JEAN-PIERRE GAREN

M A R K

STONE

HONBA

ZA GRÁLEM

PŘELOŽIL PETR NEBESKÝ

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

© 1989, Éditions Fleuve Noir, Paris

Translation © Petr Nebeský, 1995

ISBN 80-237-2847-4

ÚVOD

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století

pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však

postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi

vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s

pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a

žebrali o techniku, kterou nedokázali pochopit. V případě jedné

planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli.

Podařilo se zachránit pouze několik párů, které byly pak umístěny

do přírodní rezervace, jak se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď

Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou

humanoidními bytostmi, měla rozkaz ji pouze zaznamenat, ale v

žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se

podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní

Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném

případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními

planetami, která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let

předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů

jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z

agenta činné služby a z androida, kteří se nenápadně vmísili mezi

domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

4

1

Dveře výtahu se syčivě otevřely a uvolnily průchod kapitánu Marku

Stoneovi. Byl to pevně stavěný, tmavovlasý, asi pětatřicetiletý muž s

energickým výrazem ve tváři.

Když vstoupil do kanceláře, sekretářka seděla za stolem a byla

zahleděná na několik kontrolních monitorů před sebou.

„Dobrý den, Peggy. Nač najednou ten spěch, vždyť mám ještě

dva týdny volna?“

Peggy byla pravá stará panna. Bylo jí kolem padesátky, měla

hranatou tvář s výraznou čelistí a seschlou kůží. Na jejím dlouhém,

tenkém nose seděly starodávné brýle, které dělaly její oči směšně

malé. Nenápadně se pousmála a tenké rty se pootevřely. Nedokázala

před Stonem skrývat své pocity sympatie. Ačkoli ji Stone škádlil

stejně jako ostatní agenti Služby pro dohled nad primitivními

planetami, měla ho ze všech agentů nejraději. Kromě jiného se jí

líbily jeho živé oči a navíc nezapomínala, že Stone zachránil život

generálovi Khovovi, když se ztratil na jedné vzdálené planetě.

„Generál vám vysvětlí, o co jde. Dejte si pozor, není dnes v

nejlepší náladě.“

Mark si útrpně povzdechl.

„Řekněte mu, že jsem tady a že se už nemůžu dočkat, až mi

oznámí, kam poletím. Vlastně se mi to teď docela hodí, strávil jsem

nádherný týden se slečnou Swensonovou…“

„Vidím, že si s nejbohatší ženou v Galaxii stále dobře rozumíte.“

„To ano, ale rád na nějakou misi odjedu. Slečna Swensonová

odjíždí na nějakou cestu s přáteli a vzala si do hlavy, že mě vezme s

sebou. Určitě bych se s těmi lidmi, kteří nemluví o ničem jiném než

o penězích, smrtelně nudil.“

Sekretářka pohlédla na zelené světlo nad dveřmi.

„Jděte dál, kapitáne, generál vás očekává.“

Když vstoupil do kanceláře svého nadřízeného, musel Mark

potlačit naštvaný výraz, který se mu vedral do tváře. Vzduch byl

přímo prosycen tabákovým kouřem. Generál přitom kouřil jedině

5

tehdy, když k tomu měl nějaký vážný důvod.

Khov byl dvoumetrový obr vážící téměř metrák, jeho zcela holá

lebka se leskla na všechny strany a po jakýchsi vzdálených

mongolských předcích zdědil lehce šikmé oči. Špičkou cigarety

ukázal na židli a pokynul Markovi, aby se posadil. Váleček popela,

který mu při tom pohybu spadl na stůl, smetl nedbale obrovskou

rukou na zem. Generál Khov řídil pevnou rukou Službu pro dohled

nad primitivními planetami již více než deset let.

„Posaďte se, Stone,“ zabručel. „Mám jeden problém.“

Nadzdvihl se v křesle, které pod jeho vahou úpěnlivě zaskřípalo.

„Právě před chvílí jsem měl schůzku s prezidentem. Vypadá to,

že budeme potřebovat dobrovolníka pro jeden úkol…“

Generál na okamžik zaváhal. Mark za něj větu dokončil:

„… Jestli tomu dobře rozumím, mám jím být já. Pokud si

vzpomínám, nenabízíte mi úlohu dobrovolníka poprvé. Raději mi

rovnou řekněte, jaký je cíl mise, ať neztrácíme čas.“

Khov vybuchl smíchy a zahrabal v šuplíku svého stolu, odkud

vytáhl láhev skotské.

„Nemám skleničky, podejte mi kelímky z automatu na nápoje.

Ostatně, ani na okamžik mě nenapadlo, že byste odmítl. Špatnou

náladu mám z toho, co mi prezident nařídil.“

Vyklopil do sebe sklenku whisky a pokračoval:

„Budete doprovázet slečnu Nancy Grantovou.“

„Prezidentovu dceru?“

„Přesně tak,“ zamumlal Khov. „Je vyslána fakultou

prehistorických věd na planetu Armina a právě dostala od rady

povolení k odjezdu.“

Na Stoneův tázavý pohled dodal:

„Jde o humanoidní planetu objevenou před necelým stoletím.

Podle zpráv dvou expedicí, které jsme tam vyslali, poslední tam byla

před rokem, na ní žije civilizace na středověkém vývojovém stupni.“

„A co tam bude prezidentova dcera dělat?“

„Vysvětlí vám to sama. Posílá ji tam její snoubenec Petr

Anderson. Je to velký zvíře na fakultě a navíc je velmi bohatý.“

„A důvod vaší špatné nálady?“

Generál uhodil do stolu tak silně, až se láhev skotské zakymácela.

6

„Tato expedice by mohla vytvořit nebezpečný precedens!

Vydáme-li povolení k výzkumu planet, byť s čistě vědeckým cílem,

zasahujeme do zákona o nevměšování. Žádosti o výzkum se pak

pohrnou odevšud a fakulty se na tyto ubohé planety vrhnou jako

masařky na…“

Mark souhlasně přikývl.

„To ještě naštěstí nenastalo. Pokud jsem tomu dobře rozuměl,

povolení bylo vydáno zcela výjimečně. Co ale chce ta dívka na

Armině hledat?“

„Z jejích výzkumů jsem zatím nic nepochopil.“

Generál se podíval na hodiny zavěšené na zdi.

„Měla by sem za chvíli přijít,“ řekl Khov a dodal:

„Vždycky jsem vám důvěřoval, Stone. Doufám, že se budete

chovat zodpovědně i tentokrát. Buďte ale opatrný! Prezidentova

dcera má na svého otce až moc velký vliv! Jestli s vámi nebude

spokojená, buďte si jistý, že si bude stěžovat. Bohužel se má

rozpočet SDPP projednávat v radě už příští měsíc. Nezapomínejte,

že máme mnoho nepřátel, kteří by měli ze zrušení zákona o

nevměšování radost, neboť by jim to umožnilo tyto primitivní

planety plenit. Až dosud nás prezident podporoval a bylo by

katastrofální, kdybychom o tuto podporu přišli.“

„Udělám, co bude v mých silách, generále,“ řekl Mark. „Víte, že

nejsem žádný velký diplomat. Možná byste měl pro tuto misi

uvažovat o někom přizpůsobivějším.“

Khov si hluboce povzdychl.

„To je právě ten problém. Prezident si vyžádal výslovně vás a já

ho mohu těžko neuposlechnout.“

V interfonu se rozezvučel hlas sekretářky.

„Právě přišla slečna Grantová, pane generále.“

„Ať vstoupí, Peggy.“

Prezidentova dcera byla osmadvacetiletá, urostlá světlovláska s

kulatým, pravidelným obličejem. Za ní přicházel Petr Anderson,

opálený třicátník atletické postavy s výrazem nenapravitelného

svůdce.

Khov vstal a začal je představovat:

„Kapitán Mark Stone, který povede vaši misi.“

7

Nancy si Marka prohlédla modrýma, trochu studenýma očima.

„Ráda vás poznávám,“ řekla suchým hlasem. „Vaším úkolem je

doprovázet nás, ale chci vás upozornit, že velitelem celé expedice

jsem já.“

Mark se do odpovědi pustil se zjevným sebezapřením. Jeho slova

nicméně vyvolala u Khova úlevný povzdech.

„Jsem vám zcela k dispozici, slečno.“

Naštěstí byl stisk Andersenovy ruky upřímný a srdečný. Dokonce

lehce pokrčil rameny, aby dal najevo, že slečně Grantové je lepší

neodporovat.

Slečna Grantová se posadila do křesla, otevřela kufřík a vytáhla z

něj objemný spis, který otevřela.

„Neztrácejme ale zbytečně čas a vraťme se k našemu úkolu!

Předpokládám, kapitáne, že jako specialista na středověké civilizace

víte, co je to grál.“

Mark dal pokrčením ramen na vědomí, že ne. Nancy se na něj

zadívala pohrdlivým pohledem.

„Nevzdělanost vašich agentů, generále, mě překvapuje,“ řekla

jízlivě.

Do tíživého ticha pak dodala:

„Legenda o grálu inspirovala důležitou literaturu pozemšťanů v

období od jedenáctého do třináctého století. Byla to váza nebo spíše

pohár, který obsahoval několik kapek Kristovy krve. Mnoho rytířů

se vydalo hledat grál, ale jen ti nejodvážnější a nejčistší se mu mohli

přiblížit.“

„To je zajímavé,“ uchechtl se Mark. „Ale víte přece, že SDPP

nevlastní dosud stroj, který by dokázal vrátit čas. Nechápu, jak vám

mohu pomoci.“

Slečna Grantová řekla netrpělivě:

„Počkejte! Zdá se mi, že se budu muset postarat o vaše

zanedbané vzdělání. Nevím, jak jste mohl být přijat do SDPP! Byla

bych pro, aby se příště účastnil zkoušek vždy někdo z naší fakulty.“

Khov, podrážděný kritikou svého oddělení, živě zaprotestoval:

„Tuto otázku jsme už několikrát řešili. SDPP má statut nezávislé

služby podléhající pouze Nejvyšší radě, jejímž jsem členem.

Odvolat mě může pouze Rada nebo prezident.“

8

Petr měl pocit, že atmosféra houstne, a tak rychle řekl;

„Jsme si vědomi vašich zásluh, pane generále, a slečna Grantová

o nich rozhodně nechce pochybovat.“

„Promiňte mi tu poslední poznámku, která se nevztahuje k tomu,

o čem jsme mluvili,“ řekla omluvně slečna Grantová. „Raději

dokončím, co jsem začala. Vypadá to, že mnichové žijící ve

středověku upravili legendu o dobývání grálu podle svého, protože

ve starých keltských příbězích nalezneme zmínku o nebezpečném

hledání nějakého tajuplného předmětu.“

Protože nevěděl, kam přesně slečna Grantová míří, Mark se

zdržel komentáře a trpělivě poslouchal.

„A tady začíná má práce. Studovala jsem všechny zprávy z misí

agentů SDPP, kteří zkoumali planety, jejichž civilizace dosáhly nebo

překročily středověké období. Je jich asi patnáct. Stálo mne to dost

času a sil, zprávy se sice nezmiňují o středověké literatuře, ale ve

třech jsem nalezla stejnou legendu. První dvě se týkají dávných

událostí, avšak poslední je skutečně důležitá. Vyplývá z ní, že právě

v této době jsou možná na Armině ještě rytíři, kteří hledají grál. A

naším úkolem je zjistit, jestli se za mýtem skrývá nějaká skutečná

událost.“

„Uznávám,“ přiznal Mark, „že je tato hypotéza duchaplná a

zasluhuje si více pozornosti. Co tedy chcete dělat?“

Slečna Grantová poklepala prstem na složku.

„Vše je celkem jasné. Půl roku jsme na tom s Petrem pracovali.

Při cestě vám vysvětlím, co od vás očekávám.“

Anderson dodal:

„Čekali jsme už jen na poslední povolení Rady. Teď, když jsme

je získali, chceme co nejrychleji odletět.“

„Je loď připravena, generále?“ zeptala se Nancy.

„Hned jak vydala Rada povolení, vydal jsem příslušné rozkazy.

Poletíte Neptunem jako obvykle.“

„V tom případě odletíme ještě dnes večer!“

„To je trochu moc narychlo, ne?“ zaprotestoval Mark. „Potřebuji

čas, abych mohl připravit androida a nahrát mu příslušné informace,

které jsem získal během poslední mise na Arminu.“

„Ani na to jsme nezapomínali,“ poznamenala posměšně Nancy.

9

„Petr strávil celou noc programováním androida, který nás bude

doprovázet. Je to jeden z posledních modelů, dodalo nám ho

oddělení pro výzbroj SDPP.“

Markovy rysy ztuhly.

„Raději bych s sebou měl svého Raye.“

Generál se se zájmem podíval na Stonea. Věděl, že mezi ním a

jeho androidem se v průběhu mnoha let vytvořila podivná pouta.

Podle technických dat inženýrů, kteří roboty sestrojovali, byli

androidi polidštění roboti, kteří pracují pouze na základě svého

naprogramování. Khov ale věděl, že je to nepřesné. Ray byl jedním

z mála modelů, kterému byl doplněn psychický amplifikátor

umožňující mentální spojení s člověkem, a to ho odlišovalo od

ostatních strojů.

„Čemu vy dáváte přednost, není pro nás důležité,“ řekla ostře

slečna Grantová. „Nemůžeme si dovolit ztrácet čas vašimi

rozmary!“

„Uvidíte, že nové androidy jsou skutečný zázrak,“ řekl Anderson

více diplomaticky, „budete mít ještě čas se s ním seznámit“

Když viděl, jak Mark pokyvuje hlavou, široce se pousmál,

vycenil své rovné bílé zuby a dodal:

„Tato malá změna ve vašich zvycích si zasluhuje odškodnění,“

řekl Anderson a vytáhl platební známku.

„Tady je deset tisíc dolarů, to je přece slušná kompenzace!“

Mark se ale nepohnul, a tak Anderson po určitém zaváhání

položil známku na generálův stůl.

Mark vytáhl vztekle ze své kombinézy dvě stejné známky a hodil

je na stůl.

„A tady je dvacet tisíc navíc! Za to si už můžete koupit jiného

otroka!“

„Ale… to je několikaměsíční výdělek,“ vykoktal ze sebe

Anderson.

Khov, jehož nervy byly už nějakou chvíli na pochodu, prohlásil s

uštěpačným úsměvem:

„Kapitán Stone je dobře finančně zajištěn a rozhodně není v

SDPP kvůli penězům.“

V Andersenových očích se zableskla nenávist.

10

„V tom případě vás, pane generále, žádáme, abyste nám

doporučil někoho jiného s lepším vychováním.“

„Myslím, že je zbytečné prodlužovat toto setkání, pane

generále!“ prohlásil Mark. „Dovolte mi odejít.“

Protože Khov s odpovědí váhal, ujala se slova Nancy:

„Moment. Kapitáne, tento rozhovor nezačal nejšťastněji, všichni

jsme trochu nervózní. Petr vás nechtěl v žádném případě urazit.

Omluví se vám a vy byste to měl přijmout.“

Aby předešla Andersenovým protestům, sama dodala: „Uděláte

to, Petře, viďte. Je to moc důležité. Prezident i Rada dlouho s

povolením k misi váhali a nakonec souhlasili pod podmínkou, že s

námi poletí kapitán Stone. Kdyby odmítl, naše expedice se

neuskuteční!“

Obrátila se na Marka a jemným hlasem pokračovala:

„To je důkaz toho, jak si vás prezident a admirál Neuman, šéf

Vesmírné policie, cení.“

Anderson rychle zareagoval a pousmál se:

„Myslím, že jsem se choval hloupě. Omluvte mne.“

„Nemluvme už o tom,“ řekl Mark.

Když viděl, jak se Petr podíval na známky s penězi, poznamenal:

„Myslím, pane generále, že byste měl ty peníze věnovat na účely

SDPP. Například na studijní stipendia pro děti agentů, kteří zahynuli

ve službě. A teď zpět k naší cestě. Kde jsme skončili?“

„Žádný jiný požadavek kromě vašeho androida nemáte?“ zeptala

se Nancy.

„Nejde o mé rozmary, věřte mi. I když je mé vzdělání plné

mezer, mám s misemi na primitivní planety zkušenosti. Vystavujete

se velkému nebezpečí, a protože jsem zodpovědný za vaši

bezpečnost, rád bych měl u sebe stroj, jehož reakce dobře znám.

Jakmile mi opatříte program pro mého androida, můžeme odjet,

třeba ještě dnes v noci.“

„Raději zítra ráno,“ prohlásil Anderson. „Potřebuji ještě v noci

pracovat na programu, plánovaném pro jiného androida, a

zadaptovat ho na ten váš.“

„Dobrá, dáme si sraz v sedm hodin na Neptunu! Start v osm

hodin!“

11

Slečna Grantová se zvedla, za ní pak Anderson. Sotva se za nimi

zavřely dveře, Khov vytáhl láhev.

„Zasloužili bychom si sklenku! V jednom okamžiku už jsem

myslel, že z toho bude průšvih. Přiznám se, že způsob, jakým jste

donutil Andersena věnovat dar našemu oddělení, mě skutečně

pobavil.“

Oba muži se v tichosti napili.

„Přeji vám hodně odvahy, Stone. S těmi dvěma nebude jistě mise

nudnou procházkou. A nezapomeňte, že chod našeho oddělení závisí

z velké části na dobré vůli pana prezidenta!“

2

Mark zhasl monitor, zvedl se a šel si nalít džus ze zásobníku ve své

kabině. Na jeho tváři bylo vidět, že má starosti.

„Rayi,“ vyslal telepaticky Mark.

Android ihned odpověděl:

„Poslouchám tě, Marku.“

„Je všechno v pořádku?“

„Od začátku letíme po předpokládané dráze.“

Mark věděl, že se na Raye může v řízení lodě naprosto

spolehnout, a tak se dál neptal.

„A co dělají naši hosté?“

„Posledních čtyřiadvacet hodin byli docela hodní. Tedy skoro!

Anderson strávil několik hodin v kabině slečny Grantové a

nemyslím, že probírali pouze starověkou literaturu.“

„Co na tom? Říká se o nich, že jsou snoubenci. Přiznám se ale,

že bych byl radši, kdyby svoje líbánky trávili jinde než na Neptunu.“

Mark vypil po douškách svůj džus a myslel při tom na rozhovor,

který měl s prezidentem několik minut před odletem. Mluvil z

videofonu a po několika milých slovech na úvod neopomněl

poznamenat:

„Svěřuji vám svou dceru. Má zvláštní povahu, ale jsem

přesvědčen, že si nakonec budete rozumět.“

Prezident mrkl a dodal:

12

„Vzpomínáte na vaši misi na Lesban? Tehdy jsem vám dal

písemné instrukce, a ty platí dodnes!“

Když skončilo spojení, Nancy se ho chtěla na něco zeptat, ale

startovací manévry tomu zabránily. Mark si při vzpomínce na

rozhovor s prezidentem úlevně povzdechl. Z jeho slov vyplynulo, že

v případě nebezpečí převezme oficiálně vedení on. Zároveň to však

také znamenalo, že v případě neúspěchu nebo nehody on jediný

ponese následky.

Vystoupil ze své kabiny a vešel do prostoru, který sloužil jako

společenská místnost. Když ho Nancy spatřila, pozdvihla obočí a

řekla:

„Co se děje, kapitáne, psychický induktor nefunguje?“

Hned po vstupu do subprostoru se Mark napojil na tento přístroj,

z něhož načerpával do svých neuronů jazyk a zvyky domorodců z

Arminy.

„Funguje skvěle,“ odpověděl Mark nedbale.

„To není možné,“ vykřikla slečna Grantová. „Já a Petr jsme na to

potřebovali více než tři dny.“

„Mám v tom určitý trénink,“ Odvětil Mark.

Neměl nejmenší chuť vysvětlovat, že od chvíle, kdy bere určitý

rostlinný výtažek, se jeho psychická kapacita znatelně zvětšila.

Nejenom že mohl desetkrát více vstřebávat psychické vjemy, ale

zesilovalo to také telepatické schopnosti, které mu umožňovaly

spojit se s Rayem i na velkou vzdálenost.

„Měl jsem také čas seznámit se se všemi záznamy z Arminy.

Můžu se vás zeptat, jak chcete začít?“

„To je jednoduché,“ odpověděla Nancy. „Petr bude hrát roli

potulného rytíře, já budu dáma, která ho doprovází, a vy s Rayem

budete naši podkoní.“

Mark pokynul hlavou a zeptal se telepaticky Raye:

„Připravil jsi náš materiál?“

„Podle dokumentace, kterou jsem měl dispozici, jsem vyrobil dva

meče a dva štíty.“

„To je skvělé!“

Mark se otočil na Petra a zeptal se ho:

„Předpokládám, že máte základní šermířské vzdělání?“

13

Anderson odpověděl s úsměvem:

„Nemějte obavy, jsem sportovec, a navíc jsem přečetl všechno o

bojovém umění středověku. Nějaké hodiny šermu mám také.“

„Výborně! Každopádně si ale myslím, že nebude na škodu, když

si naše role zopakujeme. Pojďme do podpalubí, tam budeme mít víc

místa.“

Nancy řekla netrpělivě:

„Jenom tím ztrácíme čas! Vidím, že nám moc nedůvěřujete.“

„Lepší ztratit čas teď, než přijít o život!“

V nákladovém prostoru Neptuna podal Mark Petrovi ochranný

pás, zázrak pozemské technologie, který vytváří kolem těla silové

pole. K jeho proražení je zapotřebí energie větší, než je ta, která je v

atomovém generátoru ukrytém v opasku. Byla to účinná ochrana

proti všem klasickým projektilům, a dokonce i proti laserům. Aby

nevzbudili podezření domorodců, udržovali agenti SDPP úroveň

ochranného pole na nízké úrovni. Protože ale byly nárazy klasických

sečných zbraní elastické, bývaly často velmi bolestné. Jak se

ukázalo, byly paradoxně jednoduché zbraně jako palice a sekyry

nejnebezpečnějšími zbraněmi.

„Zapněte si opasek kolem těla,“ přikázal mu Mark. „Intenzita

pole se reguluje tímto falešným drahokamem.“ Pak si vzal meč a

trojhranný štít s dvěma úchyty na ruce. Když byl připraven, řekl:

„Teď na mě zaútočte, jako kdyby šlo o opravdový boj.“

Petr zasadil první ránu, kterou Mark odrazil štítem.

„Silněji,“ řekl Mark, „nejsme tady na recepci vyšší společnosti.“

Anderson, povzbuzený jeho slovy, provedl znovu výpad. Během

několika minut se snažil Marka zasáhnout, ale marně. Potom

vyčerpaně ustoupil a lapal po dechu.

„Petr je skvělý!“ vykřikla Nancy radostně. „Ten vám dal lekci,

co!“

Mark potřásl hlavou a lítostivě se na ni zadíval.

„Je to horší, než jsem si myslel! Petře, do střehu! Na Armině se

setkáte se skutečnými šermíři. No tak, do toho!“

Anderson rozzuřeně napřáhl ruku s mečem a zamířil na Markovu

hlavu. Ten útok odrazil a hbitě zaútočil. Petr stačil uhnout, ale

odhalil tak svou hruď, takže následoval Markův útok přímo na

14

žaludek.

Petr zlostně zavrčel.

„Může se vám taky stát, že potkáte zákeřného protivníka,“ řekl

Mark.

Několikrát udeřil svým štítem na jeho a tak ho donutil, aby ho

zvedl do úrovně hlavy. Pak využil momentu překvapení, rychle

odskočil stranou a zasáhl ho do boku.

Aniž dal Andersenovi čas na vydechnutí, uzavřel boj slovy:

„Chci jen podotknout, že se setkáte s divokými vojáky. Věřte mi,

že se jich jen tak nezbavíte. Jsou sice primitivní, ale šermují skvěle.“

Mark postoupil o krok a udeřil vší silou mečem na jeho štít. Petr,

zaskočený silou útoku, nestačil zaútočit a následující útok, stejně

přímý jako první, ho už zasáhl. Při třetím útoku Petr cítil, jak mu

dřevění ruka. Ustoupil stranou a pokusil se zaútočit, ale neměl dost

času. Mark se do něj pustil a on nestačil pod jeho údery ani

ustupovat. Ve tváři měl vyděšený výraz a z čela se mu řinul pot.

Jediné, co stačil zahlédnout, byl Markův meč, jak se k němu

přibližuje. Nancy nemohla zadržet výkřik. Ostří meče se jako

zázrakem zastavilo třicet centimetrů nad jeho hlavou.

„To by pro dnešek stačilo,“ řekl klidně Mark.

Odložil svůj meč a štít na stůl a odešel z podpalubí. Vrátil se do

pilotní kabiny a usedl vedle androida.

„Ta tvoje výzbroj je kvalitní,“ ušklíbl se.

„Ještě musím vyrobit oblečení a peníze, ale čekám na tvé

instrukce. To byl tedy nápad letět na primitivní planetu s

nezkušenými turisty!“

„Věř mi, že to můj nápad nebyl! Rozkazy se musí plnit. Pojďme

se podívat, co dělají naši hosté.“

Nancy a Petr popíjeli v kabině. Anderson měl ještě tvář znavenou

z boje a pohyboval se nanejvýš opatrně. Když Mark vstoupil, Nancy

naštvaně prohlásila:

„Co měla znamenat ta směšná exhibice? Jenom si dodáváte

sebevědomí, to je všechno. Dobrá, pochopili jsme, že jste drsný

bojovník, ale na Armině nebude Petr nikdy stát proti takovému

protivníkovi, jakým jste vy.“

„Chyba!“ prohlásil ledově Mark. „Stačí se podívat do dokumentů

15

A13,B27,C31. Pouze jsem opakoval už dávno zaznamenané

souboje.“

Nancy chvíli přemýšlela a pak mávla rukou.

„To není důležité! Na každý pád Petra chrání silové pole v

opasku.“

„To ale není dokonalá obrana! Kdybych nezachytil včas svůj

úder, měl by na čele pěknou bouli! Několik agentů už bylo během

misí těžce zraněno. Navíc jste asi zapomněli na to, že v soubojích

patří zbraně a zavazadla vítězi. Pokud máte chuť být součástí

kořisti…“

Mark záměrně větu nedokončil.

