslových

exhalací,“ poznamenal ironicky Mark. „Rotace kolem vlastní osy za

dvacet šest hodin čtrnáct minut,“ pokračoval Ray. „Dny tady budou

o něco delší než na Zemi. Jeden oběh kolem ústřední hvězdy trvá tři

sta dvacet dva dní. V důsledku menšího sklonu rotační osy nebudou

rozdíly mezi jednotlivými ročními obdobími tak značné. Civilizace

se rozvinula v západní části kontinentu, přibližně v úrovni padesáti

stupňů severní šířky. Podnebí mírné, teplé.“

„Zaměř teleskop do oblasti, která nás zajímá. Carlsen již provedl

snímkování celého povrchu planety, nemá cenu ztrácet zbytečně

čas.“

Objevil se obraz zvlněné krajiny ohraničené na východě hradbou

mohutného pohoří. Jeho nejvyšší vrcholky jiskřily sněhovým

příkrovem.

Při dalším zvětšení se již dala rozeznat místa osídlení.

„Všimni si, Marku, že čím dál na východ, tím jsou městečka a

vesnice menší a přecházejí v malé osady a samoty. Budeme tvrdit,

že přicházíme odněkud odtamtud. Kde mám přistát?“

Mark po kratičké úvaze rozhodl:

„Myslím, že s čistým svědomím můžeme vynechat přípravné

etapy, které slouží k seznámení se s prostředím a jeho obyvateli.

Díky nahrávkám Carlsenova androida známe zdejší jazyk, způsoby

oblékání i to jak vypadají místní peníze. Takže si to namíříme přímo

do největšího města. Tam také před svým zraněním směřoval

Carlsen.“

14

Ray ukázal na tmavý bod nedaleko pobřeží.

„Tak tohle je Athéa. Posadím modul tamhle v tom lese. Není to

ani deset kilometrů od města.“

„Naveď Neptuna na stacionární oběžnou dráhu na opačné straně

planety. Nebudeme tak riskovat jeho náhodné objevení nějakým

místním astronomem amatérem. Některé primitivní národy mají

značné znalosti o nebeské klenbě a bylo by zbytečné plést jim hlavy

zrozením nové hvězdy.“

Když Ray dokončil parkovací manévr, zkontroloval údaje z

počítače. „Pokud chceme dosáhnout určené zóny ještě před

svítáním, musíme si pospíšit.“

Ve skladištním prostoru se Mark úplně převlékl. Předpisy

S.D.P.P. zakazovaly agentům brát si na primitivní planetu jakékoli

osobní věci včetně svršků. Ray mu podal krátké kalhoty vyrobené z

napodobeniny hrubě tkaného lnu.

„Připni si je ochranným opaskem!“

Potom vylovil ze skříňky jakousi špinavě bílou tuniku sahající do

půli stehen a pár sandálů, jejichž řemínky se musely obtočit kolem

lýtek.

„Takhle se obléká většina místní mužské populace,“ vysvětloval.

„A teď přijde na řadu výzbroj.“

Válečnické náčiní se skládalo z jednoduchého krunýře kryjícího

pouze hrudník, z řemenu z napodobeniny kůže, na kterém byl

zavěšen meč se širokou, ale poměrně krátkou čepelí, a dýky. Potom

přišly na řadu kovové chrániče holení.

„Zdá se, že tyhle chrániče si místní bojovníci obzvláště oblíbili.“

Kulatý štít neměl jakoukoli ornamentální výzdobu.

„Veškeré kovové příslušenství by mělo být z bronzu,“

vysvětloval Ray. „Je to těžké a moc to nevydrží, takže jsem použil

plastotitan s příslušnou patinou.“

Nakonec posadil Markovi na hlavu přilbici chránící šíji a čelo.

Když se vystrojil obdobně jako jeho přítel, prohlásil s úsměvem:

„Tentokrát nejsem tvůj zbrojnoš, ale válečník jako ty.“

Poklepal na malý kožený váček a dodal:

„Tady je celé naše jmění. Mince ze slitiny stříbra a bronzu.

Vypadá to, že neznají zlato. Teď už ale padáme, jinak nestihneme

15

být na místě včas.“

Předpisy Služby zakazovaly přistávat za dne, protože by to

mohlo vzbudit nežádoucí pozornost domorodců a vyvolat paniku.

Dvojice se tedy nasoukala do přistávacího modulu, zařízení

válcovitého tvaru, jehož horní polovina byla vyrobena z

průhledného plastexu.

„Výstup je připraven,“ hlásil Ray.

Lamelový kryt výstupního otvoru se otevřel a modul byl nasát

okolním vzduchoprázdnem. Stroj uskutečnil dva oblety planety po

mírné sestupné trajektorii a potom se ponořil do stratosféry.

„Automatický obranný režim Neptuna?“ zeptal se Mark.

„Nastaven před dvaceti sekundami! Pozor! Začínáme brzdit.

Připni si magnetické popruhy!“

Mark se natáhl tak pohodlně, jak to jen umožňovalo úzké

sedadlo. S Rayem u řízení se nemusel ničeho obávat. Věděl, že

android je schopen pilotovat i v absolutní tmě. Za chvíli slabé

drcnutí oznamovalo, že se modul dotknul země.

„Všechno je v pořádku,“ ozval se po nezbytných analýzách

okolní atmosféry Ray. „Můžeš vystoupit.“

Zatímco Mark s rozkoší vdechoval pryskyřičnou vůni lesa, stroj

se neslyšně vznesl k tmavé obloze. Byl naprogramován k

automatickému návratu na Neptuna.

16

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

3

17

Slunce už stálo téměř v nadhlavníku, když se oba pozemšťané

ocitli před branami Athei. Město vybudované na rozlehlém vršku a

obklopené mohutnými hradbami bylo větší než si Mark původně

představoval.

Oba přátelé se vydali na cestu krátce po východu slunce. Bez

větších obtíží prošli lesním porostem a netrvalo dlouho a narazili na

úzkou cestu, která se klikatila mezi poli a nízkými pahorky. Slunce

nemilosrdně pražilo a Mark se brzy koupal v potu. Krunýř i přilbici

již odložil a Ray mu je nesl.

Konečně prošli městskou branou, kde jim strážný, opírající se o

zeď, věnoval pouze znuděný pohled. Dlouhá, přímá ulice je dovedla

na velké náměstí. Vládl zde čilý ruch.

Opodál se nějaká kulaťoučká obchodnice opírala lokty o

kamenný pult.

„Vítejte, cizinci,“ zavolala na pozemšťany poněkud drsným, ale

ne nepříjemným hlasem. „Nechcete se trochu občerstvit?“

Ukázala jim na terasu, zastíněnou rákosovou stříškou, kde okolo

několika malých stolků stály dřevěné stoličky. Mark nejvíce ocenil

možnost uniknout alespoň na chvíli palčivým slunečním paprskům.

Hostinská uchopila dvě hluboké misky, ponořila je do baňaté

nádoby z pálené hlíny a postavila na stůl před pozemšťany. Ray si

zavdal jako první a vyslal psychicky.

„Voda s medem, mírně fermentované. Méně než jedno procento

alkoholu. Žádné nebezpečí pro tvé jaterní buňky.“

Mark vypil svou porci jedním douškem. Tekutina byla chladná a

příjemně voněla. Výmluvným gestem požádal korpulentní ženu o

dolití. Ta vzala do ruky prázdné misky a bez okolků je znovu

ponořila do tykvovité nádoby.

„Doufám, ze tady nebylo před námi příliš mnoho zákazníků,“

ozval se mentálně s nádechem ironie Mark.

„Nemáš se čeho obávat,“ opáčil stejným způsobem Ray. „Tvůj

organizmus je imunní vůči všem známým mikroorganizmům.“

„Nezbývá, než si přát, aby těch neznámých nebylo příliš mnoho.“

V okamžiku, kdy žena chtěla položit naplněné nádobky na stůl,

zastavila se v půli pohybu a její pohled se stal náhle podezíravým:

„Doufám, že máte čím zaplatit?“

18

Mark položil na stůl dvě mince, za což byl okamžitě odměněn

širokým úsměvem masitých lící.

„Napijte se s námi,“ navrhl Mark.

Mladá žena se nedala dvakrát pobízet a když si naplnila misku,

uvelebila se svým impozantním pozadím na vedlejší prázdné

stoličce.

„Přišli jste se zúčastnit velkého soutěžení?“

„Možná,“ odpověděl Mark opatrně. „Přicházíme ale zdaleka a

nevíme úplně přesně, jak to probíhá.“

Hostinská, zjevně spokojená, že má posluchače, začala ochotně

vysvětlovat:

„V průběhu dvou dnů se v aréně utkají desítky mladých mužů.

Souboje probíhají po dvojicích, až nakonec zůstanou dva nejlepší

bojovníci. Mezitím Achis, náš velekněz, vybere dvě nejkrásnější

panny.“

„Zdá se, že si pro sebe nechává tu příjemnější povinnost,“ pronesl

uštěpačně Mark.

Když si všiml, že poznámka vyvedla mladou ženu z míry, rychle

změnil téma.

„A jaká je odměna pro vítěze?“

„Jsou nabídnuti Diovi!“

„Chceš říci, že jsou obětováni na oltáři?“

Teď se pro změnu hostinská zatvářila útrpně.

„No to mě podržte! Vy musíte přicházet opravdu z velké dálky!

Jak vás mohlo napadnout, že pořádáme lidské oběti? Vítězné dvojice

jsou ve velkém obřadním průvodu odvedeny na obětní pahorek. Tam

si pro ně bohové přijdou a vezmou je s sebou na Olymp.“

„Už jsi při tom někdy byla? Myslím, když si je bohové odváděli.“

„To není vůbec myslitelné! Smrtelníci nesmějí bohy spatřit. Když

se druhý den velekněz vrátí, je místo prázdné, což je důkaz, že Zeus

náš dar přijal.“

„A tyhle… dary… dávají se často?“

„Obřad se koná jednou za deset let.“

„A ty vybrané šťastlivce, spatří je pak vůbec ještě někdy někdo?“

„Ale ano, většinou se po pár letech vrátí. Jsou pak uctíváni jako

světci a stávají se součástí veleknězovy družiny.“

19

Mark rychle uvažoval. Hlavním úkolem jeho mise bylo

shromáždit maximum poznatků o místním náboženství. Navíc ho

zneklidňovala podobnost jmen zdejších božstev se starořeckým

pantheonem.

„Myslím,“ pronesl zamyšleně, „že se těch výběrových klání

zúčastníme. Kde se můžeme přihlásit?“

„V chrámu! Půjdete dál po této ulici až na náměstí. Odtamtud už

je vidět. Stojí na nedalekém pahorku.“ Po chvilce zaváhání dodala se

špatně skrývaným smutkem:

„Dávejte si na sebe pozor, jde o život. Mnoho mladých mužů při

tom vždycky zemře. Je to velká škoda, protože kdyby zůstali naživu,

bylo by to ku prospěchu jejich městům, nemluvě o jejich blízkých.“

Pak, jakoby se zastyděla za chvilkovou slabost, položila na

Rayova ramena, jejichž rozměry na ni zjevně udělaly dojem, ruku a

pokračovala změněným tónem:

„V tuto dobu jsou už určitě všechny hostince obsazené. Kdybyste

nenašli nocleh, vraťte se sem, uvolnila bych vám jeden pokoj.“

Ray vyslal ironicky:

„Ještě že je tak tlustá, jinak bys určitě její návrh uvítal.“

Tok jeho myšlenek však přerušila další slova korpulentní

hostinské:

„Myslím, že váš návrat by nebyl proti mysli ani mé mladší

sestře,“ prohlásila s očima upřenýma na protější dveře.

O jejich zárubeň se opírala pohledná tmavovláska, pod jejíž

tunikou se rýsovalo pružné, pěkně tvarované tělo.

Mark mrknul významně na Raye.

„Není vyloučené, že se večer objevíme, ale teď už musíme jít.“

Vydali se mírně stoupající ulicí, lemovanou kamennými, nejvýše

dvoupatrovými domy. Jejich střechy kryly tašky okrové barvy.

Přízemní prostory většinou zabíraly řemeslnické dílny a kupecké

krámky. Kráčeli zvolna, aby Ray mohl pořídit co nejvíce záběrů z

každodenního života obyvatel, po kterých přímo bažili historici a

další odborníci z Univerzity. Umožňovalo jim to po každých

padesáti letech posuzovat, jakým směrem se ubírá vývoj na

sledované primitivní planetě.

Náměstí kypící ruchem bylo lemováno podloubím, které chránilo

20

případné zákazníky před palčivými slunečními paprsky. Mark

pobaveně pozoroval umění obchodníků i trhovců s přenosnými

pulty, kteří předváděli skutečný koncert v nabízení svého zboží.

Náhle se zastavil a strnul. Před jeho zraky se na pahorku tyčil

chrám, impozantní jak svou velikostí, tak především svou krásou a

ladností tvarů. Byl to skutečný skvost řecké architektury, jehož

trojúhelníkovité průčelí podpíraly štíhlé sloupy zdobené jemně

vytesanými vlysy.

Mark fascinovaný tímto pohledem došel až k základům

schodiště, vedoucího ke sloupořadí. Po jeho obou stranách se tyčily

monumentální sochy. Vlevo Zeus, s energickým výrazem v obličeji,

který ještě zdůrazňoval krátký, kadeřavý plnovous. V dlani pravé

ruky třímal blesk. Napravo stála socha mimořádně krásné ženy, s

pletencem dlouhých vlasů. Hruď jí zakrývala tunika sahající do půli

stehen. Nápis vyrytý na podstavci hlásal její jméno – Héra.

Když chtěl vystoupit po schodech, strážný ozbrojený dlouhým

kopím a štítem mu zastoupil cestu.

„Zpátky, cizinče!“ řekl energicky.

„Chceme se přihlásit do Velké soutěže.“

Bdělá hlídka jim mlčky ukázala na blízkou stavbu z nepálených

cihel.

Za malým stolkem seděl písař, zatímco urostlý voják měřil

místnost dlouhými kroky jako šelma v kleci. Purpurová tóga upnutá

u krku a volně splývající přes hrudní brnění naznačovala, že se jedná

o důstojníka. Když Mark přednesl své přání, dal se do hlasitého

smíchu.

„Nestojíme o žádné vandráky!“

„Odkud přicházíte?“ přerušil suše písař důstojníka. Mark zaváhal,

ale Ray mu okamžitě mentálně napověděl:

„Z Mykosu! Je to jediná obec na východě země, o které se

zmiňuje Carlsenovo hlášení.“

Zdálo se, že odpověď zapisovatele uspokojila. Chvilku si

prohlížel tabulky s voskovým povrchem ležící na stole a pak zvedl

hlavu:

„Mykos ještě své zástupce nepřihlásil. Můžete se tedy zapsat.“

Důstojník si oba cizince prohlížel s neskrývanou ironií.

21

„Kdy začíná soutěž?“ zeptal se Mark.

„Zítra před polednem,“ odpověděl písař.

„Jak dlouho to všechno trvá?“

Důstojník se srdečně zasmál. „S tím si nedělej starosti! Tvým

prvním soupeřem bude Kaios a ten tě velice rychle pošle do

horoucích pekel.“

„Kde je tady možné sehnat nocleh a něco k jídlu?“ pokračoval

Mark s klidem, který poněkud vyvedl vojáka z míry.

„Jestli máš dost peněz, můžeš se najíst v hostinci na náměstí. Ale

pokoje už mají obsazené. Budeš se muset spokojit s chrámovým

schodištěm. Ostatně místo spaní by ses měl raději celou noc

modlit!“

Velký sál zájezdní hospody, hučel jako včelín. Na rožni nad

ohništěm, jehož plameny vydávaly čadivý dým, se otáčel trup

zvířete velikosti ovce. Pozemšťané stěží našli dvě volná místa na

vzdáleném konci dlouhého stolu, kolem kterého se tísnili mladí

bojovníci.

„Naši zítřejší protivníci,“ zahučel Ray Markovi do ucha.

Markovi se až po značném úsilí podařilo upozornit na svou

přítomnost mladou servírku. Objednal kus opékajícího se zvířete a

velký džbán vína.

Maso bylo poněkud tuhé, ale šťavnaté a chutné. Ray, aby nebudil

zbytečnou pozornost, jedl také. Konstruktéři zabudovali do zadní

části jeho jícnu dutinu, kde byla potrava rozkládána a přeměňována

v energii, která, ač minimální, dobíjela generátor. Stejně jako ostatní

hosté, žvýkal pečeni, používaje občas svou dýku k odkrojení tužších,

šlachovitých kousků masa.

„Víno je vynikající,“ ohodnotil Mark nápoj, když vyprázdnil svůj

pohár. „Pomalu bychom se měli zamyslet, kde strávíme noc.“

Když vyšli ven, Mark s rozkoší vdechl čistý vzduch kontrastující

se zakouřeným prostředím hostince.

„Co navrhuješ?“ zeptal se android a na rtech mu pohrával

ironický, až příliš lidský úsměšek.

„Řekl bych, že chrámové schody jsou velice nepohodlné lože.

Nezbývá nám než se vrátit k naší milé ranní hostitelce. Jsme obětí

okolností,“ povzdychl si pokrytecky a vykročil do tmy.

22

Okamžitě po zaklepání se ve dveřích objevila statná obchodnice,

jejíž obličej zářil blaženým úsměvem. Pomohla ochotně Rayovi

sundat krunýř, zatímco Markovi rychle přispěchala na pomoc

brunetka. Sotva stačil odložit svou zbroj, už jej dostrkala do malé,

tmavé místnosti, jejíž jedinou výbavou byl široký slamník. Uslyšel

šustění svlékaných šatů a potom ho vášnivě obejmul pár nahých

paží.

Ještě než se propadl do příjemného víru, pronikla do jeho

neuronů znepokojená Rayova myšlenka:

„Zdá se, že ta moje má velice přesnou představu o tom, co

chce!“

„Tak ji nesmíš zklamat! Technici tě vybavili veškerým potřebným

příslušenstvím. Co s ním máš dělat, ti napoví záběry mých peripetií,

které občas cenzuruješ.“

23

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

4

24

Marka probudila vůně opékaného masa. Oblékl se a vyšel na

malou terasu před domem. Slunce sotva vyšlo, ale ulice už byla plná

lidí směřujících ke stadionu, aby tam zaujali nejvýhodnější místa.

Jeho spolunocležnice se otáčela kolem ohniště s roštem

umístěným v rohu u zdi. Její sestra, zjevně vyčerpaná nočním

dobrodružstvím, seděla u stolku a vrhala zamilované pohledy na

Raye.

„Vypadá to, že jsi její rozměrnou duši i tělo naplnil štěstím,“

vyslal mentálně Mark.

„To doufám,“ odpověděl zcela vážně Ray. „Zasluhuje si to,

protože je to správné děvče.“

Mark s chutí spořádal bohatou snídani, kterou mu tmavovláska

donesla až na stůl. Když chtěl platit, dívka udělala odmítavé gesto.

„Budeme prosit bohy, aby vám umožnili porazit vaše soupeře…“

Tvář jí trochu znachověla, když dodala polohlasně: „A vrátit se

večer k nám.“

Stadión byl typická antická oválná stavba a nacházel se nedaleko

chrámu. U jeho bran se už tísnil početný dav a vládla zde vzrušená

atmosféra. Každý chtěl být očitým svědkem dlouho očekávaného

představení a stráže měly plné ruce práce, aby udržely alespoň

trochu pořádek. Jeden z ozbrojenců ukázal pozemšťanům na

nenápadný postranní vchod. Vstoupili do prostor krytých

stupňovitým hledištěm, kde to bylo silně cítit potem a žluklým

olejem.

Důstojník, kterého znali z předešlého dne, na ně zavolal zvučným

hlasem:

„Zdravím první oběti soutěže!“

Jeho další vtipkování přehlušil temný, dunivý zvuk gongu.

„Připravte se a tvařte se trochu důstojně! Budete představeni

Gerexovi, vládci Athei.“

Příští protivníci se seřadili do dvojstupu. Do jeho čela se postavil

důstojník v šarlatové pláštěnce. Otevřela se brána vedoucí do arény a

lidský had se vydal na pochod bouřlivě pozdravovaný diváky, kteří

zaujali místa v amfiteátru. V loži chráněné před slunečními paprsky

sametovým baldachýnem seděl král se svým doprovodem. Byl to

statný muž s prošedivělými vlasy, z jehož tváře vyzařovala

25

nepopiratelná vznešenost. Jak před ním jeden po druhém defilovali

jednotliví bojovníci, důstojník oznamoval jejich jména a města,

která reprezentovali. Když padlo jméno Mykos, mezi diváky to

překvapeně zašumělo a Gerox věnoval pozemšťanům dlouhý,

zvědavý pohled.

Velekněz Achis, který seděl po panovníkově pravici, povstal. Byl

vysoký a hubený s černýma očima lemovanýma hustým obočím. Na

sobě měl dlouhou bílou tógu. Zdvihl paže k nebi a na svůj subtilní

zjev nezvykle silným hlasem zadeklamoval:

„Ó Die! Bohové olympští, shlédněte na tyto mladé muže, kteří se

budou bít pro vaši větší slávu. Dva nejstatečnější z nich vám spolu s

dvěma pannami nabídneme jako náš dar. Nechť mě vaše moudrost

dnes večer ráčí osvítit při jejich výběru.“

Když se posadil, král zvedl pravici a zvolal:

„Ať začne boj!“

Dobrovolní gladiátoři se odebrali do svého sálu pod hledištěm.

Mark odhadl, že jich může být tak kolem čtyřiceti. Když chtěl projít

dveřmi do místnosti, důstojník ho zarazil.

„Nestojí za to, aby ses vracel! Budeš zahajovat soutěž! Pro

ubohého venkovana z východu nemůže být větší ctí než zemřít jako

první v největším městě světa. Tamhle je tvůj soupeř, Kaios.“

Se smíchem ukázal na téměř dvoumetrového obra, kterému pod

kůží vystupovaly pletence svalů. Byl to zástupce Athei, druhým byl

Ulcis, králův syn.

„Odeberte se před královskou lóži! Tam se odehraje váš souboj.“

Mark si na levé zápěstí připevnil štít a tasil meč. Vladař dal

znamení k boji.

„Nechť Zeus určí lepšího z vás!“

Kaios, vědom si své fyzické převahy a mohutně povzbuzovaný

diváky, pokročil vyzývavě vpřed. Nečekal, jak se zachová soupeř a

okamžitě se vrhl do útoku, který Mark zachytil svým štítem. Obrova

taktika byla jednoduchá: postoupit a udeřit, postoupit a udeřit. Na

primitivy, jako byl on sám, to mohlo platit. Marka pod sprškou

úderů za chvíli začala brnět ruka třímající štít. Kdyby byl jeho kryt

ulit z bronzu, jak také vypadal, nejspíš by už praskl a rozletěl se.

Mark byl nucen za všeobecného posměchu diváků ustupovat. Kaios,

26

povzbuzený skandováním davu, se rozhodl k rozhodujícímu útoku.

Vyrazil prudce vpřed, ale jeho meč udeřil do prázdna, protože

protivník stačil uskočit. Mark využil toho, že obr ztratil rovnováhu.

Švihl mečem a srazil soupeřovu přilbici spolu s chomáčem vlasů.

Šrám se okamžitě zbarvil do ruda. Kapky rudé krve skanuly na

bojovníkovo čelo a odtud tenkým pramínkem na tváře.

Nad stadiónem zavládlo hrobové ticho. Kaios, překvapený stejně

jako diváci, si předloktím otřel obličej a rozmazal tak krev, což mu

dodalo děsivého vzezření. Rozzuřený neúspěchem se vrhl vpřed s

mečem nad hlavou a s pevným odhodláním všechno rychle

skoncovat. Mark se jako toreador elegantně uhnul stranou, a když ho

obr míjel, zasadil mu tvrdý úder plochou čepelí do šíje. Kdyby

udeřil ostřím, určitě by soupeře zabil. Nechtěl však zbytečně zmařit

lidský život. Úder byl natolik silný, že Kaios na okamžik znehybněl.

Mark zopakoval svůj výpad, tentokrát však mířil na temeno lebky.

Obr zavrávoral a potom se jako podťatý dub skácel do písku arény.

V hledišti to nevěřícně zašumělo a pak se rozhostilo ticho, které

přerušil zvučný králův hlas:

„Vítězí Mark!“

Ohromený důstojník sledoval s otevřenými ústy návrat

pozemšťana do sálu, kde se připravovali další bojovníci. Ukázal mu

do rohu na řadu vyrovnaných slamníků.

„Můžeš si tady do příštího souboje odpočinout.“ Ostatní účastníci

se rozestoupili, aby ho nechali projít. Vrhali na něho zvědavé

pohledy. Mark se natáhl a zavřel oči. Po pohnuté noci, kterou strávil

s tmavovláskou, mu siesta přišla vhod.

Do jeho neutronů pronikla Rayova myšlenka:

„Jsem na řadě. Jak dlouho se mám bít?“

„Dopřej přihlížejícím pár minut podívané, těšili se na to deset

let. Pak to ukonči! Ale snaž se svého soupeře nezranit příliš vážně.“

Potom se sám nechal přemoci spánkem. Měl pocit, že spal pár

sekund, když mu někdo zatřásl ramenem. Nad ním se skláněl Ray.

„Za chvíli jsi na řadě.“

Vsunul do úst svého přítele dvě výživné tablety a podal mu pohár

naplněný čerstvou vodou. Potom mu pomohl obléknout krunýř.

Přistoupil k nim důstojník a ukázal na jednoho bojovníka, který

27

se právě na druhém konci sálu rozcvičoval. Byl to tmavovlasý

mladík matně bledé pleti s velice černýma očima a nízkým čelem.

„Je to zástupce Sparkosu. Dávej si na něj pozor! Je velice rychlý

a lstivý.“

Mark stěží potlačil úsměv. Věděl, že Sparkos je dávným rivalem

Athei. Odtud ty nečekané sympatie důstojníka.

„Jak se daří Kaiovi?“

„Škrábance ve vlasech a pěkná boule na hlavě,“ zamručel

důstojník. „Měl velké štěstí, protože jsi mu klidně mohl rozpoltit

lebku.“

„Myslíš, že bohům by se to líbilo víc?“

„Nevím, ale jsem radši, že to dopadlo takhle. Kaios je dobrý

voják.“

Ztišil hlas a dodal:

„Tamhle toho ale nemusíš šetřit. Je to jeden z favoritů soutěže a

náš panovník by jeho vyřazení určitě v duchu přivítal.“

Souboj začal. Markův soupeř byl skutečně velmi rychlý a pružný

jako kočka. Útočil ze všech pozic a všemi způsoby, ostřím i hrotem

meče. Mark se pozorně bránil a čekal na soupeřovu chybu. Ten

skutečně po chvíli dospěl k závěru, že jeho protivník je už zralý na

porážku. Rozhodl se skoncovat s Markem mohutným seknutím z

boku. Pozemšťan odrazil útok tercií a odpověděl prudkým švihem,

který rozerval zástupci Sparkosu paži až k lokti. Nesnesitelná bolest

přinutila muže povolit sevření zbraně. Přes obrovské úsilí, které

vyvinul, mu rukojeť meče pomalu vyklouzla z ruky.

„Vzdáváš se?“

„Nikdy!“

Vrhl se po hlavě vpřed ve snaze obejmout Markovy nohy a srazit

ho na zem. Mark se však nenechal překvapit. Uskočil pružně stranou

a podpatek jeho boty dopadl na protivníkovu šíji. Zástupce Sparkosu

ztratil okamžitě vědomí a znehybněl s nosem zabořeným do prachu

arény.

Zatímco dva pořadatelé odnášeli jeho oběť na nosítkách, vrátil se

Mark do odpočívárny. Důstojník ho přivítal slovy:

„Měl jsi mu rozšlápnout lebku!“

Bylo jasné, že vztahy mezi Atheí a Sparkosem nejsou zvláště

28

srdečné i přes příměří, vyhlášené po dobu konání her.

„Můžeš si klidně zdřímnout. Nedostaneš se teď na řadu dřív než

pozdě odpoledne.“

„Nejsem unavený. Podívám se, jak budou probíhat další

souboje.“

Soutěž, často krvavá a nemilosrdná, pokračovala a po každém

kole se počet bojovníků, kteří se vrátili do podzemního sálu, snížil o

polovinu.

