JEAN-PIERRE GAREN

M A R K

STONE

PÁNI

KRÁLE ZILA

PŘELOŽILA ERIKA RUMPLOVÁ

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

© 1995, Éditions Fleuve Noir, Paris

Translation © Erika Rumplová, 1996

ISBN 80-237-3434-2

ÚVOD

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století

pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však

postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi

vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s

pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a

žebrali o techniku, kterou nedokázali pochopit. V případě jedné

planety to došlo tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo

se zachránit pouze několik párů, které pak byly umístěny do přírodní

rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď

Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou

humanoidními bytostmi, měla rozkaz ji pouze zaznamenat, ale

žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud

podrobně neprověřila úroveň její civilizace. Jestliže planeta byla na

určité technické úrovni, navázalo s ní Ministerstvo galaktických

vztahů diplomatické styky. V opačném případě se případ svěřoval

Službě pro dohled nad primitivními planetami, která měla za úkol

vypracovat a dvakrát za sto let předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů

jsou nedostatečná, vysílaly se přímo na místo posádky složené z

agenta činné služby a z androida, kteří se nenápadně vmísili mezi

domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

4

1

Loď se konečně vynořila ze subprostoru a Mark Stone se zvolna

probíral z bezvědomí. Byl to statný hnědovlasý šestatřicátník,

osmahlý slunci snad desítky planet a pyšnící se svalnatou, atletickou

postavou.

Narovnal se a sáhl po kelímku, který mu podával jeho android

Ray. Podobal se Markovi, byl jen o něco rozložitější. Tito roboti

vytvoření k obrazu člověka byli pravým zázrakem realismu. Vše na

nich bylo propracováno do sebemenšího detailu. Od tekutiny, která

vycházela z miniaturních pórů a předstírala pot, až po teleskopické

chlupy simulující vousy. Snad jen velice bystrý pozorovatel by

zaznamenal poněkud ztuhlé rysy. Takoví androidi mohli na akce

doprovázet agenty Služby pro dohled nad primitivními planetami a

domorodce na sebe nijak neupozornili.

„Napij se,“ vybídl Marka Ray. „Povzbudí tě to.“

„Dík. Dráha byla v pořádku?“

„Na počítači nabíhají první data, ale už teď je zřejmé, že jsme se

vynořili v soustavě LA 94-71-57. Dokumentaci bohužel žádnou

nemáme, protože se jedná o dosud neprozkoumaný sektor.“ Na

chvíli se odmlčel. „Z takových cest mám vždycky hrůzu. Bojím se o

tebe.“

Marka přítelovo přiznání nijak nepřekvapilo. Inženýři sice tvrdí,

že androidi nejsou nic jiného než stroje reagující pouze v rámci

programů, ale Mark dobře věděl, že tomu tak není. Za léta společné

služby se mezi ním a Rayem vytvořila podivná pouta, odporující

veškeré logice. Když android cítil, že Mark je v nebezpečí, začal

jednat naprosto samostatně, což mohlo být velice nebezpečné. Snad

proto, že patřil mezi ty vzácné modely s telepatickým příjmem a

vysíláním? Jeho série se velice brzy přestala vyrábět, protože jen

málokterý člověk ji dokázal využít.

Mark měl pro telepatii přirozené nadání. Navíc mu tuto

schopnost značně rozšířila rostlina nadaná inteligencí, se kterou se

spřátelil při misi na jedné vzdálené planetě. Mark a Ray tedy mohli

5

komunikovat na značné vzdálenosti.

Mark se podíval na obrazovku, kde se ukázal červený bod.

„Slunce třídy G, podobné slunci, kolem něhož obíhá Terra I,“

hlásil počítač.

„Velice jednoduchá soustava,“ ozval se po chvíli Ray. „Sestává

pouze ze tří planet. Ta nejmenší je nejblíž Slunci. Je to hotová pec,

teplota tam kolísá mezi čtyřmi sty a pěti sty stupni. Ta

nejvzdálenější je naopak ohromná mraznička, skládající se z vodíku

a tuhého metanu. Pouze třetí se podobá Zemi.“

„Namiř na ni detektory.“

„Už se stalo a každou chvíli by tu měly být výsledky.“

* * *

Všechno začalo před třemi dny. Mark si hověl ve svém luxusním

newyorském apartmá v relaxačním křesle, které se automaticky

přizpůsobovalo tvarům těla. Díval se na nějaký pořad a nutno říct, že

ho příliš nezajímal. Z poslední mise se vrátil před deseti dny a už se

začínal nudit, i když strávil báječný týden se svou přítelkyní Elsou

na osamělém ostrůvku v Pacifiku. Elsa Swensonová, půvabná

hnědovláska s okouzlujícíma zelenýma očima, měla jednu zvláštní

vlastnost: patřila mezi nejbohatší ženy Galaxie. Vládla ohromnému

průmyslovému impériu a z Pacifiku se musela vrátit kvůli

zasedáním správních rad.