„Buďte zticha, jste sprosťák. Váš android je vybaven laserem a

desintegrátorem, a tím se snad vše hned vyřeší, ne?“

Mark potřásl hlavou.

„Používání těchto zbraní je v přímém rozporu se zákonem o

nevměšování!“

Raději změnil téma hovoru a zeptal se:

„Jakou úlohu budete na Armině hrát?“

„Přeci dámu, která doprovází svého rytíře, už jsem vám to řekla!“

„Výborně!“ zvolal posměšně Mark. „Tenhle nápad jste jistě

objevila v nějaké staré literatuře! Ale je tu jeden háček.“

„Jaký?“

„Obyvatelé Arminy praktikují mnohoženství a manželky

zůstávají na jejich sídlech.“

„Ale… třeba existují výjimky,“ zakoktala Nancy.

„O tom pochybuji! Navíc se mi zdá, že jste si asi dobře

neprostudovala záznamy z misí. Všechny ženy tam nosí dlouhé

vlasy. Vzala jste si s sebou paruku?“

„Ne, ale…“

Mark táhle vydechl.

„Je jasné, že z úcty k vašemu otci asi nikdo vážně neprostudoval

podklady vaší expedice.“

„Chcete tím říct, že jsem měla protekci?“ vykřikla Nancy, až

zčervenala.

„Chci jenom říct, že kromě spisovatelů jste se měli především

zeptat odborníka, který zná život na primitivních planetách!“

16

„A co tedy navrhujete?“

„Nic! Dost jasně jste mi dala najevo, že je to vaše expedice.“

„Jste drzý! Budu si stěžovat…“

Na chvíli zmlkla a pak se pousmála.

„Nechávám se unášet mojí špatnou povahou. Nemohl byste nám

nabídnout něco silnějšího než ty mdlé nápoje z automatu?“

Po chvilce zaváhání vytáhl Mark ze zásuvky láhev staré whisky.

Všichni tři pak chvíli v tichosti nasávali vůni alkoholu.

„Dobrá, začněme od začátku,“ řekla Nancy. „Dám na názor

odborníka. Doufám, že se dohodnem.“

„To bude rozumné řešení,“ vydechl Mark. „Každopádně už jsme

příliš daleko, než abychom se vraceli zpět.“

Dlouze se na mladou ženu zadíval.

„Mohla byste být mladým zbrojnošem. Stačilo by zamaskovat

vaši hruď a vyrobit jemný knírek, aby se zakryl váš horní ret. To by

zvýšilo podobu s mladým mužem.“

Petr promluvil zkroušeně:

„Myslím, že máte na roli rytíře více zkušeností než já. Číst jenom

knihy nestačí.“

„Asi mám lepší trénink. Takhle se v případě útoku všichni

vrhnou na mě a já budu klidnější, když budu vědět, že jste mimo

hlavní nebezpečí.“

Nancy zvedla sklenici.

„Konečně příměří. Připijme si na zdar mise!“

3

Cestující na Neptunu byli právě v pilotní kabině, když se na

monitoru vnější viditelnosti objevila velká namodralá koule.

„To je Armina,“ řekl Ray. „Teramorfní planeta, hmotnost 0,9

hmotnosti Země, atmosféra je složena z 21% kyslíku, dusíku a

kysličníku uhelnatého. Otáčí se kolem vlastní osy za 23 hodin 12

minut a okolo svého slunce za 315 dní. Gravitace je o něco vyšší než

na Zemi.“

„To odpovídá dokumentaci SDPP!“ vykřikla Nancy, oči plné

17

nadšení z toho, že se blíží k cíli expedice.

Palubní počítač pokračoval ve zpracovávání dat, souhlasících s

materiály. Nancy všechny údaje z obrazovky sebejistě komentovala.

„Stejně jako na Zemi zaujímají oceány sedm desetin povrchu.

Vyčnívající pevnina je rozdělena na tři základní kontinenty, z nichž

dva obývají pouze primitivní kmeny. Jak to vypadá, civilizace se

rozvíjí pouze ve východní části třetího kontinentu. Jde o feudální,

velmi primitivní typ společnosti. Každá trochu větší vesnice je

nezávislým lénem pod teoretickou vládou jednoho až tří vládců.“

„Rayi,“ ozval se telepaticky Mark, „naveď nás na oběžnou

dráhu a nezapomeň na automatickou ochranu, aby nás tu po

návratu nečekalo nějaké nepěkné překvapení.“

Mentální kontakt mezi ním a Rayem trval zhruba dvě minuty.

Nancy si roztržitosti svého posluchače ale všimla, což komentovala

slovy:

„Posloucháte mě vůbec?“

„Nedělám nic jiného, slečno Grantová. Nezapomínejte, že jsem

byl ještě nedávno napojen na psychický induktor. Vystoupíme

nedaleko pobřeží, které patří králi jménem Arth. Právě zde slyšel

agent, co tu byl minule, o hledání grálu. Výprava prý stála život

několik rytířů.“

„Promiňte, jsem nemožná. Nevěděla jsem, že zvládnete za tak

krátkou dobu tolik znalostí.“

„Mám dost dobrou paměť. Pojďte, jestli chceme být na povrchu

před úsvitem, nemůžeme ztrácet čas.“

„Vždyť je to jedno, čas nás přece netlačí,“ řekl Anderson.

„Lituji, ale nařízení SDPP jsou přesná a jasná: modul musí na

planetě přistát jedině v noci a na opuštěném místě, aby nepřitahoval

pozornost domorodců. Máte půlhodinku na to, abyste se připravili.

Oblečení vám dal Ray do vašich kabin. Připomínám, že u sebe

nesmíte mít žádný osobní předmět. Sejdeme se v podpalubí.“

Mark přišel samozřejmě první. Měl na sobě krátké hnědé kalhoty,

lněnou košili a kožený kabátec. Ray mu podal ochranný pás, na

němž visel meč a dýka. Spojení dokonalého přístroje a primitivních

zbraní ho vždy rozesmálo. Android měl na sobě stejné šaty, jen o

něco více obnošené. Za chvíli se objevil Anderson a připjal si rovněž

18

ochranný pás, který mu podal android.

Nancy přiběhla oděná do volného, Rayem navrženého obleku,

který jí důmyslně zakrýval ženské tvary. Navíc si ještě zkrátila vlasy

a horní ret zmizel pod tenkým knírkem. Mark si ji kriticky prohlédl.

„Myslím, že byste mohla snadno vzbudit podezření. Každopádně

se snažte nemluvit.“

Nastoupili do kulovitého modulu, jehož horní část byla z

průhledného plastu.

„Připraven k vypuštění,“ oznámil android od pilotního pultu.

Vnější dveře lodi se otevřely a modul se pohnul do prázdna,

plného ztuhlých krystalů vzduchu. Po rychlém sestupu dosáhl modul

vrchních vrstev atmosféry a pak se vnořil do tenkých pláství mraků.

Vnější viditelnost byla prakticky nulová, ale Mark byl klidný,

protože věděl, že u kormidla sedí Ray. Horší to bylo s těmi dvěma.

Petr si nervózně okusoval rty a prsty zatínal do opěradel svého

křesla.

Nancy zase sem tam přivírala oči.

„Jak můžete být tak klidný,“ zabručela konečně.

„Spoléhám na Raye, ten se nikdy nemýlí.“

Lehké zakolísání modulu upozornilo cestující, že se blíží

přistávací manévr.

„Na co ještě čekáte?“ zeptala se udiveně Nancy, když modul

dosedl na zem.

„Musíme respektovat postup a počkat na výsledky analýz

vnějšího prostředí. Nikdy nevíte, jestli nepostáváte v nějaké

nakažené oblasti.“

„Jenom ztrácíme čas,“ řekl naštvaně Anderson.

„Ale těch zachráněných životů!“ odvětil suše Mark.

Po deseti minutách Ray ohlásil:

„Zkoušky ukončeny, můžete vystoupit.“

Mýtinu, na které modul přistál, ozařoval jasný svit měsíce. O

několik metrů dále byly vidět černé stíny hustého lesa.

Mark nasával s chutí teplý a voňavý vzduch. Místo přistání se

nacházelo mezi padesátou a šedesátou rovnoběžkou severní šířky,

kde bylo nejteplejší podnebí. Alespoň tu nechytnu rýmu!

„To je nádherné!“ vykřikla Nancy. „Zase dýchat čerstvý vzduch.“

19

„Nechte si zapnutá čidla ochranného pole,“ řekl Mark, „nevíme,

jestli nejsou v lese nějací noční dravci nebo jedovatý hmyz!“

Na horizontu se objevil narůžovělý pás oblohy.

„Nebudeme čekat dlouho, za chvíli vyrazíme. Náš první cíl je

opevněný statek ve vzdálenosti asi patnácti kilometrů.“

Jakmile první sluneční paprsky začaly probleskávat skrze velké

stromy připomínající pozemské cedry, skupina se dala na pochod.

Ray šel vpředu, za ním šla Nancy, která měla u sebe pouze dýku.

Jelikož si myslela, že bude na Armině za dámu, neabsolvovala před

odletem ani hodinu šermu. Pak šel Anderson, ozbrojený štítem a

mečem, a skupinu uzavíral Mark zajišťující výpravu zezadu.

Les nebyl příliš hustý, ale plazivé větve a křoví je nutily často

obcházet velké houštiny, takže se cesta klikatila. Za dvě hodiny už

slunce stačilo prohřát vzduch a Mark nařídil odpočinek. Nancy

stékaly po nachových tvářích velké kapky potu.

„Netušila jsem, že expedice začne takovým vyčerpávajícím

maratónem,“ postěžovala si Nancy.

„Kdybyste si přečetla části A1 a A2 ze zpráv o misích, byla byste

informována,“ poznamenal suše Mark.

Slečna Grantová se zahleděla na Markův štít a začala se vyptávat

na obrázek, který na něm byl namalován.

„Každý rytíř má svůj erb. Já mám bleděmodré pole se zlatou

hvězdou v levém horním rohu, doprovází mě na každé výpravě.

Jestli jste si odpočinula, můžeme vyrazit.“

4

Když se skupina vynořila z lesa, slunce už bylo vysoko nad

obzorem. Ve vzdálenosti jedné míle se tyčila čtvercová budova s

úzkými otvory ve dveřích a masivními dveřmi. Opevněný statek

obklopovala políčka rozdělená na malé záhumenky.

„To je divné,“ poznamenal Mark, „nikdo tu nepracuje a dveře

jsou zavřené.“

Na nikoho nenarazili, ani když přišli až k budově. Na Markův

pokyn Ray zabouchal několikrát pěstí na vrata a nahlas zvolal:

20

„Rytíř Mark žádá o pohostinství.“

Ve střílně napravo od dveří se objevilo nedůvěřivé oko.

„Odkud přicházíte?“ zabručel hlas.

„Ze vzdálené země na východě,“ odpověděl Mark. „Celé týdny

jsme už na cestě. V noci jsme se ztratili v lese, a když jsme se

probudili, byli koně pryč.“

„Počkejte chvíli…“

Dlouho se nikdo neukázal.

„To snad není možné,“ zašeptala Nancy, „mluvíte jejich řečí bez

jediného zaváhání!“

„Ticho! Od této chvíle nesmíte promluvit jediné slovo

galaktickým jazykem!“

Dveře zaskřípaly a otevřely se.

„Vstupte!“ prohlásil stejný bručivý hlas.

Vstoupili do širokého čtvercového dvora, kde je ihned

obestoupilo asi deset ozbrojených mužů.

„Nehýbejte se,“ zašeptal Mark. „Jsou to vesničané a nejsou si

moc jistí sami sebou.“

Vtom se objevil vysoký štíhlý muž s vrásčitou tváří a bílými

vlasy, oblečený do dlouhého bílého šatu. Pohybem ruky dal svým

lidem pokyn, aby ustoupili.

„Vítám vás na hradě barona Olaga, cizinci. Za jiných okolností

byste byli přivítáni mnohem okázaleji, ale na dům se sneslo neštěstí.

Pojďte zatím alespoň do stínu.“

Pokynul jim, aby vstoupili do nízké místnosti, kde byl příjemný

chládek. Usadil se do křesla s vysokým opěradlem v čele stolu a

ukázal na stoličku, kam se posadil Mark. Ray mu odepjal meč a štít

a pak zatáhl ostatní dva pozemšťany do rohu místnosti.

„Služebnictvo nesedává u stolu s rytíři,“ vysvětlil krátce.

Do místnosti vstoupila usměvavá mladá dívka s hustými plavými

vlasy a za ní dvě služebné s cínovými podnosy a poháry.

„Rytíři Marku, představuji vám svou dceru Wandu.“

Světlovláska podala pohár nejdříve otci a pak Markovi. Zatímco

služebné nalévaly ostatním hostům, Wanda se postavila za křeslo

svého otce.

Baron zvedl číši a napil se, Mark učinil totéž. Víno bylo lehké,

21

ale čerstvé a voňavé. Mark muži vysvětlil, že je druhým synem

zesnulého barona, a protože si s bratrem příliš nerozuměl, rozhodl se

odejít. Rovněž se svěřil, že si přeje dostat se na dvůr krále Artha.

Zdálo se, že baron přijal vysvětlení bez podezření.

„Prokážete mi tu čest, barone, a svěříte mi důvod vašich trápení?“

„A k čemu vám to bude? Na našem osudu stejně nic nezměníte.“

Ucítil ale, že se na něj dívá jeho dcera, a tak nakonec řekl:

„Můj soused, baron Wexo, se zmocnil násilím části mých

pozemků a vyhání odtud mé poddané. Někdy bych se ho rád zeptal,

proč to dělá. Bohužel už mi věkem tuhnou klouby a meč je pro mě

příliš těžký. Poslal jsem ke králi Arthovi posla, ale nevrátil se. Dnes

vypršelo Wexovi ultimátum, a tak když jsem vás viděl přijíždět,

myslel jsem, že jste jeho lidé.“

„Co můžete dělat?“

„Bohužel skoro nic! Jsem už moc starý na to, abych opustil rodné

sídlo. Jakmile Wexo zaútočí, budu se bránit s několika málo

věrnými muži, kteří mi zůstali, a nakonec podpálím budovy a shořím

v plamenech.“

Baron Olag se nehýbal a zachovával si svůj plachý výraz. Mark

naopak rychle přemýšlel, ale zároveň pocítil Rayův ironický pohled

a jeho otázku:

„Doufám, že nechceš ztrácet čas a dělat nějaké hlouposti! Ovšem

ta dívka je jinak moc krásná!“

Aniž by pomyslel na možné námitky jeho výzkumné družiny,

Mark zašeptal:

„Připadá mi, že se k vám štěstí otočilo zády, sire Olagu. Pokud

mi obstaráte zbraně, pokusím se příkoří, které na vás bylo spácháno,

odčinit.“

Baron potřásl bílou hlavou.

„Wexo je tvrdý bojovník a vyhrál už mnoho turnajů. Každý se

mu proto vyhýbá.“

„Chci se o to pokusit,“ prohlásil Mark. „Když se mi to nepodaří,

můžete se vždycky vrátit ke svému původnímu plánu.“

„Máte šlechetné srdce, rytíři. Když jsem byl mladý, vypadal jsem

jako vy. Mé zbraně a brnění by vám měly padnout. Pojďte se mnou

do zbrojnice.“

22

Prošli nádvořím a vstoupili do čtvercové místnosti, kde byly

zavěšeny na zdi sekyry, palice a kopí. V jednom rohu místnosti bylo

vystaveno brnění. Baron je podal Markovi, který si je hned za

pomoci Raye oblékl. Za chvíli už stál připraven v plné zbroji.

„Výborně,“ řekl Mark a poklepával železnou rukavicí na brnění.

„Teď jsem pěkně vyzbrojen.“

Dva čeledíni přivedli ze stáje silného koně, který byl podobný

koňům na Zemi, jen měl větší hlavu a jinak okovaná kopyta.

Mark vyskočil za pomoci Raye do sedla. Zvíře se zdálo být

poddajné a dobře vycvičené. Ve chvilce je Mark držel pevně v rukou

a za obdivných pohledů kolemstojících se projížděl po dvoře.

Jakmile sesedl z koně, baronova dcera celá zrůžověla a vykřikla:

„Rytíři Marku, skvěle jste koně zvládl! Nepochybuji o tom, že s

pomocí boží naše protivníky porazíte.“

Podle baronova výrazu udělal Mark dojem i na něj. Vtom ale

zaslechli křik.

„Nepřítel se blíží,“ prohlásil Olag přiškrceným hlasem.

Všichni se vrhli na schody vedoucí do místnosti v prvním patře,

jejíž dvě okna vedla na pole. Skupina asi dvaceti mužů se rychle

blížila. V čele cválal jezdec oblečený do černého brnění.

„To je baron Wexo,“ řekl Olag. „Neurazím se, když souboj

odmítnete.“

„Poskytl jste nám přístřeší,“ odpověděl Mark, „a bylo by podlé

nepomoci přátelům, když to zrovna potřebují.“

Jezdec v černém zabušil kopím na bránu a silným hlasem zvolal:

„Olagu! Tento pozemek už patří mně. Prokážu ti ale laskavost.

Pokud sám odejdeš, nechám ti život.“

„Proradný rytíři!“ křikl na něj Mark, „dovnitř se dostaneš jen přes

mou mrtvolu!“

Wexo zdvihl hledí, za nímž se objevily kruté, živé oči a kulatý

obličej.

„Ať jsi kdokoli, rád se s tebou utkám v souboji. Věz, Olagu, že

moje nabídka platí jen jednou. Dnes večer bude tvá dcera sdílet mé

lože a tvé tělo budou žrát červi!“

Prudkým pohybem pobídl koně a vzdálil se v polích.

„Nemáme na výběr,“ pousmál se Mark.

23

Pozemšťan se vyhoupl na koně a Olag mu podal kopí.

„Je z pevného dřeva,“ řekl, „nikdy mě nezklamalo a porazil jsem

s ním řadu nepřátel. Stáří je strašná věc, raději bych zemřel ranou

protivníka.“

Když seděl Mark na koni, telepaticky nařídil Rayovi:

„Vezmi si Andersenův štít a pojeď za mnou. Kdo ví, co na nás

Wexo chystá.“

„Rozumím, ale zapni si ochranné pole na nejvyšší stupeň. Nerad

bych porušil zákon o nevměšování jen pro tvou záchranu.“

Android rychle osedlal druhého koně a připojil se k příteli.

Těžká brána se otevřela a Mark vycválal ven následován Rayem,

za nímž čeledíni bránu zase rychle zavřeli. Nancy, která byla s

Andersonem schovaná za střílnou, vše pozorovala a tiše říkala:

„To je neuvěřitelné, prožíváme opravdový příběh jako v

hrdinských zpěvech ze středověku. Čestné vyzvání na souboj, to je

jako v legendě o rytířích od kulatého stolu!“

Mark pobídl koně k rychlejšímu klusu, aby neztratil z očí černou

siluetu rytíře. Když Wexo zjistil, že ho následují pouze dva jezdci,

sklopil kopí, pobídl koně a vyřítil se vpřed. Jeho dvacet jezdců ho

následovalo.

„Čestný souboj,“ ušklíbl se Ray, „myslím, že budeš moji pomoc

opravdu potřebovat.“

Stone pohladil boky svého koně a pobídl ho k rychlejšímu cvalu.

Všechna jeho pozornost byla soustředěna na malý černý kruh, jímž

byl štít protivníka. Naklonil se lehce dopředu a napnul svaly.

Náraz byl velmi prudký. Ačkoli Marka obklopovalo ochranné

pole, ucítil, že na okamžik ztratil kontakt se sedlem. S velkým úsilím

pak opět nabyl rovnováhy. Koutkem oka zahlédl, jak jeho protivník

padá na zem a hroutí se pod skřípajícím železným brněním.

Mark si ale této podívané příliš neužil, protože už se blížil další

muž. Náraz byl tentokrát mnohem slabší. Jezdec špatně nastavil štít,

Markovo kopí mu proklálo hruď a jezdec vypadl ze třmenů na zem.

Pak musel Mark odhodit kopí a krýt se štítem, aby čelil ráně

mečem, kterou mu zasadil jiný jezdec. Dříve než měl ale čas na další

úder, zřítil se k zemi proboden Rayem, který, poté co zneškodnil dva

jezdce, přispěchal Markovi ihned na pomoc.

24

Když takto proťali řadu nepřátel, otočili koně a chystali se k

dalšímu útoku.

„První kontakt s nepřítelem nedopadl špatně,“ poznamenal Ray.

„Bohužel jich ještě dost zbylo,“ vydechl Mark. „Teď asi

semknou řady, a tím nám uzavřou průchod zpátky ke statku.“

„Pojeďme pomalu vpřed a ty se drž lehce za mnou.“

Za pár minut se boj změnil v nepřehlednou melu. Patnáct

zbývajících jezdců se je snažilo obklíčit a Markovi začínaly

docházet síly. Po čele mu stékaly velké kapky potu, pálily ho do očí

a zamlžovaly výhled. Meč se mu zdál stále těžší a těžší, a bez

ochranného pole by byl už nejméně dvakrát zraněn. I přesto, že je

měl zapnuté na nejvyšší stupeň, byly nárazy velmi bolestné.

Ray si všiml únavy svého přítele a dal se do boje ještě s větší

vervou. Rány dopadaly na nepřítele jedna za druhou, a za deset

vteřin se k zemi poroučeli další tři jezdci. Nepřítel zaváhal a jeho

útoky zřetelně zeslábly, takže si Mark mohl alespoň na chvíli

vydechnout a nabrat nových sil.

Boj teď probíhal asi sto metrů od pevnosti. Wexovi jezdci se z

posledních sil vrhli do útoku a soustředili se na Marka, který se jim

zdál přece jen méně nebezpečný než android. Lítý boj pokračoval.

Mezitím, co Ray skolil další dva muže, Markovi začaly valem

docházet síly a soustředil se proto pouze na odrážení ran.

„Výborně, jen tak dál!“ zvolal Mark. „Už je jich jenom šest!“

Najednou bylo slyšet podivný zvuk. Brána opevněného statku se

otevřela a ven se s bojovým rykem vyřítilo asi dvanáct mužů

ozbrojených bodáky a sekyrami.

„Tomu se říká přijít si pro vítězství,“ prohlásil ironicky Ray.

„Dva na jednoho už není tak nebezpečné!“

Jezdce útok asi překvapil, protože se chvíli zmateně otáčeli na

koních kolem dokola. Mark využil momentu překvapení a zasadil

ránu přímo do lebky jednomu muži, který na něj zle dotíral.

Konečně si mohl trochu odpočinout a vydechnout. Pět posledních

jezdců propadlo panice, a aniž by se starali o raněné, dali se na

zmatený úprk.

Olagovi lidé se s divokým vytím přihnali na bojiště. Nancy, která

sledovala celou bitvu z povzdálí, měla ve tváři zsinalý výraz.

25

„To je příšerné,“ šeptla Andersenovi, který se k ní tiskl. „Teď

dodělávají raněné. To není rytířské!“

„Asi stejně jako boj dvaceti Wexových jezdců proti Stoneovi!“

Vtom na ně zavolala Wanda:

„Vemte si tenhle džber a pojďte za mnou!“

Mark a Ray mezitím dorazili za hlasitého jásotu obyvatel na

dvůr. Olag se přiblížil a uštědřil Markovi přátelský žďuchanec.

„Drahý rytíři, vždyť vy jste nás zachránil! Buďte tu jako doma!“

Čeledíni vysvlékli Marka z těžkého brnění a odvedli ho do

rozlehlé místnosti, kde mu Wanda podala pohár vína.

„Dnes večer uspořádáme na vaši počest oslavu, rytíři Marku.

Zatím jsem vám připravila koupel.“

Stone šel za ní do pokoje v prvním patře, kde stála na dlážděné

podlaze dřevěná vana.

„Svlékněte se,“ řekla Wanda, „dojdu vám pro čistou košili.“

Jakmile odešla, Nancy zabručela:

„Doufám, že bude dost teplá. Málem jsem přišla o ruce, než jsem

ji vynosila až sem nahoru.“

„To je práce dobrého panoše,“ odvětil Mark. „Já zase doufám, že

se vám dnešní představení líbilo, slečno Grantová.“

„Je to podlé! Jak jste mohl dopustit, aby dobíjeli raněné, kteří se

nemohou bránit!“

„Kdyby vyhráli oni, rozhodně by se s vámi taky nemazlili!“

„Říkejte si, co chcete. Vám se to bojuje s ochranným polem. Jste

v něm jako ve vatičce.“

Mark pokrčil rameny a shodil ze sebe košili nasáklou potem. Na

jeho trupu i pažích byly vidět četné podlitiny.

„Co se vám stalo?“ divila se Nancy.

„To jsou rány, které prošly ochrannou vrstvou. A teď zavřete oči,

nebo jděte ven. Chci se svléct.“

5

Oslava se chýlila ke konci. Baron Olag pozoroval s radostným

výrazem ve tváři své hosty. Wanda seděla po jeho pravici, Mark a

26

Olagův intendant, asi padesátiletý muž s hranatým obličejem po

pravici. Baron chtěl vyznamenat Raye za jeho odvahu, a tak ho

pozval ke stolu. Zatímco služebnictvo na stůl nosilo paštiky, drůbež

a kusy pečeného masa, Mark sledoval pobaveně Nancy a Andersena,

kterým bylo vyhrazeno místo u vedlejšího stolu, takže na ně zbyly

jen drobty hostiny. Předstíral, že zběsile vtíravé pohledy mladé ženy

nevidí.

Jakmile přinesl jeden sluha láhev kořalky, baron nasál její vůni a

připil si se svým hostem.

„Rytíři Marku, vás mi seslalo samo nebe. Toto panství potřebuje

silného muže, který by je chránil. Mohl byste zde zůstat a vzít si

Wandu za ženu.“

Mark zvedl číši a vážně prohlásil:

„Velmi si cením vaší nabídky, ale než ji přijmu, musím splnit dva

úkoly. Za prvé se vydám na dvůr krále Artha, abych mu složil

přísahu.“

Baron potřásl hlavou a přitakal.