Markovi teoreticky zbývaly ještě dva souboje. V následujícím

střetnutí se rychle vypořádal s dlouhánem, který znal jen jeden

způsob boje – bít shora dolů, využívaje přitom své výšky.

Pozemšťan zranil čahouna nejprve lehce na stehně a pak ho uspal

úderem plochou čepele na temeno. Pro Raye byly souboje více méně

formální záležitostí, ale držel se Markových pokynů a udržoval

diváky do poslední chvíle v napětí, jak střetnutí dopadne.

Nakonec zbyli v odpočívárně poslední čtyři muži. K Markovi

přistoupil mladý bojovník, solidně stavěný, s upřímným výrazem v

obličeji.

„Jmenuji se Ulcius a jsem synem krále Géroxe. Utkáme se zítra,

abychom se dozvěděli, který z nás dvou bude nabídnut jako dar

bohům.“

„Náš osud je v jejich rukou,“ odpověděl diplomaticky

pozemšťan.

„Sledoval jsem tvé souboje a vím, že budeš tvrdý soupeř. Je pro

mne ctí změřit si s tebou síly.“

„Pocta je na mé straně, princi. Co budeme dělat teď?“

Odpověděl mu důstojník:

„Můžeš využít odkladu, který ti bohové poskytli. Stačí, když tu

budeš zítra před zahájením závěrečného ceremoniálu.“

Když dorazili do známé krčmy, kde strávili předešlou noc,

korpulentní majitelka se okamžitě s radostnými výkřiky vrhla

Rayovi kolem krku. Pak ho uchopila za paži a doslova vtlačila do

dveří pokoje.

„Omluv mou sestru,“ obrátila se brunetka poněkud v rozpacích

na Marka. „Nikdy nepotkala tak báječného muže, jako je tvůj přítel.

Od rána o ničem jiném nemluví. A protože tuší, že váš pobyt tady

29

nebude dlouhý, chce využít čas, který jí zbývá. Než připravím něco

k večeři, můžeš se zatím napít. Nanosila jsem také vodu do kádě,

aby ses mohl umýt.“

30

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

5

31

Když čtyři nejlepší bojovníci vstoupili do arény, dav je pozdravil

bouřlivými ovacemi. V královské lóži se vztyčil velekněz, kterého

doprovázely dvě velmi krásné dívky oblečené do bílých tunik,

podobných té, jakou měl na sobě stařec. Ve vlasech měly květinové

věnce a kolem šíje jim visely dlouhé náhrdelníky z mušlí. Achis

pronesl zahajovací řeč, která se Markovi, vystavenému palčivým

slunečním paprskům zdála zbytečně dlouhá.

Když skončil, král rozhodl o pořadí soubojů. První dvojici tvořil

Ray se soupeřem, který byl stejně statný jako on. Mark usoudil, že

android se musí dobře bavit, protože zápas byl dlouho vyrovnaný.

Bylo zřetelně slyšet chraplavé oddechování obou protivníků

neúnavně kroužících kolem sebe a rozdávajících drtivé údery.

Nakonec se ocitli tváří v tvář, štít proti štítu, snažíce se ze všech sil

jeden druhého přetlačit. To byla chvíle, na kterou Ray čekal. Prudce

povolil svůj tlak a uskočil stranou. Jeho soupeř setrvačností přepadl

dopředu a v letu inkasoval úder do zátylku rukojetí androidova

meče. Na zem dopadl už v bezvědomí.

Když nadšení diváků, zdravících vítěze, poněkud opadlo. Ulcis se

chopil svého štítu a vzkřikl na Marka: „Teď je řada na nás! Braň se

jak nejlépe umíš! Nebudu tě šetřit.“

O pár okamžiků později se už boj rozhořel plnou silou. Ulcis v

sobě spojoval jak fyzickou sílu, tak mimořádnou obratnost. Dvakrát

se Markovi podařilo odrazit jeho útok až v poslední sekundě.

Dlouhé minuty se výpady a protiútoky střídaly ve zběsilém rytmu.

Mark začínal mít pocit, že jeho meč je čím dál těžší a levička mu

dřevěněla pod váhou štítu. Pot mu ve stružkách stékal po celém tele.

V žádném případě nesměl svého protivníka zabít. Smrt prince a

následníka trůnu by mohla změnit chod místních dějin, což byl

podle zákona o nevměšování jeden z nejtěžších prohřešků.

Ulcise už rovněž zmáhala únava, ale frenetické povzbuzování

davu mu dokázalo dodávat novou sílu. Bylo zjevné, že Mark v

hledišti těžko našel byť jediného přívržence. Rozhodl se, že musí

souboj ukončit co nejrychleji. Sebral všechny síly a zasadil soupeři

dva mohutné, po sobě jdoucí údery do přilbice. Princ instinktivně

zvedl štít, aby si kryl hlavu. Mark využil okamžiku, kdy měl jeho

protivník zakrytý výhled, přitočil se k němu ze strany a švihnutím

32

špicí meče zasáhl jeho rameno. Objevil se několik centimetrů dlouhý

krvavý šrám. Spíše překvapení než bolest způsobilo, že Ulcis na

sekundu strnul. To byla situace, na kterou Mark čekal. Udělal

bleskový výpad vpřed a jílcem svého meče zasáhl princovu bradu.

Vložil do úderu veškerý zbytek svých sil. Když uviděl protivníkův

zamžený pohled a oči obrácené v sloup, uvědomil si, že vyhrál.

Princ zůstal ještě okamžik stát, pak zavrávoral a těžce dopadl na

zem. Kovový třesk krunýře o štít přehlušil ticho, které se náhle

rozhostilo nad arénou. Mark udělal několik kroků směrem ke

královské lóži a pozdravil panovníka zdviženým mečem.

Gerox mu naznačil, aby k němu přišel nahoru, zatímco z davu

roztrpčeného porážkou jeho miláčka začaly pršet první nadávky.

Ray už stál po boku velekněze.

„Bojoval jsi čestně,“ řekl král dutým hlasem, ze kterého však

zřetelně zaznívala snaha potlačit emoce. „Dva občané Mykosu jako

obětní dary. Je to sice zvláštní, ale bohové tak rozhodli.“

Nepřátelské povykování zesílilo a panovník dodal s pobledlou

tváří, ale s úsměvem:

„Moji spoluobčané jsou velice zklamáni. Snaž se je pochopit a

prominout jim to. Achis nás doprovodí do chrámu, kde budete v

klidu a v bezpečí. Můžete si odpočinout před večerními slavnostmi.

Na jejich konci vás procesí doprovodí na obětní pahorek.“

Pozemšťany a dvojici dívek obstoupil tucet králových gardistů

ozbrojených meči a dlouhými kopími.

„Nevím, jestli nás mají chránit, nebo nám zabránit v útěku,“

neodpustil si Mark ironickou mentální poznámku směrem k Rayovi.

Skupina za chvíli bez problémů dorazila k chrámu. Zatímco

vojáci zůstali stát na ochozu se sloupořadím, vyvolené páry v čele s

veleknězem vstoupily do chrámové lodě. Podél stěn stály v

pravidelných vzdálenostech kamenné sochy.

Achis s blahosklonnou převahou odborníka obracejícího se k

nezasvěceným posluchačům, vysvětloval: „Venku jste viděli

vyobrazení Dia a Héry. Tato socha zde představuje Afroditu; bohyni

lásky.“

Marka ohromily půvab a krása obličeje, který vytvořily

sochařovy ruce. Jejich průvodce a učitel jim však nedopřál času na

33

rozjímání. Ukázal na další sochu představující muže s nádherně

vyvinutým svalstvem a hranatým obličejem.

„Tady to je Héfaistos, bůh kovářů. Za ním stojí Arés, bůh války.“

Arés byl v brnění, v ruce držel štít a jeho obličej byl vytesán do

nejmenších detailů. Achis pokračoval v „představování“ jako na

nějakém večírku lepší společnosti.

„Athéna, bohyně moudrosti, Posseidón, bůh moří, Artemis,

bohyně lovu.“

Poslední tři sochy byly rovněž nádherné, ale jejich obličeje byly

ve srovnání s ostatními výtvory poněkud neosobní, bezvýrazné.

Když Mark vyslovil svůj názor nahlas, Achis pokývl smutně hlavou.

„Nedostalo se mi nikdy té milosti, abych je spatřil na vlastní oči,

na rozdíl od ostatních bohů. Abych mohl vést sochařovu ruku, musel

jsem vycházet z toho, co jsem se dozvěděl od svého předchůdce. Ty

budeš mít dnes v noci větší štěstí a možná se setkáš se všemi

božskými bytostmi.“

Po jeho slovech se otevřely dveře vedoucí do chrámové

pokladnice a v nich se objevil ještě mladý, urostlý muž. Byl oděný

do bílé řízy a v ruce držel objemný džbán.

„Pojď blíž, Nossosi a dej našim novým hrdinům napít. Nossos

byl před deseti lety poctěn přízní bohů a poznal Olymp. Vrátil se

mezi nás teprve loni. Bohové zahalili jeho paměť závojem

zapomnění, takže jediné, co si ze svého pobytu pamatuje, je pocit

nesmírného štěstí. Od svého návratu patří mezi chrámové

služebníky.“

„Ti, co jsou nabídnuti jako dar bohům, se vždycky vrátí mezi

lidi?“

„Samozřejmě! Jednoho dne se probudí v blízkostí města, kde se

narodili.“

Zamyšlený Mark se beze slova napil z poháru, který mu Nossos

nabídl.

* * *

Oslavy, odehrávající se ve velkém sále královského paláce,

končily. Štíhlé, žebrované sloupy podpíraly dlouhé trámce ze dřeva,

34

zdobené na mnoha místech bronzovými motivy.

Podávané jídlo bylo velice syté, složené převážně z různých

druhů masa opečeného na rožni a placek z místního obilí, jehož zrna

připomínala spíše kukuřici. Mark usazený mezi králem a

veleknězem se už začínal nudit; mimo jiné i proto, že hostiny se

nezúčastnila žádná osoba ženského pohlaví. Vtom se k němu

naklonil Gérox a polohlasně ho oslovil:

„Má hrdost vladaře porážkou syna v souboji s vámi sice utrpěla,

ale moje otcovské srdce se zároveň radovalo. Ulcis mě alespoň bude

moci vystřídat na trůně. Vy i váš druh jste zvítězili, aniž jste přitom

zbytečně prolili krev. Dobře jsem si všiml, že vaši protivníci utrpěli

jen lehká zranění. Skrývá se za tím bezpochyby nějaké poselství

našich bohů. Nyní pojďme, nadešel čas vydat se na obětní vrch.“

Postupně se zformovalo dlouhé procesí, na jehož čele kráčeli král

s Achisem. Snesla se noc a scénu osvětlovaly pouze hořící louče

desítek poutníků. Po více než dvouhodinovém pochodu lesem

dorazila dlouhá kolona na mýtinu na vrcholku kopce. Uprostřed se

tyčil jakýsi kamenný oltář, do kterého byly zapuštěny kovové kruhy.

Zápěstí čtyř obětí šetrně, leč pevně obemkly bronzové prstence.

„Je vidět, že důvěra se tu příliš nepěstuje,“ vyslal psychicky

Mark. „Chtějí mít jistotu, že jejich dary si to na poslední chvíli

nerozmyslí.“

Po posledním obřadu vzývání božstev dal Achis pokyn k

odchodu. Čtveřice osaměla. Obě dívky se viditelně třásly, spíš

strachem než chladem, protože i v noci bylo velmi teplo. Mark se

pokusil o povzbudivý úsměv.

„Nemusíte se ničeho bát. Jsme pod ochranou bohů.“ Mentálně

pak dodal k Rayovi:

„Měj připraven laser, abys nás mohl při sebemenším nebezpečí

osvobodit z těch vznešených okovů.“

Čekání se už protáhlo nejméně na dvě hodiny a Mark začínal

shledávat jejich situaci krajně nepohodlnou. Náhle mu do uší pronikl

tichý, syčivý zvuk. Na planinu se snesla jakási plošina nesoucí

průhlednou kopuli. Současně zalilo mýtinu ostré světlo. Z nástavby

vystoupili dva muži. Byli oblečeni do bílých tunik, podobných těm,

které měli Gerox a Achis a nohy měli obuté do polovysokých

35

holínek. Na hrudi se jim na kovovém řetízku houpal jakýsi

medailon, který vydával slabou záři.

„Zeus a Héfaistos,“ vydechly obě dívky současně. Hlasy měly

naplněny úzkostí.

Zeus s tváří lemovanou krátkým plnovousem se na ně přívětivě

usmál. V ruce třímal černou krychli, ze které vytryskl rudý paprsek.

Kovové kruhy obepínající zápěstí obětí povolily své sevření a obě

dvojice byly volné.

„Následujte nás,“ oslovil je nejvyšší bůh vážným tónem.

Čtveřice nastoupila do létajícího stroje a usadila se do křesel, na

která jim ukázal Héfaistos.

„Zavřete oči a nehýbejte se!“ nařídil.

Mark s předstíranou horlivostí uposlechl a křečovitě sevřel víčka.

Vrnění motorů zesílilo a přešlo do vyšší tóniny.

„Transportní modul s antigravitačním pohonem,“ hlásil

psychicky Ray. „Obě bytosti patří zjevně mezi humanoidy, i když

mají jiný metabolizmus než lidé. Kromě toho levá ruka a pravá noha

Héfaista jsou velice důmyslnými protézami.“

„Kam letíme?“

„Na východ, směrem k horskému masivu.“

Zeus se otočil, aby se přesvědčil, jak snášejí jejich noví cestující

let. Obě dívky strnule seděly s rukama křečovitě obepínajícíma

kolena. Zdálo se, že je s výsledkem svého pozorování spokojen,

protože se usmál.

Oba bozi se spolu dali do řeči, v neznámém, zpěvavém jazyce.

„Co říkají?“ zeptal se psychicky Mark.

„Jazyk naprosto neznámý v Pozemské unii.“

„Použij univerzálního tlumočníka!“

„Je zapojen, ale musí shromáždit co nejvíce výrazů, aby mohl

porovnat ekvivalenty. Pozor, zpomalujeme.“

Takřka neznatelný otřes signalizoval, že přistáli. Héfaistos se

znuděným výrazem v obličeji pokynul smrtelníkům, aby vystoupili.

Pokud noční temnota dovolovala, dalo se usoudit, že se nacházejí na

jakési travnaté planině. Kousek od nich se tyčila hranatá, přízemní

budova. Byla dosti rozměrná, spíše než palác však, připomínala

konstrukci smontovanou z prefabrikovaných dílů. Tento dojem

36

narušovala pouze válcovitá věž, jejíž vrchol tonul ve tmě.

Vstoupili do prostorné místnosti zalité tlumeným světlem. Obě

dívky se k sobě bázlivě přitiskly.

„Změň výraz a přestaň se šklebit, Rayi,“ vyslal Mark. „Musíme

vypadat alespoň trochu vyděšeně.“

Z hlubokých křesel u protější stěny se zvedly tři postavy a

zamířily k nim. Když na jejich tváře dopadlo plné světlo dovedně

zamaskovaných projektorů, pozemšťané je okamžitě poznali. Arés

byl největší, ale nebyl tak svalnatý, jak ho znázorňovala socha. Zato

obě ženy fascinovaly příchozí svou krásou. Afrodita byla nádherná

plavovláska, s půvabně oválným obličejem a pružným tělem, které

prosvítalo stříbřitou, elegantní tunikou. Héra měla vlasy černé jako

uhel, přísný, až pohrdlivý pohled, ale ani astronautská kombinéza

nedokázala zakrýt tvary, které byly na pohled příjemnější, než výraz

tváře.

Oslovila úsečně Dia v jejich jazyce. Ten jen pokrčil rameny a

promluvil místní řečí:

„Zde jsou Nésa a Alka, vítězky soutěže krásy a tady Mark a Ray,

kteří triumfovali v aréně.“

Markovi došlo, že „bohové“ měli zřejmě možnost, sami

nepozorováni, sledovat souboje. Arés to vzápětí potvrdil, když je se

zvědavým výrazem oslovil:

„Vaše klání mě velice zaujalo. Musel jsem obdivovat způsob,

jakým jste porazili postupně všechny své protivníky. Zítra si o tom

pohovoříme podrobněji.“

Zeus uchopil jemně Nésu a Alku za paže a promluvil k ním s

dvojsmyslným úsměvem:

„Pojďte se mnou, krasavice! Vysvětlím vám, co od vás Zeus

očekává.“

Odvedl své obětní dary ke dveřím, které se za nimi bezhlučně

zavřely. Afrodita se zasmála hrdelním, smyslným smíchem.

„Když dovolíš, Héro, ráda bych vyzkoušela Marka. Přenechám ti

toho druhého. Dobrou noc!“

Vzala Marka za ruku a zamířila s ním k dalším dveřím.

37

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

6

38

Mark, stěží potlačujíc zívání, vstoupil do hlavní místnosti.

Sluneční paprsky sem hojně proudily velkou prosklenou stěnou,

skrze kterou bylo vidět okolní panenskou přírodu: rozlehlou

travnatou planinou protékala říčka vlévající se do modrozeleného

jezera. Tu a tam rostly skupinky stromů podobných borovicím.

Všude kolem se zvedal prstenec hor, jejichž zubaté vrcholky

pokrýval sníh.

Ray se právě zabýval různými úklidovými pracemi. Když spatřil

svého zívajícího přítele, vyslal ironicky:

„Je mi jasné, že tvoje noc byla neobyčejně vyčerpávající.“

„Musím uznat, že Afrodita je pravou bohyní lásky. A co ty?“

„Héra je výrazně domácky založená žena. Od časného rána mě

prohání: musím leštit, vysávat, rovnat a přerovnávat.“

Na androidově čele naskočila starostlivá vráska.

„Věž je ve skutečnosti kosmická loď. Při plnění pracovních

pokynů Héry jsem mohl vidět část jejího vnitřku. Absolutně neznámá

konstrukce, nepoužívaná nikde v Pozemské Unii a přitom větší než

bitevní křižník. Nemám tušení, jakou výzbrojí je vybavena. Musíme

být maximálně opatrní, protože převaha není rozhodně na naší

straně. Přívěsek, který nosí na krku, je nějaký dálkový ovládač

čehosi, ale způsob jeho fungování mi zatím není jasný. Toho, že

černá krychle slouží ke generování laserových paprsků, jsi si už

všiml, když nám s ní přepálili okovy. Jinak dokáže také emitovat

rázové vlny. Héra, aby mě názorně vysvětlila, co je to poslušnost, je

použila na moje záda. Odpovídalo to slušné ráně holí. Při vyšším

výkonu by nás tyto vlny dokázaly rozdrtit. Nemám tušení, jak dlouho

by jim náš ochranný štít vydržel vzdorovat.“

„Naučil se tvůj univerzální tlumočník už něco z jejich jazyka?“

„První výsledky už mám. Uvolni se, naindukuji už známé údaje

do tvých neuronů.“

Za chvíli se v místnosti objevil Zeus, následovaný Nésou a

Alkou. Mark s pobavením konstatoval, že nejvyšší z bohů má

viditelné kruhy pod očima a velice unavený výraz. Dosedl ztěžka do

křesla a poručil, aby mu donesly pití.

Po sérii neúspěšných pokusů se dívkám podařilo uvést do chodu

automatický distributor nápojů. Neobešlo se to bez překvapených

39

výkřiků.

Vstoupila Afrodita, oděna do zelené, velice přiléhavé tuniky,

která zvýrazňovala její ladné křivky. Obrátila se na Dia v jejich

zvláštním, zpěvném jazyce:

„Vypadáš vyčerpaně! Zdá se, že tvá noc byla až příliš bouřlivá.“

„Pro začátek to nebylo nejhorší, ale mají se ještě hodně co učit. A

co ty?“

Mark měl co dělat, aby se při jejích slovech nezačervenal.

„Mimořádně zajímavé! Ten můj primitiv má nesporně talent!

Dychtím zvědavostí, jak daleko až bude schopen ve své fantazii

zajít.“

Ray v nestřežené chvíli udělal na Marka výmluvný úšklebek a

obrátil útrpně oči v sloup. Příchod Héry a Aréa udělal konec

důvěrnostem jejich božských druhů. Bůh války přistoupil k

Markovi:

„Pojď se mnou, trochu si zatrénujeme!“

„Já si odvedu ostatní,“ prohlásila rezolutně Héra. „Stále jste

naříkali nad nedostatkem pracovních sil nutných k naší obsluze.

Budou mít na starosti zásobování našich distributorů surovinami.“

Obě dívky si pospíšily za bohyní v obavách, aby svou liknavostí

nevzbudily její hněv. Ray vyrazil za nimi s dobře předstíranou

horlivostí. Arés mezitím odvedl Marka do místnosti, která mohla být

skladištním prostorem astronefu. Ukázal na stůl, kde ležely dva štíty

a dva meče.

„Jsou to cvičné zbraně, není třeba se obávat zranění.“

Skutečně, hrot i ostří byly do kulata zbroušené. Marka napadlo,

jestli Arés používá také ochranné silové pole.

„Připraven?“ Bůh podnikl první výpad, který Mark snadno

odrazil. Vzápětí následovaly další dva. Arés byl rychlý, ale jeho

úderům chyběla síla. Klamné výpady a odvety se střídaly v rychlém

tempu. V jednu chvíli Arés, chránící si svou hlavu před úderem,

který na ni směřoval, zvedl příliš vysoko svůj štít a odkryl tak

hrudník. Stačilo natáhnout paži a Mark mohl úspěšně zasáhnout

svého protivníka. V poslední chvíli však zpomalil pohyb a dal tak

soupeři možnost jeho útok odvrátit. Je zbytečné potupit boha,

zvláště, když se neví, jak na to bude reagovat.

40

Boj proto pokračoval několik dalších minut. Arés začal ztěžka

oddechovat. Na zrudlých tvářích se mu perlily velké kapky potu.

Mark usoudil, že by nebylo taktické nechat padnou boha války

vyčerpáním. Rozmáchl se mečem, příliš vysoko a příliš pomalu, což

umožnilo jeho protivníkovi, aby ho zasáhl čistým bodem do hrudi.

Arés, nadšený svým úspěchem, udělal krok vzad a sklonil svou

zbraň.

„Výborně, Marku, jsi skvělý bojovník! Zasloužíme si

odpočinek.“

V dobré náladě, kterou mu přineslo jeho vítězství, nabídl

pozemšťanovi občerstvení a potom ho odvedl do hygienického

bloku.

„Využij vymožeností božského příbytku,“ řekl blahosklonně a

usmál se.

Odpoledne přišla za Markem do hlavní místnosti Afrodita.

Pozemšťan ukázal rukou na krajinu za okenní tabulí a pronesl

zasněně:

„Je tam nádherně! Co se takhle dojít vykoupat?“

„Výborný nápad! Voda je krásně osvěžující. Pojďme rychle, než

si ta věčně nabručená Héra pro tebe vymyslí nějaký jiný program.“

Na břehu jezera se svlékli. Afrodita se vrhla do vody jako první a

vynořila se nad hladinu až po dobrých dvaceti metrech. Zamávala

rukama vyzývajíc svého milence, aby ji následoval. Byl to víc než

příjemný pohled, přerušený však Rayovým mentálním poselstvím:

„Tak tohle se mi vůbec nelíbí! Když půjdeš do vody, musíš

odložit svůj ochranný opasek. Nevím, jaké pikle kují tví falešní bozi,

ale už delší dobu se tajně radí bez přítomnosti Dia a Afrodity.

Pokusím se mezitím proniknout do řídícího centra astronefu.“

„Dávej si dobrý pozor! Určitě mají na lodi nějaký bezpečnostní

systém, který by je mohl varovat.“

Afrodita na něho znovu zavolala, s hrudí vynořenou nad hladinu.

Dalo se takovému pokušení odolat?

41

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

7

42

Rodilo se nové svítání, druhé od začátku jejich pobytu mezi

olympskými „bohy“. Mark vstoupil poněkud nejistým krokem do

hlavní místnosti. Ray ho přivítal ironickým tónem:

„Při téhle frekvenci milostných avantýr tě budu muset dopravit

na náš astronef ještě před koncem týdne. Nevím, jak bude generál

posuzovat důvody tvého totálního vyčerpání.“

„Mluv chvíli vážně,“ zabručel Mark. „Co jsi zjistil o jejich

kosmickém korábu?“

„Podařilo se mi proniknout do místnosti, která by mohla být

pilotní kabinou lodi. Nebo spíše sálem, vzhledem k rozměrům. Nic z

jeho vybavení však nepřipomíná ani vzdáleně naši techniku a tak

jsem nebyl schopen najít nějakou korelaci. Podle vrstvy prachu,

který se tam nahromadil, to ale vypadá, že tam nikdo nevstoupil už

celá léta. Také jsem si všiml, že trup je ve špatném stavu. Na

několika místech je dokonce proražený.“

Příchod Héry, doprovázené Aréem a Héfaistem, přerušil jejich

rozhovor.

„Postavte se ke zdi,“ nařídila žena a namířila na ně černou

krychli.

Dva zbývající bohové vrazili do sousedního Diova pokoje, odkud

se vzápětí ozval hluk mužských hlasů a ženský křik. Ze dveří

vyběhly plačící Nésa a Alka s tunikami v rukou. Za nimi vyklopýtal

ne příliš důstojným způsobem Zeus s nakvašeným výrazem a

rozcuchanými vlasy. Héra si ho změřila pohrdavým pohledem.

„Co má znamenat tahle komedie,“ zavrčel nejvyšší bůh a uchopil

do prstů medailon visící mu na krku.

„Nemusíš se namáhat,“ ušklíbla se Héra. „Héfaistos objevil kód k

jeho neutralizaci.“

Jmenovaný se v té chvíli objevil mezi dveřmi vlekouc za paži

Afroditu, která se divoce vzpírala. Prudce ji odstrčil, takže prolétla

místností a skončila v Markově náruči. Ten ji zachytil, aby neupadla.

„Co vlastně chcete?“ zařval Zeus hlasem hodným pána bohů.

„Potrestat tě,“ odvětila Héra mrazivě. „Kvůli tobě jsme odsouzeni

zemřít na této planetě. Už se dál nemůžeme dívat na tvoje

nezodpovědné chování. Desítky století se opájíš rolí kohouta na

dvorku v klamné představě, že tyhle ubohé chudinky jsou uneseny

43

tvým osobním kouzlem. Jenomže ono je to ve skutečnosti úplně

jinak! Obdivují tě a podřizují se tvým rozmarům jenom proto, že

věří, že jsi bůh. Nikdy tě nenapadlo, co by si doopravdy přály?“

Héra ukázala na Nésu a Alku, bázlivě schoulené u stěny a

pokračovala:

„Kdyby měly možnost si vybrat, určitě by daly přednost

nějakému pastevci, který by jim nadělal kupu dětí, nejspíš by je

občas i zbil, ale se kterým by měly naději prožít celý svůj život, v

dobrém i zlém. A co jim můžeš nabídnout ty? Odměnou je jim

doživotní ztráta paměti.“

„Mají přece zajištěnou budoucnost,“ namítl chabě Zeus.

„Nádherná perspektiva! Být zavřen v klášteře a strávit zbytek

života jako bezkrevná vestálka! Teď však budou mít možnost

dozvědět se pravdu o ubohosti toho, kterého tak zbožňovaly.“

„Co sis na mě vymyslela?“

Héřiny rty se roztáhly do ironického úsměvu. „Poskytneme ti

příležitost prokázat tvé skutečné kvality. Budeš spolu se svými

přáteli vysazen na pustý ostrov. Uvidíme, jak dlouho dokážeš

vzdorovat nepřátelské přírodě. Nésa a Alka budou svědky tvého

postupného úpadku a konce.“

„Ty jsi se musela zbláznit! To nemůžeš udělat!“ rozkřičel se

Zeus.

Chtěl udělat krok vpřed, ale z krychle okamžitě zasršel modravý

blesk. Zeus se zlomil v pase, jako po prudkém úderu do žaludku.