Ray se jako obvykle staral o domácnost a všemožně pečoval o

přítelovo pohodlí. Náhle se zastavil. Mark si toho zprvu nevšímal, i

když jeho chování nebylo zrovna normální. Když mu androidovo

znehybnění připadalo už příliš dlouhé, zeptal se ho, co se děje, ale

Ray ho zarazil velitelským gestem. Uběhlo několik minut a Mark

byl stále zvědavější. Konečně Ray znovu obživl.

„To je divné,“ zabručel. „Dostal jsem zprávu. Byla nasměrována

na moji psychickou frekvenci, ale je velice slabá.“

„Od koho?“

„Řekl bych, že od A2, je to jeden z robotů tvých přátel Tora a

Raxy. Vzpomínáš si na ně ještě?“

Jak by Mark mohl zapomenout na poslední potomky národa

6

Kralů, kteří mu zachránili život na Terranii XXII a na Lesbanu? Na

této planetě se Tor seznámil s Raxou a od té doby žili spolu.

Cestovali Galaxií na palubě vskutku podivuhodné lodi, neboť

kralská technika byla pokročilejší než pozemská a značně se od ní

lišila.

„Co chce?“

„Stěží jsem mu rozuměl, protože byl naprosto zoufalý. Podle něj

Tor, Raxa a AI vyrazili na průzkum nějaké neznámé planety.

Všechno probíhalo normálně, A1 byl v psychickém spojení s Pso,

což je obrovský elektronický mozek, který řídí loď. Najednou A2

zachytil volání mozku: ‚Silná mentální vlna… musíme

uposlechnout…‘ Následovalo naprosté ticho. A2 nemá už dvacet

čtyři hodiny žádný kontakt ani s A1, ani s Pso. Takže zůstal v lodi

bez pilota a nemůže své pány hledat. Už se pomalu vzdával, ale

potom si prošel paměť a vzpomněl si na nás. A tak mě kontaktoval.“

Mark chvíli mlčel. „Jestli dobře rozumím, tak se naši přátelé

ztratili na nějaké neznámé planetě a A2 nás žádá o pomoc.“

„Takhle jsem si jeho zprávu vyložil.“

„Dal ti souřadnice?“

„Odpovídá to naší LA 94-71-57. Tedy aspoň si to myslí. Není to

žádný specialista na interstelární navigaci a doufám, že při konverzi

neudělal chybu.“

„Nezbývá nám nic jiného než se s jeho údaji spokojit.“

Mark vstal, protáhl se a zabručel: „Merkur je připraven?“

„Všechno v pořádku. Však mě znáš. Nerad se dám překvapit.

Starám se o zásoby vždycky hned po návratu.“

„Co bys v tom případě řekl menšímu výletu? Mám ještě dvacet

dní dovolené a Elsa bude stejně pryč.“

Android si velice lidsky povzdechl. „Nic jiného tě ani napadnout

nemohlo. Měj aspoň deset minut strpení, ještě si něco připravím.“

* * *

„Hmota planety je 0,93 Země,“ hlásil počítač.

„To jen zvýší mé atletické výkony,“ usmál se Mark.

„Pochybuju, že budeš možnost zúčastnit se nějaké olympiády,“

7

poznamenal Ray.

„Atmosféra: dusík 0,77, kyslík 0,21, kysličník uhličitý 0,15,

stopový argon, krypton, helium, vodík,“ pokračoval počítač.

Obrazovku zaplnila modrozelená koule.

„Oceány pokrývají 75 procent povrchu. Pevnina sestává z

množství ostrovů, některé značně veliké. Póly pokryty ledem.“

Počítač se na chvíli odmlčel. „Oběh kolem slunce za 377 dnů.

Kolem vlastní osy za 22 hodin 12 minut. Nepříliš velké rozdíly mezi

ročními obdobími.“

Merkur se rychle blížil k planetě.