„Za druhé jsem otci na smrtelném loži přísahal, že zasvětím jeden

rok hledání grálu. Teprve pak budu volný.“

„To je šlechetný, ale odvážný úkol. Minulý rok, když jsem byl na

dvoře krále Artha, mu jeden rytíř rovněž slíbil, že se vydá hledat

grál, a už se nikdy nevrátil. Měl byste si to dobře rozmyslet.“

„Bohužel slib, který jsem dal umírajícímu otci, vzít zpět nemohu.

Získal bych ale čas, kdybych věděl jakým směrem hledat.“

„Z královského hradu musíte pokračovat stále na sever. Po třech

dnech dojedete k bažině. Říká se, že nemá konec a je obydlena

ohavnými příšerami. Vypráví se také, že po mnoha dnech chůze

narazíte na horu, v níž je ukryt grál. Nikdo se k němu ale ještě

nedokázal přiblížit.“

Baron se na dlouhou chvíli odmlčel a pak dodal:

„Je-li na světě živá bytost, které by se to mohlo podařit, myslím,

že to budete vy. Říkám to, protože jsem měl možnost vidět vaši

odvahu a udatnost.“

Baron domluvil a vstal.

„Máte celou noc na rozmyšlenou. Když dovolíte, opustím vás a

půjdu si odpočinout. Má dcera vás doprovodí na lože.“

27

Wanda Marka dovedla do prostorného pokoje v prvním patře.

Místnost s dřevěnou postelí pokrytou kožešinami osvětlovaly pouze

dva svícny. Mladá žena posadila pozemšťana na stoličku, klekla si,

sundala mu boty a pomohla mu se odstrojit. Jakmile ležel v posteli,

Wanda se pousmála a půvabným gestem odhodila svůj dlouhý šat.

Najednou tam stála nahá a velmi svůdná.

„Tvoje odvaha a udatnost si zaslouží odměnu,“ zašeptala tiše a

vklouzla k Markovi.

Při dotyku jejího teplého a měkkého těla Mark ihned zapomněl

na únavu a pevně Wandu objal.

6

Marka probudily paprsky vycházejícího slunce. Otevřel oči a

spokojeně se na posteli protáhl. Vyspal se dobře, i když noc

zpočátku moc klidná nebyla. Wanda se totiž projevila jako velmi

nadaná milovnice a její touha byla silnější než Markova ospalost.

„Rayi!“ spojil se Mark s androidem. „Připrav se na odjezd a

sežeň někde dva koně. Musíme odjet co nejrychleji.“

„Postarám se o to. Baron tě očekává u snídaně.“

Mark se rychle oblékl a sešel dolů. Olag a jeho dcera už seděly za

stolem, kde bylo prostřeno množství talířů.

Zatímco si pozemšťan ukrajoval kousek masa svojí dýkou, baron

prohlásil:

„Je nám líto, že nemůžete přijmout naši nabídku, rytíři, ale

chápeme, jaký význam má pro vás slib daný otci. Nařídil jsem, aby

vám připravili čtyři postroje, a na pátého koně jsem nechal naložit

Wexovo brnění, které vám právem náleží.“

Když baron dojedl, zvedl se a slavnostním tónem řekl:

„Jsem vám do smrti zavázán, rytíři Marku.“

„A rychle se nám vraťte,“ dodala Wanda s okouzlujícím

úsměvem. „Budu se za vás každý den modlit.“

Mark se připojil ke svým společníkům, kteří již čekali na dvoře.

Vyskočil do sedla a po posledním pozdravu zavelel k odchodu.

Skupinka jezdců cválala asi hodinu směrem k hlavnímu městu, pak

28

zpomalila, aby si koně odpočinuli.

Nancy jela vedle Marka. Měla značně otrávený výraz a Anderson

nevypadal o moc lépe. Hlava se mu při jízdě unaveně kymácela ze

strany na stranu.

„Jaká byla noc, slečno Grantová?“ zeptal se Mark.

„Přímo strašná!“ řekla znechuceně. „Copak se dá spát na slámě,

zvláště když vedle vás chrápe dalších dvacet chlapů? A ti, co

nechrápali, se zase bez nějakých skrupulí pustili do hrátek se

služkami. Když už jsem konečně usínala, nějaká mladá služka mě

začala přesvědčovat, ať se k nim přidám. Musím říct, že jsem měla

co dělat, abych se jí ubránila.“

„Na těchto primitivních planetách jdou hned na věc. Ještě

nepoznali, co je to sexuální přetvářka.“

„Já ale naopak vím, že vaše noc byla velmi příjemná,“ řekla

Nancy jízlivě.

„To je pravda, nemám si na co stěžovat.“

„Hnusné! Zachoval jste se k té dívce jako ten největší hrubec.

Nejdříve ji zneuctíte a pak prchnete jako zbabělec.“

„Přizpůsobil jsem se pouze zdejším poměrům. Po tom, co jsem

pro barona udělal, se mi musel nějak odvděčit, ne? To on jí poradil,

aby za mnou přišla. Kdybych ji odmítl, Olag by si mohl myslet, že

mi zůstává něco dlužen. Tím, že jsem ji přijal, jsme vyrovnáni.

Buďte si jistá, že jsem nebyl první, kdo měl možnost půvaby slečny

Wandy ocenit. Doufám, že rozumíte, co tím myslím.“

„A proč jste tedy sliboval, že se vrátíte?“

„To jsem řekl jen proto, aby si Wanda zachovala před

služebnictvem tvář zasnoubené zchudlé šlechtičny čekající na

svého… dalšího rytíře. S baronem jsem po této noci vyrovnán, a tak

se ani nesnažil nás déle zdržovat. Byla by to vlastně troufalost chtít

se oženit s jeho dcerou. Nepřinesl bych do svazku manželského

žádnou půdu a za několik týdnů bych se měl stát nástupcem barona a

zaujmout jeho místo? Myslím, že si baron vlastně oddechl. Jeho

nepřítel je poražen a já jsem pryč.“

„Asi máte pravdu,“ řekla Nancy po chvilce přemýšlení. „Člověk

musí vzít v úvahu i to, že nám věnoval své koně, i když zrovna

bohatý není.“

29

Mark se rozesmál.

„Ti koně ho nic nestáli! Jsou Wexovi. A protože my s Rayem

jsme pobili nejvíc nepřátel, patří nám. Vlastně na tom ještě vydělal.“

Pokračovali v cestě k hlavnímu městu celé dopoledne. V poledne

se Mark zastavil u potůčku. Musel se v duchu smát, když viděl, jak

jsou Nancy a Petr celí ztuhlí z jízdy na koni. Jejich oblíbenou

zábavou koně asi nebudou. Oba seděli a hltavě pojídali zásoby, které

jim připravila Wanda.

„To maso je tvrdé jako podrážka,“ zabručela slečna Grantová.

„Je výborné,“ ohodnotil je Mark. „Rozhodně mnohem lepší než

nanicovaté a mdlé porce z automatu na lodi.“

Když dojedli, Nancy se natáhla, aby si na chvíli odpočinula.

„Je to na hrad krále Artha ještě daleko?“ zašeptala unaveně.

„Nechápu, proč tam vlastně jedeme!“

„A kde chcete získat informace o grálu?“ řekl udiveně Ray.

„Olag mi ve spěchu řekl všechno, co o grálu věděl. Srovnal jsem

to s topografickými údaji z Rayovy paměti, takže jsem mohl

upřesnit místo. Jde o skalnatý, z bažiny vyčnívající útvar asi osm set

metrů vysoký.“

Mark k tomu jízlivě poznamenal:

„Možná jsem odpudivý a chlípný, ale nezapomínám na náš úkol.

Věřte mi, že čím rychleji ho splníme, tím dříve se vrátíme na Zemi.“

„Promiňte, zapomínám na základní věci,“ řekla Nancy.

Anderson, kterého tato dlouhá projížďka na koních už asi

začínala zmáhat, se podrážděně zeptal:

„Proč jsme nepoužili modul? Bylo by to rychlejší a pohodlnější.“

Stone tento nápad ihned smetl ze stolu:

„Tak za prvé, jsme příliš blízko Olagovy pevnosti a nemůžeme tu

koně jen tak nechat, protože by to ihned vzbudilo jeho pozornost. Za

druhé chci mít jistotu, že nás baron úmyslně neposlal někam do

nebezpečné oblasti, aby se mě zbavil.“

„To by bylo podlé!“ vykřikla pobouřeně Nancy.

„Na světě nežijí jen rytíři z pohádek. Pojďme, je nejvyšší čas

hledat úkryt na noc.“

Pole naráz přešlo v les. Mezi stromy se klikatila špatná cesta.

Kráčeli pomalu, pohyb byl navíc ztěžován těžkým dusnem a na

30

všechny se už začala snášet ospalost.

„Pozor!“ vykřikl Ray. „Myslím, že jsem mezi stromy někoho

zahlédl. Když nás uviděl, zmizel.“

Mark se obrátil na své druhy:

„Zesilte si úroveň ochranného pole. A vy, slečno Grantová, se

držte co nejblíže Raye.“

Další čtvrthodinku kráčeli tiše vpřed.

„Za chvilku budete mít strach i ze svých vlastních stínů,“

poznamenala jízlivě Nancy.

Náhle se však před ní vynořil rytíř v brnění se sklopeným hledím

a namířeným kopím. Nancy to pěkně zatřáslo.

„Cizinci!“ promluvil muž silným, dutým hlasem. „Jak jste se

opovážili vkročit na mé panství! Jste mými zajatci!“

„Jsem rytíř a přicházím v dobrém. Hledám jen, kde bych hlavu

složil,“ odpověděl Mark.

„To můžete v mém vězení!“ rozchechtal se rytíř. „Ledaže byste

zaplatili výkupné sto soldů a zavazadla s doprovodem.“

„S tím nemohu souhlasit,“ odpověděl Mark. „Vyzývám vás na

souboj. Dejte mi čas, abych si připravil zbroj.“

Nancy se naklonila k Andersenovi a zašeptala:

„Konečně uvidíme klasický souboj muže proti muži zblízka.“

Rytíř na to odpověděl:

„Vzdej se, nebo zemřeš!“

Rytíř pobídl koně ostruhami a Mark ho napodobil. Dvě kopí o

sebe třeskla a prudce narazila na štíty. Pozemšťan cítil, jak ho

neuvěřitelná síla vyhazuje ze sedla, ocitá se ve vzduchu a nakonec

tvrdě dosedá na zem. Náraz byl ostrý i přes ochranné pole. Jakmile

se Mark trochu zorientoval, spatřil svého protivníka, jak sedí na

zemi asi deset metrů od něj. Mark se jen těžce zdvíhal ze země.

Podle pravidel souboje se teď měl další boj odvíjet vstoje.

Vtom rytíř rozlíceně zařval přes rameno:

„Zabijte je všechny! Žádné slitování!“

Na jeho povel se z křoví vyhrnulo dalších asi deset mužů.

Obrovitánský hromotluk s ďábelským výrazem ve tváři se vrhl na

koně Nancy a uvolnil jí třmeny, takže spadla na zem. Nancy začala

křičet:

31

„Zaplatím výkupné, zaplatím…“

S hrůzou spatřila, jak se nad její hlavou zdvihá sekyra. Najednou

se pohyb zastavil a hromotluk se zhroutil k zemi, zasažen přesně

mířeným Rayovým úderem.

Ten se potýkal s dalšími dvěma bandity a zároveň hodnotil

zkušeným okem situaci. Anderson se trochu nešikovně bránil

malému, ale rychlému muži. Android usoudil, ne bez zlomyslnosti,

že ho nechá, ať si pomůže, jak umí.

Mark měl co dělat se třemi muži, které živě povzbuzoval rytíř,

stále sedící na zemi. Nemohoucně sebou v brnění mrskal jako nějaký

hmyz a vydával podivné skřeky.

„Rayi!“ zvolal pozemšťan, „skončeme to dřív, než hluk přivolá

další.“

Android zrychlil útoky. Rychlou ranou svého meče zasáhl

dalšího banditu a stejným způsobem po chvíli dalšího.

Když byl Ray volný, přiskočil v mžiku k Markovi a srazil dva

nešťastníky, kteří ani nepostřehli, odkud rány přišly. Mark se

mezitím v klidu zbavil třetího.

Ve chvíli, kdy Andersenovi začaly citelně docházet síly, přišel

mu Ray na pomoc. Petr si mohl konečně vydechnout. Posadil se a ze

zarudlého obličeje se mu řinul pot.

Najednou zaslechli pronikavý výkřik. To slečna Grantová, téměř

udušená, se zmítala pod tělem mrtvého bandity, který na ni dopadl.

Android ho odkopl a pomohl dívce vstát.

Mezitím se Mark probojoval k rytíři, stále sedícímu na zemi, a

držel ho špičkou svého meče v šachu.

„Slitování, drahý pane,“ vzlykal rytíř. „Nechám vám celé své

panství a všechny manželky, ale dejte mi milost.“

„Nejdříve mi odpověz na otázku. Kde najdeme grál?“

„Nevím to jistě, ale říká se, že je schován někde uprostřed bažin.

Nikdo se ještě odtamtud nevrátil živý.“

„Dám ti milost, ale slib mi, že příště už nebudeš napadat nevinné

pocestné,“ řekl Mark, i když mu bylo jasné, že jeho slib nemá

valnou cenu. „Nechám si jen tvého koně.“

Pak pozemšťané nasedli a odjeli. Den už pomalu pohasínal a

stále ještě nebyli z lesa venku. Mark přikázal zastavit u řeky. Ray

32

rychle postavil přístřešek z větví a pak rozdělal oheň. Anderson a

Nancy si hned lehli a jejich strhané rysy prozrazovaly velkou únavu.

Nancy položila na Petrův obrovský fialový monokl studený

obklad.

„Nechceš se raději vrátit do lodě a počkat na nás?“ zeptala se

rozrušeně.

„To není třeba,“ odpověděl s hrdinským výrazem. „Netušil jsem,

že bude mít ten bandita takovou sílu!“

Když viděla Marka, jak se stará o koně a pohybuje se bez

známky únavy, jako by měl za sebou nevinnou nedělní projížďku,

prohlásila kousavě:

„Jak to všechno vydržíte? To abyste byl z plasto-titanu!“

„Mám určitý trénink,“ odpověděl klidně.

„Musím přiznat, že primitivní zbraně ovládáte celkem slušně.“

Mark se na ni podíval a ironicky se ušklíbl.

„U přijímaček do SDPP sice zkoušky z dějepisu nejsou, zato

fyzické testy jsou velmi přísné. Ray mi často připomíná, že za své

úspěchy vděčím známkám ze šermu a jízdy na koni.“

V očích slečny Grantové se najednou zaleskly slzy:

„Já už tomu vůbec nerozumím! Včera vás vyzval Wexo na

souboj, a přitom na vás útočilo dvacet mužů. Dnes to byl jen

obyčejný bandita, který otravoval pocestné. Kde je ten duch

udatných rytířů?“

Mark se rozesmál.

„Měla byste přestat myslet na ty své knihy! Básně vypráví jen

příběhy o tom, jací by měli muži být. Skutečnost je ale úplně jiná.

Jakmile je ve hře panství, peníze, žena nebo vaše existence, rychle

změníte názor. A chcete-li vyhrát, musíte bojovat pět proti jednomu.

Souboj je vždy nejistý. Jen tak budete potom moci obdivovat

básníky a pět na ně chválu. Vždyť i dějiny Země jsou plné zrady,

vražd, lstí, jež dopomohly mnohým k dobytí či zachování léna. A

nic jim nebránilo v tom, aby poslouchali legendu o králi Artušovi a

rytířích od kulatého stolu. Věřte mi, že jestli kdy existovali, byli

stejně chlípní, krutí a drsní jako všichni ostatní!“

„Máte asi pravdu, ale je to dost smutné,“ vydechla Nancy.

Když dojedli zásoby jídla, Mark se zvedl, a protože viděl, jak ti

33

dva padají únavou, prohlásil:

„Musíme se rozhodnout. Chcete, abych přivolal modul, který nás

dopraví k té hoře? Tady už nebudeme budit takovou pozornost.“

„Získali bychom tím hodně času,“ živě souhlasil Anderson.

Nancy sklonila hlavu a vážně pronesla: „To není v duchu naší

expedice, Petře. Jestliže chceme přivézt na fakultu seriózní

materiály, musíme se podrobit stejným zkouškám jako ti, co toto

dobrodružství už prožili.“

Z Markova pohledu zazářil pobavený úsměv.

„S tím mohu jen souhlasit. Nemusíte mít strach, v noci nás bude

hlídat Ray. Dá vám každému analgetikum proti bolesti.“

Aby předešel protestům Nancy, rychle dodal:

„Všichni agenti si toto musí prožít, chce to jen pár dní, abyste si

zvykli. Jízda na koni není jednoduchý sport.“

7

Když se ráno probudili, nevypadala Nancy ani Petr o moc lépe než

večer, zato z Markova úsměvu vyzařoval odpočinek a dobrý spánek.

„Nechápu, jak jste mohl na téhle příšerně tvrdé zemi vůbec

zamhouřit oči?“ řekla nevrle Nancy.

„Všechno je pouze otázka tréninku,“ odpověděl s úsměvem

Mark.

Zatímco Ray připravoval poslední zbytky jejich už tak dost

hubených zásob, Nancy utkvěle pozorovala řeku, která se kroutila

mezi stromy.

„Když už jsem se nevyspala, alespoň bych se s chutí vykoupala.

Včera jsem si mohla opláchnout sotva tak obličej. Snad mě studená

voda probere a trochu zmírní křeče, které mám po noci na celém

těle. Ráda bych se ale, pánové, vykoupala v klidu, takže vás prosím,

abyste se odebrali snídat někam dál.“

Mark v duchu zaklel.

„Dobrá, ale Ray zůstane pro jistotu s vámi.“

„Ani nápad, vždyť všechno nahrává! Dovedu si představit, jak by

techniky v SDPP tato scéna rozesmála a jak by všechny noviny

34

vystavovaly fotku nahé prezidentovy dcery na první stránce!“

„SDPP nemá ve zvyku tento druh dokumentů dále šířit,“ rozhorlil

se Mark, a teprve když se uklidnil, vážně dodal:

„Mějte přece rozum! Budete si muset odepnout ochranný pás a

při prvním útoku nějakého zvířete nebo domorodce je po vás.“

„Nesmysl. V celém lese jsme sami. Za posledních čtyřiadvacet

hodin jsme nepotkali živáčka. Nařizuji vám i té vaší kupě železa,

abyste vypadli!“

Mark s přehnanou pečlivostí zasalutoval.

„Váš rozkaz je nahrán, slečno Grantová. Uvidíme, co tomu řekne

disciplinární komise. Rayi, přivolej modul, odlétáme okamžitě na

Neptun.“

Nancy zůstala chvíli stát jako opařená.

„Co tím chcete říct, kapitáne?“ zadrmolila nechápavě.

„Tím chci říct to, že porušujete základní bezpečnostní pravidla.

Hotovo! Koupat už se ani nemusíte, protože za čtyřicet minut se

můžete vykoupat pohodlněji na lodi.“

Petra tato scéna zjevně rozladila.

„Vždyť je to nesmysl, kapitáne. Přece neukončíte kvůli jedné

malé hádce celou misi, zvlášť když už jsme téměř u konce.“

Stone stál bez hnutí, rty pevně sevřené.

„Nemůžete, kapitáne, na chvíli zapomenout na ty proklaté

předpisy?“ prohlásil žadonivě Petr.

„Když je ve hře život těch, které mám na starosti, tak ne!“

Nancy, znachovělá zlostí, vztekle řekla:

„Jak chcete. Svléknu se tady před vámi. Alespoň se budete moci

v barech chlubit, že jste viděl zadek prezidentovy dcery!“

Vztekle ze sebe strhla šaty, svlékla košili a strhla ze sebe pás,

který jí zakrýval hruď. Pak se před Markem svlékla celá, vytrčila

ňadra a ostentativně odkráčela k řece.

Mark se raději otočil, vzal ze země kus masa a zakousl se do něj.

Petr pokrčil rameny a udělal totéž.

„Zapomeňte na to, kapitáne. Jsme ještě daleko od té hory?“

„Podle Rayových odhadů dobrých sto kilometrů. Dnes večer

bychom měli dorazit k bažině. Tedy pokud nás nepotkají žádné

nepříjemnosti.“

35

Najednou uslyšeli strašný křik. Mark se instinktivně chopil svého

meče a podíval se směrem k řece. Nancy vyběhla za příšerného řevu

z vody a pádila směrem k nim, co jí síly stačily.

Vrhla se do Markova náručí a začala nesouvisle blekotat, jako

kdyby se o ni pokoušel hysterický záchvat:

„Příšer… příšerné,“ vydralo se z jejího hrdla.

Mark s ní hrubě zatřásl.

„Co se stalo?“

Nancy nebyla schopna jediného slova. Celou záhadu vzápětí

objasnil Ray, který se k nim blížil a držel mezi palcem a

ukazovákem za nohu ohromného, snad půlmetrového pavouka.

„Zajímavý vodní exemplář,“ prohlásil s ledovým klidem.

Nancy stále visela na Markovi, ale ten ji rázným pohybem

odstrčil.

„Kousl vás? Odpovězte, nebo se budu chlubit, že jsem zfackoval

prezidentovu dceru!“

„Myslím… myslím, že ne. Vyplaval na hladinu… takovýhle

kousek od mojí hlavy… A pak, pak už jsem viděla jen rudý

záblesk.“

Ray to Markovi telepatickým přenosem potvrdil:

„Tahle potvora plave úžasně rychle, ale stačil jsem jí propálit

kožich, ještě než se ke slečně Grantové dostala.“

„Uklidněte se,“ řekl Mark o poznání mírněji. „Pokud jste

skončila s očistou, tak se usušte a ustrojte.“

Nancy beze slova poslechla. Stále se ještě celá chvěla strachy,

takže jí musel s oblékáním pomoci Petr. Mark se mezitím vrátil ke

své snídani. Pokynul jí rukou, aby si také něco vzala, na což mu

Nancy přiškrceným hlasem řekla:

„Nemůžu se ničeho ani dotknout.“

„Dobrá, Ray vám dá potravinovou tabletu. Musíte se posilnit,

máme před sebou ještě dlouhou cestu.“

Když se trochu uklidnila, obrátila se na Marka s vyčítavým

pohledem:

„Proč jste mě nevaroval, když víte, že tu takovéhle bestie žijí?“

„Zprávy z předchozích misí se o ničem takovém nezmiňují.

Můžete si to ověřit.“

36

„Jak je to možné?“ zeptal se udiveně Petr.

Mark jen pokrčil rameny.

„Na Arminu byly vyslány pouze dvě mise. Obě byly velmi

krátké, protože se kvůli zkrácenému rozpočtu SDPP musí šetřit.

Soustředíme se výhradně na průzkum civilizace a na studium fauny

a flóry už bohužel nezbývá čas. Buďte ale klidní, tento druh pavouka

do paměti počítače určitě zaneseme.“

„Stejně jedovatých jich tu přece může existovat mnohem víc!“

protestoval Petr.

„To je možné, ale ne jisté. Proto se na primitivních planetách

nesmí porušovat pravidla bezpečnosti…, i když jde o ženské

rozmary.“

Nancy se pokusila o úsměv.

„Musím se vám omluvit, kapitáne. Bez vaší tvrdohlavosti a

Rayovy pomoci by pro mě expedice, a nejen ta, skončila na břehu

této roztomilé říčky.“

„Už o tom nemluvme. Do budoucnosti bych jen rád připomenul,

abyste se méně řídila svými knihami a více radami lidí, kteří mají s

primitivními planetami své zkušenosti.“

„Souhlasím. Kdy vyrážíme?“

„Hned.“

Cválali celý den pouze s jedinou přestávkou v poledne, aby

nechali odpočinout koně. Na sklonku odpoledne se Nancy, fyzicky i

psychicky unavená, rozmrzele ozvala:

„To se z tohohle zatracenýho lesa nikdy nedostanem? Mám pocit,

že se točíme stále dokola. Každou chvíli čekám, kdy se přede mnou

objeví hrad barona Olaga.“

„Nemějte strach, blížíme se k bažině,“ uklidňoval ji Mark.

„Jak to můžete vědět?“

„Jen se lépe dívejte. Zem je vlhčí, sem tam uvidíte i mokřinu, a

hlavně vegetace je tu jiná. Místo stromů, které se podobají

pozemským cedrům, tu jsou jakési mangrovníky a podivné olše,

jejichž větve padají až na zem.“

„Právě kvůli nim musíme pořád kličkovat. Zajímalo by mě, jak si

můžete být tak jistý, že držíme stále stejný směr?“

Mark jí to rychle vysvětlil.

37

„Ray automaticky zaznamenává všechny odchylky, takže se

nemusíte ničeho bát. Navíc se blíží noc a já bych rád našel nějaký

vhodný nocleh, abych vás ušetřil další nepohodlné noci.“

Mark zastavil koně a spojil se s Rayem.

„Použij antigravitační přístroj a podívej se, jestli není v okolí

nějaké obydlí. Nevznášej se ale moc nad větve stromů, aby tě nikdo

neviděl.“

Android souhlasně přikývl, předal Markovi otěže svého koně a

měkce proklouzl listovím do výše. Pokaždé, když to Mark na misích

viděl, děkoval v duchu inženýrům za tak geniální přístroj, jakým byl

android. Kromě antigravitačního přístroje, schopného unést jednu

osobu navíc, byl vybaven vskutku kvalitním zbrojním arzenálem: v

pravém ukazováku byl ukryt laser, který například dnes ráno

zneškodnil před očima slečny Grantové pavouka, a jeho levá paže

sloužila jako desintegrátor.

Ray se zanedlouho lehce snesl zpět do svého sedla.

„Nikde nic. Jen v tomhle směru jsem zahlédl malý proužek

dýmu. Jestli tam ale chceme být do setmění, musíme si řádně

pospíšit.“

Pobídl svého koně a vyrazil vpřed, následován ostatními. Když

dorazili na mýtinu, spatřili ubohou chýši spletenou z větví a haluzí

stromů, z jejíhož komína stoupal kouř.