„Žádná zbytečná gesta,“ ozvala se Héra s chladným

zadostiučiněním. „Jinak mi dopřeješ potěšení, abych si to

zopakovala.“

Pak se obrátila k Afroditě a pokračovala:

„Tebe potká stejný osud! Chovala ses jako nestydatá

nymfomanka. Jsme zvědaví, jak dlouho bude trvat tvému

obdivovateli, než prokoukne tvůj podvod. Netrpělivě budeme čekat

na den, kdy od něj dostaneš první výprask!“

„Héro, ne,“ žadonila Afrodita, „takhle se k nám nemůžeš

zachovat. Jsme přece jedné rasy!“

Oslovená jen mlčky pokrčila rameny a pak se obrátila k Aréovi a

Héfaistovi.

44

„Odveďte je do transportního modulu!“

Celá bouřlivá konverzace se odehrávala ve zpěvném jazyce

„bohů“ a Mark s Rayem předstírali, že nerozumí ani slovu. Po

pravdě řečeno jim to nedalo příliš práce. Naprosto jim unikaly

pohnutky Héřina jednání, takže údiv zračící se v jejich tvářích byl

téměř dokonalý.

Nasoukali se do stroje, který okamžitě odstartoval. Let trval

dobrou hodinu, během níž na ně Héra neustále mířila svou černou

krychlí.

Konečně modul přistál. Nedobrovolní cestující vystoupili na pláž

z bělostného, jemného písku, uhlazeného dorážejícími vlnami. Asi

padesát metrů od břehu začínal lesní porost.

„Tak tady máte svůj ráj,“ ušklíbla se Héra. „Čas od času se na vás

přiletím podívat.“

Afrodita vztáhla v zoufalém gestu paže k Héfaistovi. „Přece mě

tu nemůžeš takhle nechat! Vzpomeň si, co jsme spolu prožili!

Slibuji, že už budu jen tvou a nikoho jiného!“

Zdálo se, že bůh na okamžik zaváhal, dojat slzami a krásou

prosebnice.

„To by mohlo stačit,“ vyštěkla Héra. „Připomeň si raději, jaký

život jsi vedla.“

Postrčila rázně Héfaista k modulu, zatímco Arés hodil do písku

dva meče.

„Vy dva,“ oslovil Marka s Rayem, „jste stateční bojovníci, bude

tedy spravedlivé ponechat vám vaše zbraně. Přinejmenším vám

mohou zkrátit vaše útrapy.“

Krátce nato se stroj odlepil od země a za chvilku z něj byl jen

malý bod na obzoru.

Zeus a Afrodita klesli bezradně do písku.

„Kde to jsme?“ vyslal Mark.

„Tisíc dvě stě kilometrů jihozápadně od pevniny, téměř na

rovníku. Mám zavolat náš modul?“

„Třeba je to jen součást komedie, kterou s námi tito zvláštní

bohové hodlají sehrát?“

Sehnul se a sebral meč.

„Jestli dobře rozumím, jsme teď odkázáni jen sami na sebe.“

45

Aniž by věnoval pozornost zasmušilým výrazům Dia a Afrodity,

pokračoval nahlas:

„V prvé řadě musíme najít pitnou vodu. Je pěkné vedro a

přiznám, že bych se docela rád napil.“

Nésa a Alka na něho pohlédly se zábleskem naděje v očích.

Chování jejich nedávného pána je mátlo a znepokojovalo. Mark

ukázal na skalnatý výběžek spadající do moře asi sto metrů od nich.

„Zkusím to nejdříve tamhle.“

Vydal se naznačeným směrem, okamžitě následován oběma

dívkami. Zdrcení bohové chvíli váhali a pak rezignovaně vyrazili v

jejich stopách.

Po necelých pěti minutách narazil Mark na malý potůček vinoucí

se mezi kamenným bloky a v kaskádách sestupující až k oceánu.

Jeho objev byl přivítán nadšeným křikem obou dívek. Voda byla

chladná a měla příjemnou chuť. Zeus a Afrodita poklekli a

neobratně pili z nastavených dlaní.

„Teď bychom se, myslím, měli postarat o potravu,“ navrhl Mark.

„Ray a já se poohlédneme po mořském břehu. Vy mezitím nasbírejte

suché dříví.“

Alka s úsměvem přikývla. Pozemšťané se vzdálili a krátce poté

už vklouzli do průzračné mořské vody.

„Podívej se, jestli jsou tady nějaké ryby, skalnaté dno by tomu

nasvědčovalo,“ vyslal Mark.

Nějakou chvíli plavali, opisujíce na hladině stále větší kruhy.

Náhle se Ray potopil. Sestoupil do hloubky dvaceti metrů, kde ho

Mark ztratil z dohledu. Když se znovu vynořil, držel v ruce korýše

podobného obřímu humrovi.

„Teď jde jenom o to, jestli se tahle potvora dá jíst.“

„Je to velice pravděpodobné. Podívej se, jak vyvádí Alka na

pláži.“

Mladá dívka při pohledu na úlovek radostně pokřikovala a

tleskala rukama.

„Jak rozděláme oheň?“ staral se Mark. „V téhle společnosti

nemůžeme použít jeden z tvých termických granátů.“

„Mám v paměti zaznamenaný způsob, odpozorovaný na

planetách s prehistorickým vývojovým stádiem.“

46

Zatímco Mark za účinného přispění obou dívek stavěl z plochých

kamenů improvizované krbové ohniště, Ray uťal mečem konec

špičaté větve. Potom vyhloubil do padlého kmene jamku a obložil ji

suchým listím a mořskými řasami. Nakonec vložil špičatou hůlku do

jamky a začal jí v dlaních vrtět. Pravděpodobně pouze díky

elektronické rychlosti jeho paží přeskočila slabá jiskérka a z důlku

se začal vinout tenký proužek dýmu.

Jeho výkon byl oceněn radostným pokřikem Alky, která ho

zpovzdálí napjatě sledovala. Zatímco se oheň mezi kameny pomalu

rozhoříval, dívka uchopila oběma rukama Markův meč a rozsekla

korýše po délce na dvě poloviny. Potom je položila na rozehřáté

kameny a energicky začala foukat do plamenů.

Grilovaný humr byl vynikající pochoutkou. Mark odhodil čistě

obrané klepeto a spokojeně si odfrkl. „Alko, musím uznat, že jsi

výborná kuchařka. Jmenuji tě hlavním správcem naší kuchyně.“

Zeus a Afrodita téměř nic nesnědli. Vadilo jim, že místo příborů

jim měly vystačit jejich prsty, což je zjevně uvádělo do rozpaků.

Objevilo se několik ptáků, přilákaných ohněm. Podobali se velkým

rackům s nádherně purpurovým peřím. Mark jim hodil do písku

kousek masa. Nejodvážnější z opeřenců chvíli kroužil kolem, potom

se střemhlav snesl k zemi a rychle pozřel nabídnuté sousto. Zjevně

uspokojen se jal vyklovávat zbytky masa z pohozených úlomků

krunýře humra. Za chvilku se k němu přidali další ptáci a společně

likvidovali odpad, který jim lidé přenechali.

„Proč sem takhle lákáte ta zvířata?“ zeptala se znepokojeně

Afrodita.

„Nemám tušení, jak dlouho tady zůstaneme,“ odpověděl suše

Mark. „Protože si nemyslím, že byste se chtěla sama věnovat

pravidelnému čištění našeho okolí, je lepší, když se o naše odpadky

postarají dobrovolníci ze sousedství. Teď bychom si měli postavit

nějaké přístřeší na noc.“

Vykročil k okraji lesa. Jeho podrost tvořily jakési velké

kapradiny, rostoucí pod hustým větvovím. Mark podal Nése svůj

meč.

„Vysekej plochu tady mezi těmi třemi stromy. Já mezitím s

Rayem opatřím nějaké větve na střechu.“

47

K večeru si už mohli oba pozemšťané se zadostiučiněním

prohlížet své dílo. Mezi kmeny stromů se tyčily tři chatrče vyrobené

z propletených prutů a větví. Po pravdě řečeno, největší část práce

odvedl Ray, který, když si byl jist, že ho nikdo nepozoruje, použil

svůj digitální laser. Podlaha přístřešků byla vystlána nasekanými

listy kapradin, které zároveň tvořily jednoduchá lůžka.

Rayovi se navíc poštěstilo překvapit v houští zvíře podobné

velkému zajíci. Ten se teď opékal na improvizovaném rožni pod

bedlivým dozorem Alky.

Po večeři se každý odebral do svého primitivního obydlí.

Afrodita se bez váhání připojila k Markovi, zatímco Alka a Nésa

poněkud rozpačitě následovaly Dia. Cestou se několikrát otočily

směrem k Rayovi, který zůstal sedět u ohně.

Mark ulehl do kapradinového lože a přitáhl Afroditu k sobě. Ta

se k němu po kratším zaváhání přitiskla a zašeptala:

„Mám strach!“

„Nemusíš se ničeho bát, Ray bude hlídkovat.“

48

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

8

49

Krátce po východu slunce Mark, soukající se ven z chatrče,

zahlédl Raye, jak se vrací z lesa. Android měl přes ramena

přehozené zvíře podobné antilopě, se složitě zakroucenými rohy.

„Překvapil jsem ji, když šla pít k potoku. Přiznám, že jsem použil

svůj laser, ale stopy po zásahu jsem odstranil tímhle oštěpem. Teď

už nikdo nezjistí, jak zvíře skutečně zemřelo.“

V té chvíli se z přístřešku vynořila Alka. Při pohledu na mrtvou

antilopu se jí obličej rozzářil úsměvem. Nešetříc hlasem, okamžitě

přivolala Nésu. Obě dvě se pak s pomocí Rayova meče daly do

stahování úlovku.

„Dostalo se jim zřejmě výborné výchovy,“ vyslal napůl ironicky,

napůl obdivně Mark. „ Poradí si s tím docela dobře bez nás. My se

mezitím můžeme poohlédnout po nějakém dříví; zároveň trochu

prozkoumáme naše okolí. Pokud Héra vybrala tento ostrov záměrně,

je téměř jisté, že tu nebude příliš bezpečno.“

Prodírali se hustým podrostem více než hodinu, opisujíce přitom

velký kruh kolem jejich tábořiště. Na jedné mýtině uviděli růst

stromy podobné kokosovým palmám. Pod širokými listy visely trsy

černých plodů, asi deset metrů nad zemí. Ray se dal s využitím

svého antigravu do sběru ovoce.

Chemický rozbor netrval ani dvě minuty: „Žádná toxická látka!“

Při zpáteční cestě jim do chřípí pronikla vůně pečeného masa.

„Musíme si pospíšit, aby to kuchařky ještě nepřipálily.“

V okamžiku, kdy chtěl Mark znovu vyrazit, Ray ho zadržel.

Ukázal mlčky na obrys tvora, který se rýsoval v hustém kapradí.

Oba pozemšťané začali pomalu postupovat vpřed, jak nejtišeji jen

mohli. Opatrně našlapovali a vyhýbali se spadlým větvičkám. Ray

jak ve zpomaleném filmu položil na zem natrhané plody a sevřel

pevně oštěp, zatímco Mark tasil svůj meč.

Číhající zvíře připomínalo pantera, jehož černá srst byla

nahrazena lesklými šupinami. Na krku mu seděla hranatá hlava s

tlamou, ze které čněly mohutné tesáky vyhnuté směrem dopředu. Z

obou ramenních kloubů předních tlap mu vyčnívaly ostruhy ne

nepodobné ostrým zubům. Při letmém pohledu to vypadalo, jakoby

zvíře mělo tři tlamy.

„Jak si s ním poradíme?“ vyslal psychicky Ray.

50

„Já se přesunu vpravo od něj a upoutám na sebe pozornost. Ty

zaútočíš zezadu a vrazíš mu oštěp do vazu.“

„Nastav ochranné pole na nejvyšší výkon. Nic o té bestii

nevíme…“

Mark udělal několik opatrných kroků a pak pokračoval normální

chůzí, aniž by se staral o hluk, který působí. Byl už pouhých deset

metrů od šelmy. Ta náhle otočila hlavu a ohrnula pysky, odhalujíc

tak hrozivě vyhlížející chrup. Z hrdla se jí vydral zvláštní, chrčivý

zvuk. Začala se pomalu plížit k pozemšťanovi s břichem u země.

Když byla na tři metry od své kořisti, zastavila se a napjala svaly ke

skoku. Mark se v očekávání útoku široce rozkročil s mečem

napřaženým před sebe.

Přesto ho rychlost a síla skoku překvapila. Ucítil prudký náraz do

paží a překulil se na záda. Kotoulem vzad se zas rychle dostal na

nohy a bleskově zhodnotil situaci. Zvíře leželo na zemi asi dva

metry od něho s mečem zabořeným až po jílec do spodní části krku.

Ozval se bolestný řev; oči dravce plály nenávistí. Chystal se k

novému skoku, ale Rayův oštěp jej doslova přibil k zemi. Android

se opřel o svou zbraň plnou vahou, takže její hrot se zabořil několik

centimetrů do hlíny. Rayem lomcoval vztek: i jeho zaskočila

prudkost útoku a nestačil zabránit, aby se šelma nevrhla na jeho

přítele.

Po několika křečovitých záškubech zvíře znehybnělo. Ray a

Mark přistoupili ke zdechlině a vytrhli z ní své zbraně.

„Co s ní uděláme?“ zeptal se android a ukázal bradou na nehybné

tělo.

„Dopravíme tu šupinatou kočku do tábora, možná nám o ní naši

přátelé povědí víc.“

Mark kráčející několik kroků před Rayem, spatřil obě dívky,

bázlivě se tisknoucí k Diovi a Afroditě, kteří se tvářili dosti nejistě.

„Proč jste nás nechali bez ochrany?“ vyštěkla na něho Afrodita

nervózně. „Toulá se tady kolem nějaká šelma.“

Příchod Raye, nesoucího přes ramena tělo mrtvého zvířete,

způsobil, že všichni na okamžik strnuli a ztratili řeč.

„To je ritox,“ zamumlala nakonec Alka a vrhla obdivný pohled

na pozemšťany. „Říká se, že nad ním dokáží zvítězit jen ti

51

nejstatečnější a nejsilnější muži.“

„Ty snad pochybuješ o naší odvaze?“ opáčil Mark s úsměvem.

„Řekni nám raději, co bude s jídlem?“

Připomínka domácích povinností způsobila, že se obě dívky

rozběhly k ohništi. Větší část pečeně se naštěstí podařilo zachránit

před spálením. Alka tak mohla mečem odkrojit silné plátky masa,

které jim naservírovala na širokých zelených listech.

Mark se s chutí pustil do jídla. Potom si všiml, že antilopa je

pečlivě rozporcována a zbylé maso zavěšeno nad oheň, na který

občas jedna z dívek přihodila syrové dřevo. Improvizovaná udírna

vydávala hustý dým, který však čerstvý vítr od moře rychle

rozptyloval. Vnitřnosti byly dopraveny na druhý konec pláže a

purpuroví rackové, kterých se tam shromáždilo značné množství,

dokončovali likvidaci odpadků.

„Tahle děvčata jsou vynikající hospodyně, určitě by našla

uplatnění v kterémkoli pozemském kempu,“ vyslal Mark.

Zeus a Afrodita si se svými příděly pečeně zpočátku nevěděli

rady a neobratně se do ní pokoušeli zakousnout.

„Pozor,“ upozornil Marka mentálně Ray, „modul se vrací!“

A skutečně, o tři minuty později dosedl stroj na pláž. Vystoupila

z něj Héra následovaná Aréem. Oba dva byli oblečeni do

astronautských kombinéz. Héra si překvapeně prohlížela obydlí

ostrovanů. Pak se obrátila ke svým božským druhům:

„Přišla jsem se podívat, jak se vám daří. Vypadáte lépe, než jsem

si myslela.“

„Chcete se s námi podělit o naše jídlo?“ zeptal se Mark s

nádechem ironie. „Maso je vynikající.“

Héra se zatvářila znechuceně.

„Ne, děkuji, ale přinesla jsem ti dárek.“

Vytáhla z kapsy kombinézy důtky s krátkou rukojetí a šesti

řemínky.

„Kdyby Afrodita odmítla poslouchat tvé příkazy, můžeš je

použít. Uvidíš, jak se ještě ráda bude před tebou plazit po zemi.“

Mark s úsměvem převzal důtky a řekl:

„I já mám pro vás dárek, nebo spíš oběť.“

Odešel do houští a za okamžik se vrátil s mrtvým ritoxem, jehož

52

tělo hodil Héře k nohám. Ta se při pohledu na hrozivě vyhlížející

tlamu neubránila výkřiku.

„To… ty jsi ho zabil?“

„Byli jsme na to dva a i tak to nebylo snadné!“

Bohyni se rychle vrátil její panovačný tón:

„To byla jenom první zkouška! Brzy se dočkáte další!“

Otočila se na podpatku a následována Aréem zmizela v útrobách

modulu, který se okamžitě vznesl.

„Je těžké porozumět bohům,“ povzdychl si Mark. Afrodita se k

němu přiblížila nejistým krokem. Ukázala na důtky, které měl

zastrčené za opaskem a s nuceným úsměvem pravila:

„Héra přirozeně žertovala, když ti říkala, abys mě bil.“

„Nemyslím, že by vtipkování bylo oblíbeným způsobem jejího

vyjadřování.“

„Snad bys ji nechtěl poslechnout a vztáhnout na mě ruku?“

„Kdo ví?“ prohodil Mark už na odchodu k užaslé Afroditě.

Pozemšťané strávili odpoledne doplňováním jejich tábornické

výbavy. Z širokého dutého stvolu bambusu vyrobili celkem slušné

poháry na pití. Android při práci informoval mentálně Marka:

„V rukojeti důtek je zabudován přístroj, který připomíná radiový

vysílač. Héra tak může odposlouchávat většinu našich rozhovorů.

Mám ho vyřadit z provozu?“

„Zbytečně bychom na sebe upoutali božskou pozornost. Stačí, že

to víme a budeme se podle toho chovat.“

„Jak dlouho si ještě chceš hrát na prázdninové táborníky?“

„Tak den nebo dva. Podívej se na Dia a Afroditu. Jejich vzdor

taje přímo před očima. Za chvíli budou zralí svěřit se nám se svým

tajemstvím.“

„Doufejme, že Héra pro nás nechystá příliš mnoho nepříjemných

překvapení.“

Než se úplně setmělo, Alka rozdmýchala oheň, aby připravila

večeři. Nakrájela tlusté plátky masa a čekala, až se kameny rozpálí.

Právě v té chvíli se znovu objevil modul. Vystoupila s něho Héra

nesoucí v ruce velkou, průhlednou nádobu naplněnou jakousi

hnědavou tekutinou.

„Omlouvám se, že vás ruším při vašem pikniku. Přivezla jsem ale

53

dárek, který jistě zpříjemní vaše noci pod širým nebem.“

Mrštila nádobou o zem. Ta se rozbila a ze střepů se okamžitě

vyrojila záplava obřích stonožek. Měly žlutohnědé, pruhované tělo a

měřily každá dobrých dvacet centimetrů. Hlava byla vyzbrojena

nebezpečně vyhlížejícím párem klepet.

Héra, zjevně uspokojena dojmem, který její výstup vyvolal, se

otočila a zmizela v kabině modulu. Ten okamžitě odstartoval.

Vyděšená Alka se chytila Raye za ruku a ukázala na stonožky.

„Mějme se na pozoru! Jejich kousnutí sice není smrtelné, ale

strašně bolestivé. Může také způsobit těžká onemocnění.“

Prostodušší Nésa se vrhla před Diem na kolena.

„Snažně tě prosím, otče všech bohů, nevystavuj nás takovým

zkouškám a učiň, ať zmizí.“

Nejvyšší bůh, viditelně na rozpacích, vrhl znepokojený pohled na

členovce, kteří se začali rozlézat do všech stran.

„Přesuňte se na pobřeží, těsně k příbojové čáře,“ nařídil Mark.

„Tam za vámi nepolezou.“

„Přece nemůžeme spát ve vodě,“ zaúpěla Afrodita.

„Nechte mě chvíli přemýšlet,“ přerušil její nářek Mark.

Ray začal hloubit v písku příkop.

„Musíme jim zabránit, aby se dostaly do našich chatrčí. Jinak se

tam ukryjí v listí a ve větvích a máme po bydlení.“

Mark neodpověděl a rozběhl se k ohni, odkud se začal linout

zápach spáleniny. Vytáhl dva pláty připáleného masa a nakrájel je na

menší kousky. Potom se rozhlédl, aby vyhledal nejbližšího

purpurového racka. Jeden z opeřenců právě kroužil nad jejich

chýšemi. Počkal si, až bude v jeho zorném poli a hodil na písek

kousek masa. Pták se snesl na zem a sousto v mžiku zmizelo v jeho

zobáku. Mark zopakoval postup, ale tentokráte dopadla kostička

masa na zem pouze několik centimetrů od jedné stonožky. Racek

zhltl maso a potom jeho oko zaujal pohybující se členovec. Rychle

natáhl krk a zmítající se kořist zmizela v jeho hrdle. Stonožka mu

zřejmě zachutnala, protože okamžitě začal zobákem propátrávat

okolní písek, vydávaje přitom zvláštní, krátké skřeky. Ve chvíli

potkal tři další stonožky stejný osud jako jejich družku.

Pokřikování racka přilákalo brzy další ptáky. Jejich zobáky se

54

rychle rozkmitaly v divoké honbě za pohyblivou kořistí. Mark

poodešel ke svým přátelům, absolvujícím nedobrovolnou koupel v

mořském příboji.

„Tak, to bychom měli,“ řekl spokojeně. „Stačí počkat si, až bude

po úklidu. Podle počtu zobáků a rychlosti, s jakou se pohybují, by to

nemělo trvat dlouho.“

A skutečně, za necelých deset minut se hejno rudých racků

vzneslo, zanechávajíc po sobě vzorně čistou pláž.

„Elegantní ekologické řešení na první pohled neřešitelného

problému,“ ozval se mentálně Ray.

Když Mark po setmění vstoupil do chýše, našel tam Afroditu

svinutou do klubíčka jako domácího psíka. Objal ji a ucítil, že se

chvěje po celém těle. Položila mu hlavu na rameno a přerývaně

zašeptala:

„Bojím se! Nejdřív ta šelma, potom ty odporné stonožky, celá

tahle nepřátelská příroda…“

„Čeho se ty můžeš bát? Jsi přece bohyně a obyvatelé Olympu

jsou nesmrtelní.“

„Já nejsem…,“ začala Afrodita váhavě, ale rychle se ovládla.

„Jsem jenom pouhá bohyně lásky a ne lovu nebo války.“

„Máš vlastně ten nejpříjemnější obor,“ zasmál se Mark a jeho

prsty přitom přejížděly tenkou látku tuniky.

Mladá žena ho chytila za ruku.

„Ne, dnes jsem unavená. Cožpak muži nemyslí na nic jiného?“

„Všem se nepoštěstí mít v náručí opravdovou bohyni a ještě k

tomu bohyni lásky.“

Nedbal na její nesouhlas a pokračoval ve svých něžnostech.

Zaměřoval se přitom na stále delikátnější místa jejího těla. Afrodita

se postupně uvolnila, začala vzdychat a nakonec její rty vyhledaly

jeho ústa. Ještě než se Mark nechal docela strhnout do slastného

opojení, dorazila do jeho neuronů Rayova myšlenka naplněná

rozpaky.

„Marku, mám problém! Alka právě vklouzla do mé chatrče se

zcela jednoznačnou představou, co tady hodlá dělat. Zdá se, že Zeus

pro ni ztratil hodně ze své přitažlivosti.“

„To je celkem logické! Tvoje vítězství nad ritoxem na ni udělalo

55

dojem. Hlavně ji nesmíš zklamat.“

„Co když si toho Zeus všimne?“

„Opět to o něco sníží jeho sebevědomí a nahlodá jeho morálku.

Třeba ho to přinutí být o něco sdílnější. Řekni si, že se obětuješ pro

Službu. Víš dobře, že generál uznává jen plné pracovní nasazení.“

56

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

9

57

Mark a Ray se druhý den po ránu vypravili hlouběji do lesa, aby

nasbírali nějaké suché dříví. Mark nechal důtky pohozené na pláži,

aby mohl v klidu pohovořit se svým přítelem.

„Kdyby se náš pobyt tady měl protáhnout, bylo by lepší porazit

pár stromů a nechat je uschnout,“ navrhl Ray.

„Nemyslím, že tady zůstaneme tak dlouho, aby to stálo za to. Měl

jsi příjemnou noc?“

„Ani se neptej! Sotva Alka odešla, vystřídala ji Nésa.

Samozřejmě, že jsem se o ni rovněž dobře postaral.“ Mark se dal do

smíchu.

„Ještě z tebe bude mýtický hrdina. Teď už chápu, proč se Zeus

ráno tvářil tak otráveně. Pro boha to musí být dost deprimující, přijít

o svou pověst nejvýkonnějšího hřebce.“

„Jestli mě má čidla neklamou, i ty jsi strávil docela veselou noc.

Jenom nevím, proč při tom musíš dělat tolik rámusu.“

„Rád bych, aby naše roztomilá Héra z toho, díky vysílači, který

mi věnovala, také něco měla. Doufám, že časem ztratí nervy a udělá

nějakou chybu.“

„Nerad se dívám, jak taháš tygra za vousy,“ zamručel Ray.

„Tahle šaramantní dáma má určitě dost prostředků, aby nás

vyřídila.“

„To je velice pravděpodobné, ale nevěřím, že by měla odvahu

zabít nás sama. Proto se snaží jít na to oklikou, přes prostředníky,

jako byla například ta roztomilá zvířátka.“

„To je sice zajímavá teorie, ale já mám rád jistotu.“

Když docházeli k tábořišti, pronikl jim k sluchu křik naplněný

hrůzou. Vyběhli z lesa a zůstali překvapením stát před pohledem,

který se naskytl jejich zrakům.

Z moře právě vystupovala jakási chobotnice velikosti dospělé

krávy. Pomalu se sunula vpřed po pláži a energicky přitom

pohybovala chapadly. Ta vyrůstala ze ztluštělého středu

připomínajícího svým tvarem nějakou ohyzdnou hlavu.

Uprostřed těla se nacházela ústa opatřená mohutným zahnutým

zobcem. Ray se snažil uklidnit obě dívky, které se mu vrhly v

ústrety. Instinktivně vycítily, že u něho najdou účinnější ochranu než

u Dia, který vypadal stejně vyděšeně jako ony.

58

„Vzpamatujte se, no tak! Tahle obluda určitě nemiluje suchý

písek. Ustupte pomalu k našim přístřeškům. V nejhorším případě se

ukryjeme v lese, tam nás bude stěží pronásledovat. Počkejte tady!“

Jeho optimismus se však brzy ukázal jako neodůvodněný. Zvíře

se pomalu, ale nezadržitelně sunulo k oběma pozemšťanům, kteří

zůstali stát uprostřed pláže. Mark rychle odhadl rychlost postupu

hlavonožce a okamžitě se rozhodl.

„Rozdmýchejte oheň!“ zakřičel na zbytek skupinky a sám se

rozběhl k ohništi.

Mohutně zafoukal do řeřavých uhlíků, zatímco Ray s oběma

děvčaty přinesli větve a vsunuli je do plamenů. Za chvíli měli k

dispozici několik plápolajících pochodní.

Mark jich několik vzal do obou rukou a vydal se vstříc

chobotnici. Ta, v předtuše nebezpečí, vysunula svá chapadla vpřed,

takže vypadala jako osmihlavá saň.

Mark vrhl první hořící větev a zasáhl jedno ze dvou vypouklých

očí, trčících nad zobákovitými ústy. Zvíře kolem sebe začalo divoce

máchat chapadly, nicméně jeho postup se zastavil. Ray se pokusil

obejít je a dostat se k němu zezadu, zatímco Mark pokračoval ve

svém bombardování pochodněmi. Hlavonožec dvě hořící střely

odrazil svými chapadlovitými končetinami, třetí však dopadla přímo

na zobec a tlamu a přinutila ho couvnout. Přitom se však jeho tělo

dostalo do styku s plameny ohně, který za ním mezitím přichystal

Ray.

Bolestivě popálené zvíře vyrazilo vpřed tak rychle, že jedno z

jeho chapadel zasáhlo Marka. Úder mrštil pozemšťanem do písku,

kde se jeho tělo několikrát překulilo. Trvalo mu pár sekund, než se

vzpamatoval a pokusil se zvednout. Bylo však již pozdě. Před očima

se mu mihl dlouhý had a bleskově obtočil jeho trup. Chapadlo bylo

tlusté jako mužská paže a mělo obrovskou sílu. Mark měl i přes

ochranné silové pole obtíže s dýcháním. Přesto se mu podařilo

uchopit meč a opakovaně zatnout jeho čepel hluboko do masa

hlavonožce. Z rány vytryskla narůžovělá, odporně páchnoucí

tekutina.