„Jdi na nízkou oběžnou dráhu, ať si to pořádně prohlédneme. A

nezapomeň zapnout automatickou obranu, ať nás nezaregistrují

nějací zvědavci.“

Ray začal brzdit a za deset minut hlásil, že jsou na rovníkové

oběžné dráze a obranné systémy že fungují normálně.

„Jestli Tor vletěl do této soustavy, pak by tady měla být ještě jeho

loď.“

„Přesně tak. Ale dobře víš, že má perfektní maskování. Naše

přístroje ji nenajdou.“

„Zkusíme tedy navázat spojení s A2. Ten zůstal na palubě.“

Mark se koncentroval, jak ho to naučila ona inteligentní rostlina.

Za pouhých deset vteřin mu do neuronů vnikla cizí myšlenka. Vlna

byla čistá a jasná.

„Kapitáne Stone, rád vás slyším. O svých pánech pořád nemám

žádnou zprávu. Ještě že jste přiletěli, aspoň se mi trochu zklidní

obvody. Vím, že zachráníte Tora a jeho ženu. Jsou na této planetě.“

„Důvěra je krásná věc, ale najít dvě osoby na tak veliké planetě

připomíná hledání jehly v kupce sena.“

A2 Markova odpověď zřejmě překvapila. „Stačí jen silný

elektromagnet!“

„Perfektní logika,“ zasmál se Mark. „Je to jen takový starý

pozemský obrat. Potřebuju informace. Víš, kde se vylodili?“

„Tohle s Torem a s AI vyřizoval Pso. Já se starám především o

Raxu.“

„Ale určitě jsi je poslouchal.“

Robot několik vteřin váhal, potom nesmírnou rychlostí spustil

8

paměťové záznamy.

„Mluvili o nějakém velkém ostrově na rovníku. Na jeho

východní straně se prý vyvinula civilizace.“

Ray okamžitě zaměřil detektory Merkuru na označenou oblast.

„Na rovníku je pouze jediný ostrov. Má téměř kruhový tvar o

průměru asi tisíc kilometrů. Na východě vidím cosi jako vesnice.“

„Tím je vymezena oblast našeho pátrání, ale i tak je ještě dost

veliká. Nic přesnějšího neřekli?“

„Tor mluvil o nějaké přímořské oblasti. Všiml si tam něčeho, co

připomínalo kosmickou loď.“

„Vidíš něco, Rayi?“

„Na takové detaily jsme příliš vysoko.“

„A co infradetektory?“

„Na nich není nic, jen drobné body, což budou patrně domácí

ohně. Ale je to stejně jedno, zastavený generátor neobjevím.“

„A jakou civilizaci Tor očekával?“ pokračoval Mark ve výslechu

nešťastného A2.

„Primitivní.“

„Ale dál! Doba kamenná? Bronzová?“

„To nevím, Marku, je mi moc líto.“

„Co si brali s Raxou na sebe?“ zkusil to Mark po chvíli.

Tentokrát robot odpověděl skoro okamžitě. „Viděl jsem je před

odchodem. Jasně si to pamatuju. Tor měl krátké kalhoty z umělé

kůže, tak do půli stehen, sandály a lněnou halenu. Raxa si vzala

prostou bílou řízu bez rukávů.“

„Už jsem to zaznamenal,“ ozval se Ray.

„A jaké zbraně?“

„Tor měl dýku a meč. Ale nevím, jestli imitovaly železo, nebo

bronz.“

Debata pokračovala podobným stylem ještě několik minut, ale

A2 jim toho ke své lítosti už mnoho neprozradil. Kdyby měl oči,

určitě by přeléval hořké slzy.

„Děkujeme, A2. Uděláme vše, co je v lidských silách, abychom

Tora zachránili.“

„O tom nepochybuji. Takže si moje neurony můžou dát konečně

pohov. Když to půjde, informujte mě.“ Po krátkém zaváhání ještě

9

dodal: „A dávejte si pozor! Pso se zmínil o nějaké velice silné

mentální vlně.“

Mark si vzdychl a obrátil se k Rayovi. „Budeme muset

prozkoumat pořádný kus území. Říkám si, jestli bych neměl požádat

generála Khova o delší neplacenou dovolenou.“

„Dáme mu vědět po prvním průzkumu. Nějaký čas budu

potřebovat na přípravu oblečení a taky musíme mít podrobný

kartografický snímek oblasti. Na pár hodin si lehni. Udělá ti to

dobře, budeš potřebovat všechny své síly.“

„Máš pravdu jako vždycky. Až budeš hotový, tak mě vzbuď.“

2

Mark vešel do pilotní kabiny. Byl odpočatý a v žaludku ho hřála

důkladná snídaně. Ray se na něj spokojeně zahleděl.