Z chýše vyšla žena zahalená do černých cárů, které zcela

zahalovaly její postavu i tvář. Když spatřila ozbrojenou skupinu na

koních, opatrně o krok couvla.

„Pryč! Jděte pryč!“ zakřičela. „Jsem bahenní čarodějnice, kdokoli

se mne dotkne, promění se v ropuchu!“

Strach v jejím hlase prozrazoval, že to s jejími hrozbami nebude

tak vážné.

„Jen klid,“ prohodil Mark s úsměvem na tváři. „Jsem rytíř ze

vzdálené země a nepřicházím ve zlém. Hledáme jen střechu nad

hlavou pro dnešní noc.“

Pokynul Rayovi, který vyndal z tobolky zlatý peníz a hodil ho

ženě. Ta minci pohotově chytila a začala si ji prohlížet.

„Skutečný sold!“ vyjekla překvapeně. „Pojďte dál, ale nemám

toho bohužel moc, čím bych vás mohla pohostit.“

38

Když sesedali z koní, čarodějnice si je pronikavě prohlížela.

„Koně můžete zavést támhle do ohrady,“ řekla a ukázala na

proutím obehnaný korec a pak na přístřešek, kde se sušilo seno:

„Pánové si lehnou támhle a dáma, ha ha, bude-li chtít, se může se

mnou podělit o kavalec.“

Mark na okamžik zrozpačitěl.

„Jak jste uhádla, že je to dáma?“ podivil se.

„Jsem přece čarodějnice, ne?“ odvětila s jiskrou v oku.

„Spíš se umíte dívat.“

Žena pokynula hlavou.

„Rytíři, jste velmi bystrý, ale já se opravdu umím dívat. Váš

zbrojnoš má na mládence příliš jemné a pěstěné ruce.“

„Dobrá, nechme toho. Raději se podíváme, jestli se v kuchyni

umíš obracet stejně dobře, jako se umíš dívat. Budeme-li spokojeni,

dostaneš další zlaťák.“

Chýše byla vlastně jednou rozlehlou místností. V jednom rohu

byla za závěsem ukrytá postel a uprostřed masivní, nahrubo otesaný

stůl a několik židlí. Nad ohništěm visel zavěšený kotel, z kterého se

linula libá vůně.

„Z té vůně se mi začíná točit hlava,“ řekl Mark.

Žena se pousmála. Z tváře jí sklouzl černý závoj a odhalil

mnohem mladší tvář, než by si podle hávu člověk představoval.

„Doufám, rytíři, že vám bude moje polévka chutnat.“

Ray se nenápadně přiblížil ke kotli a odebral vzorek, který pak

rychle zanalyzoval, a ihned Markovi oznámil výsledek:

„Neobjevil jsem žádnou jedovatou substanci. Vůně pochází z

aromatických bylin a kousky masa jsou z hada. Dá se to vcelku jíst.“

Když se posadili kolem stolu, žena jim rozdala dřevěné

vydlabané talíře a nalila do nich hustou tekutinu.

„Je vynikající,“ prohlásila Nancy, když polévku ochutnala. „Z

čeho jste ji dělala?“

Žena nepřítomně máchla rukou do prázdna.

„Stačí znát byliny, které v lese rostou.“

Mark se musel hodně ovládat, aby nevyprskl smíchy. Když

dojedli, žena ukázala Nancy postel.

„Lehněte si, vypadáte unaveně.“

39

Nancy, vyčerpaná po dlouhé cestě, přikývla a šla k posteli. Mark

jí ještě stačil pošeptat:

„Zapněte si ochranné pole na nízkou úroveň, v slamníku mohou

být různí parazité. Celou noc byste se škrábala.“

Mark vyšel ven následován Petrem, který na tom nebyl o nic lépe

než slečna Grantová. Praštil sebou na seno a za vteřinu už spal. Byla

černá noc a odevšad se ozývaly podivné zvuky. Mark ještě chvíli

pozoroval hvězdy a zanedlouho nato sladce usnul.

Naráz ho probudil nezvyklý zvuk. Vztyčil se a zaposlouchal se

do noci ozářené přízračným měsíčním světlem. Z dálky uslyšel

slabou melodii.

„Ta žena vyšla asi před půlhodinou ven a teď se koupe v potoku

asi sto metrů odsud,“ dolehl k němu Rayův přenos.

Mark se podíval na Petra, který spal, jako když ho do vody hodí,

vstal a vydal se do lesa. Propletl se změtí větví a kořenů a tiše se

přiblížil až k potoku. Na čarodějnici dopadl svazek měsíčních

paprsků. Na jejím nahém, perleťovém těle se leskly kapičky vody.

Cosi zpívala drsným, ale přitažlivým hlasem. Mark stál a dlouho ji

pozoroval. Stín pak vyšel z vody a blížil se s otevřenou náručí k

Markovi.

„Pojď, krásný rytíři, už na tebe čekám.“

Mark se krátce zasmál.

„Takže ty jsi na mě čekala? Tvoje píseň mě měla vzbudit a

přivábit až sem, je to tak?“

Čarodějnice se na něj usmála. Byla to mladá dívka. A čarovně

krásná…

„Kdyby byli všichni muži tak předvídaví jako ty, byly by

čarodějnice na vyhynutí. Posaď se. Jmenuji se Jalma.“

Mark uposlechl a sedl si do měkké trávy. Dívka se posadila vedle

něj.

„Co dělá taková krasavice v tomhle zapomenutém kusu země?“

„Nemám, kam bych jinam šla.“

„Ty nemáš rodiče?“

„Moje matka žila ve vesnici dva dny jízdy koněm odsud. Často

tam za ní jezdil mladší baronův syn, ale když otěhotněla, nechal ji

jejímu osudu a už se neukázal. Moji matku z vesnice vyhnali, a tak

40

se usadila tady. Výborně se vyznala v bylinách a její bylinné nálevy

ji naučily vyznat se dobře i v lidech a umět se dívat kolem sebe.

Hodně mužů a žen z okolí za ní chodilo pro radu, a začali jí proto

říkat čarodějnice.“

„A co se s ní stalo?“

Dívčina tvář náhle potemněla.

„Před dvěma roky zachvátila mnoho vesnic kolem neznámá

choroba. Zničehonic se lidem na těle objevily černé skvrny, pak

umírali a nedalo se s tím nic dělat. Moje matka zkoušela všechny

možné byliny, ale marně. Knězi říkali, že nemoc seslal na zem Bůh,

aby nás potrestal. Jednoho dne přivedl jakýsi mnich vojáky a matku

tady před domem upálili jako čarodějnici. Modlili se přitom k Bohu

a prosili ho, aby zkázu zastavil. Bylo to hrozné.“

„A ty jsi jim utekla?“

„Když matka slyšela dusot koní, poručila mi, abych se schovala v

lese. Já ale všechno stejně viděla.“

„A proč jsi se sem vracela?“

„Neměla jsem kam jít. A pak, dceru čarodějnice by stejně nikde

nechtěli. Za tři měsíce sem přišel dokonce první zákazník. (Malinko

se při té vzpomínce zasmála.) Byl to takový hodný dědeček, který se

rozhodl, že se znovu ožení a vezme si mladou ženu. Bál se, že jí

nebude dost dobrý. Dala jsem mu nějaké byliny, a od té doby mě

chodí pravidelně navštěvovat.“

„To musí být zázračná medicína,“ zažertoval Mark.

„A není důležitější, aby si to myslel? Matka mě kromě poznávání

bylin naučila také umět poslouchat lidi a chápat, co ti nemocní

nebožáci potřebují. Mnoho z nich má pocit, jako by před nimi stála

moje matka. Nechávám je při tom, což jen zvyšuje můj věhlas.“

Lehce se zatřásla a přitiskla se k Markovi, který ji předtím objal

paží kolem ramen, jako by hledala kousek lidského tepla.

„Myslím, že tě náš příjezd trochu vyděsil, nemám pravdu?“

„Mám strach. Žena barona Kuka zemřela za prazvláštních

okolností a je možné, že budou knězi hledat obětního beránka. V

tom případě bych byla první na řadě. To mi alespoň včera říkala

jedna vesničanka.“

Jahna se přitiskla ještě pevněji k Markovi.

41

„Vždycky jsem snila, jak přijede krásný rytíř a naučí mě

milovat.“

Mark zatřásl smutně hlavou.

„To já asi nebudu. Zítra musím se svými druhy odjet.“

„Já vím. Taky jedeš hledat grál, že ano? Na to nemusím být

čarodějnice, abych to uhodla. Jsi třetí, který tudy za deset let projel.

První dva se nikdy nevrátili, bažina si je za jejich opovážlivost vzala

k sobě.“

„A tebe, když tu žiješ, hledat grál nikdy nelákalo?“

Jalma zatřásla energicky hlavou.

„Je to moc nebezpečné. Zem se místy propadá, jako by tě chtěla

spolknout, a navíc tam žije spousta jedovaté havěti.“

„Vždyť ty hady znáš. Dnes jsme je měli k večeři.“

Dívka se rozesmála.

„Tihle nejsou jedovatí. Stačí je umět chytit a uvařit.“

„Což zvládáš perfektně.“

„Nejsem čarodějnice, ale občas se mi v noci stává, že vidím

divné věci. Vím, že to není nic skutečného, spíš jako by mi běhaly v

hlavě.“

Mark přemýšlel, jestli to nemůže být určitý druh telepatie.

„A co se odehrává v těch vidinách?“ zeptal se Mark se zájmem.

„Jsou to velmi prchavé obrazy, ale stále se opakují. Vidím zářivě

oranžový předmět, horu obestírající mraky a uprostřed ní otvor a

velkou jeskyni. Pak cítím cosi jako pozvání, jako by mě tam někdo

lákal. Pak všechno zmizí.“

„A máš ty představy často?“

„To je různé. Někdy se opakují dva dny za sebou, jindy se celé

měsíce neobjeví.“

Mark přemýšlel, jestli může ten tolik tajemný grál vysílat

psychické vlny. Najednou ale pocítil něco úplně jiného. Jalma se

přitiskla ještě více a její dech ho hladil po tváři.

„Ne,“ zašeptal. „To by nebylo rozumné. Za pár hodin musím

znovu na cestu.“

„Prosím, jen jednou,“ zašeptala dívka.

Pro Marka bylo velmi obtížné odolat tak krásné ženě, která teď

na něj doléhala celou vahou svého hebkého těla. To by nevydržel ani

42

svatý. A on svatý rozhodně nebyl…

9

Ráno se všichni čtyři pozemšťané sešli u stolu v chýši. Jalma

radostně poskakovala kolem kouřícího kotle a Mark se marně

pokoušel zastírat zívání. Sklonek noci byl pro něj velmi náročný a

na své místo v seníku se dostal až krátce před rozedněním. Mark se

záměrně vyhýbal pošklebkům, které k němu vysílal Ray, i

podezíravým pohledům, kterými ho častovala slečna Grantová.

Když Mark požádal o trochu studené vody, Jalma vyběhla na

dvůr a nabrala vodu ze studně do vědra. Nancy, která vypadala po

této noci mnohem více odpočatá než po nocích minulých, si

neodpustila pichlavou poznámku.

„Vidím, že vašemu ješitnému mužství středověké zvyky skvěle

vyhovují. Začínám rozumět, proč jste se začal specializovat právě na

primitivní planety tohoto typu.“

Mark nestačil odpovědět, protože se zvenku ozval srdcervoucí

výkřik.

Kolem Jahny stálo na koních pět ozbrojenců, kterým velel rytíř v

brnění. Měl sklopené hledí, takže mu nebylo vidět do tváře. Napravo

od něj stál mnich, oděný do dlouhého šatu z šedé vlny, na němž byl

na prsou vyšit znak v podobě červeného kruhu. Měl úzkou tvář,

výrazný nos a husté tmavé obočí nad jiskřícíma černýma očima. Za

skupinou ozbrojenců stál zbrojnoš, který se tvářil, jako by tam ani

nebyl.

Když mnich uviděl Marka a ostatní, jak vycházejí z chýše,

zakřičel mocným hlasem:

„Kdo jste? Co děláte v chýši této čarodějnice!“

„Jsem rytíř z daleké země a hledám grál. Tato dívka nám laskavě

poskytla přístřeší.“

Mnich přiložil zbožně ruku na červený kruh na prsou a vykřikl:

„Pryč, chlape, nepřibližuj se! Proč jsi chodil do chýše

čarodějnice? Proč jste nespali raději v lese? Vstoupil do vás ďábel!“

Dva muži mezitím svázali Jalmě ruce provazem, který přehodili

43

přes nízkou větev blízkého stromu. Jahna, ruce vysoko zdvižené nad

hlavou, se dotýkala země už jen špičkami nohou.

„Co vám ta nebohá dívka udělala?“ zeptal se Mark.

„Včera se svatý tribunál usnesl na její vině.“

„To musel být pěkný proces, když se obžalovaný ani nemohl

obhajovat. Takový rozsudek má hodnotu slepičího trusu.“

To, že se někdo opovažuje znevažovat rozhodnutí svatého

tribunálu, mnicha tak rozčililo, že celý zrudl.

„Její přítomnost před svatým soudem nebyla nutná. Byli tam

svědci a přísahali před oltářem. Baron Kuk, který je zde, vyprávěl

pod přísahou, že byl očarován, a proto musel svou ženu zbít, až

zemřela. Čarodějnice to tak zařídila, protože doufala, že se s ní

potom baron ožení! A jedině proto, že se baron uchýlil do našeho

chrámu, ho zlý duch opustil!“

„To není pravda,“ vykřikla Jalma, „baron tu nikdy nebyl!“

„Nelži, čarodějnice, svědci baronova slova potvrdili!“

Vtom promluvil zbrojnoš, který se až do této chvíle držel stranou:

„Byl jsem tenkrát schovaný v křoví a všechno jsem viděl. Baron

Kuk přišel k chýši a čarodějnice se k němu blížila. Vtom se

proměnila v hada, který se obtáčel kolem mého pána. Had měl

obrovskou hlavu a rudé, světélkující oči. Dlouho se pak na sebe

dívali, až had najednou zmizel. Baron stál dlouho jako zařezaný a

trvalo nejméně hodinu, než se do něj vrátila jeho duše.“

Baron přizvedl hledí, za kterým se objevila zarudlá hrubá tvář:

„Celý případ už byl uzavřen. Proveďte rozsudek! Čarodějnice

bude zbičována až do smrti. Pak bude její mrtvé tělo upáleno a popel

rozházen.“

Jeden z ozbrojenců sundal ze svého sedla dlouhý, roztřepený bič.

Mark mezitím usilovně přemýšlel a snažil se v hlavě vybavit některé

zprávy z Arminy.

„Moment!“ zakročil najednou. „V mé zemi má každý, kdo je

odsouzen za čarodějnictví, možnost odvolat se k božímu soudu a

vybrat si zastánce, který o jeho osudu rozhodne před Bohem v

souboji.“

Mnichova tvář se stáhla příšerným šklebem a z jeho úst se vydral

strašlivý smích:

44

„Kdo by se chtěl zastávat čarodějnice?“

„Já!“ zvolal Mark. „Jalmo, vybereš si mě za svého obhájce?“

Dívka chvíli s odpovědí váhala a pak nejistě přikývla.

„Ano… ano, ale dej si pozor, baron je obávaný bojovník!“

Baron si pohledem plným hněvu a zášti měřil Markovu postavu.

„A je to opravdový rytíř? Třeba je to jen nějaký chudák, který se

snaží zachránit tu čarodějnici?“

„Můj rod je stejně vznešený jako ten tvůj. Baron Olag si mého

původu asi vážil, když mě nechal bojovat za své zájmy proti baronu

Wexovi a nabídl mi ruku svojí dcery. Jedině kvůli slibu, že najdu

grál, jsem tuto nabídku odmítl.“

Mnich překvapeně vykulil oči.

„Aha, tak to jsi ty, ten tajemný rytíř s hvězdou, který porazil

barona Wexa!“ zabručel. „Včera jsem se o tom dozvěděl.“

„Určitě má nějaký zázračný talisman tady od té čarodějnice, a

proto je tak namyšlený,“ přispěchal s rychlou odpovědí Kuk.

„Souboj nemohu připustit, protože by byl nerovný.“

„Navrhuji, aby nám tady mnich dal oběma svaté požehnání,“

prohlásil Mark. „Jeho božské poslání je přece více než moc nějaké

čarodějnice.“

Mnichovi nezbylo než souhlasně přikývnout.

„Rozmyslete si to dobře, rytíři! Proč vám záleží tolik na životě

jedné čarodějnice?“

„Cožpak jsem při přijetí rytířských ostruh nepřísahal, že budu

vždy bránit slabé a nevinné? Kdybych dnes tuto přísahu porušil, jak

bych se zítra mohl vydat za hledáním grálu?“

Baron se s mnichem šeptem na něčem radili. Elektronický Rayův

přijímač ale bez problémů zachytil vše, o čem se oba muži

domlouvali, a telepaticky Marka informoval.

„To je nepříjemná záležitost. Budete muset toho otravu rychle

vyřídit, jinak je náš plán zmařen,“ říkal mnich.

„Mohl bych na něj zaútočit se svými muži…,“ odvětil baron.

„Dávejte ale pozor, jsou čtyři a jeden ze zbrojnošů vypadá, že se

ve rvačkách vyzná. Navíc vojáci, které jste pro tuto příležitost

vybral, nejsou ti nejlepší. Měl byste přijmout souboj.“

Mnich se obrátil na Marka a zvolal hromovým hlasem:

45

„Hej, rytíři, jestli jsi nezměnil názor, připrav se na smrt. Kolik

chceš času na poslední modlitbu k našemu Pánu?“

„Jenom co si obléknu brnění. Rytíř je na obranu správné věci

vždy připraven!“

Mark se otočil a odcházel k přístřešku, kde Ray připravoval

brnění barona Wexa.

„Pozor!“

Mark se na androidovo echo otočil. Baron tasil meč a vrhl se

zezadu na Marka. Ten stačil tak tak uskočit stranou.

„Má-li rozhodnout Bůh, udělá to stejně dobře i bez brnění!“

zařval baron a znovu se vrhl na Marka, který stačil sotva uchopit štít

podaný Rayem.

„Zbabělce! Za takovou zradu budeš potrestán!“

Mark zachytil meč štítem a podnikl protivýpad do soupeřova štítu

s namalovaným červeným mečem, který barona vyvedl z rovnováhy.

Boj trval několik minut, ale výpady jednoho i druhého končily

vždy na štítu soupeře. Baron byl nicméně přinucen o několik kroků

couvnout.

Mnichova zamračená tvář naznačovala, že má nějaké starosti.

Ostatní ozbrojenci se přiblížili k bojujícím mužům, aby jim ze

souboje nic neuniklo. Už hodnou chvíli vysílal mnich k jejich

skupince významné pohledy, ale bez úspěchu. Konečně jeden z

ozbrojenců mnichův záměr pochopil. Postoupil o pár kroků kupředu

a nenápadně, pomalu začal vytahovat dýku, kterou měl za pasem.

Když však pocítil hrot dýky v ledvinách, pohyb jeho ruky znenadání

ustal. Otočil hlavu. Za ním stál Ray s úsměvem na tváři a potichu

mu říkal:

„Jestli se pohneš, jsi synem smrti.“

Ozbrojenec němě přitakal.

„Výborně, a teď se vrať za svými kamarády.“

Markův soupeř začínal pomalu chroptět, ale i Marka už síly

valem opouštěly a levou ruku měl celou zdřevěnělou. Usoudil, že

souboj trvá až zbytečně dlouho, a zaútočil na baronovu levičku. Ten

útok sice kryl, ale další útok hrotem mezi brnění a přilbici už krýt

nedokázal. Když Mark ucouvl, baronovo brnění bylo v ten okamžik

celé rudé od krve.

46

Kuk zůstal zlomek vteřiny jakoby překvapeně stát a vzápětí se

zřítil vzad. Ihned k němu přiběhl zbrojnoš, celý zelený strachy, a

začal mu sundávat přilbici. Na krku se táhla dlouhá rána na tepně, z

níž crčel pramínek krve.

„Bože, odpusť mi,“ zasípal baron.

„Řekněte, že je Jalma nevinná!“ pospíšil si Mark.

„Ano, ano. Lhal jsem, nikdy jsem zde nebyl. Zabil jsem svou

ženu v návalu hněvu. Tato dívka za nic nemůže. Bůh mě za to

potrestal, lituji svých…“

Baron naposledy vydechl a hlava se mu stočila stranou.

Všichni stáli mlčky a ani nedýchali. Pak Mark zvedl špičku svého

meče ke zbrojnošově hrudi a zeptal se:

„Ještě tvrdíš, že jsi viděl, jak se Jalma proměňuje v hada?“

Muž vstal s rukama sepjatýma na prsou.

„Milost, milost. Nic jsem neviděl. To baron mi to poručil.“

Mnich k němu přikročil a nevěřícně mu zakřičel do tváře:

„Přísahal jsi na oltář! Zasluhuješ stejnou smrt jako tvůj pán!“

„Musel jsem poslechnout,“ špitl nešťastník. „Baron mi dal šest

zlatých soldů,“ dodal zhrouceně a vyndal z kapsy malý měšec.

Mnich mu ho vytrhl z ruky a zvolal:

„Pověste toho hříšníka!“

Ozbrojenci, kteří ani nechápali, co se děje, nejdříve na mnichův

rozkaz nereagovali. Ubožák nečekal a vzal nohy na ramena,

pronásledován mnichovým spíláním.

„Uznáváte, že jsem bojoval za přítomnosti boží,“ řekl Mark

mnichovi. „Bůh rozhodl, že je tato dívka nevinná.“

Mnichovi nezbylo než souhlasně přikývnout, ale dál vrhal po

pozemšťanech kradmé pohledy. Ray se na Markův pokyn odebral ke

stromu, na němž byla stále za ruce pověšená Jalma, ale do cesty se

mu postavil muž s bičem v ruce. Ray ho nedbalým pohybem ruky

odstrčil. Muž odletěl stranou, jako kdyby do něj vrazil kůň, a držel

se za břicho.

Mnich, který scénu sledoval, vzápětí pochopil, že by další boj

nemohl skončit dobře. Proklatí cizinci by si s pěti ozbrojenci

poradili ještě dřív než rytíř s baronem a bůhví, co by se stalo s ním.

Po jejich tělech by v této bažině ani pes neštěkl.

47

„Kůň a zbraně poraženého vám právem náleží, rytíři,“ prohlásil

úlisně.

„Nechci je,“ řekl Mark, „jsou pošpiněné krví zrádce. Prodejte je a

za peníze mu dejte poslední pomazání.“

Tato myšlenka se mnichovi zalíbila a trochu se usmál, zatímco

ozbrojenci nakládali baronovo tělo na koně.

„Ať bude vaše cesta úspěšná nebo ne, určitě pak pojedete na dvůr

krále Artha. Baron Kuk nemá dědice a jeho léno musí být někomu

přiděleno. Takový udatný a moudrý rytíř by byl pro naši zemi

velkým přínosem. Ale musíte si pospíšit!“

Po této radě se vyhoupl na koně a odcválal pryč, následován pěti

ozbrojenci. Jakmile zmizeli v lese, Jalma se vrhla Markovi kolem

krku a políbila ho na ústa.

Markovi se po chvíli podařilo z jejího vřelého sevření vymanit:

„Jen klid, děvče, všechno je už za námi. Co bys řekla tomu,

kdybychom se teď vrátili k snídani, kterou nám tito nezvaní hosté

přerušili?“

Na poznámku o snídani Jahna vykřikla:

„Propánakrista, moje polévka! Snad se nevyvařila!“

Když dívka zmizela v chýši, prohlásila slečna Grantová jízlivě:

„Vystavoval jste se zbytečnému nebezpečí. Kdyby vás baron

zranil, naše expedice by byla vážně ohrožena.“

„Neměl jsem jinou možnost a Jahnu jsem zachránit musel. Navíc

to tak velké nebezpečí zase nebylo. Jestli si dobře pamatuju, tak jste

říkala, že jsem za ochranným polem jako v bavlnce.“

„V každém případě není tak účinné, jak jsem si myslel,“ prohlásil

Petr a mnul si fialovějící modřinu na tváři.

„Vždyť se nic neděje. Raněn nejsem a ztratili jsme sotva hodinu.“

Rozhovor přerušilo volání Jalmy, která je zvala ke stolu.

10

Mark si pochutnával na výborné polévce a přitom přemýšlel.

Nakonec přerušil ticho, které zavládlo při jídle, a obrátil se na Jahnu:

„Jalmo, myslím, že bys tu neměla zůstávat. Bude rozumnější,

48

když odtud odejdeš.“

„Její nevina byla dokázána, tak čeho by se měla bát?“ prohlásila

Nancy.

„Řekněme, že se mi podařilo na nějakou dobu církev koupit, ale

to neznamená, že si při prvním neštěstí v okolí pro Jalmu znovu

nepřijdou a neudělají z ní obětinu.“

„To je jisté,“ řekla smutně Jahna, „ale já nemám kam jít.“

Mark se na ni usmál.

„Myslím, že jsem na něco přišel. Vezmeš si koně, na kterém je

naloženo brnění barona Wexa, a pojedeš do hlavního města na dvůr

krále Artha. Tam si najmeš dům a všem budeš vyprávět, že jsi

služka rytíře s hvězdou, který odjel hledat grál, a že na něj ve městě

čekáš. To by mělo stačit, aby ti uvěřili. Potom si najdeš živobytí.

Myslím, že bys mohla s úspěchem prodávat byliny k vaření, v

kterých se tak dobře vyznáš. Věř mi, že na koření vyděláš mnohem

víc než na bylinách k léčení. A je to také méně nebezpečné. Ray ti

dá do začátku dvacet soldů.“

Android úkon ihned provedl, ale neodpustil si vyslat

nesouhlasnou poznámku:

„Zase ti budou v SDPP vyčítat, že zbytečně rozhazuješ, a ještě ti

to strhnou z platu.“

„Neměj obavy, já si to s nimi vyřídím. Jdi raději osedlat koně.“

Jalma přijala peníze a oči jí mírně zvlhly.