Ray, když uviděl, co se přihodilo jeho příteli, posbíral zbývající

pochodně a začal je divoce metat na obludu. Jedna z doutnajících

59

větví se zabodla hluboko do již zraněného oka chobotnice. Potom

několika mohutnými seknutími oddělil chapadlo obtočené kolem

Markova těla. Ten se rychle odkulil do bezpečné vzdálenosti. Snažil

se zbavit masité svěrací kazajky. Kalmar se vrhl na Raye. Jedno z

chapadel zachytilo androida a pokoušelo se jej dopravit k zobci.

Bylo to stejné jako chtít pohnout skálou!

Alka přemohla strach a přinesla Markovi další hořící větve.

Pozemšťan jimi okamžitě zasypal monstrum. Ray si mezitím počínal

jako ďábel, až se mu nakonec podařilo přeseknout dvě z chapadel,

která ho objímala.

„Jestli to takhle bude pokračovat, budu nucen použít svůj laser,“

vyslal.

„Ještě chvilku vydrž, zdá se, že už ochabuje.“

Z ran zvířete hojně prýštila narůžovělá tekutina, ale i když se jeho

pohyby zpomalily, sílu mělo stále obrovskou. Mark se jen tak tak

uhnul dalšímu útoku a sám sekl vší silou do ztluštělé části těla

připomínající hlavu. Zasáhl zřejmě místo ukrývající nějaký citlivý

orgán, protože chapadla se bleskově stáhla.

Ray toho využil, přiskočil k nestvůře z druhé strany a ponořil

svůj meč až po jílec do jejího těla. Potom vší silou trhl do strany a

vytvořil tak téměř metr dlouhou, rozšklebenou ránu. Dále však

nemohl ve svém řeznickém díle pokračovat. Chobotnice proti němu

vymrštila jedno ze svých zdravých chapadel a odhodila ho dobrých

pět metrů od sebe.

Zvíře znejistělo a zbývajícím nezraněným okem pozorovalo

Marka. Zjevně váhalo, zda pokračovat v postupu. Pozemšťan

sledoval jeho končetiny a vyčkával na vhodnou příležitost k dalšímu

útoku. Několik purpurových racků, přilákaných vřavou a zápachem,

který se linul z otevřených ran hlavonožce, kroužilo nad bojištěm.

Náhle se stalo něco nečekaného. Jeden z opeřenců se střemhlav

spustil k chobotnici. Mohutným klofancem svého silného zobáku jí

vyrval kus masa z krvácející rány a rychle se opět vznesl. To byl

signál pro ostatní jeho druhy a za chvíli se nad zraněným zvířetem

rozpoutal skutečný balet racků doprovázený jejich ostrým křikem.

Obluda, požíraná za živa, stáhla chapadla k tělu, aby jimi kryla

poraněná místa na těle.

60

Ray se pomalu zvedl a vyslal psychicky:

„Ta bestie se mnou pěkně praštila. Nikdy by mě nenapadlo, že

může mít takovou sílu. Měli bychom využít příchodu našich

nečekaných spojenců a skoncovat s ní.“

Sebral se země meč a vrhl se na chobotnici, jejíž „obličej“ teď

nebyl chráněn chapadly. Hrot meče pronikl do otevřeného oka.

Android se opřel celou vahou o zbraň a zatlačil ji hluboko dovnitř.

Potom rychle uskočil zpět, právě včas, aby se vyhnul úderu jednoho

z chapadel. Mark, který byl ve střehu, okamžitě využil situace a

jediným máchnutím meče odsekl kus živého lasa.

Teď už bylo jasné, že konec se blíží. Tělem obludy proběhly

silné, křečovité záchvěvy. Zbývající chapadla se vztyčila k obloze

jako v posledním varování a pak bezvládně klesla k zemi. Ptáci

nečekali až tělo zcela znehybní a pokračovali ve svém krvavém reji.

Bylo jich teď tolik, že nad zdechlinou vytvořili malý purpurový

mrak.

Marka při tom pohledu napadlo, co by se asi stalo jemu, nebo

některému z jeho druhů, kdyby byli vážněji zraněni. Nebylo pochyb,

že by je tito nádherně zbarvení opeřenci sežrali zaživa. Dokonce ani

Ray by neměl šanci vyváznout!

Pozemšťan se otočil a vydal se pomalu ke skupince svých druhů.

Cítil se vyčerpaný a svaly otlačené železným sevřením chapadla o

sobě dávaly při každém kroku bolestivě vědět. Ztěžka dosedl do

písku a otřel si čelo zbrocené potem. Zeus byl stále ještě popelavý

strachem a Afrodita nedokázala potlačit zimničné chvění.

„To je hrůza,“ zamumlala si pro sebe. „Jak může vůbec takové

příšerné stvoření existovat?“

Alka a Nésa si pospíšily k Rayovi s neskrývanými projevy

obdivu. Nésa potom doběhla k potůčku a naplnila poháry čerstvou

vodou a podala je oběma bojovníkům. Když ji Zeus požádal o

stejnou službu, projevila podstatně menší ochotu.

Náhle se rackové naráz vznesli k obloze. Bylo jich tolik, že na

chvilku dokonce zakryli sluneční kotouč. Vysvětlení jejich chování

na sebe nedalo dlouho čekat. Na pláž dosedl modul, ze kterého

vystoupila usmívající se Héra doprovázená Aréem.

„Napadlo mě, jestli náhodou nemáte nějaké potíže,“ spustila

61

ironickým tónem, „a nedalo mi to nepřesvědčit se o tom na vlastní

oči.“

Odposlouchávací zařízení v rukojeti karabáče zjevně

zaznamenalo zvukovou kulisu boje. Mark se před bohyní zdvořile

uklonil a odpověděl:

„Už jsme si svůj problém vyřešili sami, nemusela jste se

obtěžovat.“

Gestem brady ukázal na roztrhané tělo obří chobotnice. Z Héřina

obličeje se rázem vytratil posměšný výraz a její tělo se viditelně

otřáslo odporem. Rychle se odvrátila, aby zakryla nevolnost, která se

jí zmocňovala. Když se otočila zpět, Mark postřehl na jejích řasách

slzy. Arés s očima rozšířenýma údivem nemohl od znetvořeného těla

obludy odtrhnout pohled.

Héře se rychle vrátila její chladnokrevnost a přísně si změřila své

božské kolegy. Potom je oslovila v jejich řeči:

„Měli jste veliké štěstí. Tito primitivové mají víc odvahy a

schopností přizpůsobit se novým podmínkám, než jsem si myslela.

Neváhali riskovat své životy, aby zachránili vaši bídnou existenci.

Stále ještě si vás příliš váží, než aby dokázali posoudit vaši

skutečnou cenu. Afroditě se dokonce každé noci dostává

nezasloužené a pobuřující odměny. Přiznávám svůj omyl, když jsem

zorganizovala váš pobyt na tomto ostrově, ale teď se všechno změní.

Dovolená skončila!“

„Co sis na nás zase vymyslela?“ zeptal se s obavami v hlase

Zeus.

„Brzy na to přijdeš sám,“ usmála se mrazivě bohyně.

Vyjmula z kapsy kombinézy černou krychli a namířila ji na

skupinku ostrovanů.

„Napřáhněte ruce! Arés vás spoutá!“

Za chvíli už zajatci se zápěstími svázanými za zády klopýtali k

modulu.

Když se stroj odlepil od země, Mark vyslal směrem k Rayovi:

„Obluda, která vypadá jako tříhlavý pes, jiná zase připomínající

hydru, masožraví práci… Héra si nás nejspíš plete s Héraklem.

Jsem moc zvědavý, jaký úkol pro nás chystá teď. Jediné, co bych si v

tomto představení docela s chutí zahrál, by byla epizoda Hérakles a

62

sto panen…“

„Nemám, co bych ti k tomu řekl,“ ozval se psychicky Ray.

„Zapomněli mi do paměti zabudovat program antické mytologie.“

63

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

10

64

Vězňové, stále spoutaní, byli odvedeni do velkého sálu

sousedícího s astronefem a ponecháni o samotě. Héra a Arés se

okamžitě vzdálili, nejspíš proto, aby po otřesném zážitku se

znetvořenou mrtvolou chobotnice podstoupili očistnou koupel v

sanitárním bloku. I po dvou hodinách čekání měl Mark ještě nosní

dírky plné odporného pachu hlavonožce. Přes nepohodlnou polohu

uvažoval o dalším možném vývoji situace. Sled jeho myšlenek

přerušilo Rayovo psychické zavolání:

„Mám zápěstí spoutaná magnetickými okovy. Možná bych je

svým laserem dokázal uvolnit. Mám se o to pokusit?“

„V žádném případě! Naším jediným trumfem je skutečnost, že

nás stále považují za domorodce. Chtěl bych se dozvědět, kdo jsou a

odkud přišli.“

„A co dělají tady na Hedonu?! Naše analýzy nerostného složení

planety neobjevily žádné využitelné minerály. Jsou tady už určitě

desítky let, ale nevybudovali tady ani tu nejmenší průmyslovou

výrobu.“

Do místnosti vstoupila Héra, doprovázená Aréem a Héfaistem.

Bůh kovářů vrhl nenávistný pohled na Afroditu a Marka. Nebylo

těžké uhádnout, že je prostřednictvím vysílače podrobně informován

o jejich nočních milostných dobrodružstvích.

Héra, třímající v ruce stejné důtky, jaké věnovala Markovi,

oslovila Afroditu v jejich řeči.

„Héfaistos i já jsme došli k závěru, že tvůj pobyt na ostrově byl

až příliš příjemný. A tak dříve než vás seznámím s našimi dalšími

plány, rozhodli jsme se tě trochu ztrestat. Vstaň!“

Afrodita, s tváří křečovitě staženou strachem, poslechla. I přes

tvrdé zkoušky uplynulých dnů byla ve své kraťoučké tunice stále

velmi krásná. Paže spoutané za zády dávaly vyniknout jejím

nádherně modelovaným ňadrům. Héra ji chvíli mlčky pozorovala a

pak ji náhle švihla důtkami přes stehna v místě, kde končil její oděv.

Bolest i překvapení způsobily, že Afrodita hlasitě vykřikla, což u její

trýznitelky vyvolalo spokojený úsměv.

Další rány zasáhly hruď a břicho oběti. Mark byl jedním skokem

na nohou a rozčileně vykřikl:

„Ne! Přestaňte! Jestli se chcete pomstít, potrestejte mne!“

65

„Uklidni se,“ zavrčel Héfaistos a namířil na něho černou krychli.

Vyšlehl modravý záblesk. I přes ochranný štít měl Mark pocit, že

narazil do zdi. Štiplavé slzy mu zamžily zrak a z levé nosní dírky mu

začal vytékat pramínek krve. Přesto, nedbaje na bolest, se dopotácel

k Afroditě a zakryl ji svým vlastním tělem.

Héra znovu napřáhla karabáč, ale pohyb nedokončila. Její ruka na

okamžik znehybněla a potom bohyně tiše pronesla:

„Proč to děláš?“

„Nemám rád, když někdo bije ženu, byť by to dělala bohyně.“

„Na co čekáš? Uhoď!“ vyrazil ze sebe vztekle Héfaistos.

„Uvidíme jak dlouho si vydrží hrát na živý štít!“ Přes toto horlivé

pobízení Héra ještě váhala. Mark vydržel pronikavý pohled jejích

modrých očí a nesklopil zrak. Vtom zasáhl Arés, který do té doby

nepromluvil. Jeho slova, vyřčená v jazyce bohů, zněla břitce a

rozhodně:

„To stačí! Přestaň s tou komedií, Héro! Tenhle domorodec

nenese žádnou vinu na našich problémech. Bylo by nedůstojné

inteligentních bytostí, nechat ho nespravedlivě trpět.“

„Ať jde tedy pryč a nechrání ji,“ vyrazil ze sebe chraptivě

Héfaistos, tvář zkřivenou vztekem.

„Ne! Nesouhlasím ani s mučením Afrodity. Přidal jsem se na vaši

stranu, protože si myslím, že naše bezvýchodná situace se musí

nějak vyřešit. Nemohu ale přihlížet tomu, jak si hodláte léčit své

malicherné osobní záště.“

Héře klesla paže. Vypadala náhle velmi unaveně. „Myslím, že

máš pravdu, Arée,“ řekla tiše. „Je to směšné a ponižující.“

Obrátila se k Diovi, který seděl jako přikován a za celou dobu se

ani nepohnul, a pronesla tiše, ale už zase pevným hlasem:

„Poslouchej, na čem jsme se usnesli! Krátce před úsvitem vás

vysadíme u bran Athei. Obyvatelé vás vřele uvítají, protože Achis už

byl o vašem příchodu uvědoměn.“

Dala se do jízlivého smíchu a pokračovala:

„Budou mít božskou ochranu velice zapotřebí. Arés, který se

zjevil veleknězi Sparkosu, mu vnukl myšlenku na válku. Ten o tom

neprodleně zpravil svého krále a jejich vojsko už vytáhlo proti

Athei. Arés, ještě než zmizel, oznámil, že se osobně zúčastní

66

rozhodující bitvy. Pokud budou občané Athei poraženi, jsem velice

zvědavá, jak naloží se svými neschopnými nepravými bohy. A i

kdyby se náhodou rozhodli ušetřit vaše životy, vítězové ze Sparkosu

jejich chybu určitě napraví. My se pak vrátíme sem a uvedeme do

chodu autodestrukční systém astronefu.“

„Ale proč chcete zemřít?“ ozval se téměř plačtivým hlasem Zeus.

„Máme před sebou ještě spoustu let života!“

„Tomu říkáš život, zůstat navěky tady, zbaveni jakéhokoli

kontaktu s vnějškem a jako jedinou zábavu mít možnost sledovat,

jak si hraješ na chlípného mudrce nebo poslouchat to směšné

vzdychání věčně neuspokojené Afrodity? Athéna, která z nás byla

nejinteligentnější, dokázala včas odhadnout situaci a přijmout jediné

možné rozhodnutí…“

„Chápu velmi dobře vaše pohnutky i rozpoložení, ve kterém se

nacházíte, ale když už nechcete žít, proč bychom měli zemřít my, já

a Afrodita, když nechceme?“

Héra se unaveně usmála.

„Vzpomeň si na náš první let! Tehdy jsme si slíbili být vždycky,

za každých okolností solidární! To ty jsi na tom trval a nutil nás k

přísaze věrnosti!“

Zeus chtěl něco namítnout, ale Héra ho rázně přerušila:

„Je zbytečné protestovat! Náš osud se už začal naplňovat. Za dva

dny se Hedon stane svědkem konce bohů, kteří se nikdy v tomto

světě neměli objevit. Vysvětli to místním obyvatelům, pokud k tomu

najdeš dost odvahy.“

Chystala se opustit místnost, když se na ni obrátil Mark.

„Všemocná bohyně, je-li tvůj hněv již utišen, domníváš se, že je

nutné, abychom tu byli nadále takhle svázáni jako dobytčata?

Necítím už prsty a ramena mám v jednom ohni.“

„Máš pravdu, není to nutné! Arés vás zbaví pout a můžete se

dojít najíst a vykoupat. Bohové a jejich chráněnci se musí

obyvatelům Athei zjevit v božské nádheře a dobré formě.“

* * *

Obloha nad východním obzorem zešedla prvními náznaky

67

svítání, když modul vysadil malou skupinku na zem nedaleko

městských hradeb.

„Snažte se co nejlépe využít poslední hodinky života,“ ušklíbla se

Héra na své vyobcované druhy.

Arés se s úsměvem obrátil na Marka:

„Sejdeme se nejspíš na bitevním poli. Dávej si pozor, tentokrát to

už nebudou cvičné zbraně a můj meč bude obzvlášť ostrý!“

Šestice mlčky sledovala odlet stroje. Zeus, ač vymydlený,

oblečený do nové bílé tuniky a s u praveným plnovousem,

nevyhlížel příliš hrdě a vznešeně, jak by se na vládce bohů slušelo.

Vzal Marka pod paží a odvedl ho stranou. Nejistým hlasem mu

vysvětlil situaci, aniž by však zmínil kolektivní sebevraždu, kterou

chystala Héra. Pozemšťan k jeho údivu nepropadl panice a bez

váhání prohlásil.

„Jak říkával jeden z mých předků, situace je vážná, nikoli však

beznadějná. Stačí, aby vojsko Athéi porazilo armádu Sparkosu!“

„To nebude tak jednoduché! Héra, Arés i Héfaistos budou

bojovat na jejich straně.“

„Nemáme se čeho obávat, když s námi bude Zeus,“ neodpustil si

Mark ironickou poznámku.

Pobledlý vládce bohů rozpačitě vykoktal:

„Přece… sami jste viděli… jejich vzpoura mě připravila o mou

moc.“

„Spokojím se s vaší přítomností. Mám jen jednu podmínku:

musíte mě za všech okolností poslechnout.“

Opovážlivá slova se dotkla Diovy pýchy. Jeho pohled zaplál

zlostí a on suše odsekl:

„Jsem ochoten vyslechnout vaše rady, ale musím být o všem

přesně informován a konečné rozhodnutí…“ Mark ho nenechal

domluvit:

„V tom případě si budete muset poradit sami. Já a Ray tu už

nezůstaneme ani minutu. Pocházíme ze vzdálené země a nevidím

důvod, proč se plést do sporu dvou měst, která nám mohou být

lhostejná.“

Afrodita, která se k ním mezitím přiblížila a vyslechla si konec

jejich rozhovoru, se zoufale rozkřičela: „Přece nás nemůžete opustit,

68

Marku! Udělám všechno, co budeš chtít!“

Zeus okamžitě kapituloval. „Dobrá, souhlasím a podřizuji se.“

„Výborně. Vy a Afrodita nesmíte sami vůbec mluvit. Když se vás

na něco zeptám, odpovíte mi ve vaší řeči.“

„Jenže vy náš jazyk neznáte?“

„Správně! Odpovídat za vás budu já, jako bych tlumočil.

Poslední slova, která pronesete v jazyce lidí, bude příkaz Alce a

Nése, aby o ničem, co viděly a slyšely ve společnosti bohů,

nemluvily. Pak už ani slovo.“

„Myslíš, že uspěješ?“ zeptala se v obavách Afrodita.

„Nevím, ale budete mít přinejmenším šanci pokusit se zachránit

své životy. Teď už ale vzhůru k městu! A držte se zpříma a

vznešeně! Nezapomínejte, že jste bohové!“

Slunce se už vyhouplo nad obzor, když dorazili k městským

hradbám. Rozezněly se zvuky mnoha trub. Král rozmístil na

hradbách hlídky, které měly ohlásit příchod bohů, avizovaný

Achisem.

Hlavní městská brána se otevřela a vyšel z ní dlouhý průvod, v

jehož čele kráčeli panovník a velekněz. Když se ocitli před Diem,

padli všichni jako na povel na kolena. Falešný bůh měl nesporně

herecký talent. Před publikem se mu rychle vrátil impozantní,

božský zjev. Sluneční paprsky ho přitom osvětlovaly jako herce

kužely reflektorů. Zůstal na okamžik bez hnutí stát s rukama

zkříženýma na prsou a potom teatrálním gestem pokynul Markovi.

„Ctihodný Achisi, králi Geroxi. Zeus, pán Všehomíra, mě svěřil

čestný úkol být tlumočníkem jeho vůle. Přeje si být dopraven do

chrámu.“

Gerox okamžitě vydal příslušné rozkazy a účastníci průvodu se

uctivě rozestoupili, aby nechali bohy projít. Za nimi se procesí

znovu zformovalo. Jeho členové kráčeli mlčky, jakoby omámeni

božským zjevením, které přesahovalo jejich chápání. Když prošli

městskou branou, očekával je po obou stranách ulice hustý dav lidí.

Mnozí byli jako u vytržení, jiným se v očích zračila uctivá bázeň.

Mark s pobavením zpozoroval podsaditou krčmářku, která se

nesmělými posunky snažila upoutat Rayovu pozornost.

„Tvoje obdivovatelka by s tebou nejspíš ráda mluvila,“ vyslal

69

ironicky Mark.

„Tisíceré díky! Doufám, ze se jí nepodaří prodrat se až k nám!

Už jsem se dost nadřel s těmi královnami krásy!“

Po příchodu k chrámu vystoupal Zeus důstojným krokem po

schodišti, otočil se a napřáhl paže směrem k davu. Lidé se opět v

bázni vrhli na kolena. Potom prošel sloupovím a vstoupil do

chrámové lodi. Mark pokynul Achisovi a Géroxovi, aby jej

následovali.

Velekněz sebral veškerou svou odvahu a oslovil boha:

„Ó Die, pane Všehomíra, snažně tě prosíme o pomoc. Vojsko

Sparkosu je pouhý den pochodu od našeho města. Už jsme tonuli v

úzkosti, ale teď nám zazářila naděje. Diův blesk jistě dokáže zničit

naše nepřátele a obrátit je v prach a popel.“

„Je mi líto, ale situace je mnohem složitější,“ odpověděl Mark.

„Zeus a Afrodita vám sice přišli na pomoc, ale Héra, Arés a

Héfaistos se rozhodli podpořit bojovníky Sparkosu. Bohové se však

nemohou bít mezi sebou kvůli rozbrojům mezi ubohými smrtelníky.

Zúčastní se bojů jako diváci a budou pomáhat pouze svými radami.“

Gerox byl prohlášením božského tlumočníka viditelně zklamán.

Nicméně neztratil svou důstojnost a hrdě odpověděl:

„Budeme se bít ze všech sil a dokážeme, že jsme hodni svých

bohů, i našich statečných předků.“

Mark okamžitě navázal na jeho slova:

„Zeus a Afrodita si přejí zůstat sami v komnatách velekněze.

Nechť Alka a Nésa přinesou obětní dary a pak se okamžitě vzdálí.

Zítra nás bohové doprovodí na bitevní pole.“

Zatímco Achis se ujal úlohy hostitele, Zeus zašeptal Markovi

žádostivě do ucha:

„Mohl bych požádat, aby se mnou Alka a Nésa zůstaly přes

noc?“

„To nepřipadá vůbec v úvahu,“ zamručel na půl úst Mark.

„Mohlo by to mít politováníhodné důsledky. Vaším posláním je

povzbuzovat bojovníky a jít jim příkladem. Zastupujete tady boha

války. A válečník si musí nejprve své radovánky zasloužit v boji!“

Achis se hluboce uklonil a jako poslední opustil místnost, ze

které krátce předtím vyšli pozemšťané s Geroxem. Bohové osaměli.

70

Afrodita přistoupila ke stolu, který se prohýbal pod vybranými

lahůdkami a vzala si plod podobný jablku.

„Smrt hladem nás určitě nečeká,“ řekla napůl ironicky, napůl

smutně.

Zeus sledoval ladnost jejích pohybů, jakoby náhle překvapen

graciézností a pružností Afroditina těla. Zvedl se z křesla, ve kterém

seděl a něžně ji objal v pase. Bohyně se otočila, zjevně tímto gestem

vyvedená z míry. Zeus rozpačitě zahučel:

„Jedno přísloví říká, že často hledáme strašně daleko to, co máme

doma stále před očima. Kolik století se už vlastně známe?“

Afrodita se sotva znatelně usmála. Lehce se opřela o svého druha

a pohlédla na něho zpříma svýma nebesky modrýma očima, jakoby

ho viděla poprvé v životě. „Jak to, že nás to nikdy nenapadlo?“

Něžně políbila Dia na šíji.

„Mám strach,“ zašeptala. „Kdoví, jestli neprožíváme svůj

poslední den? Obejmi mě pevně!“

* * *

Mark si z výšky hradeb Athei prohlížel mírně zvlněnou krajinu

před sebou. Ulcis se připojil k malé skupince, která pozemšťana

obklopovala.

„Na této planině dojde zítra k rozhodující bitvě,“ pronesl Gerox

dutým hlasem. „Napadlo mě, že vojáci se před zraky svých blízkých

budou lépe bít. Vědí, že když podlehnou, jejich rodiny budou

odsouzeny k smrti, nebo se v lepším případě stanou otroky. I když

kdo ví, co je lepší? Zítra za svítání se naše vojsko rozestaví na

úrovni támhle toho háje a přehradí tak útočníkům cestu.“

Mark rychle uvažoval. Pokoušel se vylovit v paměti schémata

klasických antických bitev.

„Předpokládám, že budete stát ve třech nebo čtyřech řadách za

sebou a váš protivník také?“

„Bojujeme tak vždycky, tváří v tvář, tělo proti tělu.“

„Vzhledem k tomu, že Zeus nemůže do boje zasáhnout osobně,

přeje si vám radit mým prostřednictvím.“

Ukázal rukou na lesík ohraničující zleva planinu a dodal:

71

„Zeus chce, aby se Ulcis s padesáti muži ukryl v noci v tomto

lese.“

„Bohové po mně přece nemohou žádat, abych se schovával jako

nějaký zbabělec, když se rozhoduje o osudu mé vlasti!“ vyrazil ze

sebe zoufale Ulcis a tváře mu zbledly.

„Právě naopak,“ usmál se Mark. „Jsem přesvědčen, že vás

vybrali, abyste rozhodli o konečném vítězství. Až dá Zeus pokyn,

napadnete zezadu nepřítele a budete v jeho řadách rozsévat zmatek a

zkázu.“

Tato perspektiva opět vrátila Ulcisovým tvářím barvu.

„Půjdeš se mnou, Marku? Rád bych bojoval po tvém boku. Vím,

že jsi výborný válečník, moje paže i brada mi to stále ještě

připomínají.“

„Zeus mě pověřil jiným úkolem. Vyberte deset vojáků, ty

nejlepší z nejlepších! Budu jim osobně velet. Až bitva začne,

půjdeme tam, kam nám Zeus poručí. Zatím o tom nic bližšího

nevím! Nezbývá než být trpěliví a čekat…“

„Poslechneme, co nám poradí Zeus,“ uzavřel Gerox. „Zatím se

můžeme odebrat do paláce a odpočinout si. Achis vám nechá přinést

vaše brnění a štít, které jsme uschovali jako památku na vaše

statečné souboje.“

Pozemšťané se mlčky vydali za králem, ale Mark předtím vyslal

směrem k Rayovi:

„Dnes večer propátráš celé okolí, abychom si byli jisti, že na nás

Héra nenastražila nějakou léčku.“

72

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

11

73

Od časného jitra se nádvoří královského paláce a ulice Athei

ozývaly řinčením a halasem vojáků. Uprostřed křiku, do kterého se

mísil pláč žen, se každý připravoval na boj, v němž se mělo

rozhodnout o osudu města a jeho obyvatel.

Mark a Ray zašli pro oba bohy, kteří se už začínali v chrámu

nudit. Dalo jim trochu práce přesvědčit Dia, který navrhoval, že

bude průběh bitvy sledovat z hradeb.

„To bych vám neradil,“ namítl Mark. „Jestli ženy uvidí, jak jejich

blízcí umírají a vy se v bezpečí procházíte po hradbách, jsou

schopné stáhnout vás dolů a roztrhat svými zuby a nehty na kusy.“

Tato perspektiva boha poněkud zneklidnila, takže už bez dalších

protestů následoval pozemšťany. Před palácem narazili na krále se

skupinou důstojníků.

„Ó Die, poslušně jsme vyplnili tvé příkazy. Můj syn je na místě,

které jsi mu určil a tady jsou bojovníci, kterým bude velet Mark.

Jsou to ti nejstatečnější muži z celého města.“

Zeus, který neměl o Markových plánech ani ponětí, se spokojil s

vážným pokývnutím hlavy. Mark si všiml důstojníka, který ho právě

zdravil. Byl to tentýž muž, jenž řídil souboje v aréně. Vedle něho

stál Kaios a další vybraní muži, všichni impozantního vzrůstu.