„Vypadáš docela ve formě. Tady máš zvětšeniny té oblasti.

Ostrov předěluje horské pásmo, které se táhne severojižním směrem.

Kousek nad rovníkem pramení v horách řeka, která teče na východ a

vlévá se do oceánu. Poblíž ústí je město. Skládá se z několika set

domů a z jedné větší stavby. Nepoznal jsem, jestli je to chrám, nebo

hrad.“ Ray ukázal prstem na jih od města. „Ale tohle je

nejzajímavější. Mohla by to být skutečně kosmická loď, ale taky

nemusela.“

„Jsou poblíž ještě nějaké vesnice?“

„Tak deset, ale jsou malé a v okruhu sta kilometrů.“

„Tohle nám tedy náš úkol nijak neusnadní,“ vzdychl si Mark.

„Tor mohl přistát prakticky kdekoli.“

„Ale jestli si všiml té kosmické lodi či co to je, což je

pravděpodobné, pak by se vydal do toho města. Nezačneme tam,

abychom ušetřili čas?“

„Nepovažoval bych to zrovna za nejrozumnější, protože o městě

a jeho obyvatelích vůbec nic nevíme. Najdi nějakou osadu tak do

třiceti kilometrů od města. Však víš, že nemiluju delší pochody.“

„Tahle by byla přesně ono,“ ukázal Ray. „Je na okraji lesa, kde

přistaneme. Musíme si však pospíšit, protože za tři hodiny se v té

10

oblasti rozední. Jinak bychom museli čekat zas až do zítřka.

Služební řády přece vyžadují maximální diskrétnost.“

„Děkuju za upozornění, znám je zpaměti. Takže neztrácejme

čas!“

Zamířili do přechodové komory, kde se Mark svlékl donaha a

Ray ho postříkal jakousi páchnoucí tekutinou.

„To je hnus!“

„Lituji, Marku, ale znáš primitivní civilizace. Vodoléčba není

zrovna jejich koníčkem a vůně tvé kolínské by jim mohla být

podezřelá. Tahle směs má navíc repelentní účinky a ty budeš

vypadat opálenější. Na člověka žijícího u rovníku jsi poněkud

bledý.“

Potom mu podal krátké kalhoty z materiálu připomínajícího kůži

a pár opánků s tkanicemi až do půli lýtek.

„Zhotovil jsem je podle údajů A2. Doufám, že jsou ještě v módě.

A teď si seber zbraně.“

Mark si vzal široký opasek, na němž visel krátký meč a důkladná

dýka. Neubránil se úsměvu. Zbraně byly sice velice primitivní, ale

opasek patřil mezi zázraky pozemské techniky. Vytvářel kolem těla

silové pole, které je chránilo před střelami, a dokonce i před

laserovými paprsky. K jeho porušení byla třeba energie vyšší, než

jakou vyvíjel miniaturní atomový generátor ukrytý v přezce. Mark

však měl ve zvyku nastavovat ho na minimum, aby příliš nemátl

domorodce. A protože silové pole bylo pružné, cítil i bolest z ran.

Ty nejprimitivnější zbraně jako kyje a sekery se tak stávaly těmi

nejnebezpečnějšími. Když se vrátil z akce, modřiny a podlitiny už

ani nepočítal.

Ray se oděl podobně a zavrčel: „Výzbroj je poněkud lehká, ale

doplníme si ji až později na místě.“

„S tebou mi žádné zvláštní nebezpečí stejně nehrozí,“ podotkl

Mark.

Ray jednak disponoval přímo nadlidskou silou, jednak mohl z

pravého ukazováku vystřelovat laserový paprsek a v levém předloktí

se mu skrýval dezintegrátor.

„Máš krátkou paměť,“ opáčil android. „Tos už zapomněl, s

kolika nepřáteli ses těmito zbraněmi utkal?“

11

„Dost řečí, jsem připraven.“

Nastoupili do výsadkového modulu. Byl to válec, jehož horní

část sestávala z průhledného plastexu. Ray si sedl vedle Marka k

řízení.

„Připraven k odpálení!“

Vnitřní dveře komory se zavřely a hned nato se otevřely vnější.

Modul vsálo vzduchoprázdno v myriádě krystalků zmrzlého

vzduchu.

Mířili přímo k planetě a Markovi stoupal žaludek až do krku.

„Automatická obrana?“ zasípal.