„Ty se nikdy nevrátíš, že je to tak?“ zašeptala.

„I kdybych grál našel, musím se ihned vrátit do vzdálené země,

odkud pocházím. Nemám ale strach. Tvůj obchod bude mít úspěch a

nápadníci se jen pohrnou, ani nebudeš vědět, kterého si vybrat.“

„Určitě ale mezi nimi nebude ten, kterého bych si přála…“

Hodinu po tom, co se rozloučili s Jalmou a opustili chýši, se

cestovatelé začali brodit prvními bažinami. Dlouhé ticho přerušila až

Nancy kousavou poznámkou:

„Už podruhé za sebou necháváte stesk a pláč.“

„To je jedna z nepříjemných stránek mé práce,“ odpověděl Mark.

„Pro tuto dívku to bylo víc než pouhé přátelství. Myslím, že do

vás byla skutečně zamilovaná. Měl jste se asi víc krotit.“

„To jsem ji měl nechat bičovat až do posledního vydechnutí?

49

Určitě by se vám taková podívaná hodila k doplnění historických

znalostí, ale asi to není nic příjemného. Jednou jsem musel za

svistotu biče veslovat tři dny jako galejník a věřte mi, nic

příjemného to není.“

Slečna Grantová pokrčila rameny a změnila téma hovoru.

„Vidím, že s finančními prostředky SDPP nakládáte značně

svérázně.“

„Všechno je relativní. Nezapomeňte, že nám Jalma poskytla

přístřeší a stravu. Je slušné nějak se jí za tyto služby odvděčit. Kolik

stojí například na Zemi noc v hotelu?“

„Snad nechcete srovnávat postel v hotelu s tím příšerným

slamníkem.“

„Ale byl vám nakonec dobrý, ne? Alespoň jste nemusela spát na

zemi. A navíc jste měla k večeři jídlo, za které byste na Zemi

zaplatila balík peněz: polévku z hada!“

Nancy ucítila, jak se jí zdvíhá žaludek.

„Vy… to snad…,“ štkala Nancy.

„Buďte klidná, Ray se ujistil, že šlo o nejedovatý druh.“

11

Prezident vešel do místnosti, kde se předtím sešli všichni důležití

ministři jeho vlády. Grant se svému slavnému dávnému předchůdci

tohoto jména téměř nepodobal. Byl vysoký, hubený a měl hranatý

obličej a vysoké čelo. Tolik oblíbený úsměv, který ho vynesl do

prezidentského křesla, ale už dávno zmizel a místo něj mu na tváři

vyrostlo několik starostlivých vrásek.

Sotva prezident dosedl, spustil:

„Pánové, svolal jsem vás na toto krizové zasedání, protože má

pro vás admirál Neuman nepříjemnou zprávu.“

Admirál se postavil.

„Včera jsme zachytili nouzové volání soukromé výletní lodě, na

kterou zaútočili piráti. Na místo ihned odletěla jednotka Galaktické

policie vedená plukovníkem Parkerem. Prohlédl loď a zjistil, že v

podpalubí je zlikvidovaná posádka a že majitel lodi a jeho čtyři

50

hosté byli uneseni piráty.“

„To není poprvé, co v Galaxii řádí piráti! Proč nás otravujete s

takovou běžnou záležitostí, od toho je tady přece policie!“ rozčílil se

ministr spojů.

„Vydržte a poslouchejte dál,“ opáčil prezident.

Neuman pokračoval a jeho výraz nabyl na vážnosti:

„Bohužel patří těch pět unesených k nejbohatším lidem celé

Galaxie. Jsou to slečna Swensonová, George Penford, Čang Ho-

Huang, Michael Goldman a Alex Gorba.“

Ministr financí, malý kulaťoučký chlapík, poděšeně vykřikl:

„No to je hotová katastrofa! Těchhle pět lidí má v rukou celou

čtvrtinu světového průmyslu!“

„Plukovník Parker,“ pokračoval vzrušeným hlasem Neuman,

„našel v pilotní kabině vzkaz, podepsaný jistým kapitánem

Smithem, v kterém žádá výkupné dvě miliardy dolarů v hotovosti.“

Když ostatní ministři uslyšeli výši výkupného, téměř všichni na

svých židlích poděšeně nadskočili.

„To je strašné,“ vykřikl ministr spojů, „to nemohou dát v

hotovosti v životě dohromady!“

Ministr financí si udělal rychlý výpočet a s povzdechem řekl:

„Bohužel mohou. To je na tom to hloupé.“

„Majetek těchto pěti osob přesahuje deset miliard dolarů. Většina

jejich majetku je ale v akciích průmyslových komplexů, a když je

budou muset prodat, dojde k značnému poklesu cen akcií na

burzách. Na to, aby získali ihned dvě miliardy, budou tedy muset ve

skutečnosti prodat to, co má současnou hodnotu čtyř miliard, což

může vyvolat burzovní katastrofu.“

Po chvilce všeobecného mlčení ministr pokračoval:

„Takové množství peněz v hotovosti banky úplně vyčerpá, a není

vyloučeno, že centrální banka bude muset sáhnout k nějakému

novému způsobu placení. Z toho plyne, že po několik měsíců

nebudou na Zemi žádné peníze v hotovosti, což může ohrozit menší

podnikatele.“

Najednou promluvil ministr průmyslu, který doposud zařezaně

mlčel:

„Při dlouhodobém výhledu do budoucnosti nelze vyloučit, že

51

bude takový balík peněz, poté co se vypere, aby nemohl být

prokázán jeho původ, zpětně investován do průmyslu, takže se může

stát, že se velké koncerny dostanou do nepovolaných rukou.“

Grant pokynul hlavou.

„Pánové! Došel jsem ke stejným závěrům jako vy. Prakticky z

toho všeho vyplývá jediný závěr: Výkupné nemůže být v žádném

případě vyplaceno.“

„Riskujeme ale životy pěti lidí!“ namítl ministr spravedlnosti.

„To vím. Nesmíme ale zároveň dopustit, aby nějaký pirát ohrozil

měnovou stabilitu Zemské unie. Kdybychom únoscům vyhověli,

bude to navíc důležitý precedens a všichni zločinci z Galaxie začnou

dělat totéž. Vyhovět takovému požadavku je nedůstojné vlády

Zemské unie. Admirál Neuman naváže kontakt s únosci. Jednání se

povlečou a Galaktická policie mezitím zjistí, kde jsou unesené osoby

ukryty, a osvobodí je. A o žádném výkupném nechci ani slyšet!“

Velitel Galaktické policie si povzdechl.

„Všechny jednotky, které mám k dispozici, jsou ve stavu

pohotovosti. Spolupráci mi nabídla i tajná bezpečnost a první

eskadra už prozkoumává všechny kouty galaxie. Něco mě na celé

záležitosti ale znepokojuje. Únosce si jistě moc dobře spočítal to, co

my teď. Obávám se, že má v rukávu schovaný nějaký trumf, o

kterém zatím nevíme.“

12

Už celé dva dny pozemšťané bloudili čím dál ponuřejšími bažinami.

Vysoké pokroucené stromy stínily svým mocným větvovím nebe a

nedávaly slunečnímu svitu velkou šanci dopadat až na zem. Kvůli

rozlehlým mokřinám se jejich cesta nekonečně klikatila.

Na čele jel Ray, za ním Nancy a Petr a skupinu uzavíral Mark,

který i přes určitý trénink začínal pomalu pociťovat únavu. Na

kapitánův telepatický pokyn Ray zastavil koně na trávě, která byla o

něco méně mokrá než jinde, a pomohl slečně Grantové slézt z koně.

Poslední dva dny ji pořádně vyčerpaly. Vypadala velmi ztrhaně a

pod očima se jí z únavy udělaly dva černofialové kruhy. Sotva se

52

dotkla nohou země, spustila strašlivý křik. Brzy i ostatní odhalili

důvod tohoto pozdvižení, kterým byl dlouhý had, plazící se v trávě.

Naštěstí Mark poručil, aby si všichni zapnuli ochranné pole.

Petr nebyl v o moc lepší formě než Nancy, což prozrazovala i

jeho špatná nálada.

„Myslel jsem si, Nancy,“ začal podrážděně Petr, „že jsme tu na

cestě za grálem, a ne na nějakém pochodovém cvičení.“

Slečna Grantová si hřbetem ruky otřela pot z čela a unaveně

řekla:

„Já vím, Petře, ale chtěla jsem projet stejnou cestou, jakou se

vydávali za grálem rytíři v tehdejších dobách. Marku, jak jsme ještě

daleko od té proklaté hory?“

„Podle Rayových odhadů tak dvacet kilometrů vzdušnou čarou.

Protože ale musíme obcházet stále nějaké bažiny, počítám tak

čtyřicet. Nedojdeme tam dřív než zítra navečer. Projevili jste ale

dost odhodlání a odvahy a máte i dost dokumentace, takže myslím,

že můžeme zavolat modul.“

„Stejně bych ale raději jela dál. Když tam do zítřka večer

nedorazíme, ráda přijmu vaši nabídku. Za pár hodin se stmívá, měli

bychom ještě něco ujet.“

Mark pokýval uznale hlavou:

„Vy jste ale odvážná! Do sedel!“

Po chvíli, kdy se už nějakou dobu zase všichni pohupovali mlčky

v sedlech koní, se Ray najednou zastavil a ukázal na obrys rytíře v

brnění, vklíněného mezi dva stromy a stojícího do půli lýtek ve vodě

bažiny.

„To je nepříjemné setkání. Doufám, že se nebude chtít bít,“

povzdechla si Nancy.

„Myslím, že ne,“ pravil android. „Dobře se podívejte.“

Kolem postavy byla v šerém světle vidět sem tam blýskavá síť

tenounkých vláken. Rytíř jako by stál v samém středu ohromné

pavouci sítě.

Ray uřízl laserem větev a mrštil ji před sebe. Pružná vlákna sítě

ale větev zachytila. Najednou se z vody zvedlo odporné zvíře

podobné pavoukovi, s tělem v průměru asi jednoho metru. Jeho

jedovatá chapadla se ovinula kolem blízkého stromu. Tvor,

53

zklamaný nevýraznou reakcí na svůj útok, přešplhal několik metrů

po pavučině a pak zmizel ve vodách močálu.

„V brnění není po těle ani památky. Celé ho vysála ta bestie.“

Nancy byla celá bílá a třásla se strachem a hrůzou. Mark se k ní

obrátil a uklidňujícím tónem jí řekl:

„Zdá se, že na Armině jsou výborné podmínky pro život

rozkošných pavoučků. Už jsme potkali dva…“

„Proč nepřikážete Rayovi, aby tu potvoru zabil?“

„A proč by ji zabíjel. Nijak nás neohrožuje, a tak nevidím důvod,

proč bychom měli zasahovat do ekologické rovnováhy této planety.

Stačí, když její loviště obejdeme.“

Jejich pochod byl monotónní, pomalý a mlčenlivý. Když se

začalo stmívat, přikázal Mark zastavit před malou vyvýšeninou, na

níž rostl rozložitý strom s jasně červenými květy.

„To je nádhera,“ nechala se unést Nancy a už chtěla pobídnout

svého koně, ale Mark ji zadržel.

„Ray tam má nějakou práci. Kdo ví, jestli tam nemají hnízdo

nějaká další nebezpečná zvířátka.“

Android aktivoval digitální laser a opatrně se blížil ke stromu.

„To je divné, nejsou zde žádní hadi ani pavouci,“ prohlásil

překvapeně Ray, „snad budeme mít klidnější noc, než byla ta

předešlá.“

Jak se android blížil ke stromu, jeho kůň nervózně frkal a

vzpouzel se, až Ray musel pevněji přitáhnout opratě.

„Pojeďme blíž, chci se zblízka podívat na ty krásné květy,“ řekla

Nancy.

„Počkejte,“ zadržel ji Mark, „připadá mi, že koně něco cítí.“

„Nebuďte směšný. Slyšel jste Raye, že žádné nebezpečí nehrozí.“

Nancy pobídla koně a vydala se směrem kupředu, když tu se

stalo něco nečekaného. To, co vypadalo jako květy, najednou ožilo a

rychle se sneslo na androida a jeho koně, kteří byli v mžiku jako

poseti mnohobarevnými plátky. Kůň se začal s hlučným, bolestivým

ržáním vzpouzet. Ray rychle aktivoval antigrav a vznesl se do výše

asi dvaceti metrů, proletěl vzduchem a s barevným obrysem kolem

těla jako svatozáří se snesl do blízké mokřiny.

Pak všichni pozemšťané bez dechu a s němým výrazem

54

pozorovali agónii Rayova koně. Nebohé zvíře se zhroutilo na bok a

kopalo kolem sebe, jako by se chtělo zahrabat do země. Pak sebou

několikrát škublo a znehybnělo.

Asi po dvou minutách se okvětní plátky neslyšně vznesly zpět na

strom. Po koni, který se ještě před chvílí zmítal na trávě, nezbylo

vůbec nic, dokonce ani kostra a sedlo.

Ray se vynořil z vody a došel ke kapitánovi.

„Masožraví motýli,“ vysvětloval. „Vylučují lepkavou šťávu,

která rozleptá vše živé. Měl jsem akorát tak čas zesílit intenzitu

ochranného pole. Myslím, že jsem se jich zbavil až tou koupelí. Ve

vodě je spousta ryb, kterým tito motýli asi moc chutnají, protože za

chvíli bylo po nich.“

Petr, který stál stále jako opařený, ze sebe nakonec vypravil:

„Proč se do nás ty příšerné potvory nepustí a zůstávají na

větvích?“

„Asi žijí se stromem v symbióze. Raději bych ale v každém

případě odjel někam dál.“

S návrhem všichni živě souhlasili a dali se na cestu. Asi po

půlhodině narazili na úzký pruh země vyčnívající z okolní bažiny.

Stále ještě rozechvělí z předchozí příhody seděli mlčky a na

jazyku se jim rozpouštěly potravinové tablety, které jim rozdal Ray.

Nancy obrátila k Markovi svou bledou tvář a řekla:

„Musím se vám omluvit. Ještě štěstí, že jste to cítil ve vzduchu.“

„Nic jsem necítil, pouze jsem se držel několika hlavních zásad.

Zásada první: nikdy se nenechat zmást podobností s pozemskými

tvory a rostlinami. Když jsem byl jako ještě mladý na své první

galaktické misii, zažil jsem, jak jednoho agenta v mžiku obtočil

krásný rudý květ jedovatými chapadly, když si k němu chtěl

přivonět. Přes veškerou snahu se nám ho nepodařilo zachránit. Květ

byl vábidlem ohromné masožravé rostliny. Nikdy na to

nezapomenu.“

„A zásada číslo dvě?“

„Tu v žádných příručkách nenajdete. Mám ji z osobní zkušenosti.

Vždycky věřte reakcím zvířat. Jejich vrozené obranné zvyky a

výborný čich vás nejlépe upozorní na nebezpečí, o němž nemáme

ani tušení. A teď zkuste usnout. Nebojte se, Ray nás hlídá.“

55

Mark ulehl na měkký trávník a zavřel oči. Právě usínal, když

uslyšel Rayův hlas:

„Zajímavá věc. Zdálo se mi, jako bych zachytil

elektromagnetické vlnění, ale než jsem stačil zapnout svůj přijímač,

zmizelo.“

„Zkusil jsi jiné frekvence?“

„Projel jsem úplně všechna pásma, ale bez žádného výsledku.“

„Tahle honba za grálem se mi nějak nelíbí. Určitě nás čeká ještě

mnoho překvapení. Buď raději stále na příjmu.“

13

Když se rozednilo, byli už všichni vzhůru. Petr, z jehož tváře po

včerejšku zmizel zdánlivě neochvějný a všudypřítomný úsměv,

nevrle poznamenal:

„Dneska je poslední den. Jestli se nám nepodaří dostat se z téhle

prokleté bažiny do večera, kapitán zavolá modul. Slíbil to.“

„To je jasné,“ řekla Nancy. „V literatuře je ale přece psáno, že při

hledání grálu je člověk vystaven přetěžkým zkouškám.“

„To je pravda akorát v těch knihách!“ ozval se Petr.

„Mlč! Četl jsi je také a sám jsi říkal, že to bude těžké. Připadá mi,

že tě při prvních překážkách tvé odhodlání nějak opouští!“

„Vždyť jsi směšná! Podívej se do zrcadla, jak vypadáš. Jenom ta

tvoje pýcha ti brání v tom, abys to vzdala!“

„Jestli jste s tou vaší vědeckou diskusí skončili, můžeme vyrazit,“

přerušil je Mark.

Ray, který kráčel vedle Marka na koni pěšky, oznamoval:

„Těsně před rozedněním jsem ještě zachytil jeden krátký signál,

ale nemohl jsem ho lokalizovat. Teď už se neozývá nic.“

Kolem jedenácté Mark nařídil zastávku. Ačkoli se Nancy

všemožně snažila svoji vyčerpanost zakrývat, všem bylo jasné, že se

v sedle drží jen zázrakem.

Když ji Mark viděl, dokonce jí pomohl ze sedla.

„Myslím, že Petr má pravdu. Nikdy k té hoře nedorazíme,“

prohlásila naříkavě.

56

„Já si naopak myslím, že bychom tam pomalu už měli být.“

„Jak to můžete vědět!“ ohradil se Petr. „Copak se dá v téhle

džungli orientovat?“

Mark nic neřekl, jen ukázal na vlhkou půdu.

„Jen se lépe podívejte. Voda tu už nestojí, ale teče. To znamená,

že se země lehce zvedá.“

„Blbost!“ zabručel Petr. „Přiznejte si sám, že nevíte, kde jsme.“

Mark se pomalu obrátil na Raye, který klidně odpověděl:

„Ani ne za dvě hodiny budeme z lesa venku.“

Informace zapůsobila na ty dva dobrodruhy začátečníky

neuvěřitelným dojmem. Petr dokonce zavýskal a samou radostí

povyskočil.

„Vyrazme hned, ať to máme za sebou,“ navrhl optimisticky.

Mark jeho odhodlání ale hned zchladil.

„Jen klid, zbývá nám poslední kus cesty a koně si potřebují

odpočinout.“

Potom si Mark lehl do trávy a zavřel oči. Nancy, která byla těsně

před zhroucením, udělala totéž.

Odpoledne, přesně podle Rayových propočtů, vyšli z lesa. Hora

se před jejich zraky vztyčila najednou a v plném světle. Byla asi osm

set metrů vysoká, pokrytá jen prachem, v němž rostly pouze hrubé

trávy. Skaliska, která se z ní tu a tam tyčila, byla holá, protože voda

z nich všechnu půdu stačila smýt.

„Právě jsem zachytil jasný signál. Byl ale bohužel tak krátký, že

jsem ho nemohl lokalizovat.“

„Zapni všechny možné přijímače a informuj mě o všem, co ti

bude připadat divné.“

Slečna Grantová se pustila do průzkumu hory a vypadala zjevně

velmi zklamaná.

„Není tu vůbec nic zajímavého. Kde máme vůbec hledat?“

Mark ukázal prstem na tmavý bod asi v polovině hory.

„Myslím si, že je to vstup do jeskyně. Jestli ten váš grál opravdu

existuje, musíme ho hledat tam.“

„A jak to víte?“ zeptal se popichovačně Petr.

Mark se na to jen slabě pousmál.

„Když jste na misi, musíte si všímat každého detailu. Jalma měla

57

sen, v kterém horu viděla.“

„Jestli si myslíte, že je čas věřit halucinacím nějaké

čarodějnice…,“ prohlásil Petr jízlivě.

„Kdo ví, třeba má telepatické schopnosti? Jestli máte ale jiný

nápad, tak prosím. Nepřečetl jsem tolik moudrých knih jako vy a rád

se nechám poučit. Nakonec jsem tu jen jako váš doprovod.“

Nancy jejich rozhovor raději přerušila:

„Dobrá, začněme tím, že zjistíme, jestli je tam nějaký vchod.“

Ačkoli koně pobízeli, jak to jen šlo, stoupali po strmém kopci jen

velmi pomalu. Nedočkavým průzkumníkům připadal výstup

nekonečný. Když dorazili k ústí jeskyně, Ray začal místo opatrně

obhlížet.

„Nic živého zde podle mne není.“

Mark seskočil z koně, následován Nancy a Petrem. Vchod měl

tvar kruhu, sotva tak na výšku člověka. Uvnitř byla úplná tma.

„Rayi, zapni světlo a postupuj pomalu vpřed.“

Android zapnul projektor umístěný na hlavě a posvítil na

kamennou stěnu. Ostatní šli v řadě za ním asi sto metrů dlouhou

úzkou chodbou.

„Na konci té chodby nic není,“ prohlásil zklamaně Petr.

„Chodba se stáčí do pravého úhlu a rozšiřuje se,“ oznámil Ray.

Po pěti minutách dorazili do prostorné jeskyně. Uprostřed se

vznášela ve výši asi dvou metrů nad povrchem oranžová svítící

koule. Mark postoupil o několik kroků, zastavil se a s přivřenýma

očima si ji prohlížel. Najednou ucítil, jak neurony v jeho mozku

zachytily psychické vlnění. Snažil se soustředit, aby zaznamenal

přenos myšlenek.

Nancy s Petrem stáli jako u vytržení a pozorovali svítící kouli.

Markovi se nakonec podařilo navázat spojení s koulí:

„Dobrý den, Marku, jsem rád, že je tvoje mysl schopná

komunikace.“

„Kdo jste?“

„V překladu do vašeho jazyka by se moje rasa nazývala ‚bzik‘.

Rodíme se v mezigalaktickém prostoru a pak se po milióny vašich let

pohybujeme prostorem. Někdy se jen tak pro zábavu na nějaký čas

usadíme na nějaké obydlené planetě. Myslím, že jsem byl nedávno i

58

na planetě Zemi.“

Mark zachytil jakési pobavení, jako by se bzik zasmál.

„Promiň, zapomněl jsem, že máme jiné pojetí času. Chtěl jsem

říci asi před tisícem let.“

„To vy jste tedy grál?“

„To jméno mi dali na Zemi.“

„A co v mezihvězdném prostoru jinak děláte?“

„Nic. Bavíme se pozorováním života humanoidních bytostí.

Nikdo o nás ale neví, jsme dobře schovaní, abychom nezasahovali

do jejich přirozeného vývoje. Vlastně se tak řídíme podle vašeho

zákona o nevměšování. Mohu zachycovat a ovlivňovat tisíce

myšlenek najednou. Bohužel se mi zdá, že je podívaná na život

bytostí často dost smutná. Dívám se alespoň na to, jaké vedete

směšné boje.“

„Proč jste lidem vnukl myšlenku hledat grál?“

„Čistě z nudy.“

„A není to kruté nutit takhle lidi, aby se vystavovali všemožným

nástrahám a nebezpečím?“

„Všichni se mohli rozhodnout, jak chtěli. Pozoroval jsem jejich

nejintimnější myšlenky a často jsem v nich viděl zlo, malichernost,

žárlivost, pýchu a touhu po bohatství. Také jsem doufal, že při

hledání grálu alespoň trochu zmoudří. Jedině moudří, odvážní a

dobří se ke mně mohli přiblížit. Humanoidní bytosti se navíc museli

nejdříve naučit ovládat přírodu a zvířata, s kterými žili, a to

vyžaduje odvahu a sílu. Při dobývání grálu museli prokázat, že

umějí víc, než si myslí, i když to často dělali pro vlastní zisk nebo

slávu. Tím také dávali příklad ostatním. Díky mně se tvoje civilizace

mohla vymanit z barbarství a pokročit do středověku.“

Když myšlenkové spojení, které trvalo ve skutečnosti ani ne

minutu, skončilo, Mark se obrátil ke svým druhům.

„To je neuvěřitelné!“ vykřikl Ray. „Energie a inteligence v

čistém stavu bez jediné molekuly organické hmoty.“

Nancy se začala hystericky smát a třásla s Petrem.

„Měli jsme pravdu… pravdu! Podařilo se nám to!“

Na Petrově tváři se objevil nepřítomný úsměv.

„Podařilo se nám to, ale ne tak, jak jsi původně chtěla.“

59

Otočil se na Raye a silným hlasem na něj zakřičel:

„Rayi! Kód 2195! Je to rozkaz! Aktivuj desintegrátor a znič

kapitána Stonea!“

Ray sebou škubl a na vteřinu znehybněl.

„Zbláznil ses?! Co to má znamenat!“ vykřikla Nancy.

Mladý muž ji pevně uchopil za paži a křikl na ni:

„Ani krok! Jsi mým zajatcem!“

Jeho oči se podivně leskly. Obrátil se na Marka a řekl už o něco

klidněji:

„Kromě civilizačního programu o Armině jsem Rayovi nahrál

pár programů navíc. Poslouchá teď jenom mě.

Spolupracoval jsem na tom s jedním skvělým kybernetikem.

Škoda že musíte umřít teď a že se nedožijete mé slávy. Rayi, proveď

rozkaz!“

Android pomalu zdvihal levou paži.

Ne, to snad není možné, pomyslel si Mark.

Ray se najednou jedním trhnutím otočil a jeho paže dopadla na

Petrův obličej. Ten se zapotácel, odletěl vzduchem několik metrů a

přistál na skalní stěně. Pomalu se sesouval dolů a krvácel z nosu.

Markovy neurony zachytily známý androidův signál.

„Promiň mi, že jsem tě tolik vylekal, ale tento naprogramovaný

kód mě trochu zmátl. Musel jsem zmobilizovat celou svou energii,

abych ten program neutralizoval. Ten darebák skutečně

naprogramoval kód, který mě měl převést pod jeho kontrolu.

Naštěstí nevěděl, že nejsem běžný typ androida.“

Nancy stála jako opařená a pohledem těkala z Petra na Marka a

zase zpět, a přitom drmolila:

„Nerozumím tomu, co to má znamenat?“

Najednou se za nimi ozval neznámý hlas:

„Ruce vzhůru, ani hnout!“

Když se ohlédli, spatřili oválného robota, pohybujícího se na

vzduchovém polštáři, za nímž kráčeli dva muži v astronautických

kombinézách. Jeden byl tělnatý a vysoký, s krátkou ryšavou

bradkou, druhý malý a hubený.