„Jsme připraveni plnit tvé rozkazy, Marku,“ hlásil voják. „Jaký

bude náš úkol?“

„Prozatím se držte stále v mé blízkostí!“

Vojsko v čele s Géroxem a Diem vyrazilo z města. Afrodita

uchopila Markovu dlaň a zašeptala mu do ucha:

„Myslíš, že tenhle nepočetný oddíl vojáků může zvítězit?“

„Každý z těchto mužů je odhodlán zemřít pro své bohy. Neberte

jim jejich víru a neukazujte jim svou malomyslnost.“

Gérox se zastavil na malém návrší, odkud se dala dobře

přehlédnout planina a nechal rozvinout své oddíly asi padesát metrů

před sebou. Vycházející slunce ozářilo bojovníky Sarkosu,

rozestavěné už v bitevním šiku. Pár metrů za poslední řadou stáli

Héra, Héfaistos a Arés dobře rozeznatelní podle svých zářivě bílých

oděvů. Společnost jim dělal válečník, jehož přilbice byla ozdobena

rudým chocholem.

„Zaútočíme, Die?“ zeptal se Gérox. Nešťastný bůh vrhl na Marka

74

tázavý pohled.

„Ne,“ odpověděl za něho pozemšťan. „Necháme je postupovat,

abychom odhalili jejich záměr.“

Nemuseli čekat dlouho. Ozval se zvuk trubky a nepřátelské řady

se daly do pohybu.

„Připravte se!“ zvolal Gérox silným hlasem na své muže.

„Bojujete za svobodu a za svou vlast!“

Důstojník, který stál vedle Marka, se náhle pohrdlivě ušklíbl:

„Podívejte se, nedokážou ani pochodovat v řadě. Střed postupuje

rychleji než kraje…“

Skutečně, nepřátelské vojsko se zdeformovalo do jakéhosi

trojúhelníku, jehož hrot směřoval doprostřed linie Atheianů.

Markovi se náhle rozbřesklo. Pospíšil si ke Géroxovi.

„Sire, Zeus mě právě zjevil plán našich nepřátel. Chtějí prorazit

náš střed, potom obklíčit jedno naše křídlo, zatímco druhé bude

blokováno další stranou jejich trojúhelníkové formace.“

„Neviděl jsem nikdy, že by se takto bojovalo!“ pronesl nevěřícně

král. „Co máme dělat, abychom je zastavili?“

„Já se svými muži jim vyrazíme naproti, abychom otupili hrot

jejich sestavy a dali vám čas k manévrování. Vy rozdělte své vojsko

na dvě části a nařiďte krajním křídlům, aby vyrazila co nejrychleji

vstříc svým protivníkům. Musíme vyrovnat linii! Vyšlete zároveň

posla za Ulcisem, ať zaútočí zezadu.“

Král byl naštěstí bystrý muž a dobrý počtář. Rychle pochopil

situaci. Odhadl vzdálenost, která dělila obě vojska a vyslovil svůj

názor.

„Budete muset vydržet alespoň čtvrt hodiny. Tak dlouho bude

trvat křídlům, než se dostanou do kontaktu s nepřítelem. Nebudete to

mít vůbec snadné!“

„Nemám snad k dispozici nejlepší bojovníky z Athei? Postupujte

ale tak rychle, jak to jen půjde!“ Mark nařídil svým mužům poklus.

Když se dostali před linie Atheiských, zbývalo jim proběhnout ještě

asi sto metrů. Mark zaslechl, jak voják běžící za ním, si pro sebe

mručí:

„Dvanáct proti stovce, to není právě vyrovnaná partie.“

„Musíme zpomalit jejich postup. Vytvoříme také trojúhelník. Až

75

budeme těsně u nich, roztáhneme se do šířky a budeme si muset

dávat pozor, aby nás neobešli z boků. Pak budeme krok za krokem

za stálého boje ustupovat.“

Markovi nezbyl čas na podrobnější instruktáž; nepřítel už byl

kousek od nich. Důstojník, kráčející vpředu, byl poněkud vyveden z

míry skupinkou, která proti nim tak neopatrně vyrazila. Nařídil

vrhnout na protivníka kopí. Vzduchem zasvištěla třicítka střel, ale

Mark a jeho druhové, dobře chráněni štíty, vyvázli bez větších

problémů. Krátce nato se rozhořel boj muže proti muži, divoký,

nemilosrdný, krvavý. Ray na čele jako první zneškodnil naráz dva

protivníky. Mark se ocitl tváří v tvář obrovi, který po něm vší silou

máchl svým mečem. Neměl však čas svůj útok zopakovat, protože

pozemšťan odpověděl bleskovým bodnutím do břicha, přesně do

místa, kdo končil krunýř. Mark ale nemohl vychutnat své první

vítězství v bitvě. Už se před ním tyčil další bojovník. Odvrátil jeho

útok do boku tercií a prudkým vodorovným švihnutím meče otevřel

vojákovo hrdlo.

Rozdávat údery, krýt se, uskakovat, dělat výpady… Čas ztratil

pro Marka jakýkoli význam. Někdy prudký úder zasáhl jeho silové

pole a přinutil ho zařvat bolestí. Přes veškeré úsilí a obrovské

nasazení musel pomalu ustupovat před nesmírnou převahou

nepřítele. Když jeden protivník padl, okamžitě ho nahradil jiný.

Markův pohled zastřel rudý závoj. Jeho štít, zdeformovaný

nesčetnými zásahy, ho už tak dobře nechránil. Prsty objímající

rukojeť meče mu ztuhly a svaly předloktí byly křečovitě stažené.

Nový úder do hrudníku mu vyrazil dech. Dva muži na něho teď

zle dotírali. Třetí zvedl vysoko nad hlavu svou zbraň a už už se

chystal tnout. Mark viděl, jak se čepel blíží, ale neměl se kam

uhnout. Náhle hrozivé ostří zmizelo z jeho zorného pole. Voják,

zneškodněný rozzuřeným Rayem, klesl bezvládně k zemi. Díky

zásahu androida jeho sevření povolilo a Mark si mohl na pár sekund

vydechnout. Rudá mlha zmizela. V neuronech mu zarezonovala

znepokojená Rayova myšlenka:

„Ustup, Marku! Generátor v tvém opasku se rychle vyčerpává.“

Android kolem sebe divokým mácháním meče vytvořil volný

prostor, aby chránil ustupujícího přítele. Mark zkonstatoval, že mu

76

zbývá už jen šest mužů a že byli nuceni couvnout o dobrých padesát

metrů. Ale razance nepřátelského útoku byla otupena. Přední řada se

dokonce na okamžik zastavila, protože nikdo neměl chuť pustit se

do křížku s Rayem. Oddechový čas však neměl dlouhého trvání.

Zuřivé povely důstojníků opět rozhýbaly vojáky, kteří znovu

vyrazili do útoku.

Boj propukl s novou silou, stále krutější a namáhavější. Mark,

chraptivě dýchající, se srdcem zběsile bušícím až někde v hrdle,

nepřestával rozdávat rány. Čepel meče i paži měl zbrocené krví.

Znovu se zdálo, že tlak nepřítele poněkud polevuje. To Gérox,

schopný vojevůdce, poslal oddíl svých vojáků, které měl v záloze,

aby podpořil umdlévající pozemšťany.

Zvedl se bojový pokřik, který na okamžik přehlušil řinčení zbraní

a křik raněných.

Dva vojáci atheiské posily se ocitli vedle Marka a volali na něho:

„Král Gérox vzkazuje, abys k němu ihned přišel.“

Mark bez velkých výčitek uposlechl a následován Rayem opustil

bojiště. Za pár minut už byl u krále a jeho družiny. Panovníkova tvář

zářila radostí.

„Díky Diovi a vaší odvaze směřujeme k vítězství!“

A skutečně, armáda Sparkosu byla téměř obklíčena. Příchod

Ulcise a jeho oddílu zmátl nepřítele a vyvolal v jeho řadách paniku.

Mark, předstírající, že se hluboko uklání božskému páru,

polohlasně zamumlal:

„Pojďte za mnou! Musíme se dostat k vašim božským

protivníkům dřív, než je napadne podpořit své chráněnce ze

Sparkosu.“

Protože byli nuceni obejít obloukem bitevní pole, trvalo jim

dobrých dvacet minut, než se přiblížili k vyvýšenině, kde se

nacházela Héra se svou společností. Pozornost bohů a velitele vojska

Sparkosu byla naštěstí zcela upoutána děním na bojišti. Nebylo třeba

být žádným velkým stratégem, aby bylo jasné, že Atheiané mají

vítězství na dosah.

Héra si jako první všimla příchozích. Vyrazila varovný výkřik a

rychle zalovila v kožené brašně, kterou držela v ruce. Vyndala z ní

dvě šedavě zbarvené koule o průměru asi deseti centimetrů a vrhla je

77

směrem k Markovi. Ozvaly se dvě silné detonace.

„Obyčejné útočné granáty,“ vyslal okamžitě Ray. „Hodně

rámusu, nepříliš silná tlaková vlna. Žádné skutečné nebezpečí.“

Jediným konkrétním výsledkem Héřina počínání bylo, že velitel

Sparkoského vojska vzal nohy na ramena. Uviděl přicházejícího Dia

a neměl nejmenší chuť plést se mezi bohy při vyřizování jejich účtů.

Po neúspěšné produkci s neškodnými hromy vyrazili Arés a

Héfaistos pozemšťanům v ústrety. Arés zavolal mohutným hlasem

na Marka:

„Připrav se na poslední boj!“

Po těch slovech ihned zaútočil. Mark nastavil svůj štít a s úžasem

pozoroval, jak jej protivníkův meč rozťal, jakoby byl z papíru.

„Božské zbraně mají magickou sílu,“ vysmíval se Arés.

„Měj se na pozoru,“ zasáhl psychicky Ray, „ostří čepele ukrývá

laser. Mám obavu o tvůj ochranný silový štít. Generátor je už na

pouhé čtvrtině svých energetických zásob. Stačí několik úderů této

zbraně a úplně se vyčerpá.“

„Díky za informace! Postarej se o Héfaista a hlavně o Héru. Já už

sis Aréem nějak poradím.“

Bůh se sebejistě usmíval a ve své bílé tunice s přívěskem na krku

vypadal vskutku impozantně. Chvíli jakoby váhal a pak řekl:

„Jsi udatný bojovník, dávám ti milost. Zmiz odsud dokud je čas!“

„Nemohu opustit své přátele!“ opáčil Mark a odhodil nepotřebný

zbytek štítu.

Postavil se do střehu a napřáhl meč. Arés o krok postoupil a ťal

prudce svou zbraní se zřejmým úmyslem odseknout čepel

protivníka. Mark udělal úhyb, používaný šermíři v sedmnáctém

století, za kterým okamžitě následoval výpad. Arés, překvapený

touto fintou, se nestačil uhnout hrotu meče, který přejel po jeho

hrudi a strhl mu z krku přívěsek. Náhoda chtěla, že medailon dopadl

k Rayovým nohám. Ten ani na okamžik nezaváhal a vší silou

rozdrtil lesklý předmět podpatkem své boty.

Arés, vyvedený z míry ztrátou šperku, odvrátil na sekundu zrak

od svého protivníka. Byla to však osudná sekunda! Nezaregistroval

Markovu pěst, která mířila na špičku jeho brady. Perfektní hák ho v

bezvědomí poslal k zemi.

78

Ray si počínal rovněž velmi produktivně. Héfaistos, bez sebe

zlostí ze zničení medailonu, zdvihl meč vysoko nad hlavu s

úmyslem rozdrtit štít i hlavu soupeře. Android se však stačil uhnout

a zbraň vyhloubila ve skalnatém podloží viditelnou rýhu. Bůh už

neměl čas na nový útok. Ray mu uštědřil mohutný úder plochou

čepele do přilbice. Náraz byl tak prudký, že Héfaistos okamžitě

ztratil vědomí.

Ohromená Héra strnule přihlížela divadlu, které se odehrávalo

před jejíma očima. Když viděla, jaký osud potkal její přátele,

vsunula ruku do brašny. Cenné zavazadlo jí však bylo prudce

vytrženo z rukou. Chtěla se o něj prát, ale než si stačila uvědomit, co

se děje, ležela v nepříliš vznešené poloze na zemi.

Ray vysypal obsah brašny do trávy. Podal Markovi černou

krychli a sám si vzal dva zbývající granáty a magnetická pouta.

„Spoutej jim ruce,“ nařídil Mark a ukázal na bohy ležící

bezvládně na zemi.

Zeus, zjevně potěšený potupnou porážkou svých někdejších

společníků, se chystal přivlastnit si černou krychli.

„Dej mi ji, vím, jak se s ní zachází.“

Mark zavrtěl odmítavě hlavou. „Raději si ji ponechám!“

Zeus se zarazil, ale neodvážil se protestovat. Mark vyhlížel

děsivě. Paže i brnění bylo pokryté zaschlou krví. Pot, který mu

stékal po tvářích, vytvořil na jeho obličeji klikaté brázdy.

Na pláni stále ještě zuřil boj. Krvavý a nemilosrdný. Válečníci ze

Sarkosu se i v obklíčení bili se zoufalou odhodlaností.

„Nechme je, ať si to vyřídí mezi sebou,“ rozhodl Mark. „Musíme

odtud rychle zmizet. Rayi, ujmi se Aréa a Héfaista.“

Android bez viditelné námahy vzal obě těla pod paží a vykročil k

lesu. Mark uchopil Héru za svázaná zápěstí a přinutil ji, aby ho

následovala.

„Pojďte s námi,“ obrátil se po několika krocích na Dia a

Afroditu. „Bude to tak lepší pro všechny.“

Po necelé půlhodině rychlého pochodu dorazila skupinka k okraji

lesa. Afrodita, doufající, že si ve stínu stromů trochu odpočinou,

byla zklamána. Mark neoblomně pokračoval v chůzi. Nechal

zastavit pouze na několik okamžiků, aby umožnil Rayovi postavit na

79

nohy Aréa a Héfaista, kteří mezitím přišli k sobě. Hluchý k prosbám

vyrazil znovu vpřed. Za sebou nešetrně vlekl Héru.

80

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

12

81

Na trpící bohy byl žalostný pohled. Kráčeli vpřed jako ve snách a

v hlavě jim rezonovala jediná myšlenka: zvednout nohu, položit ji

před druhou a tak stále stejně a znovu!

Když slunce zmizelo za koruny stromů, ukončil Mark jejich

trápení. Na malé mýtině, kterou klikatě protékal úzký potok, vyhlásil

přestávku. Jeho božští společníci byli tak vyčerpaní, že okamžitě

padli do trávy a nenašli v sobě ani tolik sil, aby došli k potoku a

zahnali žízeň, která jim sžírala útroby. Ray se chopil Héfaistovy

zprohýbané přilbice a naplnil ji vodou. Konečně se všichni mohli

napít. Héra se vzpamatovala jako první a ozvala se svým útočným

tónem:

„Od teď odmítám udělat byť jediný krok,“ obořila se na Marka.

„Nikdy se nestanu tvou otrokyní! Budeš nás muset zabít tady, na

tomto místě.“

Pohlédla na zapadající slunce, potom na své druhy a dodala

ironicky:

„Jaká báječná alegorie! Přichází soumrak bohů! Tak jen do toho!

Kdo bude první na řadě?“

„Nikdo,“ odtušil unaveně Mark. „Kdybychom si přáli vaši smrt,

stačilo nechat vás tam, na bojišti. Zcela jistě by se našel nějaký

horlivý válečník, který by vám vrazil meč do těla. Je to právě

naopak! Vlečeme se s vámi až sem, abychom vás zachránili. Teď už

jsme dost daleko od Athei a nedomnívám se, že by král poslal

nějakou hlídku po stopách zmizelých bohů. Určitě se opájí svým

vítězstvím a vzdává hold zde přítomnému Diovi.“

„Proč jste nás chtěli zachránit?“ zeptala se nedůvěřivě Héra.

„Spíš než kvůli vám samotným jsme to udělali pro zdejší lid. Po

celá staletí vás zbožňovali a věřili vám. Představa, že se celá jejich

víra ze dne na den zhroutí, je děsivá a může mít nedozírné následky.

Chtěl jsem je toho ušetřit. Čas je nejlepší léčitel a až jejich víra v Dia

a Héru postupně zeslábne, nastoupí na její místo jiné náboženství.

Nevím sice jaké, ale to už je věc jejich výběru a nikdo by se jim do

toho neměl plést. Teď momentálně bych viděl jako nejdůležitější

dopravit vás na vaši základnu. Můžete zavolat váš létající stroj?“

„To tedy nemůžeme,“ zavrčel Arés navztekaně. „Zničili jste

jediný dálkový ovladač, který jsme měli.“

82

„Myslel jsem si to. Vypadá to, že vám budeme muset pomoci.“

Héra zavrtěla hlavou a po tváři se jí rozlil smutný úsměv.

„To nejde, Marku. Je to odsud víc než tisíce kilometrů a musí se

překonat horské hřebeny pokryté věčným sněhem a ledem. Je

souzeno, aby se náš osud naplnil na této mýtině, na břehu zurčícího

potoka. Možná je to tak lepší.“

Mark se tvářil, jakoby její sentimentální proslov vůbec

neposlouchal a zeptal se:

„Když vám umožním dostat se na vaši základnu, můžete mi

slíbit, že nepodniknete nic proti mně a Rayovi?“

V Aréových očích se objevil záblesk naděje.

„To se rozumí samo sebou! Přiznávám, že poté, co jsem viděl

smrt tak zblízka, moje chuť odejít z tohoto světa se podstatně

zmenšila. Jakou záruku si žádáte?“

„Stačí mi Héřino slovo!“

Bohyně překvapeně povytáhla obočí.

„Dávám ti ho, Marku!“

„V tom případě je zbytečné, abyste nadále zůstali spoutáni.“

Ray hbitě osvobodil vězně, kteří si s úlevou třeli zápěstí.

„Teď nám, Marku, vysvětli svůj plán,“ ozvala se po chvilce Héra.

„Znamená to snad, že znáš nějaký bezpečný průchod horským

masivem? I tak se mi zdá cesta v každém případě nesmírně dlouhá a

namáhavá.“

„Existuje podstatně jednodušší způsob,“ usmál se Mark.

Tichý sykot přistávajícího modulu zapůsobil na bohy jako blesk z

čistého nebe.

„To… to není možné,“ blábolila Afrodita, „to se mi snad jenom

zdá!“

S očima doširoka rozevřenýma údivem sledovala fascinovaně

stroj, který měkce dosedl na zem.

„Nastupovat,“ zahlaholil Mark, když předtím musel zatřást

šokovanými bohy. „Náš člun je sice menší než váš, ale uveze nás při

troše dobré vůle všechny. Bude to chtít trochu se uskrovnit.“

Vyškrábal se do kabiny jako poslední a usadil se na místě

druhého pilota. Zatímco Ray startoval, natáhl s úlevou nohy před

sebe. Cítil se absolutně vyčerpaný. Události uplynulého dne se

83

nepříjemně podepsaly na stavu jeho svalstva. Na těle by se stěží

našel čtvereční centimetr, který by ho při dotyku nebolel. Měl pocit,

jakoby ho protáhli obřím šrotovníkem. Přesto jeho vědomí

registrovalo hlas Héry, která mluvila se svými druhy v jejich jazyce:

„Nádherný exemplář primitiva… bytost nedotčená neduhy

civilizace… hluboký přírodní instinkt… Co jste mi to vlastně ještě

všechno nažvanili? Přitom si z nás celou tu dobu vlastně dělal

blázny! Kdoví, kam nás vlastně veze?“

„Na naši základnu, tak jak řekl,“ odvětil suše Arés. „Už vidím

známý horský hřbet. A divím se tvým starostem o budoucnost. Byla

jsi přece nejhorlivější zastánkyní naší společné sebevraždy. Tak o co

ti jde?“

Přistání přerušilo jejich konverzaci. Zanedlouho byli všichni ve

velkém obývacím sále. Usměvavý a zjevně spokojený Mark spustil:

„Slibuji, že rád ukojím vaši zvědavost, hned jak mi odpovíte na

mé otázky. Ještě předtím bych však rád využil vašeho sanitárního

bloku. Od zápachu krve a potu na mé kůži se mi začíná dělat

špatně.“

Shodil ze sebe krunýř a stanul v pomačkané a potem promáčené

tunice. Afrodita se chtěla zvednout, ale Héra ji předešla:

„Raději ho doprovodím sama,“ řekla úsečně. „Podle tvého

pohledu soudím, že by se nepřítomnost našeho zachránce mohla dost

protáhnout.“

Dovedla ho až k hygienickému zařízení, které už ostatně znal.

„Mohla byste mi opatřit něco na sebe, co by se víc hodilo do

kosmické lodi než tento hábit? Navíc se to bez vyprání už nedá vzít

na sebe.“

„V tom s vámi souhlasím,“ usmála se Héra.

Vrátila se právě v okamžiku, kdy Mark dokončoval svoje

svlékání. Zděšeně vykřikla ani ne tak kvůli pohledu na nahé mužské

tělo, ale na modřiny, kterými bylo doslova poseto.

„Ale vy jste zraněn! Umožním vám ošetření v našem zdravotním

centru!“

„To není nutné. Jsou to jen nezbytné průvodní jevy řemesla, které

vykonávám a už jsem si dávno zvykl. O můj zdravotní stav nemusíte

mít žádné obavy.“

84

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

13

85

Mark se vymydlený a uvolněný vrátil mezi božskou pětici. Její

členové se mezitím rovněž stačili umýt a převléknout. Afrodita

zářící radostí měla na sobě červené průsvitné šaty, které více

zvýrazňovaly než zakrývaly její půvaby. Podala Markovi sklenici

naplněnou nazlátlou tekutinou. Ray se zvedl z křesla a zamířil ke

dveřím:

„Mám pocit, že i já potřebuji důkladnou očistu,“ prohodil cestou.

Mark s chutí upil chladný, lehce parfémovaný nápoj.

„Řeknete nám už konečně, kdo jste?“ spustila netrpělivě Héra.

„Hořím zvědavostí.“

„Dobrá, jak si přejete. Na důkaz dobré vůle začnu tedy jako první

a povím vám něco o své civilizaci. Jmenuji se Mark Stone a jsem

kapitán Služby pro dohled nad primitivními planetami. Tato

organizace byla vytvořena federací planet, která se nazývá

Pozemská unie.“

V průběhu dvaceti minut odříkal text vypracovaný Ministerstvem

pro galaktické záležitosti a určený pro první kontakty s vyspělými

mimozemskými civilizacemi. Podával celkem věrný obraz

Pozemské unie, nicméně omezoval se na obecné informace bez

přesnějších a podrobnějších údajů. To pro případ, že by druhá strana

neměla jen přátelské úmysly.

Bohové poslouchali s napjatou pozorností. Když Mark skončil,

Zeus zamyšleně, spíše pro sebe, zamumlal:

„Země… Země… Není to taková docela hezká, namodralá

planeta, s civilizací v počátečním stádiu vývoje, které vzniklo kolem

jednoho vnitřního moře?“

„Máš na mysli svět, který jsme navštívili při naší první výpravě?“

zeptala se Héra. „To není možné, je to teprve nedávno!“

„Pět či šest tisíc let,“ vmísil se do hovoru Mark.

Héra v duchu rychle počítala a pak připustila: „Ano, je to tak!

Muselo to být v té době.“

Teď zas pro změnu zůstal s otevřenými ústy Mark. „To je

nemyslitelné, přece nežijete…“

Bohyně ho zvednutou rukou zarazila.

„Tohle vám vysvětlím později! Mě teď více zajímá jiná věc. Je-li

tomu skutečně tak, musíte být potomkem těch primitivů. To ale není

86

možné! Jak byste se mohli dostat až do těchto vesmírných končin?

Předpokládá to překonat vzdálenost několika desítek světelných let a

vy vypadáte ještě docela mladě? Navíc si nedovedu představit

takový civilizační skok. Nikde jsme se s ničím podobným

nesetkali.“

„Od vašeho pobytu na Zemi se tam vystřídaly stovky a stovky,

generací. Přiznávám, že životní moudrost nebyla nikdy naší silnou

stránkou, ale na druhou stranu technický pokrok se, zvláště od jisté

epochy, rozvíjel velice rychlým tempem. Přesto jsme na vás nikdy

úplně nezapomněli. V době vašeho pobytu na Zemi vás ale muselo

být mnohem více. Pokud si dobře vzpomínám, na Olympu měla žít

dobrá stovka bohů a polobohů.“

„Musím vás zklamat,“ usmál se Zeus. „Bylo nás jenom dvanáct.

Ostatní vytvořila představivost tvých předků,“ přešel bůh k tykání.

Mark s pobaveným výrazem pokračoval:

„Na vás se vzpomíná jako na pěkného sukničkáře a na Héru zase

jako na zosobnění přísnosti a s prominutím, hašteřivosti.“

„V legendách je vždycky alespoň zrnko pravdy,“ neodpustila si

Afrodita jízlivou poznámku.

„Měl jste si prý také pořídit celý zástup levobočků,“ pokračoval

pozemšťan.

Zeus zavrtěl hlavou s náznakem nostalgie.

„Naše organismy jsou natolik rozdílné, že spojení našich

chromozomů s vašimi je nemožné. Spíš si myslím, že některé dívky

shledaly užitečným přiřknout mi otcovství svých ratolestí. Bylo to

docela praktické a elegantní řešení vlastních hříšků.“

Héra, nespokojená směrem, kterým se začal rozhovor ubírat,

přerušila podrážděně Dia.

„To ale, Marku, stále nevysvětluje, co děláte na Hedonu a jak jste

se sem dostali?“

Mark stručně objasnil důvod existence S.D.P.P. a způsob jejího

fungování, včetně existence inspekčních cest na primitivní planety,

konaných dvakrát za jedno století.

„Země tím, že se rozhodla nezasahovat do vývoje začínajících

civilizací, prokázala mnohem více moudrosti než my,“ poznamenala

Héra. „Nás ale nikdy nenapadlo, že by evoluce mohla postupovat tak

87

rychle. Byli jsme přesvědčeni, že vaše planeta se musí nacházet

někde na úrovni středověku. Proto nás nikdy nenapadlo se tam

vrátit. Kde jste přistáli s vaší lodí?“

„Nechceme riskovat, že si někdo z místních obyvatel všimne

našeho příletu a proto necháváme náš astronef na parkovací dráze

kolem planety. Přistání modulu je mnohem diskrétnější.“

Héfaistos, který pozorně sledoval celý rozhovor, se konečně

ozval:

„Stále mi není jasné,“ prohlásil, „jak jste mohli překonat

vzdálenost ze Země na Hedon. Používáte nějakou formu hibernace?“

„Tohle řešení jsme už dávno opustili. Přesněji řečeno hned poté,

co jsme objevili a začali využívat vlastnosti subprostoru. Cesta sem

nám zabrala rovné čtyři dny pozemského času.“

Jeho slova všechny ohromila. Héfaistos, hlasem třesoucím se

vzrušením, málem vykřikl:

„Říkáte tedy, že je možné překonat vzdálenost sta světelných let

za jeden týden?“

„Když spěcháme, tak i o něco dříve!“

„To je ale v přímém rozporu s přírodním zákonem, který

postuluje, že rychlost světla se nedá překročit!“

„Dlouho jsme si to mysleli také,“ vysvětloval Mark. „Ale naši

matematici dokázali, že tento zákon za jistých podmínek neplatí.

Nejsem natolik sběhlý ve fyzice, abych vám to dokázal vysvětlit, ale

mohu vám to předvést v praxi.“

V sále zavládlo hluboké ticho. Přerušil ho ironický smích

Afrodity.

„A to jsme si mysleli, že jsme nejinteligentnější bytosti ve

vesmíru! Zdá se, že žáci předstihli své učitele.“

Mark, aby předešel dalším otázkám, si vzal znovu slovo:

„Zodpověděl jsem vaše dotazy, jak nejlépe jsem dokázal. Teď

bychom si měli vyměnit role.“

„Souhlasím,“ přisvědčil Zeus. „Mrzí mě, že jsme tento dialog

nemohli zahájit už při našem prvním setkání. Vyhnuli bychom se

tím spoustě nedorozumění.“

„K tomu bych chtěl podotknout, že má profese mě zavazuje k

maximální diskrétnosti. Pouze mimořádné okolnosti uplynulých dnů

88

mě donutily, abych odhalil svou skutečnou totožnost. Správně bych

měl požádat o svolení své nadřízené. I tak mě zřejmě doma čekají

jisté problémy.“

„Jestli chceš,“ vyhrkla Héra spontánně, „budeme svědčit ve tvůj

prospěch.“

„S tím si nedělejte starosti,“ usmál se Mark. „Nebude to poprvé

ani naposled. Teď už ale mluvte o sobě, umírám zvědavostí!“

„Pocházíme z planety, které říkáme Olymp. Krouží kolem

hvězdy, vzdálené odsud pětaosmdesát světelných let. Naše rasa

existuje téměř milión vašich roků. Náš vývoj se podobal vašemu, byl

jen o poznání pomalejší. Teprve před třemi sty tisíci roky jsme

dosáhli současné technologické úrovně. Příčinou je dost zvláštní

způsob látkové výměny probíhající v našich organizmech, které se

vlastně neustále regenerují. Když si odmyslíme nemoci nebo

nehody, býval průměrný střední věk našich vzdálených předků osm

tisíc let. Pokrok v biologických vědách téměř vymýtil veškeré

choroby a navíc si ještě pomáháme umělou buněčnou regenerací. V

současné době se proto můžeme bez větších problémů dožít dvanácti

tisíc let.“

„Technický pokrok nás osvobodil od prací nutných k zachování

existence a dá se říci, že jsme dost zlenivěli,“ pokračoval Zeus.

„Mnohé z nás zachvátila nuda a beznaděj.“

„Proč jste se nepustili do průzkumu Galaxie?“

„Olympany tahle myšlenka nikdy příliš nepřitahovala. Čím vyšší

je naděje na dlouhý život, tím víc se bojíte riskovat. Když jsem byl

ještě mladý, obklopil jsem se skupinou přibližně stejně starých

přátel, kteří si stejně jako já přáli změnit způsob svého života. Po

delších peripetiích se nám nakonec podařilo přesvědčit vládu, aby

nám dala postavit kosmickou loď a vydali jsme se za

dobrodružstvím. První planeta, kterou jsme se rozhodli prozkoumat,

byla jak to vypadá, právě ta tvoje Země.“

„V normálním prostoru zabere cestování spoustu času.“

„Padesát nebo sto let pro nás nic neznamená,“ vysvětloval Zeus.

„Když jsme se nabažili hry na bohy, vrátili jsme se na Olymp. Brzy

se nám ale začalo stýskat po cestování a tak jsme postupně podnikli

tři další expedice. Naneštěstí světy, které jsme se rozhodli navštívit,

89

byly na ještě nižším vývojovém stádiu než Země a tak naše potěšení

z výprav klesalo. Většinu mých druhů to proto přestalo bavit a

rozhodli se zůstat na Olympu. Mě však stále lákalo objevovat nové

světy a snažil jsem se přesvědčit své přátele, abychom to alespoň

ještě jednou zkusili. Osm se jich nakonec nechalo přemluvit.“

Když spatřil překvapení na Markově tváři, pospíšil si s

upřesněním.

„Doprovázeli nás ještě Posseidón, Athéna a Artemis.

Prozkoumali jsme postupně dvanáct solárních systémů, žádný však

neměl terramorfní planety. Nakonec jsme objevili Hedon. A právě

tehdy došlo ke katastrofě.“

Zeus se odmlčel. Přes obličej mu přelétl stín zármutku.

„Dostali jsme se do mimořádně hustého meteorického roje, který

vážně poškodil náš astronef. Posseidon a Artemis zahynuli,

Héfaistos byl vážně zraněn.“

„Tak proto má místo jedné ruky a jedné nohy protézy,“ uklouzlo

Markovi.

„Vy jste to poznali?“ divil se Héfaistos.

„Mému příteli Rayovi unikne jen málo věcí,“ odpověděl Mark s

nádechem hrdosti.

Zeus dutým hlasem pokračoval ve vyprávění. Bylo zřejmé, že

vzpomínky na nehodu ho stále tíží jako noční můra.

„Sám dobře nevím, jak se nám podařilo přistát na této planině

mezi dvěma horskými hřbety. Byl to skutečný zázrak, za který

vděčíme Aréově zručnosti a odvaze Héfaista, který i přes zranění

odmítl opustit své stanoviště. Důsledky havárie byly katastrofální.

Pohonné jednotky nefungovaly, přístroje zajištující radiové spojení

byly totálně zničeny. Stali jsme se vězni na Hedonu, bez možnosti

komunikace s vnějším světem. Pro Athénu to byl takový šok, že se s

tím nedokázala nikdy vyrovnat. Před sto lety si sama vzala život.

Zařídili jsme se tak, abychom mohli přežít. Abychom se alespoň

nějak rozptýlili a měli nějaký program, zahráli jsme si znovu na

bohy. Tentokrát nám to však už zdaleka nepřinášelo takové potěšení,

jako kdysi. Bezvýchodná situace postupně nahlodávala naše mysli,

až jsme se dostali do kritické fáze a začali obviňovat jeden druhého.

Héra to dnes večer vystihla dost přesně: soumrak bohů. Z jakéhosi

90

nesmyslného furiantství, ale i ze strachu pohledět pravdě do očí,

jsem kladl stále větší důraz na jednu ze svých vlastností, kterou jsi

zdvořile nazval sukničkářstvím. Afrodita zase nalézala zapomnění v

náručích místních mužů a snažila se sama sobě namluvit, že jí to

pomáhá překonávat stres z naší situace.“

Zeus se chvíli odmlčel a pak dodal:

„Jiní z nás, stravováni zármutkem a žárlivostí, zase vymysleli

vzpouru, která mohla skončit apokalypsou pro obyvatele této

planety…“

Mark přemýšlel o tom, co se právě dozvěděl. Zdálo se, že bozi,

jak je stále ještě v duchu nazýval, jsou k němu upřímní. Do úvah se

mu vmísilo Rayovo telepatické zavolání:

„Vše, co jsem měl možnost zatím ověřit, souhlasí s jejich

zpovědí.“

„Jestli tomu dobře rozumím,“ pronesl Mark nahlas, „nic vás tady

nedrží a rádi byste se vrátili na vaši planetu.“

Odpovědí mu bylo jednohlasné ano. Spontánní, upřímné,

naplněné bláznivou nadějí.

„Mohl bys nám pomoci?“ zeptala se Héra, stěží potlačujíc

vzrušení.

„Moje loď vás může dopravit domů, ale obávám se, že nebude

zdaleka tak pohodlná, jako ta vaše.“

„Kdy bychom mohli odletět?“

„Než začneme hovořit o tak konkrétních věcech, musíme vyřešit

přinejmenším dva problémy.“

Nadšení, zračící se na tvářích bohů, pohaslo.

„Jaké?“ ozval se stísněně Zeus.

„V prvé řadě musím získat souhlas svých nadřízených, protože já

sám jsem jen nepatrným kolečkem v soukolí rozsáhlé organizace a

nemohu jednat na vlastní pěst. Nicméně jsem přesvědčen, že souhlas

k vašemu převozu na Olymp dostanu bez větších potíží. Existuje

totiž předpis ukládající za povinnost poskytnout pomoc všem

vesmírným trosečníkům. A to je zjevně váš případ. Kromě toho náš

prezident bude určitě potěšen, že Pozemská unie naváže kontakty s

dalším civilizovaným světem.“

Zeus si slyšitelně oddech.

91

„A jaký je ten druhý problém?“ vyhrkla Héra netrpělivě

„Bude třeba přenést do automatického řídícího systému mé lodi

koordináty vaší sluneční soustavy. Protože je téměř jisté, že

nepoužíváme stejné referenční jednotky a normy, bude to velmi

obtížné a pracné. Kdo má u vás na starosti navigaci?“

„Já,“ řekl Héfaistos. „bohužel sdílím váš názor, že nalezení

uspokojivého řešení nám zabere hodně času.“ Nepříliš optimistická

prohlášení obou mužů vyvolala na čelech ostatních přítomných

starostlivé vrásky. Naději opět probudila další Markova slova:

„Mohlo by to jít poměrně rychle, pokud jste si uchovali v paměti

vašeho počítače prostorové souřadnice Země a Hedonu! Jestli nejste

příliš unaven, můžete se s Rayem okamžitě pustit do práce.“

Héfaistos vyskočil rovnýma nohama z křesla a požádal androida,

aby ho doprovodil do skladištního prostoru astronefu.

„Myslíš, že se jim to podaří?“ hlesla Afrodita a nervózně si

kroutila prsty.

„Jsem o tom přesvědčen, můj přítel Ray je velice vynalézavý.“

Mark s námahou potlačil zívání.

„Nám teď nezbývá než nechat je pracovat a věřit v jejich

schopnosti,“ dodal.

Héra, na důkaz své pověsti praktické ženy, odkráčela k

distributoru a za chvilku už přinášela několik plných talířů.

„Napadlo mě, že musíte mít hlad,“ řekla s úsměvem. Jedli v

chvatu a mlčky. Když se jejich žaludky naplnily, Arés se pohodlně

opřel o opěradlo židle a zamručel směrem k Markovi:

„Stále mi vrtá hlavou, jak mohl král Athéi prohlédnout náš

útočný záměr a tak rychle na něj zareagovat? Podle veškeré logiky

měly oddíly Sparkosu prorazit nepřátelskou linii a obklíčit křídlo.

Tahle trojúhelníková bojová formace tady zcela určitě byla použita

poprvé!“

„Trochu jsem jim radil,“ přiznal se Mark. „Vzpomněl jsem si, že

někteří řečtí vojevůdci takto kdysi útočili. Vymyslel jsem proto na

místě obranný manévr.“

Héra se dala do smíchu.

„Nemohl jsi tušit, Arée, že proti tobě stojí zkušený stratég. Musel

bys vymyslet něco mazanějšího!“

92

Bůh války jen pokrčil rameny a povzdychl si:

„Chybí nám praxe. Jsem přesvědčen, že i kdybych se snažil

sebevíc, náš mladý přítel by můj záměr rychle prohlédl.“

„Bohužel, není se čím chlubit! Moji předkové nebyli natolik

moudří, aby si vážili života v míru. Války nás proto provázely celá

tisíciletí.“

„Přál by sis ještě něco, Marku?“ změnila téma Héra. Představa,

že znovu uvidí svůj domov a své blízké, otupila ostré hrany její

povahy a učinila z ní docela milou a příjemnou ženu.

„Přiznávám se, že trochu odpočinku by mi přišlo vhod. Uplynulý

den byl dosti náročný a bohatý na zážitky.“

Arés souhlasně přikývl hlavou.

„Přiznám se, že jenom samotný pochod mně dal pěkně zabrat.

Když si představím, že ty jsi ještě předtím absolvoval vyčerpávající

bitvu, divím se, že ještě stojíš na nohou.“

„Když nejsme právě na misi, jsme povinni denně trénovat a

udržovat se v dobré fyzické kondici. Určitě bych nespočítal

kilometry, které jsem naběhal, ani souboje s instruktážními roboty.“

„Doprovodím tě do pokoje,“ nabídla se Afrodita. Na prahu

ložnice se zastavila a do tváří se jí vlil ruměnec.

„Odpusť, Marku, že nepůjdu dál. Dal jsi nám naději, že se

vrátíme do našeho světa a já si proto musím znovu rychle zvyknout

na jeho pravidla chování. Na Olympu jsem byla Héfaistovou

družkou. Moje místo je proto po jeho boku… Pokud mi ovšem

odpustí…“

Rychle se k němu naklonila a svými ústy se lehce dotkla jeho rtů.

Pak se otočila a spěšně odešla.

93

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

14

94

Marka probudilo Rayovo mentální zavolání. Pomalu se posadil

na lůžku a pohlédl na digitální hodiny s kalendářem, visící nad

postelí. Spal celých čtrnáct hodin!

„Jsme prakticky hotovi,“ hlásil android. „Byla to docela fuška a

musel jsem Héfaista dopravit na Neptuna, aby si mohl některé údaje

ověřit na našem palubním počítači. Zbývají nám už jen poslední

kontrolní testy.“

Po krátké zastávce v sanitárním bloku se Mark odebral do

velkého sálu, kde už byli shromážděni všichni Olympané s výjimkou

Héfaista. Na jejich tvářích se zračilo nervózní napětí. Zeus přecházel

sem a tam po místnosti, zatímco Afrodita střídavě svírala a zase

uvolňovala prsty kolem opěradla křesla. Héra se křečovitě usmála a

pronesla:

„Nejprve jsme byli odsouzeni k doživotnímu vyhnanství na této

planetě. Potom jsme se rozhodli zemřít. Teď, když nám svitla

naděje, jsme netrpěliví a roztřesení jako nějaká stvoření, která se

dožívají pár ubohých let.“

Její zpověď přerušil Héfaistův příchod. Rázem se na něho upřely

zraky všech přítomných. Bůh kovářů a navigátor v jedné osobě

nevypadal právě dvakrát dobře. Tmavé kruhy pod očima

nasvědčovaly, že celou noc nespal a jeho tváře měly zvláštní,

našedlé zabarvení. Oči mu ale plály nadšením a ruce se mu viditelně

chvěly.

„Podařilo se nám to,“ vyrazil ze sebe chraplavě. „Ray byl

vynikající! Pozemšťané jsou velice vynalézaví a v mnoha oborech

nás jasně předstihli. Díky tomu se podařilo synchronizovat naše

počítače a najít korelační vztahy mezi našimi odlišnými

souřadnicovými soustavami.“

Jeho druhům tato zpráva na okamžik vyrazila dech a nevzmohli

se na jediné slovo. I Héra, která dokázala ze všech nejlépe ovládat

své city, nezabránila tomu, aby se její oči nezalily slzami. Rayův

příchod je opět vrátil do reality.

„Vše je připraveno,“ oznamoval. „Můžeme se přesunout na

Neptuna.“

Na adresu obou žen dodal s úsměvem:

„A žádná zbytečná zavazadla! I tak se budeme muset několikrát

95

otočit, protože modul má značně omezenou nosnost.“

„Proč vlastně nepřistanete s vaším astronefem tady?“ divil se

Zeus.

„Bylo by to v rozporu s naším zákonem o nevměšování a kromě

toho při startu a přistání se spotřebuje mnoho energie. Naše zajížďka

na Olymp nebyla v plánu a tak bude lepší zbytečně neplýtvat.“

V okamžiku, kdy se Héra chystala opustit sál, na ni Mark zavolal:

„Měli byste uvést do činnosti autodestrukční systém vaší lodi.

Kdyby ji tady v průběhu příštích let či staletí domorodci objevili,

vyvolalo by to zbytečné otázky a rozruch.“

„Máš pravdu,“ souhlasila Héra.

Náhle se zarazila a podezíravě si Marka změřila.

„Jak víš o existenci autodestrukčního zařízení?“

„Sama jsi přede mnou o něm mluvila.“

„Takže ty znáš náš jazyk!“ spráskla bohyně ruce.

„Trochu,“ připustil Mark s úsměvem. „Ray vlastní přístroj zvaný

univerzální tlumočník a naučil mě základům vaší řeči. Doufám, že

mě v průběhu cesty pomůžete, abych se zdokonalil.“

Afrodita, s tváří pokrytou ruměncem, tiše špitla:

„Takže ty jsi rozuměl všemu, co jsem říkala? Když jsme spolu…

když jsme se…“

„Je-li to nutné, dokážu být diskrétní,“ opáčil ironicky Mark. „Teď

už je ale nejvyšší čas, abyste se připravily.“

Héra se při pohledu na Afroditu, tonoucí v rozpacích, dala do

upřímného smíchu.

„To se tedy povedlo,“ škytala, „pikantnější situaci bych

nevymyslela ani já. Alespoň Mark ví, jaké kvality jsi mu

přisoudila.“ Smála se ještě, když už byla za dveřmi.

* * *

Když se všichni shromáždili na palubě Neptuna, Mark požádal

Raye, aby zavedl nové cestující do jejich miniaturních kajut a sám

zamířil do pilotní kabiny. Usadil se před videorádio a o chvilku

později se už na obrazovce objevila znuděná tvář službu konajícího

operátora S.D.P.P.

96

„Kapitán Stone, mise Hedon,“ hlásil Mark. „Spojte mě s

generálem Khovem. Důležitost A1.“

Muž nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Měl byste si na počítači zkontrolovat světový čas. Tady v New

Yorku je devět hodin večer a generál už odešel ze své kanceláře.

Nerad vidí, když ho někdo ruší doma.“

„Trvám na své žádosti!“

„Jak si přejete, ale až vás převelí na nějaký obskurní satelit,

naříkejte si jen sám na sebe.“

„Tohle už nechte na mně!“

Jeho protějšek pokrčil odevzdaně rameny. Tvář operátora po

chvíli na obrazovce vystřídal obličej manželky generála Khova. Byla

to velmi pohledná plavovláska, vyhlížející stěží na čtyřicet. Jen

vějíře vrásek v koutcích očí naznačovaly, že jí může být i o deset let

víc.

„Kapitán Stone! To je ale příjemné překvapení! Ráda vás vidím.

Nikdy vám nezapomenu, jak jste zachránil mého muže, zatoulaného

na primitivní planetě.“

Mrkla spiklenecky okem a pokračovala:

„Od té doby dělám co mohu, abych ho zbavila nepříjemných

vzpomínek…“

Konečně Khov vystřídal na obrazovce svou ženu. „Děláte

pokroky, Stone,“ začal jedovatě. „Dokonce jsem ještě ani nespal.“

Nešťastná náhoda chtěla, že Markova urgentní hlášení z misí

přicházela většinou v noci.

„Ještě pár let a možná se dočkám, že mi někdy zavoláte i ve dne

do kanceláře,“ pokračoval Khov.

Nicméně generálův pohled prozrazoval, že není zase v tak špatné

náladě, jak by se zdálo podle jeho kázání. „Co máte tak důležitého

na srdci?“

Mark stručně vylíčil dosavadní průběh mise počínaje přistáním

na Hedonu. Generál trpělivě poslouchal. „Závěrem tedy žádám o

povolení dopravit zmíněné mimozemšťany na Olymp.“

Markův nadřízený si odfrkl a potřásl hlavou jako boxer, který

právě inkasoval dobře umístěný hák.

„Jste přeborník v těch nejnepravděpodobnějších historkách. Zeus,

97

Héra a ti ostatní! Nejraději bych je všechny včetně vás dopravil na

psychiatrii. Ale vzhledem k tomu, že váš android všechno nahrál,

nezbývá mi, než vám věřit. Řekněte Rayovi, ať pošle svou zprávu ve

zrychleném režimu. Musím referovat na Vesmírné policii a u

prezidenta. Než dostanete další rozkazy, můžete si odpočinout. Na

rozdíl ode mne! Sice jste mě neprobudil, ale už vidím, že celou noc

nezamhouřím oko.“

Obrazovka potemněla a když se znovu rozjasnila, vyplňoval ji

opět obličej operátora.

„Vypadá to, že jste z toho vyvázl celkem dobře,“ zašklebil se

přátelsky. „Jsem připraven přijmout záznam.“ Ray, který mezitím

přišel do pilotní kabiny, napojil na vysílač své paměťové krystaly.

Za necelých pět minut byly všechny nashromážděné údaje

odvysílány na Zemi. Když android skončil, otočil se k Markovi:

„Ukázal jsem našim hostům kajuty. Teď jsou všichni

shromážděni ve společenské místnosti. Zdá se, že nám nezbývá než

čekat.“

Mark, obočí svraštěné, rychle uvažoval. Po krátkém váhání se

rozhodl.

„Prezident se nemůže rozhodnout jinak než kladně. Když

vyrazíme hned teď, získáme alespoň čas. Takže, směr Olymp!“

„Počítal jsem s tím, že to takhle dopadne. Už jsem

naprogramoval letové parametry,“ reagoval Ray. Natáhl ruku a dotkl

se spínače, kterým se uváděly do chodu propulsory. Mark se odebral

mezi pasažéry, kteří si zvědavě prohlíželi vybavení Neptuna.

„Nejspíš jste již zkonstatovali, že tady budeme dost namačkáni.

Ale to se dá vydržet. Horší je, že máme k dispozici jen jeden

sanitární blok. Budeme se tedy muset dohodnout na jeho používání.

Tady je distributor potravy. Obávám se, že jeho výrobce se dal

inspirovat spíše spartanskou vojenskou stravou než božskou tabulí.

Omluvou mu je, že jsme se nikdy přesně nedozvěděli, co jste vlastně

jedli. Prohnaní kněží vám ze zvířecích obětí předkládali jen

vnitřnosti a maso si nejspíš nechávali pro sebe.“

„S tím si vůbec nedělej starosti, Marku,“ usmála se Héra. „To, že

znovu uvidíme svůj domov, nám stojí i za celotýdenní půst.“

Mark otevřel jednu skříňku a pokračoval ve výkladu: „Tady toto

98

je bar. Je vám zcela k dispozici.“

„Co ti vlastně odpověděl tvůj představený?“ vzpomněl si Zeus.

„To, co by odpověděl každý úředník: čekejte, ohlásím to

nadřízeným.“

„My se ale vzdalujeme od Hedonu, nemám pravdu?“ divila se

Héra.

Markovy rty se roztáhly do širokého úsměvu.

„To je taková moje malá pojistka pro všechny případy. Bude-li

odpověď pozitivní, o čemž jsem téměř přesvědčen, získáme tak

jeden den cesty. V opačném případě, skutečnost, že jsme už na cestě,

mi poskytne argument, abych se proti rozhodnutí odvolal. Teď bych

vás požádal, abyste se odebrali do svých kajut a zalehli na lůžka.

Přechod do subprostoru není dvakrát příjemný, zvlášť pro toho, kdo

na něj není zvyklý. Většinou vede až k chvilkové ztrátě vědomí.

Není to však nic vážného, nemusíte se tím znepokojovat.“

99

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

15

100

Mark vyšel ze své kajuty, odpočatý a uvolněný, přinejmenším

fyzicky. Už uběhlo čtyřiadvacet hodin od chvíle, kdy vstoupili na

palubu Neptuna. Pomalu se ho začínala zmocňovat zlost, protože od

generála stále nepřicházela odpověď.

V salónu Héra právě dojídala svou porci jídla z distributoru.

„Myslím, že jsi byl ke svým soukmenovcům nespravedlivý. Vaše

strava není vůbec špatná a dost se podobá tomu, co jsme měli na

našem astronefu.“

Když si Mark došel pro svůj příděl a pustil se do jídla, mlčela a

dívala se do talíře. Po chvíli zvedla zraky a přerývaným hlasem

řekla:

„Chtěla bych se ti omluvit. Jednali jsme s vámi krutě a hanebně.“

Než stačil Mark něco namítnout, rychle pokračovala: „Byli jsme

pološílení a zoufalí. Naše nenávist se zaměřila na Dia a Afroditu,

protože se nám zdálo, že trpí nedobrovolným exilem méně než my.

Docela nám to zatemnilo mozek a vzalo soudnost. Ve své posedlosti

vidět je umírat jsme neváhali mučit i nevinné.“

Mark lehce zavrtěl hlavou a pousmál se:

„Nedramatizuj to, Héro! Ve vašem podvědomí jste si vlastně

nepřáli ničí smrt. Kdybyste skutečně chtěli své druhy zabít, mohli

jste to udělat na astronefu a nevymýšlet si k tomu takové krkolomné

kombinace.“

„Neměli jsme dost odvahy udělat to sami. Doufali jsme, že

divoká příroda zvládne ten úkol za nás.“

„Možná jste si to mysleli, ale aby to skutečně fungovalo, museli

byste Dia a Afroditu nechat na ostrově samotné. To by mělo logiku.

Vy jste k nim ale přidělili domorodce, tedy ty, o kterých jste se to

domnívali, v podvědomé naději, že je ochrání. Vaše starost šla tak

daleko, že jste nás navštěvovali každý den. Ty důtky jsem dostal

stejně jen proto, abyste byli průběžně informováni o tom, co se tam

děje.“

„Ty jsi to poznal?“

„Přirozeně! Když na nás obří chobotnice zaútočila, za chvilku

jste tam byli. Jsem přesvědčen, že kdybychom se dostali do skutečně

smrtelného nebezpečí, našli byste si výmluvu proč nás zachránit.“

Héra pohlédla na Marka se slzami v očích.

101

„Opravdu si to myslíš?“

„Čestné slovo! Nejste chladnokrevní zabijáci. Během své kariéry

jsem poznal spoustu jedinců nejrůznějších ras, civilizací a

náboženství a troufám si tvrdit, že poznám, kdo je čeho schopen.“

Héra položila jemně ruku na pozemšťanovo předloktí.

„Děkuji ti,“ řekla tiše, „povedlo se ti zbavit mě nesnesitelných

výčitek svědomí.“

Mark, aby pročistil tíživou atmosféru, změnil téma: „Vysvětli mi,

jak se vám dařilo ovlivňovat velekněze?“

„To nebylo tak složité. Používali jsme obyčejnou holografickou

projekci, ovládanou z modulu. Pochopitelně k našim ‚zjevením‘

mohlo docházet jen v noci.“

„A co vymazávání vzpomínek vašich místních služebníků?“

„Zeus ovládá hypnotickou metodu, po jejíž aplikaci se z

podvědomí vytěsní nejčerstvější vzpomínky, zatímco starší události

zůstanou zachovány.“

Aréův příchod přerušil jejich rozhovor. Zdál se být ve výborné

náladě. Posadil se proti Markovi a chvíli si mlčky mnul bradu, na

které se vyjímala impozantní modřina.

„Jedno mi není stále jasné,“ řekl konečně. „Utkali jsme se už v

astronefu. Souboj byl dlouhý a náročný, ale nakonec jsem zvítězil.

Včera jsem byl vyzbrojen laserovým mečem a přesto jsi mě porazil

za necelé tři minuty. Jak je to možné?“

„Při našem prvním duelu o nic nešlo a považoval jsem

přinejmenším za neopatrné rozzlobit ‚boha‘, o jehož moci jsem toho

příliš nevěděl. Včera nebylo jiné řešení, než vyhrát. Nemusíš si to

ale vyčítat, šerm u nás udělal od řecké éry velký pokrok. Budeš-li

mít zájem, můžeme si cestování ukrátit tréninkem.“

„Nesmíš mu ale jeho styl vylepšit příliš, jinak by se klidně mohlo

stát, že za sto nebo dvě stě let se bude ucházet o místo ve vaší

Službě,“ zasmála se Héra.

Arés s předstíraným zděšením protestoval:

„Děkuji, nechci! Teď mám jediné přání, zůstat navždy doma.

Nebo alespoň na hodně dlouho,“ opravil se vzápětí.

V interfonu zazněl Rayův hlas: „Volá Khov!“

Mark doběhl do pilotní kabiny právě ve chvíli, kdy se na displeji

102

videorádia objevila generálova tvář. Čišela z ní ironie.

„S potěšením konstatuji, že vypadáte báječně odpočatě, zatímco

váš nadřízený je uštvaný jako pes. Příště vám čas strávený na cestě

nejspíš odečtu z dovolené.“

Nenechal Markovi čas, aby se ohradil a vychrlil ze sebe:

„Jistě nepochybujete o tom, že vaše zpráva vyvolala patřičný

rozruch. Prezident zmobilizoval všechny experty. Rozkazy pro vás

jsou následující. Dopravit trosečníky na jejich planetu. Až budete na

místě, předáte tamějším představitelům poselství prezidenta, které si

za okamžik Ray nahraje. V žádném případě se nesmíte vměšovat do

vnitřních záležitostí obyvatel planety. Hlášení o výsledku návštěvy a

případnou odpověď Olympanů zašlete na Ministerstvo pro

galaktické záležitosti, které bude jediné oprávněno vést v

budoucnosti jakákoli další jednání. Na dobu trvání této mise jste

jmenován mimořádným a dočasným velvyslancem Pozemské unie

na Olympu. Za vaše chování nesu zodpovědnost já. Ne, abyste své

diplomatické poslání zaměnil za nějaké válečné dobrodružství, jak

se vám to již kdysi podařilo.“

Po kratší odmlce dodal:

„Ještě maličkost! Nepřeji si žádné srdeční záležitosti. Jestli se mi

donese sebemenší stížnost toho druhu, dám vás dopravit na satelit,

kde není o ženské zmínka ani v paměti centrálního počítače.“

Mark nasadil uražený výraz:

„Vždycky jsem jednal jenom v zájmu Služby!“

„Výborně! Jen tak dál, chlapče! Jste na dobré cestě. Ovšem

vidím, že už jste se ponořili do subprostoru.“

„Pouze jsem se řídil vaším pokynem v posledním čísle Bulletinu

S.D.P.P., že agent musí maximálně omezit zbytečné časové ztráty

při misi.“

„Mám dojem, že právě teď s vámi zbytečně ztrácím čas já. Jste

nepolepšitelný! Nezapomeňte poslat co nejdříve hlášení!“

Mark se s úsměvem na tváři vrátil do salonu.