„Jsme v pěkný bryndě,“ pronesl Ray, „tenhle chodící hrnec je

bojový robot posledního typu, jeho dezintegrátor hravě zdolá tvoje i

60

moje ochranné pole.“

Vysoký astronaut podal Petrovi ruku a pomohl mu vstát.

„Proboha, proč jsi nás nezavolal dřív? Už tři dny kroužíme kolem

téhle zpropadené planety!“

Ray řekl telepatickým signálem Markovi:

„Aha, tak už vím, proč jsem registroval ty radiové vlny. Tenhle

zmetek má u sebe stejný nouzový vysílač, jaký mají agenti

Galaktické policie.“

Petr se oklepával z předešlého šoku a přitom ukazoval na červeně

zářící kouli:

„Podívej, co jsme tu objevili.“

Vysoký muž s ryšavou bradkou přimhouřil oči.

„Co to je za divnou věc?“

„To zatím nevím, ale určitě je to něco, co by se asi dalo dobře

prodat.“

„Nemáme čas se o to starat. Máme tady tu holku a to je hlavní.

Nebudeme přece ztrácet čas s věcí, o které nevíš, jestli má nějakou

cenu. Vypadneme odsud.“

Vysoký muž uchopil Nancy, která se marně pokoušela o odpor,

za ruku a táhl ji pryč. Petr se obrátil k zářící kouli a na okamžik

zaváhal.

„Chci to. Je to grál.“

Jakmile se jeho ruka dotkla povrchu zářící koule, po obrysu jeho

těla projel záblesk, který pozemšťané sotva stačili postřehnout, tak

byl rychlý.

Všichni ostatní stáli jako přimrazení a bezmocně pozorovali, jak

se k zemi hroutí hromádka popela. To bylo všechno, co z Petra

zbylo.

„Příšerné,“ zadrmolil hubený astronaut, jako by ho zasáhl blesk.

Z šoku se jako první vzpamatoval vysoký hromotluk a

chladnokrevně prohlásil:

„Může si za to sám. Stejně jsem ho potřeboval jenom k tomu, aby

sem nalákal tuhle holku, k ničemu jinému nám nebyl. Jeho podíl je

náš. Teď zlikvidujeme tady tohohle chlapa a jeho androida a

vypadneme.“

„Počkej, Joe,“ ozval se najednou hubeňour, který právě

61

pozoroval řadu přístrojů připevněných na svém ochranném pásu.

„Tahle věc je natřískaná energií k prasknutí. Jestli robot použije

desintegrátor, vyletíme do povětří i s touhle horou. Přístroje ukazují,

že je v ní víc energie než v termonukleární bombě.“

„To myslíš vážně, Kurte?“

„Podívej na display.“

Hromotluk sáhl na svoji laserovou pistoli a klidným hlasem řekl:

„Žádné strachy, postarám se o to vejce.“

„To nic neřeší, má silné ochranné pole.“

„Co teda chceš dělat?“

„Naprogramuj robota, aby ho zničil za půl hodiny, až budeme v

modulu v dostatečné vzdálenosti na cestě do lodě.“

Joe na chvíli zaváhal.

„Asi máš pravdu, ale je škoda obětovat bojového robota na tuhle

věc.“

„Do vzduchu vyletí robot, ne my. To je hlavní, ne? Za ty prachy

si přece koupíš jiného.“

Astronauti vzali Nancy každý za jednu ruku a zmizeli v chodbě.

Rayův elektronický odposlech zaznamenával jejich rozhovor. Mark

ani Ray si nevšimli tenounkého světelného paprsku, který se

odpoutal od zářící koule, proběhl po klenbě jeskyně, dosedl na

robota a náhle zmizel.

14

Mark se snažil zmobilizovat všechny své psychické síly a

kontaktovat světelnou kouli, ale bez úspěchu. Kdyby nebyla do věci

zapletená slečna Grantová, určitě by něco podnikl, i kdyby měl

riskovat vlastní život. Stále usilovně přemýšlel, jak situaci vyřešit,

aniž by ohrozil její život.

„Rayi, kolik nám zbývá času?“

„Čtrnáct minut a dvacet vteřin,“ odpověděl android se svou

příznačnou přesností.

„Nemáš nějaký šikovný nápad?“

„Jeden by tu byl… Mám pocit, že ta popelnice neaktivovala

62

ochranné pole. Až ti dám znamení, lehni si na zem napravo ode mne

a zároveň si zapni ochranné pole na nejvyšší stupeň. Já mezitím

aktivuji desintegrátor. Dávej ale pozor, je to otázka zlomku vteřiny.

Jestli se mi podaří zasáhnout robota, než stačí zareagovat, jsme

zachráněni, jinak…“

Na chvíli se odmlčel a pak dodal:

„Jinak je z nás hromádka popela. Ten Kurt měl pravdu, je v ní

tolik energie, že by byla schopná vyhodit do vzduchu celou planetu.

Jsi připraven?“

„Jasně. Nic jiného nám nezbývá, za chvíli aktivuje robot

dezintegrátor a je s námi amen. Nemá cenu čekat.“

„Marku, chtěl jsem ti ještě něco říct. Pro případ, kdyby to

nevyšlo podle mých představ. Chtěl jsem ti říct, že… že mi s tebou

bylo na misích dobře.“

„Mně taky, kámo. Jdeme na to!“

„Teď!“

Mark napjal všechny síly a vrhl se napravo od androida na zem. I

když ochranné pole stačilo zadržet sílu nárazu, vlna Marka odhodila

několik metrů stranou. Když zvedl hlavu, spatřil robota, jehož

obrysem prolétlo nafialovělé světlo. Asi vteřinu jím zachvívalo

jiskření a pak se robot rozpadl v prach.

„Myslím, že jsme… že jsme to,“ vykoktal ze sebe Mark.

„Můj nápad nebyl asi tak špatný,“ prohlásil klidným hlasem Ray,

„jsem rád, že to vyšlo.“

„Já taky,“ řekl Mark zvedaje se ze země.

Najednou zachytil již známé psychické vlnění.

„Říkal jsem si, jestli budete mít dost kuráže na nějakou akci.

Nechci znevažovat vaši odvahu, ale neměli jste se čeho bát. Ještě

než jste zasáhli, tak jsem pro jistotu spálil všechny jeho obvody.“

„To byl ten paprsek světla?“

„Přesně tak.“

„Proč jsi mě o tom neinformoval? Mohl jsem se mezitím pustit

do pronásledování těch pirátů.“

„Určitě byste tím ohrozili život té ženy… A pak, zajímalo mě, jak

se zachováte. Oceňuji vaši statečnost. Marku, sleduji tě od tvého

příletu na Arminu a musím říct, že jsi mi od začátku sympatický.

63

Tvoje duše je mnohem čestnější než duše místních obyvatel. Bohužel

se mi ale zdá, že jinak se lidé z tvé planety za několik posledních

tisíciletí moc nezměnili.“

„Všichni nejsou jako tito piráti,“ zaprotestoval Mark.

„V zájmu pozemské rasy sám doufám, že máš pravdu. Teď mě ale

na chvíli omluv, mám nějakou práci.“

Ze zářící koule se odlepily čtyři světelné paprsky, oběhly klenbu

jeskyně a za několik vteřin bylo slyšet ohlušující výbuch.

„Co se děje?“ zeptal se Mark.

„Nesmíme zklamat tvé přátele, kteří pozorují povrch planety z

modulu. Vrcholek hory vybuchl přesně třicet minut po jejich odletu.

Kdyby se nestalo to, co předpokládali, mohli by sem vyslat raketu se

silnou náloží, která by místnímu obyvatelstvu určitě neprospěla. Teď

si myslí, že se jejich plán vydařil.“

Po chvilce mlčení zářící koule pokračovala:

„Jsi jeden z mála humanoidů, s kterým stojí za to si popovídat.

Moc se mi líbilo, jak jsi se bil, abys zachránil Jalmu. Mrzelo mě ji

vidět, jak chřadne, opuštěná a bezmocná. Mám rád tuto dívku, o

které si myslím, že je jedním z nejinteligentnějších tvorů na této

planetě. Tvůj nápad, aby si otevřela obchod s kořením, mě moc

pobavil.“

„Tak jí alespoň přestaň vnukávat představy této jeskyně. Má duši

velmi citlivou na psychické vlnění a neprospívá to její duševní

rovnováze.“

„Omlouvám se, příště budu opatrnější.“

„Jestli můžeš, dohlédni nad jejím osudem. Nejsem si jist, jestli si

na život mezi lidmi zvykne.“

„Slibuji. Vidím, že ti na ní záleží.“

„Vždycky je těžké opouštět ty, kteří se stali tvými přáteli.“

„A kteří ti projevili cit a lásku.“

Mark zaznamenal v jeho hlase lehký náznak smutku.

„Když jsem pozoroval myšlenky lidí, objevil jsem tento cit, který

jsem dříve neznal. Přiznám se, že je mi líto, že ho nemohu zažít.“

„Budu už muset odjet, abych zachránil dceru našeho

prezidenta,“ řekl Mark.

„Nemusíš pospíchat, jejich loď je ještě na oběžné dráze kolem

64

Arminy. Jestli teď přivoláš svůj modul, okamžitě ho zaměří a zničí.

Navíc ti piráti zjistí, že jsi stále naživu, a celá moje komedie s

výbuchem hory bude k ničemu.“

„Já se ale odsud musím nějak dostat, rozumíš? I kdyby mě to

mělo stát život, musím se pokusit Nancy zachránit. Ručím za ni.“

„Cožpak je ti čest přednější než tvůj život?“

Najednou se ozval Ray, který jejich rozhovor sledoval:

„Má pravdu, Marku, dokud jsou na oběžné dráze, živí se na

Neptun nedostaneme, a i když, tak nemůžeme zaútočit na jejich loď,

protože slečna Grantová je na palubě.“

„To všechno je mi jasné, jenom mě rozčiluje trčet bezmocně tady

dole.“

Znovu se ozval bzik:

„Nechte toho, všechno je už jinak. Modul mezitím doletěl na loď.

Za několik minut budou v subprostoru.“

„To znamená, že za chvíli nám frnknou před nosem a my už

nezjistíme, kam mají namířeno.“

„Přesně tak,“ řekl bzik. Po chvíli ticha ale dodal: „Mohl bych

ale v jejich mysli zjistit údaje, které naprogramovali do palubního

počítače. Mně to nic neřekne, protože neznám váš souřadnicový

systém, ale vám ano.“

Mark na bzika nedočkavě houkl:

„Rychle, prosím tě, do toho!“

Bzik začal přeříkávat řady čísel, které Ray pečlivě zaznamenával.

Když skončil, ozval se Markovi, aby se s ním rozloučil:

„Sbohem, Marku, jsem rád, že jsem se s tebou setkal. Mám na

lidskou rasu hned lepší názor. Vesmír je nekonečný, ale kdo ví,

třeba se ještě někdy setkáme. Přeji ti hodně štěstí a aby všechno

dobře dopadlo.“

„Zůstaneš tu ještě dlouho?“

„Moc dlouho ne. Zjistil jsem, že při pozorování humanoidních

dějin a osudů ztrácím svůj vnitřní klid. Už je toho na mě příliš.

Myslím, že by mi prospělo, kdybych si mohl nějakou dobu

odpočinout v mezigalaktickém prostoru. A teď už běž, máš před

sebou těžký úkol.“

Když vylezli Mark s Rayem z jeskyně, byla už tma.

65

„Přivolej modul,“ řekl nervózně Mark.

„Už se stalo,“ odpověděl klidně android, „bude tu za čtyři

vteřiny.“

Přístroj se skutečně vzápětí objevil na tmavé obloze a měkce

dosedl vedle nich. Mark nasedl a celou cestu na loď mlčel zahloubán

do svých myšlenek.

Ray jako vždy hladce přistál v podpalubí lodě. Jakmile dosáhl

tlak v lodi požadované úrovně, vydal se Mark do řídicí kabiny a

usedl za palubní počítač.

„Souřadnice odpovídají hvězdnému systému, který nikdy nebyl

prozkoumán. Máš pro tento případ nějaké příkazy, nebo raději

zavoláš Khovovi?“ zeptal se Ray.

Mark uhodil vztekle pěstí do stolu. Po chvíli procedil skrze zuby:

„To v žádném případě. Únos prezidentovy dcery vyvolá strašný

skandál. Kdybychom jim předali souřadnice systému, v mžiku jsou

tam všechny lodě Galaktické policie a vzhledem k jejich známým

brutálním praktikám by z toho byl masakr. Kdyby se to navíc

dozvěděla televize, piráti změní kurs a my je už nenajdeme. Zapni

automatického pilota a přeruš radiové spojení se Zemí.“

„Budou si myslet, že jsme mrtví.“

„O to právě jde.“

15

Když vstoupil admirál Neuman do prezidentovy kanceláře, měl ve

tváři netrpělivý, rozrušený výraz. Grant ukázal na křeslo naproti a

zeptal se:

„Předpokládám, že se něco děje. Jinak byste mě nežádal o

schůzku v půl třetí ráno.“

„Pane prezidente, mám velmi znepokojující zprávy. Nechtěl jsem

to řešit po videofonu, i když vím, že máte tajnou linku.“

Grant potlačil zívnutí.

„Poslouchám vás.“

Admirálovi se do vysvětlování příliš nechtělo a lezlo to z něj jako

z chlupaté deky.

66

„Odpoledne zachytila moje služba zprávu od toho tajemného

kapitána Smithe. Chce…“

Po krátkém zaváhání to ze sebe admirál vysypal, aby to měl

rychle za sebou:

„Smith drží v zajetí vaši dceru Nancy.“

Grant nadskočil.

„To není možné, je přece na vědecké misi na Armině!“

„Právě tam ji zřejmě zajal. Podle Smithova vyprávění je to asi

bohužel pravda, navíc se objevila na několik vteřin na obrazovce.

Odborníci několikrát prozkoumali záznam a vyloučili možnost

podvodu. Vypadala unaveně, ale jinak byla v pořádku.“

Prezident nervózně poposedával v křesle.

„A co kapitán Stone?“

„Nemáme o něm žádné zprávy a s jeho lodí jsme ztratili kontakt.

Jako by zmizeli někde ve vesmíru, nebo jejich loď vybuchla.“

„A Petr Anderson?“

„Ani o něm žádná zmínka. Protože nevylučuji žádnou hypotézu,

shromáždil jsem nějaké zprávy, z kterých vyplývá znepokojující

zjištění. Od oznámení únosu pracují všechny naše počítače bez

přestání. Kdy a kde se vaše dcera seznámila s Andersonem?“

„Myslím, že asi před dvěma roky na fakultě. Pracují na stejném

výzkumu.“

Admirál souhlasně kývl hlavou.

„To odpovídá. Anderson přiletěl na Zemi před šestadvaceti

měsíci s doklady pocházejícími z planety Terrania XVI.“

„To je pravda, vyprávěl mi jednou o svých rodičích, kteří tam

mají rozsáhlé pozemky a syna z nich vydržují.“

Admirál se hořce ušklíbl.

„Na Terranii XVI rodina Andersenových opravdu žije, ale podle

mých zpráv zemřel jejich jediný syn před třemi lety.“

„Ale Petr dostával z Terranie XVI pravidelně dost peněz.“

„Můj agent ale také vypátral, že většina peněz z Terranie XVI

pochází ve skutečnosti ze Solanu.“

Grant nevěřícně zakroutil hlavou.

„Dobře víte, pane prezidente, že tato planeta leží na samém okraji

Zemské unie a že příliš nerespektuje jinde běžné zákony. Naši

67

úředníci tam žijí víceméně v izolaci na ambasádách a povolení k

přistání v astroportu jsou udělována podle velmi zvláštních kritérií.

Musím přiznat, že i přes soustavný dohled mých agentů je ze Solanu

největší útočiště pirátů.“

„Chcete tím naznačit, že se Petr podílel na únosu mé dcery?“

„Je to pouze hypotéza, kterou je ještě třeba prošetřit.“

Grant si kapesníkem osušil pot z čela.

„Tomu nemohu uvěřit. To je všechno, co jste mi chtěl sdělit?“

„Bohužel ne! Současně s podrobným vyšetřováním finančních

zdrojů Petra Andersena sledujeme i vývoj na burzovních trzích v

souvislosti s únosem pěti nejbohatších lidí Unie. Zjistili jsme, že

investoři ze Solanu jsou připraveni skoupit veškeré akcie, jakmile

klesne jejich hodnota.“

„Myslíte, že jsou investoři ve spojení s únosci?“

„Chtějí skoupit levně akcie podniků za peníze, které od nich

dostanou jako výkupné, to je jasné. Lidé ze Solanu se tak stanou

vlastníky průmyslu, na kterém je Země z větší části závislá.“

Na okamžik se rozhostilo napjaté ticho.

„Mohli bychom zablokovat solanské účty v bankách,“ navrhl

prezident.

„To ano, ale mnoho si tím nepomůžeme. Peněžní systém Zemské

unie je založen na volném oběhu zboží a peněz. Pokud bychom

zmrazili solanské účty, mnoho menších planet se bude snažit

stáhnout peníze, které investovali na Zemi. To by vyvolalo ohromný

zmatek a možná i zhroucení kapitálového trhu.“

Prezident vzal ze stolu doutník a vztekle ukousl špičku.

„A co má s těmito finančními machinacemi společného moje

dcera?“

„Je to pro ně velký trumf. Únosci požadují výkupné nejpozději

do šesti dnů a už nám také sdělili, jak si předání peněz představují.

Výkupné má být naloženo na dopravní loď mé Služby, která se vydá

na místo upřesněné na poslední chvíli. Tam se spojí tunelem s lodí

pirátů a oni peníze převezmou.“

Prezident zvedl energicky hlavu:

„A nedalo by se zaútočit na piráty právě v okamžiku předání

peněz? Dobře vyzbrojené komando by se o to mohlo pokusit.“

68

Neuman vypadal, jako by ho tento návrh zaskočil.

„Samozřejmě že piráti s touto eventualitou počítají, a proto se

pojistili. Nedaleko od místa předání bude v dálkově řízeném modulu

vaše dcera. Kdybychom se pokusili o útok, modul vyletí do

vzduchu. Stejně tak Smith přísahal, že zničí modul i s vaší dcerou,

pokud bychom se pokusili o pronásledování, než se ponoří do

subprostoru.“

Prezident skryl hlavu do dlaní. Chvíli bylo ticho. Potom se

prezident probral a řekl hlasem prozrazujícím poslední naději:

„Piráti se budou určitě chtít dostat zpátky na Solan. Nemůžeme

na ně cestou zaútočit?“

Neuman pokrčil rameny.

„Po předání peněz je mohou kdekoli naložit na oficiální nákladní

loď nějaké společnosti a svoji loď zničit. Nemůžeme kontrolovat

celé týdny všechny nákladní lodě přistávající na Solanu.“

V prezidentově kanceláři zavládlo tíživé ticho.

„Jaké jsou tedy vaše rozkazy, pane prezidente?“ zeptal se

nakonec Neuman.

„Prozatím mě informujte o průběhu vyšetřování. Ostatní si ještě

musím promyslet.“

Admirál vstal a šel ke dveřím. Když je zavíral, zdálo se mu, že

zaslechl slabý vzlykot.

16

Mark vstoupil do pilotní kabiny Neptunu. Na lodi už strávili dva

dny, po které se Mark marně pokoušel pořádně se vyspat a

odpočinout si. Jeho spánek pronásledovaly noční můry a

hrůzostrašné vidiny. Přistoupil k Rayovi, poklidně pozorujícímu

řídicí panel lodi, a zeptal se:

„Je něco nového, Rayi?“

„Nic. Televize na Zemi žádnou zprávu o únosu slečny Grantové

ještě nevysílala. Galaktická policie zprávu asi střeží jako oko v

hlavě. Stále se na Zemi omílá únos pěti lidí, ale nic nového v té věci

také není. Myslíš, že ty dva únosy spolu nějak souvisí?“

69

„Je to možné. Když si pomyslím, v jakém je Elsa nebezpečí, a já

jí nemůžu nijak pomoci, tak bych pukl vzteky.“

Ray souhlasně přikývl, ačkoli city, které už dva roky tyto dva lidi

spojují, vlastně ani nechápal.

„Prozatím nemůžeme dělat nic. Dej si kapku skotské, ze

subprostoru jsme venku za necelých čtyřicet minut.“

Mark Raye poslechl a za chvíli se vrátil se skleničkou v ruce.

„Do hvězdného systému vletíme ve stejném bodě jako loď pirátů,

protože jsme měli stejné souřadnice. Zapni proto raději systém

automatické ochrany. Na nějakou dobu pro ně budeme neviditelní.

Potom je budeme muset nějak vystopovat a sledovat, protože

nemáme o tomto hvězdném systému žádné informace.“

Ray si prohlédl několik údajů na palubním počítači a řekl:

„Za pirátskou lodí máme zpoždění necelé tři hodiny. Za tu dobu

ani nestačí nikde přistát.“

„Doufejme, že to není jen nějaký zastírací manévr. Jestli znovu

vletí do subprostoru, ztratí se nám a už nikdy je nenajdeme.“

„Myslí si přece, že jsme mrtví, takže nemají žádný důvod k

manévrům, které navíc stojí mnoho energie. Pozor, připoutej se a

sklop sedačku, vyletíme ze subprostoru.“

Jakmile pominuly vždy velmi nepříjemné účinky přechodu, Mark

se zvedl a šel za Rayem, který mezitím už hlásil nové údaje.

„Ti piráti jsou asi mazaní. Dostali jsme se na samý okraj sluneční

soustavy.“

„Jaké tu jsou podmínky?“

„Slunce o velikosti G. Kolem krouží tři planety, z nichž pouze

druhá má vlastnosti teramorfní planety. První je moc malá a

rozehřátá jako pec, třetí, největší z nich, je zase létající lednička

složená z vodíku a metanu v pevném skupenství.“

Ray ukázal prstem na bod na obrazovce a řekl:

„Podívej, Marku, měl jsem pravdu. Piráti přistávají na druhé

planetě.“

„Zaměř místo přistání.“

„Hotovo. Co budeme dělat teď?“

Mark se na chvíli zamyslel.

„Piráti budou určitě sledovat prostor a mohou nás i přes

70

automatickou ochranu zaměřit.“

„Dlouho neviditelní nebudem, s tím je třeba počítat.“

„Po takovéhle akci si budou dávat sakra pozor. Musíme najít

způsob, jak se přiblížit a nevzbudit jejich pozornost.“

„Napadá tě něco?“

„Planeta má přírodní satelitní měsíc.“

„To by se hodilo, není velký a je teď zrovna na odvrácené straně

planety.“

„Připrav průlet subprostorem a návrat ve stínu měsíce. Schováme

se za ním a planetu budeme mít před sebou jako na dlani.“

Android rychle ověřil několik údajů na palubním počítači.

„Bude to nebezpečný manévr.“

„Podařil se nám podobný už dříve, tak nevím, proč bychom to

neměli zvládnout teď.“

„Štěstí se nemá pokoušet moc často,“ zabručel Ray.

„Raději si to rozdám se samotným Luciferem než s generálem

Khovem, to mi věř. Nemůžeme se vrátit s prázdnýma rukama. Dej

se do toho, Rayi.“

Po třech minutách, co Ray pracoval na programu, nakonec

prohlásil:

„Připevni si magnetický pás, bude to hodně házet.“

„O mne se nestarej, můj žaludek to zvládne.“

„To doufám,“ prohodil Ray. „Pozor, právě začínáme.“

Jakmile Ray stiskl tlačítko startu, Mark se ponořil do své

sedačky. Měl pocit, že letí černou dírou. Jakmile opadla první

nevolnost, už tu byla druhá, provázená prudkými otřesy. Mark

zatřásl hlavou, aby se mu vrátil zrak. Před sebou spatřil na monitoru

obrys měsíce a zaslechl Rayův hlas:

„Je mi to líto, Marku, ale musel jsem zapnout zpětný chod, jinak

bychom se rozmázli o tuhle nepříliš přívětivě vyhlížející skálu.“

„Jsem v pohodě. Zapni optické teleskopy a infračervenou

kameru, hlavně ale ne radary. Naši kamarádíčci mají určitě zapnuté

detektory na nejvyšší stupeň. A teď si dám skleničku.“

Mark se zvedl a nejistým krokem vyšel ven z pilotní kabiny. Asi

za deset minut ho Ray zavolal zpět do kabiny.

„Je to planeta s podobnými životními podmínkami jako Země.

71

Pevnina je pokryta lesy.“

Na monitoru se objevil špatně čitelný obraz.

„Loď přistála tady. Je tam jenom přistávací plocha a nějaké čtyři

budovy.“

„Zbytek planety není obydlen?“

„Zdá se mi, že je tu a tam nějaká vesnice prehistorické úrovně.

Jestli tu žijí nějací humanoidi, tak ještě nepokročili dál než k době

kamenné.“

Mark si podrobně prohlížel povrch planety.

„Nejlepší by bylo přistát na tomto souostroví, je na opačné straně

než tábor.“

Android souhlasně přikývl.

„Měsíc bude v příhodném postavení tak za tři hodiny. Máme

akorát tak čas na přípravu.“

Po krátké pauze Mark tiše pronesl:

„Pro případ, kdybychom se nevrátili, nech na Neptunu zprávu pro

generála Khova. Počítač ať ji automaticky odešle za osmačtyřicet

hodin.“

V podpalubí se Mark převlékl do suknice z umělé kůže a do

hrubých sandálů.

„Ze zkušenosti velmi dobře vím, že jsou si všechny neolitické

civilizace podobné. Mám tady jistě nějaké oblečení z minulých

výprav. Pomůže nám skrýt ochranný pás.“

Mark podal Rayovi broušený kámen ve tvaru nože.

„Také jsem si schoval tohle. Vypadá to jako pazourek, ale ve

skutečnosti je to z plasto-titanu.“

Ray vzal do ruky rozprašovač a postříkal sebe i Marka jakousi

tekutinou, která napustila jejich oblečení nepříjemným zápachem.