„Všechno je v nejlepším pořádku,“ hlásit už ve dveřích. „Teď

máme jediný úkol: strávit zbytek cesty co nejpříjemněji. Mám tady

pár filmů, které vám dají lepší přehled o vývoji naší civilizace od

doby, kdy jste nás opustili. A také nápoj, kterému se u nás říká

103

whisky. Zvu vás na skleničku!“

104

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

16

105

„Je to opravdu naše slunce,“ oznámil Héfaistos, když si prohlížel

údaje spektrálního analyzátoru.

Jeho hlas se chvěl dojetím. Afrodita s očima plnýma slz se mu

vrhla kolem krku a vtiskla mu polibek na ústa. Jakmile se vynořili ze

subprostoru, zamířil Ray detektory na velkou, bledou hvězdu, která

ozařovala tento kout Galaxie. Naprogramoval vynoření na okraji

planetárního systému, aby měl možnost provést poslední ověřovací

pozorování s minimálním rizikem.

Héra, zářící štěstím, se obrátila na Marka.

„Děkuji, příteli,“ vydechla. „Nikdy bych nevěřila, že se dá prožít

takový pocit radosti.“

Její emotivní projev přerušilo Rayovo hlášení. „Pozor! Právě

jsem v sektoru 220 lokalizoval kosmickou loď.“

Mark byl okamžitě u řídícího pultu a jeho prsty se rozeběhly po

klávesnici počítače. Rozžala se centrální obrazovka a na ní se

objevila kosmická loď, mířící velkou rychlostí k Neptunu.

„Nemá žádné identifikační označení,“ konstatoval Ray.

Pozemšťan se obrátil na Héfaista s dotazem: „Podobá se

nějakému olympskému stroji?“

„Ne! Pokud vím, náš astronef byl jedinou kosmickou lodí na

Olympu, alespoň v době, kdy jsme odlétali. Dalo nám tehdy dost

práce přesvědčit vládu, abychom dostali povolení k její stavbě.

Příslušníci mojí rasy jsou velice konzervativní a vedou usedlý život.

Nemyslím si, že by se i během několika století jejich mentalita

změnila a oni se pustili do dobývání kosmu.“

Obraz neznámé lodi teď vyplňoval téměř celý displej.

„Moc se mi to nelíbí,“ mručel si Ray. „Vypadá to na solanskou

loď. Takhle daleko od své základny se pouštějí jenom pirátské lodi.“

Na tázavý Diův pohled Mark vysvětlil:

„Pozemskou unii tvoří osmdesát pět planet. Některé, při svém

objevu neobydlené, byly kolonizovány pozemšťany. Ty jsou z

pochopitelných důvodů velmi úzce svázány s ústřední vládou. Jiné,

na kterých žily rozvinuté humanoidní civilizace, si přály federativní

formou připojení k Zemi, aby mohly sdílet výhody společné

existence a samy k nim přispívaly. Konečně třetí se formálně

připojily k Unii z ryzího prospěchářství. Žárlivě si přitom střeží svou

106

autonomii a často si vykládají federální zákony a předpisy po svém,

nebo je zjevně porušují. To je právě případ Solanu. Poloha planety

na okraji prozkoumané části vesmíru a daleko od ostatních

civilizovaných světů jí vtiskla osobitý charakter. Všechny dosavadní

vlády Solanu odmítly přítomnost pozemšťanů na planetě. Oficiální

vyslanci jsou vězni na svých ambasádách a nesmějí je prakticky

opustit. Povolení k přistání jsou udílena podle prapodivných měřítek

a je smutnou skutečností, že astroporty na Solanu jsou rájem pirátů a

pašeráků. Ti mají možnost se na planetě zásobit vším potřebným a

prodávat místním obchodníkům nepoctivě získané zboží. To je

nezřídka opatřováno falešným certifikátem o solanském původu a

znovu exportováno.“

„A vaše vláda takovéto počínání toleruje?“ divil se Zeus.

„Vesmírná policie je v tomto ohledu téměř bezmocná. Může se

pokusit zadržet bandity pouze mimo solanský výsostný prostor, než

se dostanou do svého útočiště, chráněného svéráznou diplomatickou

imunitou.“

Rozeznělo se signalizační zařízení videofonu. Mark stiskl spínač

a na obrazovce se objevila kulatá tvář s břidlicově šedým odstínem

pleti.

„Takže je to Solaňan,“ vyslal Ray, „měl jsem se o něco vsadit.“

Muž, jehož pohled nevěstilo nic dobrého, začal úsečně odříkávat:

„Jsem komandant Ker-Lo. Vnikli jste do mé vlivové zóny.

Nařizuji vám, abyste se vzdali.“

Android, jehož prsty se míhaly po klávesnici počítače, hlásil

psychicky Markovi:

„Podle údajů poslední kosmické ročenky se jedná o

nebezpečného piráta. Justičním počítačem byl už v nepřítomnosti

odsouzen k smrti. Pátrá po něm usilovně Vesmírná policie.“

„Škoda, že ho nevypátrala dřív než my,“ posteskl si Mark a

zapjal svůj vysílač.

Na adresu piráta pak prohlásil:

„Lituji, ale cestuji z pověření Ministerstva pro Galaktické

záležitosti a jsem chráněn diplomatickou imunitou.“

„Proti bojovým hlavicím vás ovšem příliš neochrání,“ uškubl se

jeho protějšek. „Dávám vám minutu na to, abyste kapitulovali. Po

107

této lhůtě vás pošlu ke všem čertům i s vaší imunitou.“

Mark nasadil zděšený výraz, přičemž současně instruoval Raye:

„Naprogramuj střely. Dvě plus dvě, podle naší obvyklé

techniky.“

Rozčileným tónem nahlas odpověděl pirátovi:

„Mám prázdné skladištní prostory, nevezu žádné zboží. Mé

poslání je ryze diplomatické.“

Po banditově obličeji se rozlil krutý úsměv.

„Docela rád se spokojím s vaším astronefem. Obchody jdou

dobře a potřebuji rozšířit svou flotilu. Když mi vydáte vaši loď

nepoškozenou, daruji vám život. V tomto planetárním systému

existuje terramorfní planeta, na kterou se dostanete v záchranném

modulu.“

Mark se zatvářil, jakoby ho nabídka zaujala, protože potřeboval

získat čas.

„Jakou záruku mi můžete nabídnout?“

„Své slovo,“ reagoval Ker-Lo s přehnanou vážností.

Znovu se mentálně přihlásil Ray:

„Rakety připraveny! Jsme na dostřel.“

Mark se ironicky zasmál.

„Jste docela legrační. Za vaše slova by nedal žádný astronaut v

celé Galaxii ani zlámanou grešli.“

Tvář piráta se zkřivila vztekem.

„Tahle drzost vás přijde draho, udělám…“

Mark nečekal až dokončí větu a psychicky zavelel:

„Pal!“

Z boku Neptunu vyrazila dvě torpéda, následovaná za okamžik

druhým párem stříbřitých doutníků. Bandita, vyvedený z míry reakcí

protivníka, o kterém si myslel, že je neozbrojený, ztratil několik

drahocenných sekund. Reagoval se zpožděním a stačil vyslat pouze

jednu střelu. Vzápětí byl nucen zapnout kolem své lodi ochranné

silové pole.

Olympané fascinovaně přejížděli pohledy z jedné obrazovky na

druhou, zatímco Ray si nespokojeně bručel:

„Tahle cesta navíc podstatně snížila naše energetické rezervy.

Náš ochranný štít nedokáže absorbovat ani čtyři exploze.“

108

„V tom případě si ho musíme šetřit,“ odpověděl Mark. „Vypusť

návnadu a změň letovou dráhu.“

Prudký obrat cestující málem povalil na podlahu.

Arés se vzpamatoval jako první.

„Když je střela vybavena samonaváděcí hlavicí, proč nezměnila

směr současně s námi?“

„Návnada, kterou jsme vypustili, je dokonalým objemovým,

termickým a magnetickým obrazem naší lodi. Pohybuje se nějakou

chvíli po původní trajektorii a odláká tak střelu na sebe.“

Mark pozoroval napjatě obrazovku vnějšího výhledu. První dvě

torpéda právě dorazila k ochranné bariéře nepřátelské lodi. Díky

perfektní Rayově synchronizaci explodovala při kontaktu se silovým

polem na zlomek sekundy současně.

„Rayi, další salvu,“ nařídil Mark. „Musíme využít počáteční

výhody! Doufejme, že tenhle lotr nemá loď vybavenou zesíleným

generátorem.“

Druhý pár raket dorazil k cíli. K Markovu velkému zklamání ani

druhá exploze nepřátelský astronef nijak viditelně nepoškodila.

„Torpéda pět a šest vypuštěna!“ hlásil Ray. „Protivník mění

rychlost!“

Skutečně, nepřátelská loď viditelně zpomalila. Její velitel využil

časový prostor mezi dvěma salvami, vypnul na chvíli ochranný štít a

vypustil celý roj střel.

„Tři… čtyři… šest… osm…“ počítal Ray. „Tak na tenhle dárek

nestačí ani veškeré naše energetické rezervy. Moc jiných možností

než vzít nohy na ramena nemáme.“

Mark s ostře staženými rysy nařídil Olympanům:

„Rychle si lehněte na sklápěcí křesla a připoutejte se

magnetickými pásy. Dost to s námi teď zamává.“

Ray nastavil propulsory na plný výkon. I přes dokonalé

antigravitační systémy byli cestující doslova přibiti do svých

sedadel. Mark znepokojeně sledoval na ústředním displeji skupinu

nepřátelských střel. Byly perfektně seřazeny, takže jejich postupné

exploze na ochranné bariéře Neptuna by vedly k energetickému

přesycení generátoru.

„Musíme je nějak rozdělit,“ ozval se Ray. „Ale jedna návnada

109

neodchýlí všechny.“

„Žádná návnada nebude! Nebylo by nám to nic platné.

Naprogramuj jednu raketu tak, aby explodovala přesně minutu po

odpálení.“

„Co jsi zase vymyslel na fintu?“

„Teď nemám čas na vysvětlování, dělej, co jsem ti řekl,“ odbyl

ho Mark s očima stále upřenýma střídavě na obrazovku a na

ukazatele přístrojů.

Rázným pohybem snížil energetický příkon propulsorů, což se

okamžitě projevilo poklesem rychlosti. „Střely ve vzdálenosti 30

kilometrů,“ oznamoval nezúčastněným hlasem počítačový

syntezátor, „… 20 kilometrů…“

Mark s prsty křečovitě svírajícími ruční ovládání stroje sledoval

nepřátelská torpéda, která se rychle přibližovala k Neptunu. Jejich

hlavice se výhrůžně blyštěly. „10 000 metrů…7 000…5 000…“

Odpočítávání se zrychlilo.

„3 000… 1 000… 500 metrů.“

Mark prudce změnil směr letu a zároveň zavelel Rayovi:

„Vypusť návnadu!“

Změna dráhy byla tak drastická, že pozemšťan měl pocit, že mu

oči vylezly z důlků. Nepřátelské rakety setrvačností minuly

Neptuna. Ale ještě zdaleka nebylo vyhráno. Návnada zmýlila pouze

první dvě střely, ostatní širokým obloukem zahnuly a jako honící psi

znovu vyrazily za kořistí.

Mark upravil letovou dráhu tak, aby byl Neptun přesně v ose

pronásledovatelů.

„Pal!“ zařval.

Dokonale navedená střela z Neptunu vyrazila vstříc svým

dvojnicím z pirátského astronefu. Mark, nervy napjaté k prasknutí,

odpočítával v duchu sekundy. Při číslici šedesát se obrazovka prudce

rozzářila. Explodovala jaderná nálož jejich rakety. Intenzívní

neutronové záření na okamžik vyřadilo z provozu naváděcí zařízení

nepřátelských střel a narušilo jejich programování. Vzorně seřazený

roj stříbřitých doutníků se rozprskl do všech stran.

Mark si hřbetem ruky otřel zpocené čelo, zatímco Ray jeho

výkon lakonicky komentoval:

110

„Trochu atypické, ale účinné!“

„Když jsem byl ještě aspirantem u Třetí galaktické eskadry,

provedl nám tenhle kousek jeden starý, zkušený pirát. Upláchl nám

tehdy před nosem a od té doby jsem si přál někdy si to vyzkoušet.“

Přenesl svou pozornost na nepřátelskou loď.

Její ochranný štít zřejmě absorboval poslední salvu Neptuna, ale

rychlost lodi viditelně poklesla. „Nesmíme mu dát možnost, aby se

vzpamatoval.“ Ray stiskl dva spínače a utrousil:

„Teď už nám zbývá poslední raketa!“

Mark napjatě sledoval let dvojice jejich střel. Brutální

manévrování způsobilo, že i přes účinný antigravitační systém

Neptuna mu v nose popraskaly cévky a z levé dírky mu vytékal

pramínek krve. Setřel ji papírovým kapesníkem, což mělo za

následek, že si navíc umazal i bradu.

„Kontakt za deset sekund,“ hlásil Ray.

Mark stiskl pěsti a přistihl se, že si mumlá jakousi modlitbu.

Pokud střela nezasáhne loď protivníka, bude se muset s Neptunem

ukrýt v subprostoru a vyčkat příletu křižníku Vesmírné policie.

Vycházela z toho další časová ztráta a Khovovo rozčilování.

Střely letící v mírném rozestupu dorazily ke svému cíli a

vybuchly. Marka na okamžik zaplavil pocit zmaru a neúspěchu.

Pirátský astronef jakoby veškerou palbu ignoroval a pokračoval v

letu.

„Rychle, Rayi, nastav pohonné jednotky na plný výkon, musíme

zmizet v subprostoru, než nám zase pošle dárek.“

Android už zvedal paži, aby vyplnil příkaz, ale v půli cesty se

jeho ruka zarazila.

„Podívej se,“ vyhrkl a velice lidsky se zazubil.

Z nepřátelské lodi vytryskl gejzír bílé páry a jako vlečka se táhl

za astronefem. Nejprve byl tenký, ale rychle nabýval na objemu.

„Prasklina v trupu,“ zamručel spokojeně Mark. Náhle astronef

zmizel a na jeho místě se objevil duhový oblak, který se rychle

rozpínal do všech stran.

„Tak tohle bylo o fous,“ poznamenal Ray, kterému se vrátil

obvyklý klid.

Markův úlevný výdech připomínal tornádo zuřící v Karibském

111

moři. Zvedl se ze sedadla a prohlásil: „Musím dojít uklidnit naše

pasažéry.“

112

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

17

113

V prostorné kajutě sloužící jako společenská místnost se zraky

všech Olympanů upřely na Marka. Barva Diovy pokožky měla

popelavý odstín, na čelech Héfaista a Aréa se perlily veliké krůpěje

potu a Afrodita se právě probírala z bezvědomí. Jediná Héra

vypadala poněkud klidnější než její přátelé.

„Žádné nebezpečí už nehrozí,“ oznámil Mark s povzbudivým

úsměvem.

Vzal z distributoru několik pohárků a rozdal je svým hostům.

„Ty jsi ale zraněn, Marku,“ ulekla se Héra.

„To je jen následek prudkého zrychlení.“

Arés se jako první vztyčil ze sklopeného sedadla. „Musím uznat,

příteli, že jsi stejně dobrý v boji kosmických lodí jako v šermu.

Docela rád bych to byl viděl na vlastní oči.“

„Budete mít možnost shlédnout některé sekvence zaznamenané

počítačem. Ovšem musím se vám přiznat, že v jednu chvíli jsem měl

pořádně nahnáno.“

„Jenom blázni nemívají strach,“ řekla Héra. „Skutečně odvážný

člověk je ten, který jej dokáže překonat. Za těch pár uplynulých dní

jsme se od vás dost naučili.“

Mark se obrátil k Héfaistovi, který právě ohleduplně pomáhal

Afroditě vstát a poněkud v rozpacích změnil téma:

„Blížíme se k Olympu. Víte o nějakém způsobu, jak kontaktovat

naše soukmenovce? Při spatření Neptuna by se mohli domnívat, že

jsou napadeni a uvést v činnost případný obranný raketový systém.

Já už mám válčení pro dnešek dost. Přijďte za mnou do pilotní

kabiny, jakmile se váš stav zlepší.“

Když se vrátil k Rayovi, zapnul hyperprostorový vysílač.

„Slušelo by se podat Khovovi hlášení. Solaňané jsou schopní z

toho ještě udělat diplomatickou aféru a tvrdit, že jsme sestřelili

bezbrannou obchodní loď.“

Operátor, který měl právě službu, se na něho podíval s útrpným

výrazem:

„Nemáte v poslední době vůbec štěstí, kapitáne. V New Yorku

jsou právě dvě hodiny ráno. Mám vás přepojit do generálova bytu?“

„To by bylo zbytečné,“ pospíšil si s odpovědí Mark. „Moje

zpráva není zase tak urgentní. Stačí, když ji šéf najde zítra ráno na

114

svém psacím stole.“

Jeho protějšek poněkud zklamaně pronesl: „Jsem připraven

převzít nahrávku.“

Krátce po skončení přenosu vstoupil do místnosti Héfaistos.

„Používáme pro spojení stejné rádiové vlny jako vy, ale s jinou

frekvenční modulací.“

„Uveďte mi její charakteristiky a já podle toho vyladím náš

vysílač.“

Oba byli v plné práci, když do pilotní kabiny nahlédla

pootevřenými dveřmi Héra. Na obrazovce viditelnosti se rýsoval

Olymp jako velká, modrozelená koule.

„Můj domov,“ uklouzlo Héře. Bylo vidět, že stěží potlačuje

dojetí.

Počítač začal hlásit údaje z analyzátoru.

„Hmota: 1,12 hmotnosti Země. Rotace kolem vlastní osy: třicet

pět hodin, dvacet tři minut. Oběžná doba kolem ústřední hvězdy:

2178 dní. Atmosféra: dusík 76 %, stopová množství vzácných plynů.

Oceány zabírají 67 % povrchu planety. Polární oblasti pokryty

ledem. Nevýrazný sklon rotační osy způsobuje menší klimatické

rozdíly mezi jednotlivými ročními obdobími.“

Údaje se rychle hromadily, ale Mark je poslouchal jen na půl

ucha. Při silném zvětšení vypadala planeta jako nádherná botanická

zahrada, místy vyšperkovaná zářícími horskými vrcholky.

„Do dneška mě nenapadlo, jak je vlastně krásná,“ šeptala si Héra

pro sebe.

Na Markovu otázku nahlas vysvětlila:

„Olympané již před tisíciletími začali celkem moudře s

omezováním růstu populace. Při naší dlouhověkosti by

nekontrolovatelná reprodukce musela vést brzy ke katastrofě. Už od

pradávna se počet obyvatel udržuje na několika miliónech.“

„Zvláštní, dosud jsem nezaregistroval žádné energetické zdroje.“

„Všechny továrny jsou hluboko pod zemí a pracují zcela

automaticky. Energii získávají z hlubinného magmatu, které má

velmi vysokou teplotu.“

Po mnoha bezvýsledných pokusech se Rayovi a Héfaistovi

podařilo konečně navázat spojení. Na obrazovce se objevila přísná

115

tvář, lemovaná hřívou šedivých vlasů. Obraz sice nebyl příliš

kvalitní, ale zvuk byl téměř dokonalý.

„Héfaistos! Nemohu uvěřit svým očím! Právě mě informovali, že

ses ozval. Mysleli jsme, že už nežijete, když jste o sobě nedali tak

dlouho vědět a neodpovídali jste na naše výzvy.“

„Měli jsme veliké problémy, Chronosi. Jedině díky neuvěřitelné

náhodě se teď vracíme domů.“

Héra zašeptala Markovi do ucha:

„Chronos je prezidentem desetičlenné Rady moudrých, která řídí

naši planetu.“

Když se prezident Olympanů po kratičké pauze znovu rozhovořil,

naskočila mu na čele starostlivá vráska. „Povíš nám o všech

dobrodružstvích při osobním setkání. Momentálně mám na Olympu

jisté problémy, které jsou, jak doufám, přechodného rázu. Bude

proto rozumnější, když přistanete se svou lodí na jižní polokouli.

Potom mne ihned vyhledejte v paláci. Budu vás netrpělivě

očekávat.“

„Héfaistos mu chtěl ještě povědět o existenci pozemšťanů, ale už

se k tomu nedostal. Spojení bylo náhle přerušeno.“

„To je divné,“ vrtěla Héra hlavou. „Obvykle bývá Chronos

mnohem sdílnější a přívětivější. Musí mít velké starosti! Mohlo by

to mít nějakou spojitost s lodí, která na nás zaútočila?“

„Nelze to vyloučit,“ řekl zamyšleně Mark. „Piráti jsou všeho

schopní a jejich prohnanost nezná mezí.“ Héfaistos ukázal na oblast

na jižním kontinentu planety.

„V těchto místech se nachází jeden starý, opuštěný astroport, kde

bys mohl přistát s vaší lodí.“

„Raději nechám Neptun na parkovací oběžné dráze, abychom

ušetřili energii. Vylodíme se v modulu.“

„Nebojíš se nechat astronef opuštěný? Kdyby tady byli nějací

bandité, bez problému by se ho mohli zmocnit.“

„S tím si nemusíme dělat příliš velké starosti. V automatickém

obranném režimu je velmi obtížné ho vůbec lokalizovat, natož se

dostat na palubu.“

„Můžete se připravit,“ oznámil Ray. „Za osmnáct minut jsme na

oběžné dráze kolem Olympu.“

116

Když Mark jako první vstoupil do skladištního prostoru, narazil

tam na androida, který mu podával ochranný opasek.

„Dobil jsem generátor. Vezmi si také laserovou pistoli.

Chronosův proslov se mi nějak nezdál.“

„Olympanům by se tahle válečná výstroj nemusela zamlouvat.“

„Lepší zranit jejich city, než si nechat upálit hlavu laserem,“

zareagoval Ray vlastním příslovím.

Mark po tomto argumentu už nic nenamítal a připjal si na opasek

pouzdro s laserovou zbraní. Android zatím do modulu nakládal

kovovou schránku.

„Beru s sebou náhradní hyperprostorový vysílač,“ vysvětloval.

„Mohli bychom ho potřebovat pro spojení s Ministerstvem pro

galaktické záležitosti, kdyby si olympský prezident přál navázat

diplomatické styky. Kromě toho jeden nikdy neví co se může

přihodit.“

Někdejší bohové se při nastupování se smíchem strkali jako

rozpustilí školáci. Končilo pro ně dlouhé, bolestné období. Ray se

nasoukal do modulu jako poslední.

„Výstup připraven,“ hlásil.

Stroj se oddělil od Neptuna a ponořil se do horních vrstev

atmosféry. Zapojení brzdných trysek vrhlo pasažéry modulu prudce

vpřed.

„Nechci se dlouho promenovat na oběžné dráze dokud nevíme,

co se přesně děje tam dole,“ vyslal Ray.

Člun rychle prolétl oblačnou vrstvou a pod ním se otevřela

obrovská, nádherně modrá hladina oceánu.

„Na které pevnině žijete?“ zeptal se Mark Dia. „K přistání

modulu nepotřebujeme astroport. Můžeme jej posadit kdekoliv.“

„To je pravda, v tom rozrušení jsem si to neuvědomil. Naše

hlavní město leží na pětačtyřicátém stupni severní šířky, uprostřed

velkého ostrova.“

Ray se řídil Diovými pokyny a modul brzy přelétl nad prostornou

pláží z bílého písku.

„Můžete zpomalit,“ upozornil Zeus. „Město je odsud necelých

dvě stě kilometrů.“

„Vidím jen samé lesy!“

117

„Díky tomu, že naše populace není příliš početná, nejsme nuceni

tísnit se v přelidněných městech a stavět obří budovy. Dáváme

přednost individuálnímu bydlení, ve vlastních domech obklopených

parkovou vegetací. Nechceme ničit naši krásnou přírodu.“

Obrátil se ke svým druhům s otázkou: „Jaké místo vybereme?“

Héfaistos bez váhání odpověděl:

„Navrhuji můj dům! Leží na pozemku, kde je několik

prostranství, vhodných k přistání.“

Modul sníženou rychlostí prolétl postupně nad několika stavbami

vilového charakteru, jednou nádhernější než druhou. Hustou

vegetací občas probleskovala klikatící se cesta.

„Je to moc hezké, ale pro rychlé přesuny nepraktické,“

komentoval obraz pod nimi Mark.

„Pro cestování na dlouhé vzdálenosti používáme síť podzemní

dráhy,“ ozvala se Héra dotčeně. „Její kabiny se pohybují

nadzvukovou rychlostí!“

„Je to tu jako po vymření,“ divil se Zeus. „Před naším odletem

bývala obloha plná helioletů. Že by naši soukmenovci změnili

životní styl?“

Héfaistův dům byla velmi elegantní stavba s prvky řeckého

slohu. Prostornou terasu podpíraly masivní atlanty. Vstoupili do

prostorného salónu s velkými okny, kudy dovnitř proudila záplava

slunečních paprsků.

Mark pobaveně pozoroval Afroditu a Héfaista, kteří se okamžitě

ujali role hostitelů, jakoby byli pryč jen pár dnů. Po krátké poradě

Olympanů se Zeus obrátil na Marka.

„Myslím, že bude nejlepší, když si teď odpočinete. My musíme

informovat Chronose o naší anabázi a o vaší přítomnosti. Určitě tě

přijme hned zítra, s poctami, které ti, jako zvláštnímu vyslanci,

náležejí. Vrátíme se co možná nejdříve.“

Afrodita ukázala pozemšťanům jejich pokoje, koupelnu a

umístění distributorů potravy a nápojů. Když zůstali s Rayem sami,

dopřál si Mark něco jídla, stejně bezvýrazného jako nabízel

distributor na jeho astronefu.

Stěží potlačil zívnutí.

„Dal bych sice přednost procházce po městě,“ zamručel, „ale

118

lepší bude nevyvolat hned první den diplomatický incident,“ svěřil

se androidovi.

„Vzbuď mě, až se naši přátelé budou vracet.“

119

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

18

120

Úzkostí naplněné volání vytrhlo Marka ze spánku. Zvedl se na

posteli, proklínaje osud, že ho připravil o pokračování velmi

příjemného snu.

„Co se děje?“ zamručel a protíral si oči.

Nad ním se skláněl Zeus, na první pohled krajně rozčilený. Po

tvářích mu stékaly praménky potu a jeho pravé oko nebylo téměř

vidět pod otokem, hrajícím všemi barvami.

„Héra… Héra…“ blábolil. „Unesli Héru!“

Mark jím musel silně zatřást, aby se trochu vzpamatoval.

„Vzpamatujte se! Co se vlastně stalo? A pěkně po pořádku!“

Suchý, energický tón jeho hlasu zapůsobil jako studená sprcha.

„Když jsme přišli do prezidentského paláce, jeden z poradců nám

oznámil, že Chronos má jednání s nečekanou návštěvou. Odvedl nás

do předpokoje, kde jsme čekali asi půl hodiny. Pak z prezidentovy

pracovny vyšla tři neznámá individua.“

Zeus v rozpacích odvrátil pohled.

„Ti neznámí se podobali… pozemšťanům. Vlastně ne tak

docela… Měli šedivě zabarvenou pokožku, jako ten pirát, který

napadl tvou loď.“

„Solaňané!“ zavrčel Mark. „Co tady dělají?“

Rozčilený Zeus pokračoval:

„Ve chvíli, kdy nás míjeli, jeden z nich pohlédl na Héru. Řekl

něco svým společníkům v jazyce, kterému jsme nerozuměli a

všichni tři se dali do smíchu. Náhle se vrhli na Héru, uchopili ji za

paže a táhli pryč. Pokusil jsem se jim v tom zabránit, ale dostal jsem

úder do obličeje a na okamžik ztratil vědomí. Když jsem přišel k

sobě, byli už pryč i s Hérou. Spěchali jsme za prezidentem do jeho

pracovny. Zpráva Chronose silně rozrušila a okamžitě nám vylíčil

celou situaci.“

Nešťastný Olympan se na chvilku odmlčel, aby se uklidnil a

srovnal si myšlenky. Nervózně si proplétal prsty, které se mu

rozčilením třásly.