„Musíme se přizpůsobit místním pachům, primitivní civilizace

ještě neznají hygienu. Navíc to odpuzuje i hmyz.“

Po postřiku získala Markova kůže nahnědlý, špinavý odstín. Ray

si přítele prohlédl a zasmál se:

„Ještě něco. Tvůj účes moc neoliticky nevypadá, něco s ním

musím udělat.“

Ray vzal nůžky a ostřihával Markovy vlasy po celých hrstích.

Když se pak Mark podíval do zrcadla, jen tiše hvízdl. Na hlavě měl

72

cosi jako chomáč slámy.

„Pokud se ještě někdy vrátíme na Zem, možná zavedu novou

módu. Je to okouzlující,“ pronesl trochu naštvaně Mark.

Ray předstíral, že jeho poznámku neslyšel.

„Pojďme do pilotní kabiny, je nejvyšší čas zahájit přistávací

manévr.“

„Využijeme tmy a poletíme těsně nad vodou a pak nad lesem, tak

nás radary nezachytí.“

Když usedli k řídicímu panelu lodi, Mark vybuchl smíchy. Dva

prehistoričtí lovci za ovládacím pultem vesmírné lodi. To by

nevymyslel ani ten nejbláznivější režisér.

17

Zajatci byli zavřeni v temné místnosti, osvětlené pouze úzkým

okénkem. Veškeré zařízení místnosti tvořil jeden masivní stůl, pár

židlí a pět polních lůžek. Když se prudce otevřely dveře, všech pět

spáčů se s trhnutím okamžitě probudilo. Muži vypadali se svým

několikadenním vousem zanedbaně a pouze slečna Swensonová si

zachovala ucházející vzhled.

Kapitán Joe Smith postrčil Nancy do místnosti a rozesmál se

hrubým smíchem:

„Vedu vám tady vybraného hosta! Snad to pro vás bude

společnost na úrovni. Je to sama prezidentova dcera!“ řekl Smith a

znovu se rozchechtal.

Popošel doprostřed místnosti následován druhým mužem a

jedním astronautem s videokamerou. Joe přejel nelítostným

pohledem svých šest zajatců.

Najednou uhodil pěstí do stolu a vykřikl:

„Jsem velmi nespokojen! Moji zvědové na Zemi mě informovali,

že se vaši přátelé příliš nemají k tomu dát dohromady výkupné.

Dávám vám poslední šanci. Nahrajete na video zprávu, kterou

pošleme televizním společnostem na Zemi. Doufám, že se budete

snažit je přesvědčit. Pokud tu nebude výkupné do čtyř dnů, první z

vás zemře strašlivou smrtí. Na této planetě žijí obrovští masožraví

73

mravenci. Oběť přivážeme k jejich mraveništi a celou scénu

natočíme. Jsem si jist, že když nic jiného, tohle určitě zabere.“

Nechal doznít svá slova a pak dodal:

„Hlavně se nesnažte na nás ušetřit. Ostatní budou muset za

každého mrtvého zajatce zaplatit jeho díl navíc. Goldmane, začněte.

Bob vás bude nahrávat.“

Všech šest zajatců postupně namluvilo svůj vzkaz.

Joe byl zjevně spokojen, protože se usmíval.

„A teď to, Bobe, rychle odešli na Zemi. Chci, aby to televize

odvysílala do dvanácti hodin.“

Když muž s videokazetou odešel, Smith se obrátil na Nancy:

„Tvoje zpráva papínkovi nebyla nic moc. Myslím, že večer budeš

moudřejší.“

Poté, co za sebou Smith zavřel dveře, zavládlo v místnosti

hrobové ticho. První promluvila Elsa Swensonová.

„Pojďte, musíte si odpočinout. Alexi, přines něco k pití.“ Vzala

Nancy kolem ramen a dovedla ji k lůžku. Omluvně se zatvářila a

dodala: „K pití nám nic jiného nedali.“

Gorba, vysoký muž s řídkými prošedivělými vlasy, naplnil

plastikový kelímek ze sudu a přinesl ho Nancy.

„Strašná situace,“ pronesl se silným slovanským přízvukem,

„kdybychom měli alespoň hlt vodky, všechny ty darebáky bych

rozšlapal jako červy.“

„Ta vaše vodka se s pravou skotskou, kterou vyrábím v jedné své

palírně, nedá srovnat,“ popíchl ho Penford.

Elsa dál jejich spor neposlouchala a věnovala se Nancy, která

mezitím ulehla na jedno z lůžek.

„Jak se jim podařilo vás zajmout?“ ptala se. „Myslela jsem si, že

jste na průzkumu nějaké primitivní planety.“

„Právě tam mě chytili.“

Nancy jí hlasem přerývaným vzlyky vyprávěla celou příhodu o

Petrově zradě a příchodu pirátů.

„A co váš doprovod? To nemohl zasáhnout?“

„Ne. Kapitán Stone i jeho android byli proti bojovému robotu

úplně bezmocní.“

Else ztuhla krev v žilách.

74

„Kdo že vás doprovázel?“

Nancy jí podrobně vyprávěla všechno o hledání grálu a o všech

příhodách, které je na cestě potkaly.

„A co se stalo s kapitánem Stonem?“ zeptala se vyděšená a

pobledlá Elsa.

„Je mrtev.“

„Jste si tím jista?“

„Z modulu jsem viděla, jak celá hora vylétla do vzduchu.“

Elsa ucítila, jak se jí na řasách perlí slzy.

Mark, to není možné, pomyslela si.

Otevřely se dveře a do místnosti vstoupili dva muži odění do kůží

a táhli dvě vědra vody. Nancy vyděšeně vykřikla.

„Nebojte se,“ uklidňovala ji Elsa, „to jsou domorodci. Přinášejí

nám každý den vodu ve vědrech, abychom se mohli umýt.“

Elsa ukázala na svoji na mnoha místech roztrhanou stříbrnou

kombinézu a řekla:

„Od chvíle, co nás tu drží, jsme se neměli ani do čeho převléct.

Chcete trošku mýdla?“

Nancy se ještě více přitiskla na postel a řekla:

„Ani ne, piráti mě nechali na lodi umýt a dali mi tuhle

kombinézu. Moje středověké oblečení bylo tak špinavé od bahna, že

dostali strach, abych jim na loď nezanesla nějaké mikroby.“

Den se zdál nekonečný. Kromě místních obyvatel, kteří přinášeli

potraviny, přesněji konzervy z vojenských zásob, se už celý den

nikdo z pirátů neukázal.

„S jídlem si příliš hlavu nelámou,“ poznamenala Nancy. „Skoro

dostávám chuť na tu polévku z hada, kterou jsem měla na Armině.“

Aby si ukrátili čas, začali se jí zajatci vyptávat na její expedici.

Nancy jim vyprávěla o hledání grálu a o všem, co je během cesty

potkalo. Neviděla, že Elsa neznatelně pobledla pokaždé, když

vyslovila Markovo jméno.

Aby na ní nebylo poznat její rozrušení, mladá žena vstala a

přistoupila k úzkému oknu. Slunce bylo na vrcholu své dráhy a

svítilo ostře do jejích očí. Z okna viděla pouze nějaké schodiště a

vedlejší zděný dům. Od chvíle, kdy ji uvrhli do této kobky, to byl

jediný pohled, který ji spojoval s okolním světem. Prostorem před

75

protějším domem vedl teď astronaut skupinu domorodců hroutících

se pod tíhou věder s vodou. Všichni měli kolem krku černý kovový

kruh pro případ neposlušnosti nebo útěku. Byl ovládaný na dálku a

způsoboval elektrické šoky a nepředstavitelné bolesti. Její pozornost

najednou zaujala jedna z postav. Elsa měla co dělat, aby nevykřikla.

Podívala se ještě jednou, ale skupina už byla mimo její výhled.

„Stalo se něco, slečno?“ zeptal se Ho-Huang svým nosním

přízvukem. Elsa si pomalu zakryla oči dlaněmi. „Nic, nic. Jenom mě

napadlo, že to zajetí asi ve zdraví nepřežiju. Zdají se mi divné věci a

mám vidiny.“

Ho-Huang pokýval hlavou.

„Jsme všichni v pěkný troubě. Přísahal jsem si ale, že pokud se z

toho dostanu, věnuji celé své jmění na boj proti těm banditům. Chci

je vidět zaživa umírat.“ Na Elsině tváři se objevil letmý úsměv. „V

tom případě budem dva. Mám o jeden důvod navíc, proč je

nenávidět. Mají na svědomí smrt jediného člověka, kterého jsem kdy

milovala.“

Když se začalo stmívat, rozsvítilo se jim nad hlavou bledé světlo

z holé žárovky. Někteří mlčky přežvykovali zbytky nestravitelného

večerního přídělu.

„To je snad ještě horší než porce z automatů, které vyrábí tady

náš přítel Goldman,“ pokusila se o žert Elsa.

„To jsou pouhé pomluvy,“ zasmál se Goldman, „moje výrobky

jsou prvotřídní kvality a nikdy jsme neměli žádnou opodstatněnou

stížnost.“

Jakmile Gorba dojedl svůj hubený příděl, svalil své objemné tělo

na postel a řekl:

„Ti psi se vůbec nestarají o naši zábavu. Kdyby nám tak půjčili

alespoň karty nebo šachy.“

„S tím nepočítejte,“ řekla Elsa. „Copak nevidíte, že jejich cílem

je, abychom vypadali co nejzuboženěji a zapůsobili na veřejné

mínění?“

„Mé peníze jsou jenom moje. Já jsem si je vydělal a nikdo nemá

právo mi na ně sahat,“ prohlásil Goldman.

„To se uvidí,“ poznamenal příznačným suchým anglickým tónem

Penford. „Myslím, že si vláda na Zemi takový zásah do kapitálového

76

trhu ještě rozmyslí.“

Jejich rozhovor přerušil příchod Boba, který prudce otevřel dveře

s laserovou pistolí v ruce a vykřikl:

„Slečno Grantová, pojďte se mnou, kapitán s vámi chce mluvit!“

Protože Nancy zůstala leknutím ležet jako opařená, dodal:

„A pohněte kostrou, Joe nerad čeká!“

Nancy se zvedla z postele a snažila se jít pevně, ačkoli se jí nohy

roztřásly strachy. Venku byla teplá a provoněná noc. Nancy pohlédla

na oblohu posetou milióny hvězd. Která z nich je naše slunce,

pomyslela si. Bob do ní strčil a oba pak zamířili k protějšímu domu.

Smith seděl za stolem a popíjel z láhve skotskou. Když vešla

Nancy, ukázal na židli naproti sobě a nabídl jí skleničku.

„Vítám vás ve svém skromném příbytku. Díky, Bobe, můžeš se

jít natáhnout. Zkontroluj ale ještě, jestli jsou divoši dobře uvázaní.

Rád bych měl klidnou noc.“

Bob se zachechtal.

„Nemějte obavy, kapitáne, jediný impuls rádiem je vrátí zase

zpátky do hnízdečka.“

Když Smith se slečnou Grantovou osaměl, dlouho si ji prohlížel

okem obchodníka, který zrovna koupil na trhu kobylu.

„Nejste špatná,“ zabručel si pod vousy. „Napijte se.“

Nancy tlouklo srdce jako o závod a měla vyschlo v ústech.

Zakroutila hlavou, což kapitána zjevně rozladilo.

„Tak poslouchejte. Tady velím já. Takže vy si teď dáte pěkně

sklenku whisky a pak se svléknete.“

„Nikdy!“ zakřičela a uhnula pohledem.

„Budete dělat, co říkám a jak dlouho budu chtít! Je to jasné?!

Jinak…“

Chvíli počkal, až dozní jeho výhrůžka, pak se škodolibě usmál a

řekl:

„… jinak vás zavřu do klece s pár divochy. Už čtrnáct dní si

nesáhli na samici a mám za to, že by takové povyražení jenom

přivítali. Počítám, že by to bylo něco, co jste ještě nezažila. Budete o

tom pak moci vyprávět kamarádkám.“

„Jste odporný,“ řekla Nancy, „budu si stěžovat…“

Větu přerušil hurónský výbuch smíchu.

77

„Budete si stěžovat papínkovi? Přesně to chci. Doufám, že váš

zítřejší vzkaz bude tak dojímavý, že na celé Zemi nezůstane jediné

oko suché. Veřejné mínění bude alespoň tlačit na vládu a prezidenta,

aby výměnu přijal. Zachová si tím lidskou tvář, a to je přece pro

politika to hlavní, nemám pravdu? Tak dost laškování. Hoďte to do

sebe a svlékněte si kombinézu. Máte na to minutu, jinak se budou

bavit divoši.“

Strach donutil Nancy k tomu, že přestala myslet. Hodila do sebe

sklenku, jejíž obsah jí spaloval hrdlo, a rozkašlala se.

„Na začátečníka to nebylo špatné,“ zhodnotil pobavěně situaci

Smith. „Dej si ještě jednu! Whisky to není zrovna nejlepší, ale za pár

dní si budu moci koupit dvanáctiletou extra třídu. A teď se svlékni!“

Nancy se z očí řinuly slzy. Tohle snad není pravda, to je zlý sen,

musím se z něj přece už probrat, proběhlo jí hlavou.

Nevěřícně vzhlédla ke kulaté, zarudlé tváři. Smith seděl zabořen

v křesle a oči se mu leskly.

„Zbývá ti třicet vteřin, pak nechám přivést dva divochy. Myslím

dokonce, že je to dobrý nápad. Bob by celou scénu natočil a pak

bychom to poslali na Zem. To by byl trhák! Prezidentova dcera

skotačící s dvěma divochy.“

Nancyina hruď se vzdouvala přerývanými vzlyky. Nepřítomně si

začala rozepínat kombinézu.

„Výborně,“ vykřikl Joe. „Jenom sebou trochu pohni, nejsme tady

na striptýzu.“

Nancy hučelo v uších a v hlavě měla prázdno. Vtom se celá

místnost otřásla v základech a stěny se začaly chvět. Joe rychle vstal

a vytáhl zpoza opasku laserovou pistoli. Prudce uchopil Nancy za

ruku a smýkl s ní ke dveřím.

„Jestli je to nějaká všivárna, tak jsi první na řadě!“

18

Modul se vznášel nad lesem v téměř úplné tmě. Na obzoru se už ke

slovu hlásil nový den úzkým proužkem světla. Mark neměl obavy,

protože věděl, že s Rayem u kormidla se nemá čeho bát. Sebemenší

78

zaváhání při pilotáži by nicméně znamenalo osudovou chybu.

„Na základnu pirátů nám zbývá asi dvacet kilometrů,“ oznámil

Ray, „a za deset minut už bude světlo.“

Potom ukázal na o něco světlejší bod ve tmě a řekl:

„Přistaneme támhle na té malé mýtině a schováme modul.“

Ačkoli byly Markovy nervy napjaty k prasknutí, zasmál se.

„Rayi, nezapomínej, že jsem jen člověk. Já v té tmě vůbec nic

nevidím.“

Stroj se pomalu snášel k zemi. Android zadržel Marka, který už

otvíral dveře modulu.

„Vydrž, dokud počítač neprovede analýzu prostředí. Nechovej se

jako slečna Grantová na Armině, stejně se nemůžeme vydat na cestu

před svítáním.“

Mark sestoupil na zem a čekal, až android zamaskuje modul pod

větvemi. Nechtěl riskovat a odesílat modul na Neptun. Rozednění na

sebe nedalo dlouho čekat. Když se vydali na cestu, mohli už dobře

rozeznávat kmeny stromů i neproniknutelné houštiny.

„Pohni sebou, Rayi. Když bude třeba, posviť si laserem.

Nemůžeme ztrácet čas.“

Po hodince chůze dorazili k říčce, která se kroutila lesem. Ray se

najednou zastavil a telepaticky Markovi řekl:

„Pozor! Zachytil jsem pohyb nalevo od nás.“

Oba se skryli do hustého křoví, a kdyby Mark nebyl chráněn

ochranným pásem, určitě by se mu velké černé trny zaryly do těla.

Na břehu říčky stála podivná antilopa s tmavou srstí a zakroucenými

rohy a poklidně pila.

O něco dál se neslyšně plížily tři přihrbené postavy. Pod nánosem

špíny prosvítala divochům světlá kůže. Na sobě měli jen cáry

kožešin a v rukou hrubě otesané kyje. Dva byli muži, třetí byla,

soudě podle pevných ňader, mladá žena.

Od antilopy je dělilo ještě asi deset metrů, když tu zvíře zvedlo

hlavu a zavětřilo. Pružným skokem překonalo říčku a zmizelo v

hustém porostu na protějším břehu. Z hrdel pronásledovatelů se

vydralo několik nespokojených přerývaných zvuků.

„Výborná příležitost na navázání kontaktu. Chyť to zvíře a zabij

je,“ řekl Mark.

79

Po chvíli se v křoví na břehu objevil Ray s antilopou na zádech.

Domorodci zůstali na břehu a pili vodu, kterou nabírali dlaněmi.

Když spatřili dva muže nesoucí jejich kořist, spustili křik. Pak je

mlčky pozorovali, jak se brodí nehlubokou vodou.

Na Markovu radu Ray položil zvíře k nohám ženy. Posunky jim

naznačil, že jim úlovek věnuje. Za odměnu se mu dostalo nadšených

výkřiků.

„Zapni univerzálního automatického tlumočníka,“ řekl Mark.

„To už jsem udělal. Musíme ale chvíli čekat, než zaznamená

rozlišovací data.“

Jeden z domorodců se zřejmě ujal velení a vydával rozkazy.

Druhý muž ihned odběhl do lesa pro dříví a žena vyňala z koženého

vaku, který měla pověšený na krku, dva kameny a začala jimi křesat.

Za chvíli se objevil kouř a vzápětí vyšlehly první malé plamínky.

Muž, který vydával rozkazy, zatím pazourkem zvíře obratně

vyvrhl. Nejdříve vyjmul játra a ledviny, které v mžiku naporcoval,

napíchl na prut a podal ženě. Třetí muž udržoval oheň. Zanedlouho

se všichni do masa hladově zakousli.

Mark čekal, až domorodci ukojí hlad. Naštěstí stačili i při hltání

potravy ještě prohodit pár zvuků.

„Univerzální tlumočník zachytil pár slov, ale moc si s nimi asi

nepopovídáme.“

„To stačí, nebudu se s nimi bavit o metafyzických otázkách bytí.“

Android se obrátil na velitele tlupy a řekl:

„Mark… Ray… velcí lovci.“

Domorodec pokýval hlavou na znamení, že rozumí. Z úst plných

rozžvýkaného masa se mu vydralo několik přerývaných skřeků.

Mark, který jejich dialogu nerozuměl, jen nervózně poposedával a

snažil se vysvětlovat gesta, kterými konverzaci bohatě provázeli.

Po chvíli chytil Rayovu zprávu.

„Ti tři jsou z osady nedaleko odsud. Nedávno slyšeli zvuky

podobné hromu a pak se tu objevili zlí duchové. Pochytali dvanáct

lovců z osady a odvlekli je. Dva jejich bojovníci se vydali k tomu

místu, ale narazili na neviditelnou zeď, asi na ochranné pole. Teď u

nich nemá kdo lovit a celá osada umírá hlady.“

„To je špatný,“ řekl Mark. „Musíme překonat ochranné pole a

80

nevzbudit přitom pozornost.“

„Jeden nápad bych měl. Podle něj chodí těch dvanáct každý den

bez doprovodu k řece pro vodu. Piráti přistáli na kopci a musí se

každý den zásobovat pitnou vodou, pro kterou posílají domorodce,

to je jasné.“

„Musíme to jít obhlédnout. Jdeme!“

Oba vstali a chystali se k odchodu. Domorodci je pozorovali

udivenými pohledy a uznale mručeli nad jejich štědrostí.

Asi dvě hodiny kráčeli podél říčky, když najednou dal Ray

Markovi rukou znamení, aby se skryl v křoví.

„Biologické detektory zaznamenaly přítomnost většího počtu

živých tvorů asi dvě stě metrů odsud.“

Vzali to proto oklikou, až narazili na říčku znovu, ale o nějakých

pár set metrů proti proudu. Schovali se v křoví, odkud mohli dobře

pozorovat celou scénu. Na břehu stálo asi dvanáct domorodců, kteří

nabírali do plastikových věder vodu z řeky. Dohlížel na ně astronaut

s černou skříňkou v ruce.

„Podívej,“ řekl Mark, „mají na krku signální kruh. Způsobuje

elektrické šoky a je ovládán na dálku. Už chápu, proč jim nezbývá

nic jiného než poslouchat.“

„Ochranné pole řídí z lodi. Až se budou otroci vracet, musejí na

chvíli tok paprsků přerušit. Mohli bychom toho využít.“

Mark se na chvíli zamyslel a pozoroval přitom domorodce, kteří

už měli vědra plná a právě se po dvojicích dali do pohybu. Před nimi

šel strážce.

Jakmile zmizel v mlází, Mark se vztyčil.

„Rychle, Rayi! Vystřídáme na chvíli poslední dva nosiče!“

Jak správně Mark odhadl, astronaut šel mnohem rychleji než

domorodci obtížení vodou, takže celá skupina se nyní roztáhla až na

sto metrů. Mark s Rayem brzy dostihli dva poslední nosiče. Když se

Mark přesvědčil, že je stráž nemůže vidět, nařídil Rayovi:

„Co se dá dělat. Uspi je a vezmi jim kruhy!“

Android se vrhl vpřed a téměř současně poslal údery hranou ruky

do zátylku oba domorodce k zemi, aniž by hlesli.

Ještě přitom stačil zachytit vědra s vodou, aby se nevylila. Potom

si klekl, sejmul jim z krku kruhy a podal je Markovi.

81

„Můžeš si je klidně nasadit, zmrazil jsem elektronické obvody. A

teď rychle, ať si stráž nevšimne, že jsme pozadu.“

Když se Mark chopil rukojeti, rozmrzele se ušklíbl. Vědro vážilo

dobrý metrák. Naštěstí je Ray se soucitným pohledem uchopil a nesl

sám. Rychle dohnali skupinu domorodců, hekajících pod tíhou

věder.

Za deset minut astronaut skupinu zastavil, vytáhl z kombinézy

vysílačku a hlásil:

„Bobe, to jsem já, můžeš vypnout ochranné pole.“

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Bob.

„Je strašný vedro a umírám žízní.“

Najednou upustil jeden z domorodců vědro na zem a dal se na

útěk. Pirát se za ním jen pobaveně ohlédl, nechal ho běžet ještě asi

deset metrů a pak stiskl tlačítko, kterým ovládal signalizační kruhy.

Všichni nosiči se zhroutili na zem, trhavě sebou škubali a křičeli

bolestí.

Markovi a Rayovi trvalo asi vteřinu, než pochopili, co mají dělat,

a domorodce v jejich křečích napodobovali. Za chvíli strážce proud

vypnul a uprchlíkovi ukázal na jeho místo ve skupině. Všichni

ostatní doposud leželi vyčerpaní na zemi.

„Co se děje, Miku? Nějaké problémy?“ ozvalo se z vysílačky.

„Ne, jenom jeden divoch si chtěl hrát na hrdinu, ale už je všechno

zase v pořádku.“

Skupina dorazila na prostranství mezi domy. Asi pět set metrů

odsud stála pirátská loď.

Astronaut dohlížel nad rozdělováním věder do jednotlivých

domů. Mark s Rayem nesli vědro do ložnice pěti pirátů. Neměli moc

času místnost si prohlédnout, protože Mike už popoháněl

domorodce do čtvrtého domu, které sloužilo jako vězení.

Tam dostal každý jednu konzervu a Mark s Rayem užasle

pozorovali, jak se je tihle primitivové naučili otvírat. Mark si přisedl

blíž k Rayovi a řekl mu:

„Dívej se z okna a pečlivě zaznamenávej všechno, co uvidíš.

Musíme počkat na tmu.“

82

19

Úzkým okénkem dopadaly do místnosti poslední paprsky

zacházejícího slunce. Odpoledne připadalo Markovi nekonečné.

„Podle mě tu pirátů není moc,“ řekl Ray. „Napočítal jsem jich

zatím sedm, včetně dvou, které jsme potkali na Armině.“

„Nemáš tušení, kde mohou být zavření zajatci?“

„To prozatím nevím. Mohou být v jednom z domů, nebo taky na

lodi. Jak to vidíš? Myslíš, že bychom to mohli vzít útokem?“

Mark o tom přemýšlel už celé odpoledne.

„V případě ohrožení použijí zajatce jako rukojmí a my budeme

bezmocní. Měli bychom to zaonačit tak, aby si mysleli, že se jedná o

vzpouru domorodců. Pomůžeš mi nějak se s nimi domluvit?“

„Univerzální tlumočník dešifroval jen několik slov. Předám ti je

psychickou indukcí. Připrav se, nebude to dlouho trvat.“

Mark zavřel oči a soustředil se na přenos informací. Zatímco jeho

neurony zpracovávaly informace, padla noc.

„Teď si s nima zkusíme popovídat,“ řekl Mark.

Přistoupil k prvnímu domorodci, obrovitému zarostlému muži,

kterého všichni zjevně uznávali a poslouchali. Zadíval se na Marka

nedůvěřivým pohledem.

„Já… chtít… pryč,“ řekl Mark.

Domorodec zatřásl živě hlavou a ukázal na kruh, který mu visel

na krku.

„Není možné. Neposlechnout, zlí duchové… potrestat.“

„Můj přítel… dát kruh pryč.“

Ray k němu přišel a laserem kruh přeřízl. V očích domorodce

zasvitla jiskřička naděje.

„A ostatní?“

„My… osvobodit.“

Když už se Ray chystal odejmout kruhy i ostatním, domorodec

ho zadržel slovy:

„Počkat, zlý duch přijít před západem slunce… Potom my pryč.“

Asi za půl hodiny se ve dveřích objevila Bobova hlava. Rozhlédl

se po místnosti a dveře zase zavřel. Android zachytil elektronickým

odposlechem jeho slova:

83

„Všechno je O. K., Miku. Mí nocležníci jsou rozumní. Zůstaň na

stráži do půlnoci, pak tě vystřídá Igor.“

„Co blázníš? Nic se nemůže stát, ochranné pole je zapnuté a ty

vopice pod zámkem.“

„Je to kapitánův rozkaz. Nemá rád, když ho něco ruší. Dobrou

noc.“

V místnosti začal tichý ruch. Ray nejdříve všem přeřízl jejich

kruhy a pak se pustil do zámku dveří, který jeho laseru odolával ani

ne dvě vteřiny. Dveře se neslyšně otevřely. Na prostranství mezi

domy popocházela bezstarostně stráž. Celý prostor byl osvětlen jen

jediným nažloutlým světlem.

„Je třeba ho…,“ řekl Mark a ukázal hřbetem ruky na krk.

Náčelník domorodců neslyšně vyběhl z domu a plížil se ve stínu

podél zdi. Jako šelma číhající na svou kořist, pomyslel si Mark.

Mike pomalu popocházel po prostranství s cigaretou v ústech a

přemýšlel, co udělá s tou haldou peněz, které jim Joe slíbil. Každý

den bude mít jinou ženskou. Ne jen tak nějaké štětky, které sbalí za

pár babek někde v baru, ale nóbl holky, které chodí jen s boháči a

berou sto dolarů za noc. Vtom zaslechl téměř neslyšitelný šramot.

Kolem krku se mu ovinula paže, stiskla krk a zadusila výkřik, který

se mu dral z hrdla. Ještě se stačil otočit. Spatřil rozšklebenou tvář

porostlou srstí, pak něco křuplo a dál už nebylo nic.

Náčelník mrtvolu ihned odtáhl z osvětleného prostranství a

ostatním dal znamení, že cesta je volná. Domorodci se vyhrnuli ze

dveří a běželi do tmy.

„Rychle Rayi, k lodi!“ zašeptl Mark.

Když doběhli pod loď, nemohli popadnout dech.

„Máme štěstí, dveře do podpalubí jsou otevřené,“ oznámil Ray.

„To je vcelku normální, generátory jsou vypnuté a tohle je jediný

způsob, jak vyvětrat kabinu. Nahoru nás vynesou tvé antigravy.“

Ray s Markem, přitisknutí k sobě jak milenci, se vznesli vzhůru.

Chvíli trvalo, než v té tmě našli nouzové schodiště, protože nechtěli

použít příliš hlučný výtah.

Mark šel těsně za Rayem, který se najednou vrhl vpřed. Mark

zaslechl jen krátké přidušené zachrčení a pak se rozhostilo zase

ticho.

84

„Omlouvám se, ale jeden tady spal. Můj biologický detektor tady

kvůli magnetickému účinku motorů nefunguje. Bál jsem se, aby

nezačal křičet, tak jsem stiskl trochu víc. Asi je po něm.“

„Nic se neděje. Teď rychle do pilotní kabiny.“ Vyšplhali po

úzkém nouzovém žebříku, a než dorazili ke kovovým dveřím, byli

celí zbrocení potem. Ray pomalu tiskl kliku a pak rychle otevřel. U

palubní desky seděl astronaut, a než stačil cokoli udělat, měl

uprostřed čela tři otvory z Rayova laseru.

Mark si prohlížel palubní desku, plnou štítků s nápisy v

neznámém jazyce.

„Solanská loď,“ prohlásil Ray. „Snad mi od výpravy na Hark

něco z jejich jazyka v paměti uvízlo.“

Spustil stiskem několika tlačítek všechny obvody vnitřní

ochrany.

„Na palubě už nikdo jiný není,“ řekl.

„Výborně! Uměl bys to řídit?“ zeptal se Mark.

„Samozřejmě, je to ten samý typ lodě, jaký máme my.“

„Naprogramuj tedy automatického pilota na odlet asi tak za půl

hodiny a zaměř ho na slunce. Tak se téhle lodi elegantně zbavíme.“

Ray rychle na klávesách vyťukal program.

„Program je nahrán. Také jsem zrušil ochranné pole, alespoň se

naši přátelé budou moci dostat domů. A teď rychle pryč. Za čtyři

minuty se zablokují dveře.“

* * *

Mark se plížil ve stínu jednoho z domů.

„Teď musíme zlikvidovat piráty dříve, než zjistí, že to není

vzpoura domorodců.“

Najednou se otevřely dveře a ven vyšel lehce podnapilým

krokem jeden z astronautů.

„Miku, nepůjčil bys mi deset dolarů? Stáhli mě v pokeru. Zítra

půjdu za tebe s vopicema pro vodu,“ zakřičel do tmy.

Když se mu nedostalo odpovědi, vyjekl nejistě:

„Miku?“

To byla jeho poslední slova. Mark pokynul hlavou Rayovi, který

85

aktivoval laser, a nešťastný karbaník se zhroutil k zemi.

„Nesmíme jim dát čas!“ zašeptal Mark.

Oba se naráz vrhli vpřed směrem ke vchodu. Ray ještě cestou

stačil vzít pirátovi jeho laserovou pistoli a podal ji Markovi.

„Mohla by se hodit.“

Místnost byla osvětlena dvěma zdroji zavěšenými u stropu. Celou

zadní stěnu zaujímala radiolokační stanice.

Okolo stolu uprostřed místnosti seděli tři muži a byli zcela

zabráni do karet. Ačkoli si museli myslet, že ti dva vetřelci nemohou

být nikdo jiný než domorodci, reagovali s rychlostí hodnou

profesionálů. O to větší bylo jejich překvapení, když spatřili hlavně

laserových pistolí. Jeden z nich se vrhl k vysílačce, ale Rayův

paprsek ho zasáhl, ještě než stačil k přístroji doběhnout. Mark stačil

zlikvidovat dalšího, který už měl svou pistoli v ruce, a Ray se

postaral o třetího.

V tu chvíli se ozval zvenku temný hluk. Motory lodě se zažehly.

„Rychle!“ vykřikl Mark. „Musíme je vyřídit dřív, než se zmocní

zajatců!“

„Už jich tu moc nebude. Dva v lodi, dva venku a tři tady!“

„Zbývá už tedy jenom kapitán, a s tím bude nejvíc práce.“

Když vyběhli z domu, uviděli kapitána Smitha s laserovou pistolí

v pravičce. Druhou rukou svíral pod krkem Nancy.

„Využijeme toho, že vypadáme jako domorodci. Schovej

pistoli!“

Mark se blížil ke kapitánovi a vydával neartikulované zvuky. Joe

v přesvědčení, že proti němu stojí dva divoši, odhodil Nancy stranou

a vystřelil. Laserový paprsek zajiskřil na Markově ochranném poli a

Joe chvíli jen nevěřícně zíral. Jestli něco z toho pochopil, tak jedině

v pekle, protože podruhé už vystřelit nedokázal. Rayova přesně

mířená rána ho zasáhla doprostřed čela a obrovitý Joe se pomalu

skládal k zemi.

Když Nancy spatřila, jak se k ní blíží ta dvě špinavá a rozcuchaná

stvoření, spustila strašlivý povyk.

„Jen klid, slečno Grantová, jdeme vám na pomoc!“ snažil se ji

uklidnit Mark.

Když Nancy zaslechla známý hlas, otevřela ústa a nebyla

86

schopna slova. Po chvíli ze sebe vykoktala:

„Kapitán… Stone? To není možné, vždyť jste mrtev?!“

„Ano, ale rohatej mě dole nechtěl. Nelíbil jsem se mu, že jsem

moc hubenej. Kde jsou ostatní?“

Nancy, která se stále ještě třásla, ukázala na jeden z domů.

„Ta… tam jsou,“ vykoktala ze sebe. „Nenechávejte mě tu!“

„Zůstaňte tu s Rayem!“

Dveře byly zavřeny pouze na zástrčku zvenčí. Když Mark

vstoupil, v místnosti nastal znepokojený šum a překvapené výkřiky.

Najednou někdo vykřikl:

„Marku!“

Elsa, která nevěděla, jestli se má smát nebo plakat, se mu vrhla

okolo krku a políbila ho na ústa.

„Tolik jsem se o tebe bála.“

Penford se postavil a káravě pronesl:

„No tak, slečno Swensonová, trochu se kroťte. S domorodcem a

takhle veřejně?“

Elsa se pustila Marka a řekla:

„Promiňte, Georgi, představuji vám mého přítele, kapitána

Stonea.“

Údiv na Penfordově chladnokrevné tváři prozradilo jen nebývalé

živé pokrčení obočí, což bylo k vidění opravdu jen málokdy.

„Těší mě,“ prohlásil chladně. „A nezlobte se, že jsem vás

nepoznal v tom hábitu.“

„To nic,“ řekl Mark, „to je teď náš nový vzor uniformy,

jednoduchý, praktický a levný.“

„Mohu se ještě na něco zeptat?“ ozval se znovu Penford. „Jste

zajatec, nebo osvoboditel?“

„Bé je správně.“

Mark se mentálně spojil s Rayem:

„Zavolej Neptun, ať přistane na místě jejich lodě. A nezapomínej,

že opatrnosti nikdy nezbývá. Pak projdi všechny domy, seber

všechny papíry a rozmísti zápalné granáty. Nesmí po nás zůstat

žádná stopa. Pro domorodce to bude jen zlý sen, který rychle

zapomenou. A nezapomeň na modul v lese.“

87

20

Když zanedlouho nastupovali do podpalubí Neptuna, všichni zajatci

si oddechli a začala se jim vracet dobrá nálada. Pouze Ho-Huang

nedal pokoj a trval na tom, že chce vidět Smithovo tělo, než je Ray

odklidí do jednoho domu a vyhodí do vzduchu.

Mark musel stále ještě vyděšené Nancy při vstupu do lodě

pomáhat, a dokonce jí pomohl zapnout kombinézu.

Když byli všichni v salónu, Mark jim řekl:

„Slečna Grantová a slečna Swensonová vám ukáží kabiny.

Poprosím vás, abyste zůstali vleže a připoutaní až do vstupu do

subprostoru, protože start bude velmi ostrý.“

„Nač tolik spěchat?“ zeptal se Ho-Huang.

„Nevíme, jestli pirátů není víc. Zničení jejich lodi a radiové

stanice by je mohlo vylekat. Nemám nejmenší chuť narazit cestou na

nějakou pirátskou loď. Myslím, že jste si za poslední dny užili

dobrodružství až dost.“

Goldman živě pokýval hlavou na znamení souhlasu.

„Kapitán má pravdu. V bezpečí se budu cítit až u mě doma.“

Všichni se pak vydali s Elsou do kabin.

„Rayi, můžeš startovat. Směr Země. Já si mezitím odskočím do

koupelny smýt ze sebe ten tvůj postřik. Nechci, aby celá loď čpěla,

jako kdyby se tudy prohnala smečka zmoklých vlků.“

Když se Mark vrátil, měl už na sobě kombinézu a voněl

kolínskou. S úlevným povzdechem se posadil do křesla druhého

pilota.

„Vstup do subprostoru za sedmnáct minut,“ oznámil Ray a dodal:

„Také se půjdu umýt. Prověř zatím všechny údaje.“

Jakmile pominul pocit nevolnosti z průchodu do subprostoru,

Mark zapojil videofon a spojil se s ústředím SDPP.

„Dejte mi generála Khova. Hlášení stupně Al,“ oznámil

pěstěnému blonďákovi na obrazovce, který pokrčil rameny.

„To jste si nezjistil, že jsou v New Yorku dvě ráno? Generál už tu

není.“

„Trvám na stupni A 1. Musím to říkat dvakrát?“ řekl popuzeně

Mark.

88

„Dobrá, jak chcete. Spojím vás k němu domů, ale jestli vás za to

vyrazí ze Služby, tak si ke mně nechoďte stěžovat.“

Obraz z monitoru na chvíli zmizel, pak se objevila Khovova tvář,

na které byly znatelné kapky potu. Byl do půl těla nahý.

„Proboha, Stone, kam jste se poděl?“ zvolal generál, když Marka

poznal.

Najednou se v záběru objevila jeho žena. Zjevně na sobě nic

neměla.

„Kapitáne, už jsme vás považovali za mrtvého! Naštěstí vidím, že

jste živ a zdráv. Nikdy vám nezapomenu, že jste se o mého muže

postaral při misi na Wilk. Už ho nepodezřívám,“ řekla jeho žena.

Khov trochu zčervenal, ušklíbl se a řekl: „Dojdi mi raději pro

skleničku whisky. A vy, Stone, povídejte.“

„Věřte mi, generále, že bych vás při manželských povinnostech

neobtěžoval jenom proto, abych vám řekl, jak se mám a že se vracím

na Zem. Měl byste vědět asi jako první, že slečna Grantová je na mé

lodi živá, i když trochu unavená.“

Mark nenechal generála vydechnout a pokračoval: „Ačkoli je to v

rozporu s předpisy, poskytl jsem zde útočiště pěti osobám.“

„Kdo je to?“ zeptal se generál.

„Slečna Swensonová a její čtyři přátelé. Našel jsem je na jedné

primitivní planetě, takže mohou být považováni za vesmírné

ztroskotance. Služba mi to může naúčtovat, myslím, že to rádi

zaplatí.“

„Jděte k čertu s předpisy! Chci vědět, co se stalo!“

Naráz do sebe hodil whisky, kterou mu žena mezitím podala.

„Chci vědět, jak se to všechno stalo.“

Mark mu v krátkosti shrnul všechno, co se přihodilo od jeho

příletu na Arminu.

„Takže teď jsme všichni na Neptunu a za čtyři dny dorazíme na

Zemi.“

„No to je teda něco!“ hvízdl Khov. „Řekněte Rayovi, ať mi

rychle pošle předběžnou zprávu. S radostí hned teď probudím

Neumana, ať to řekne prezidentovi.“

S pobaveným úsměvem pak dodal:

„Když si pomyslím, že chudák stále ještě hledá v počítači nějaké

89

piráty.“

Generálovu tvář vystřídal na obrazovce obličej operátora.

„To je poprvé, co se generál nerozčiluje, když ho někdo probudí

v noci. Musíte nám prozradit, jak to děláte.“

„To je jednoduché. Vyprávěl jsem mu jednu takovou veselou

historku. Možná to ani nevíte, ale Khov je hrozný srandista. Zkuste

to a uvidíte.“

„Můžete začít s přenosem, nahrávám,“ řekl operátor, který

pochopil, že si z něj Mark dělá legraci.

Mark odešel do salónu. Našel tam jen Elsu, nikdo jiný v salónu

nebyl. Nalila mu sklenku whisky a řekla:

„Na zdraví. Když si uvědomím, že za všechny tyhle maléry

vlastně můžeš ty…“

„Jak to,“ rozhorlil se Mark.

„Kdybys místo hraní si na Lancelota na Armině jel s mými

přáteli na výlet, tak by se nás piráti tak lehce nezmocnili,“ vysvětlila

Elsa.

„Pokud to bereš takhle, tak máš asi pravdu,“ řekl Mark.

Pohladila ho po vlasech.

„Moc se mi tvůj nový účes líbí.“

„To byl Rayův nápad. Prý abychom nevypadali podezřele,“

ospravedlňoval se Mark.

„Vždycky máš pro mě nějaké překvapení. Už jsem tě viděla

převlečeného za řeckého bojovníka, gladiátora, středověkého rytíře,

ale říkám si, jestli by ti neseděl nejlépe neandrtálec.“

Jejich rozhovor přerušil příchod ostatních. Goldman vypadal

velmi unaveně.

„Nikdy jsem nezažil takový kalup do subprostoru. Hodinu mi

trvalo, než jsem mohl vůbec vstát z postele a ještě teď mi je zle.

Pilot je začátečník, ne?“

„V mé kabině zase není koupelna,“ rozčiloval se Pen-ford.

„Navíc tu není žádný služební android,“ dodal Ho-Huang.

„Marně jsem se dovolával někoho, kdo by mi přinesl čaj.“

Gorba si přisadil:

„V mé kabině nebyl ani hlt vodky.“

Mark čelil těmto výčitkám s úsměvem na rtech.

90

„Omlouvám se, ale tady nejste na výletní lodi, ale na lodi SDPP.

Budete se muset spokojit s jedinou koupelnou, a pokud máte hlad

nebo žízeň, v téhle kabině je automat.“

„Cože? To chcete říct, že máme celou cestu jíst jídlo z nějaké

plechové krabice?“ rozčiloval se Goldman.

„Máte výbornou příležitost okusit své výrobky v praxi,“ zasmála

se Elsa.

„Jídlo je… prvotřídní, to zase ano…,“ zakoktal Goldman.

„Ale pro jiné,“ vybuchl smíchy Gorba.

„Můj bar je vám ale k plné dispozici,“ řekl Mark.

„To jste měl říct hned, kapitáne,“ rozzářil se Penford a už si

naléval sklenku. „Máte vybranou chuť, je to skotská prvotřídní

kvality. Vím, co vyrábím, ne? Až se vrátíme na zem, pošlu vám

bednu té nejlepší skotské.“

„A já dvě bedny vodky,“ nenechal se zahanbit Gorba.

Goldman stál stranou a vypadal, že mu něco dělá starosti.

„Kde je moje výletní loď?“ ozval se najednou.

„To nevím,“ odpověděl Mark. „Pokud ji piráti nezničili, měla by

ji najít některá z hlídek Galaktické policie.“

„To doufám. Jenom zařízení mě stálo přes milión dolarů.“

„Stejně patřila do starého železa,“ ozvala se útočným tónem Elsa.

„Když si pozvu přátele, tak je přece neposadím do takovéhle slupky,

které se snadno zmocní i ten poslední vesmírný pirát.“

„Drahá přítelkyně, uznejte sama, že se nedá cestovat celé čtyři

dny v bojové lodi bez vybavení,“ hájil se Goldman.

„Toho, kdo není spokojen s podmínkami na této lodi, mohu

klidně zavézt zpátky na Arminu, kam pro ně přiletí loď hodná jejich

úrovně,“ řekl už poněkud rozčileným tónem Mark.

Gorba, který do sebe mezitím stačil hodit dva kelímky vodky,

živě prohlásil:

„Kapitáne, ubezpečuji vás, že zůstanu vaším pasažérem.

Goldmanovo jídlo z automatů nemůže být přece horší než to, co nám

dávali piráti. Na svobodě člověku hned více chutná, takže bychom

mohli Goldmanovy výrobky přežít. Navíc, lepší skotská než nic.“

Goldman se urazil. Když mu nevyšel první útok, snažil se teď

zaútočit na jiné frontě:

91

„Stejně nechápu, jak vám mohlo tak dlouho trvat, než jste nás

našel. Budu si stěžovat Neumanovi. Měl pro nás poslat víc lodí, a ne

jen jednu. My nejsme jen tak někdo.“

Mark hluboce vydechl, zvedl oči vzhůru a řekl:

„Drahá Elso, byla bys tak laskavá a vysvětlila tady svému příteli

celou situaci? Musím jít pryč, jinak bych mu ji musel vysvětlit

sám… jistě tušíš jak.“

„Co si to dovolujete! Taková drzost! Nechám vás…“

„Tak dost!“ zakřičela Elsa ledovým hlasem. „Kapitán Stone není

od Galaktické policie. Je to agent SDPP a odpovídal pouze za život

slečny Grantové během výpravy na Arminu.“

Potom řekla pár slov o tom, proč se kapitán Stone rozhodl jednat

sám a riskoval za ně svůj život.

„A teď račte jako první do koupelny,“ obrátila se Elsa na

Goldmana. „Doufám, že vás sprcha trochu vzpamatuje. A taky

přemýšlejte o tom, jestli by vláda skutečně výkupné vyplatila, anebo

co by se s námi stalo, kdyby zaútočilo bojové komando. Jediný, kdo

nás mohl zachránit živé a zdravé, je kapitán Stone.“

Ve dveřích se Goldman srazil s Nancy. Vypadala odpočatě a také

se převlékla.

„Můj šatník je vám plně k dispozici, slečno Swensonová,“ řekla

Nancy.

„Děkuji, tuhle kombinézu, co mám na sobě, by už na sebe nevzal

ani horník.“

Vtom se ozval v interfonu Rayův hlas:

„Pan prezident by rád mluvil se slečnou Grantovou.“

Nancy usedla před videofon a na monitoru se objevila tvář jejího

otce.

„Tak co, holčičko, jak se máš?“ zeptal se prezident, jehož rysy

prozrazovaly, že toho za poslední dobu moc nenaspal.

„Teď už mnohem lépe. Mám překvapivé informace ohledně

grálu. Napříště se ale budu věnovat jen studiu starých textů.“

„Bude to tak asi lepší. Nikdy už takovouto expedici nepovolím.“

„Legenda má v něčem pravdu. Grálu se mohou přiblížit jen ti

nejodvážnější a nejčestnější. Kapitán Stone byl báječný. Musíme ho

někdy pozvat k nám domů.“

92

„Výborně, třeba na večeři. Myslím, že teď si musíme všichni

odpočinout.“

„Ráda bych ještě poslala vzkaz generálu Khovovi. Řekni mu, že

se omlouvám a že pravdu měl on. Vybírá si skutečně ty nejlepší

agenty.“

Prezident souhlasně přikývl.

„Kapitáne Stone, ještě jednou vám blahopřeji k úspěšné misi… a

děkuji.“

„Mohu vás o něco požádat, pane prezidente?“ zeptal se Mark

váhavým hlasem.

„Samozřejmě.“

„Možná budu mít po návratu na Zem nějaké problémy s

ministerstvem spravedlnosti. Mohli by můj zásah na primitivní

planetě považovat za neoprávněný, protože jsem neměl žádný

rozkaz od policie.“

„O to se nestarejte,“ zasmál se prezident.

„Je tu ale ještě něco. Protože jsem nevěděl, kolik pirátů přesně je,

musel jsem nařídit svému androidovi, aby jednal způsobem…

řekněme… poněkud tvrdým.“

„To je přece samozřejmé.“

„Některý mazaný právník by mohl říci, že piráti jsou pouze

ubohými oběťmi represivní společnosti a že by se ihned vzdali,

kdyby se jim vysvětlilo, že nejednají správně. Já jsem ale neměl čas

něco vysvětlovat.“

I přes zjevnou únavu vybuchl prezident smíchy.

„Vzpomínáte si na náš rozhovor před vaším odletem? Řekl jsem

vám, že máte bílou kartu k jakémukoli jednání, které uznáte za

vhodné. Kdyby se vás někdo na něco ptal, řekněte mu, že jste jednal

podle mých rozkazů. Kdyby se něco někomu nelíbilo, pošlete ho za

mnou, já mu to už nějak vysvětlím.“

Prezident lišácky mrkl okem a dodal:

„Tíhu případných námitek unesu, nebojte se. Navíc stojí na mé

straně Khov, Neuman a devadesát procent obyvatelstva. Piráti se u

občanů Zemské unie velkým sympatiím netěší. Pro většinu to jsou

banditi, kteří si přisvojují práci a peníze druhých. Spěte klidně. Díky

vašim dokumentům se nám snad podaří pochytat všechny

93

spolupachatele. Ozvěte se nám po průchodu ze subprostoru. Bude na

vás čekat eskorta Galaktické policie, která s vámi poletí až do New

Yorku.“

Nancy s Markem vešli do salónu zrovna v okamžiku, kdy

Goldman otevíral dveře koupelny.

„Chci ihned spojit se svou kanceláří. Únos vyvolal určitě paniku

na burze a mé akcie asi klesly. Možná jsem přišel o velké peníze,“

řekl Goldman.

Penford, Ho-Huang a Gorba se k němu hned přidali.

„Videofon je vám k dispozici. Zajděte si za Rayem.“

Zatímco se všichni tři vrhli ke dveřím a předháněli se, kdo bude v

pilotní kabině dřív, Nancy řekla Markovi:

„Půjdu si lehnout. Myslím, že budu spát nejméně dvacet hodin.“

Elsa podala Markovi skleničku.

„Vezmi si, myslím, že to potřebuješ.“

„Děkuji. A ty nechceš zavolat svým obchodním agentům?“

Elsa se zasmála.

„Mají už několik hodin zpoždění. Domluvila jsem se s Rayem a

zavolala příkazy ke koupi akcií hned, jak jsme nastoupili na loď. To

víš, musím si tento výlet nějak nechat proplatit.“

Mark pozvedl skleničku.

„Na nejpůvabnější obchodnici, co znám.“

Pak Mark zvážněl a řekl:

„Jak se ti podařilo je všechny ubytovat? Jedna kabina musí přece

scházet.“

„Neschází. Z praktických i jiných důvodů jsem se nastěhovala k

tobě.“

Elsa vstala, vzala Marka za ruku a toužebně na něj pohlédla.

„Můj pravěký válečník si určitě chce odpočinout.“

94

JEAN-PIERRE GAREN

HONBA ZA GRÁLEM

Mark Stone 22

Z francouzského originálu La quête du Graal,

vydaného nakladatelstvím Éditions Fleuve Noir,

Paris 1988, přeložil Petr Nebeský.

Obálku navrhl Karel Kárász.

Kresba na obálce Petr Bauer.

Vydal jako svou třítisící osmistou sedmnáctou

publikaci Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství,

spol. s r. o., Praha 5, Ježovská 121/3, roku 1996.

Odpovědný redaktor Jaroslav Formáček.

Vytiskl Elsnerdruck, Berlín, Lützowstrasse 107-112.

Vydání první.

13/34

Doporučená cena 57,05 + 2,85 DPH = 59,90 Kč

M A R K

STONE

Jean-Pierre Garen

HONBA ZA GRÁLEM

Grál… Bájná nádoba obsahující Kristovu krev.

Pověsti o dobývání grálu inspirovaly pozemskou

literaturu, mnoho pozemských rytířů se vydalo

ten tajuplný předmět hledat. Proč se však stejná

legenda objevuje na vzdálené planetě Armina? Mark

Stone a jeho osobní android Ray doprovázejí misi,

která má záhadu rozluštit…

13/34

Doporučená cena 57,05 + 2,85 DPH = 59,90 Kč

ISBN 80-237-2847-4

Document Outline

ÚVOD

1

2

3

4

5

6

7

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20