„Zhruba před jedním naším rokem přistál na Olympu cizí

astronef. Jeho posádku tvořili bytosti velmi podobné pozemšťanům.

Velmi brzy se projevili jako bezohlední a panovační tvorové.

Vyžadovali, abychom pro ně shromáždili jisté krystaly, kterých se

121

naštěstí na naší planetě nachází hojnost.“

„O jaké krystaly se jednalo?“

„Myslím, že ve vašem jazyce jim říkáte diamanty, nebo tak

nějak.“

Mark si překvapeně hvízdl, zatímco Zeus pokračoval:

„Od té doby se pravidelně vrací pro stále další a další zboží. Aby

si zajistili svou bezpečnost a přinutili nás k větší horlivosti,

zanechali na Olympu stálou, nevelkou strážní posádku. Sídlí

nedaleko odsud v jedné vile na kopci.“

„A váš prezident si tohle všechno nechává líbit?“ vybuchl Mark.

„Nic jiného mu nezbývá! Nemáme ani armádu, ani policii!“

„Mohli jste v době jejich nepřítomnosti zorganizovat

dobrovolnickou milici.“

Zeus znechuceně zavrtěl hlavou.

„Žádní dobrovolníci by se nejspíš nenašli! Navíc Chronos ve své

moudrosti usoudil, že by bylo zbytečné riskovat životy kvůli

pomíjivým nepříjemnostem. Myslí si, že za dvacet, třicet let tihle

nezvaní hosté zmizí. V našem měřítku to představuje kratičké

období. Je dokonce proti, abychom proti těm banditům podnikli

nějakou akci.“

„Když jsou tedy všichni spokojeni, proč jsi mě budil?“ procedil

Mark vztekle.

Zeus se nepřítomně zahleděl do rohu místnosti. Bylo vidět, že je

mu trapně a ostýchal se vyslovit, co mu běží v hlavě. Nakonec rudý

v obličeji téměř nesrozumitelně zamumlal:

„Bojím se… o Héru. Jestliže ji piráti takhle odvlekli, určitě s ní

nemají příliš ušlechtilé úmysly. Jak ji znám, bude se bránit… Mohli

by ji i zabít! Tohle pomyšlení je pro mne nesnesitelné. Vím, že jsem

jí nebyl příliš věrný… spíše naopak… ale… miluji ji!“

Roztřeseným hlasem dodal:

„Myslel jsem si… ty se konec konců nemusíš radami Chronose

řídit. Mohli byste mi pomoci?“

„Můžeme se o to pokusit,“ odpověděl Mark po krátké úvaze.

„Kde je Arés s Héfaistem?“

„Zůstali ještě v paláci, aby informovali o naší cestě a také o tvé

přítomnosti. Vrátil jsem se sám.“

122

Ray se mentálně vmísil do hovoru.

„Vidím, že si chceš znovu hrát na šlechetného rytíře,

ochraňujícího bezmocnou ženu, která ti způsobila dost nepříjemné

zážitky. Hlavně si nezapomeň svou laserovou pistoli!“

„Jdeme,“ řekl Mark Diovi. „Je tady k dispozici nějaký dopravní

prostředek?“

Před vnějším schodištěm do vily stálo podlouhlé vozidlo.

„Pohybuje se na antigravitačním principu,“ vysvětloval Zeus,

„ale není příliš rychlé. Nebylo by lepší použít váš modul?“

„Naši protivníci jsou jistě v plné pohotovosti. Kdyby spatřili

pozemský stroj, pochopili by, že jsou napadeni. Nechci, aby jim

Héra posloužila jako živý štít.“

Nasedli do vozidla a Zeus nastartoval. Jeli pomalu po silnici,

která se vinula v ostrých serpentinách mezi nádherně zbarvenými

skupinkami stromů a keřů, osvětlenými dovedně zamaskovanými

reflektory.

„Nemůžeme jet rychleji?“ ozval se po chvíli netrpělivě Mark.

„Rychlost je přísně omezena, aby se zabránilo nehodám.“

„Máte nějakou představu o počtu našich nepřátel?“

„Žádnou! Posádka se mění s každým příletem jejich astronefu.“

Rozhostilo se tíživé mlčení, každý byl zahloubán do svých

myšlenek.

„Tak tamhle je ten dům,“ ozval se konečně Zeus a ukázal na

bílou patrovou vilu, vzdálenou asi sto padesát metrů.

„Zastavte tady,“ rozhodl Mark. „Zbytek dojdeme pěšky.“

Když se Zeus pohnul, aby vystoupil, Mark ho zadržel.

„Zůstaňte tady! Když se nevrátíme do svítání, znamená to, že

jsme neuspěli. V tom případě se vrátíte do Héfaistova domu. V

modulu je hyperprostorový vysílač. Je nastaven na frekvenci naší

Služby. Jakmile dostanete spojení, podejte podrobnou zprávu o

situaci.“

„Já ale neznám vaši řeč!“

„To nevadí! Použijte váš jazyk. Univerzální překladatel ji rychle

dešifruje, pokud bude vaše hlášení dostatečně dlouhé!“

Mark, těsně následován Rayem, se vydal k bělostné stavbě, která

se tyčila uprostřed volného prostranství. Došli na jeho okraj, držíce

123

se opatrně ve stínu stromů.

„Museli bychom překonat nejméně stometrovou vzdálenost bez

jakékoli možnosti úkrytu,“ zkonstatoval Ray.

Mark si pozorně prohlížel trávník před sebou.

„Ještě nedávno to tady muselo být zarostlé keři a stromy. Těsně u

země jsou vidět pařezy. To není samo sebou.“

Ray ukázal prstem na přístřešek terasy. „Moje detektory registrují

radarové vlny!“

Android se s použitím antigravu vznesl nad korunu mohutného

stromu, připomínajícího více než stoletý dub. Jeho průzkumná

výprava netrvala dlouho, protože za necelých pět minut byl zpátky u

Marka na zemi.

„Je tam umístěn otočný radar, který pročesává v pravidelných

intervalech travnatou plochu do vzdálenosti jednoho sta metrů.

Radarová anténa je spojena s laserovým dělem, které automaticky

zničí vše, co se dostane do sledované zóny.“

„Musíme vymyslet, jak se dostat dovnitř.“

„Radarový svazek přejíždí stejné místo každých deset sekund.“

„Sto metrů za deset sekund na planetě s vyšší gravitací než na

Zemi… Tak dobrý zase nejsem.“

„Zato já ano,“ ozval se s nádechem pýchy android, „samozřejmě

s využitím antigravu,“ dodal poněkud skromněji. „Donesu tě tam.“

Vzal Marka do náručí jako pírko. Chvilku nehybně stál a pak

prudce vyrazil vpřed. Uháněl dlouhými skoky, zatímco Mark

odpočítával sekundy.

„Dvě… tři… čtyři… pět… šest…“

Při vyslovení číslice devět se přitiskli ke zdi vily.

„Tady jsme v bezpečí,“ vyslal Ray.

Mark sám nevěděl, pokolikáté už musel složit hold

konstruktérům, kteří odvedli tak perfektní dílo. Ray se opatrně

přiblížil k širokému zasklenému oknu a pečlivě si ho prohlížel.

„Je to špatné, okno je opatřeno výstražným zařízením. Podíváme

se, jestli byli tak pečliví i v prvním patře. Chyt se mě!“

I hořejší okna však byla opatřena zabezpečovacím elektronickým

zařízením. Android vysadil Marka na střechu terasy, v jejímž středu

se na kovovém pilíři otáčela radarová anténa.

124

„Zůstaň ležet, abys náhodou neprotnul svazek radarových vln, já

se tady trochu porozhlédnu.“

Doplazil se až k střešním nosníkům a vyslal:

„Zevnitř sem vede schodiště. Bohužel je také pod kontrolou.“

Přemístil se opatrně o kus dál a položil ucho na střechu.

„Pod námi se nachází nějaká místnost. Vypadá to, že je prázdná.

Mohl bych svým laserem prorazit ve střeše a stropu otvor.“

Dal se ihned do práce. Postupoval pomalu a opatrně vedle sebe

pokládal odřezané kusy materiálu. Za necelých deset minut byl otvor

o průměru dobrých šedesáti centimetrů hotov. Oba pozemšťané se

do něho jeden po druhém nasoukali.

Ocitli se v tmavé místnosti, pravděpodobně ložnici. Dalo se tak

soudit podle dvou lůžek u stěny. Ray opatrně otevřel dveře vedoucí

na dlouhou chodbu. Okamžitě je však zase přivřel.

„Malér, Marku! Na odpočívadle schodiště stojí bojový robot.

Vypadá to ale, že je vypojen, protože nezaregistroval pohyb dveří.“

„Takže toho využijme.“

„Nastav si ochranný štít na maximální výkon. Začínat si něco s

těmito kráčejícími popelnicemi je stejně nebezpečné, jako tahat

hladového tygra za vousy,“ mručel Ray.

Posunovali se pomalu chodbou k nehnutě stojícímu robotovi. Byl

to asi dva metry vysoký ovoid, opatřený šesti chapadlovitými

výrůstky. Každý z nich představoval smrtící zbraň: laser,

dezintegrátor, odpalovací zařízení taktické jaderné rakety, vrhače

klasických výbušných střel, granátů s anestetickým plynem. V jeho

výzbroji nechybělo téměř nic.

„To je přece mašina Vesmírné policie,“ vyslal Mark. „Zajímalo

by mě, jak si ji Solaňané dokázali opatřit.“

„Můžeš se na to později přeptat admirála Neumana,“ zareagoval

ironicky Ray. „Určitě ho to potěší.“

Obešel pomalu robota, snažíc se vyvarovat sebemenšího prudšího

pohybu. Opatrně nadzvedl malou kovovou krytku na spodku

vejčitého těla.

„Je opravdu vypojen,“ vydechl překvapeně. „Může být ale

kdykoli aktivován dálkovým ovladačem.“

Z ukazováčku androida vytryskl laserový paprsek. „Vyřadil jsem

125

pojistky generátoru. Musíme ale jednat rychle. Tohle plechové

svinstvo se dokáže samo opravovat.“

S pomocí digitálního laseru upálil postupně všech šest chapadel u

samé jejich základny. Zabralo to poměrně dost času, vzhledem k

odolnosti slitiny, ze které byla chapadla vyrobena. Potom do

vzniklých otvorů vložil malé termické granáty se zpožděnou

rozbuškou.

* * *

Héra znepokojeně sledovala počínání trojice mužů v místnosti.

Seděli kolem stolu a hráli karty.

Odvlekli ji do této vily, posadili do křesla a nařídili, aby se ani

nehnula. Místnost, kde se nacházeli, byla kdysi vkusně zařízeným

obývacím pokojem. Teď byla samá špína a její stěny pokrývaly

odpudivé skvrny. Na podlaze se válely prázdné plechovky a pohárky

z umělé hmoty.

Když Solaňany hra omrzela, pustili se do jídla, které by se spíše

než stolováním dalo nazvat nechutnou žranicí. Potom hodně pili a

po chvíli se v jejich rukou znovu objevily karty. Asi po hodině se

jeden z nich, obr navlečený do pomačkané a promaštěné kombinézy,

zvedl a dal se do chraplavého smíchu.

„Vyhrál jsem! Jsem první na řadě.“

Obrátil se k Héře, sledován závistivými pohledy svých kumpánů.

První byl malý, tmavovlasý, s nízkým čelem a hustým obočím.

Druhý, který měl dlouhé hnědé vlasy svázané šňůrkou do copánku,

zavrčel:

„Doufám, že nám tu podívanou neodepřeš. Pak tě stejně hned

vystřídáme.“

Obr přistoupil k Héře, která se schoulila hlouběji do křesla.

„Tak už dost flirtování,“ ušklíbl se. „Koukej se svlékat!“

Třesoucí se žena, s hrdlem staženým úzkostí, zavrtěla odmítavě

hlavou. Solaňan natáhl svou tlustou paži a uchopil ji za kombinézu.

„Dobrá, jak chceš. Alespoň si dopřeji to potěšení svléknout tě

sám. Připomene mi to časy mladostí, kdy jsem těmahle rukama

stahoval králíky zaživa.“

126

Prudkým trhnutím urval kovové spony a obnažil tak hruď oběti.

Spokojeně si prohlížel výsledek svého zákroku. Při pohledu na

dvě bělostná ňadra, která se žena snažila zakrýt rukama, se hlasitě

rozchechtal.

„Vidím, že se nebudu nudit. Mám rád vzpurné klisničky. Čím víc

se brání, tím víc se mi to libí.“

„Nechte mě,“ rozkřikla se Héra. „Moji přátelé mě už brzy

najdou!“

Pirátovo břicho se otřásalo smíchem.

„Jsou jako ovce, všichni do jednoho. Jako rohožky, o které už

není zábavné si ani otírat podrážky. Už při první návštěvě Ker-Loa

se podělali strachy. Dali mu všechno, co chtěl. Při každém návratu

bude komandant požadovat stále více drahých kamenů. Potom tady

vybudujeme stálou základnu a budeme ji pronajímat ostatním

pirátům.“

Surovým gestem strhl z Héry zbytky oděvu. Když se marně

pokoušela zakrýt svou nahotu, pirát se ušklíbl.

„Pokud budeš rozumná, necháme tě za pár dnů nebo týdnů odejít.

Můžeš si být jistá, že nejsi první ani poslední. A všechny odsud

neodcházely zklamané nebo nešťastné. Zdá se, že zdejší muži jsou

asi tak stejně dobrými samci jako bojovníky,“ uzavřel ironicky pirát.

Uchopil svou oběť do mohutných tlap a přitáhl ji k sobě. Žena

odvrátila hlavu, aby se uhnula masitým rtům, které se chystaly přisát

na její ústa.

Hromotluk ji vyzvedl z křesla a položil na podlahu. Při doteku s

chladnými dlaždicemi se Héra roztřásla. Vzápětí ji však zavalila

obrovská tíha. V posledním zoufalém odporu se vzepjala a vykřikla:

„Ne! To nesmíte! Nemáte právo…“

Její směšný protest se nedočkal žádné odezvy. Pod vahou

násilníka se začala dusit. Zmítala se, škrábala a kousala jako divoká

kočka. Její nehty však neškodně klouzaly po hladké kombinéze

piráta, paže jí sevřely silné prsty. Zrak jí zastřel černý závoj.

Neslyšela už ani zvuk otevíraných dveří, ani nesmlouvavý hlas:

„Ruce nahoru a rychle!“

Solaňané, plně zaujati divadlem odehrávajícím se před jejich

zraky, si nevšimli pohybu kliky. Tmavovlasý skrček zareagoval jako

127

první. Bleskově vrazil ruku do kapsy a vytáhl laserovou pistoli.

Zamířit však už nestačil. U kořene nosu se mu objevil malý, černý

otvor. Ray zaúřadoval se svou obvyklou elektronickou přesností.

Tělo bandity se vzepjalo jako luk a pak s žuchnutím dopadlo na zem.

Druhý pirát se s řevem vrhl na androida. Domníval se, že má

před sebou Olympana, kterého rychle zlikviduje. Ray se vyhnul jeho

útoku a odpověděl drtivým úderem na pirátův žaludek. Solaňan se

zlomil v pase a zařval bolestí: Android ukončil krátký boj malíkovou

hranou své pravé ruky, která přistála na protivníkově šíji. Ozvalo se

zřetelné zapraskání lámaných obratlů.

Zneškodnění obou pirátů bylo dílem několika sekund, obr se však

přesto stačil zvednout. Héru přitom před sebou držel jako štít.

„Jestli uděláte ještě krok, zabiju ji,“ zaječel a přitiskl hlaveň své

laserové pistole na ženin spánek.

Mark a Ray znehybněli, zatímco kolos hlasitě vykřikl:

„AXZ rychle ke mně!“

Mark s předstíraným klidem jízlivě utrousil:

„Jestli voláte to plechové vejce z prvního patra, tak zbytečně

ztrácíte čas!“

Jako na dotvrzení jeho slov zazněly tlumené detonace termických

granátů.

„Právě jsme mu rozdělali malý ohýnek, aby se trochu ohřál,“

přisadil si Ray.

Solaňan s divokým pohledem zaječel:

„Tohle vás bude mrzet! Až se komandant Ker-Lo vrátí, zničí vaše

město do základů.“

„Ani bych neřekl,“ odtušil Mark s ledovým úsměvem. „Váš šéf

se nejspíš právě teď smaží v pekle a je dost nepravděpodobné, že by

mu Lucifer povolil vycházku.“

Po těch slovech pirát zesinal. Zíral na Marka svýma vodnatýma

očima, které se náhle rozšířily poznáním: „Vy nejste… vy jste

pozemšťané,“ vyrazil ze sebe s námahou.

„Správně! A vy jste zatčen! Okamžitě se vzdejte!“

Hromotluk zesílil stisk svých paží, objímajících Héru.

„Nikdy! Jestli uděláte jediný krok, oddělám ji.“

„Tím ovšem ztratíte svoji poslední šanci.“

128

„Nic se mi nemůže stát,“ ušklíbl se bandita. „Tady určitě ani

nevědí, co je to trest smrti.“

„Budete vyhoštěn a předán pozemským úřadům!“

„Pro mne za mne, ať si mne klidně vyhostí! Můžete mě při

nejhorším postavit před justiční počítač. Tak to říká zákon! Jenže já

už jsem byl jednou odsouzen a uznán nesvéprávným. Maximálně

strávím pár let na psychiatrické klinice. Jestli chcete tuhle kočičku

zachránit, budete se mnou muset vyjednávat. A lacino vám ji

nevydám. Chci astronef!“

Mark horečně uvažoval. Pirát vypadal sebejistě a nejspíš mluvil

pravdu. Obrátil se k Rayovi a zvednul obočí. Bylo to domluvené

znamení, aby android vypjal nahrávací zařízení.

„Děláte chybu,“ řekl mrazivým tónem. „Nejsem policista, ale

agent S.D.P.P. Nemusím vás tedy zatknout. Jako prostý občan Unie

mám ale povinnost pomoci svému bližnímu v nebezpečí.“

Zvedl svou laserovou pistoli.

„Poslouchejte, co se stane, jestli jí ublížíte: já i Ray okamžitě

zahájíme palbu. Ale nezabijeme vás. Nejprve vám upálíme ruce a

nohy a potom tu vaši mužnou ozdobu, na které si tak zakládáte.

Teprve potom vás, pokud to přežijete, jako spořádaní občané

předáme soudu. Předpokládám, jak jste sám řekl, že vás neodsoudí k

smrti, protože jste cvok. Budete tak mít před sebou možná ještě

dlouhá léta nezáviděníhodné existence!“

„Něco takového se neodvážíte udělat!“ vyjekl obr zjevně

znejistělý Markovými slovy. „Na to nemáte právo! Musíte

respektovat zákony!“

„A jaké?“ ušklíbl se Mark. „Na Olympu žádné soudnictví

neexistuje. A našim úřadům to už jistě nějak vysvětlím. Jak vidíte,

moc toho neriskuji.“

Pirát chvíli mlčky zíral na Marka, jehož oči dostaly podivný

kovový lesk.

„Myslím, že jste schopni to udělat,“ vyrazil ze sebe nakonec

vztekle, „ale zapomněli jste na jednu maličkost. I já jsem ozbrojen!“

Napřáhl paži a vypálil dvakrát směrem k Markovi. Při kontaktu s

ochranným silovým polem se laserový paprsek změnil v neškodnou

spršku jisker. Lotr pochopil svůj omyl zřejmě až v pekle!

129

Markovi jeho záměr vyšel: podařilo se mu přimět šíleného piráta

k tomu, že na okamžik přestal ohrožovat své rukojmí. Ostatní bylo

už jen Rayovou rutinní záležitostí.

K smrti vyděšená Héra se s pláčem vrhla k pozemšťanům.

„No tak, uklidněte se,“ utěšoval ji Mark. „Už je po všem. Nemáte

se čeho bát.“

Ray sebral z podlahy potrhaný Héřin oděv a pomohl jí se obléci.

„Pojďme odsud,“ vyzval je Mark. „Zeus nás čeká venku. Měl o

vás velký strach. To on nás přišel požádat o pomoc.“

„Ještě moment,“ ozval se android. „Musím vypnout střešní

radar.“

Vyšel z místnosti, kde se Héra vystrašeně tiskla k Markovi. Za

necelých pět minut byl zpátky.

„Cesta je volná!“

Zeus, kterým ve voze lomcovala nervozita, při pohledu na

přicházející trojici nadskočil.

„Héro!“ vykřikl přeskakujícím hlasem. „Jsi v pořádku?“

„Naši přátelé přišli právě včas,“ usmála se a něžně mu pohladila

ruku.

Když dorazili před Héfaistovu vilu, Mark prohlásil:

„Jdu teď pokračovat v přerušeném spaní. Nechtěl bych přijít o

konec. Vy zatím můžete Chronose informovat, že piráti jsou

zneškodněni.“

130

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

19

131

Prezident rozvážně pokývl svou prošedivělou hlavou. Zeus téhož

dne dopoledne doprovodil Marka a Raye do vládní budovy. Zástupci

Pozemské unie byli obřadně přijati a mohli předat poselství svého

prezidenta.

„Kapitáne Stone,“ začal Chronos, „děkuji vám, vašemu druhovi i

vašim představitelům, že jste umožnili našim spoluobčanům návrat

na Olymp. Naše první zkušenosti se Solaňany z loňského roku byly

velmi nepříjemné. Musím se přiznat, že když mě včera Héfaistos

informoval o vaší přítomnosti, dost mě to zneklidnilo. Jsem šťasten,

že mé obavy byly zbytečné. Díky vaší odvaze, kterou jste prokázali

jak v kosmu tak tady na naší planetě, jste vyřešili pro nás velmi

obtížnou situaci a ušetřili náš lid mnohého utrpení. Zároveň jste více

než výmluvně prokázali kvality vaší rasy.“

Po jeho přísné tváři se mihl chápavý úsměv.

„Myslím, že se nemýlím, když řeknu, že se určitě toužíte vrátit co

nejdříve domů. Předložím proto vládě poselství Pozemské unie a

naše Rada vám zítra předá odpověď vašemu prezidentovi. Ujišťuji

vás, že v ní neopomenu zmínit vaše kvality a zásluhy. Další jednání

budou podle vašeho přání vedena s Ministerstvem pro Galaktické

záležitosti s pomocí vysílače, který jste s sebou přivezl. Teď bych

chtěl požádat vaše zdejší přátele, aby se ujali úlohy hostitelů a

provedli vás po naší planetě. Zároveň bych vás chtěl ujistit, že na

Olympu budete vždycky vítanými a milými hosty.“

Mark se uklonil a vyšel z přijímacího salónu. V předpokoji na

něho už čekal Arés, spolu s dalšími Olympany, toužícími seznámit

se blíže s pozemšťany. Den uběhl v exkurzích, recepcích a

zajímavých setkáních.

Přesto byl Mark docela rád, když nastal večer a on se odebral do

svého pokoje. Nalil si sklenici ovocného džusu s ledem a uvelebil se

v křesle. Společenské povinnosti ho vyčerpávaly víc než některé

fyzicky náročné akce. Tiché zaškrabání na dveře ho přimělo, aby

zvedl hlavu. Na prahu stála Héra oděná do dlouhé, smaragdově

zbarvené tuniky, která vkusně kontrastovala s jejími černými vlasy.

Zůstala nerozhodně stát mezi dveřmi.

„Marku, chtěla bych ti ještě jednou poděkovat za včerejšek. Po

všem, co jsi kvůli mě musel vytrpět na Hedonu, jsi neměl nejmenší

132

důvod přijít mi na pomoc.“ Mark s úsměvem odpověděl:

„Vzpomeň si, co jsem ti řekl, když jsi chtěla zbičovat Afroditu.

Nemám rád, když se proti ženám používá násilí. Myslel jsem to

vážně.“

Héra postoupila o krok vpřed. Pak o další. Stála teď už docela

blízko Marka. Spodní ret se jí lehce chvěl.

„Riskoval jsi svůj život.“

„Není třeba přehánět! To, že piráti nenarazili u tvých

soukmenovců na žádný odpor, otupilo jejich reflexy.“

„Chtěla bych tě požádat…“

Náhle se k němu přitiskla a prudce ho objala. Instinktivně ovinul

své paže kolem jejích ramen.

„Proč to děláš?“ vyrazil ze sebe chraplavě.

„Chci to, Marku! Už je to hrozně dávno, kdy jsem naposled…“

„Ale co Zeus?“

Položila mu ukazováček na rty.

„On je ten poslední, který by mě mohl něco vyčítat. Myslím, že k

němu budu shovívavější, když nebudu tak zcela bez viny.“

Prudkým pohybem ze sebe strhla šaty, které sklouzly na zem.

Stála před ním nahá, krásná… jako skutečná bohyně. Rozevřela paže

a podívala se na Marka pohledem, který u ní nikdy předtím

nespatřil. Odolat takovému vyzvání by snad dokázal jen svatý. Mezi

ty však Mark rozhodně nepatřil.

Nechal se proto vtáhnout do slastného víru s myšlenkou, že

pojem svatosti se na Zemi objevil až po éře Olympských bohů.

* * *

Nějaká ruka ohleduplně, ale přitom energicky zatřásla Markovým

ramenem. S přemáháním otevřel oči. Noční dobrodružství s Hérou

bylo mimořádně bouřlivé i na jeho měřítka. Nad postelí se skláněla

usmívající se Afrodita.

„Vstávej,“ oslovila ho. „Chronos tě očekává v jedenáct hodin.

Pokud vím, chcete hned poté odstartovat. Vypij tohle, rychle!“

Podala mu sklenici naplněnou narůžovělou tekutinou. Nápoj byl

chladný, osvěžující a velmi chutný.

133

Na dotaz po jeho složení Afrodita s úsměvem odpověděla:

„To byla ambrózie, nápoj bohů.“

Potom, napůl vážně napůl žertem, dodala:

„Olympané budou bezpochyby souhlasit s připojením k

Pozemské unii a je docela pravděpodobné, že otevřou na Zemi své

velvyslanectví. Jenomže jak je znám, může jim to trvat i dvacet nebo

třicet let. Ráda bych se zúčastnila první oficiální diplomatické mise a

přála bych si zastihnout tě v dobré formě. Ambrózie totiž zpomaluje

stárnutí.“

Mark při této větě nadskočil a vytřeštil na Afroditu oči.

„Nemusíš se ničeho obávat, už dávno jsme ji vyzkoušeli na tvých

předcích, ještě když jsme sídlili na hoře Olymp.“

Vyjmula z kapsy malý balíček a podala mu ho se slovy:

„Moji přátelé i já bychom ti rádi nabídli malý dárek. Za to, že jsi

nám umožnil návrat domů, i za vše ostatní.“

Mark sejmul obal a překvapením otevřel ústa. „To nemohu

přijmout,“ mumlal rozpačitě.

„Prosíme tě o to! Na Olympu nemají tyto krystalické rarity

žádnou skutečnou cenu. Teď si ale pospěš, jinak zmeškáš schůzku s

Chronosem.“

Rychle políbila Marka na rty a odběhla.

Agent S.D.P.P., kapitán Mark Stone, seděl a nevěřícně civěl na

svou dlaň. Ležel v ní krystal velký jako slepičí vejce. Největší

diamant, jaký kdy v životě spatřil!

134

KAPITÁN SLUŽBY PRO DOHLED NAD PRIMITIVNÍMI PLANETAMI

Mark

STONE

PÁD BOHŮ

SCI-FI HORROR

Vydalo nakladatelství

NAJÁDA Praha

v edici sci-fi/horror

jako svou 42. publikaci

Z francouzského seriálu

J.-P. Garen:

LA CHUTE DES DIEUX

vydaného nakladatelstvím

FLEUVE NOIR

Paris, FRANCE

přeložili Ivana a Jiří Grospietschovi

Obálka a grafická úprava Jana Šouflová

Vydání první

Sazba: Marie Holíčková, Praha

Tisk: Zdeněk Misík, Postupická, 2937, Praha 4

Vyšlo 15. 6. 1995

Doporučená prodejní cena: 55, –