„Je zapnutá už patnáct vteřin. Je mi líto, že je ti tak nanic, ale

nechci zůstat na oběžné dráze příliš dlouho. Co když ta loď má

radar?“

Mark jen potřásl hlavou. Pocit nevolnosti zakrátko pominul a on

se mohl opět zajímat o vnější svět. Modul se řítil do naprosté tmy,

ale Marka to nijak nezneklidňovalo, protože řídil Ray.

„Zatím běží všechno podle plánu,“ ozval se android. „Rozední se

až za hodinu. I kdyby se poblíž místa přistání potuloval nějaký

nespavec, neuvidí nás. Přistaneme na téhle mýtině.“

„Milost,“ zasténal Mark, „jsem jen pouhý smrtelník, který v noci

nevidí.“

„Nikdo nemůže být dokonalý,“ zažertoval Ray.

Modul lehce dosedl. Mark už otvíral dveře, ale Ray ho zadržel.

„Počkej, až skončí analýza. Tak je to v řádech.“

„Teď ale nejsme na nějaké oficiální misi a ti technokrati nám

nemůžou nic vytýkat.“

„To ještě není důvod k neopatrnosti. Co když jsme se náhodou

dostali do nějaké zamořené oblasti?“

„Kapituluju před tvou moudrostí.“

„Taková slova rád slyším. Ale jak vidím, testy jsou v pořádku,

takže můžeme ven.“

Mark se na chvíli zastavil a zhluboka se nadechl vzduchu

provoněného lesem. Po několika dnech ve sterilní regenerované

atmosféře Merkuru to byl příjemný pocit. Modul tiše zasyčel a

vznesl se. Podle programu se automaticky vracel na loď. Marka

trochu bodlo u srdce. Vždy ho dojímalo, když odlétala jediná věc,

12

spojující je s civilizací. Kdyby se jeho lodi cokoli stalo, byl by

navěky odsouzen zůstat na této planetě. Potřásl hlavou, aby zahnal

chvilkovou tíseň.

„Trošku strpení,“ řekl Ray. „Za chvíli se už rozední. Nemá

smysl, aby sis zvrtnul kotník o nějaký kořen. Já si zatím ještě něco

připravím.“

A skutečně – za necelou čtvrthodinu se stíny noci začínaly

vytrácet a kolem nich se ukázaly obrovské stromy. Některé

připomínaly eukalypty, jiné spíš sekvoje. Po kmenech se vinula

spleť lián. Les byl jinak prorostlý většinou trnitými houštinami.

Se svítáním se probouzel i život. Les se rozezvučel výkřiky,

skřeky, bzukotem.

„Osada je asi deset kilometrů tímto směrem. Blíž jsem přistát

nemohl, nenašel jsem vhodné místo.“

„Takže vzhůru na ranní procházku,“ poznamenal Mark.

„Půjdu napřed a budu ti razit cestu. Aspoň se přesvědčím, že nás

nic nepřekvapí. Místní faunu ani flóru vůbec neznáme. Seřiď si pole,

ty keře mají zatraceně dlouhé trny.“

Android mu podal dvoumetrový oštěp. „Jako doplněk k výzbroji.

Boj nablízko s holí ti přece docela jde.“

Šli dobrou hodinu. Cestou na nic nenarazili, ale husté keře je

nutily k četným obchůzkám. Jak slunce stoupalo po obloze, stoupala

i teplota a Markovi stékal po čele pot. Rozhodl se pro krátkou

přestávku.

„Když už se do té osady pozveme, bude lepší, když si poneseme

vlastní zásoby. Nahoď antigravy a mrkni se po něčem poživatelném.

Zdálo se mi, že vidím cosi jako prasata.“

Netrvalo ani deset minut a Ray byl nazpátek. Na plecích vlekl

černého divočáka.

„Doufejme, že to naši hostitelé ocení. Podle prvních analýz se

zdá, že je poživatelný a naprosto v pořádku.“ Následovala další

hodina pochodu v dusnu. Křoviny však prořídly, takže postupovali

mnohem rychleji. Ray, který šel napřed, zpomalil.

„Biologické detektory mi hlásí něčí přítomnost asi sto metrů

nalevo před námi.“

Pozemšťané teď postupovali pomaleji. Android se náhle zastavil.

13

Dvacet kroků před nimi na loučce dva mladí lidé hráli tu nejstarší

hru na světě. Tutéž hru, která vyhnala Adama a Evu z ráje.

Mark se zarazil. „Nerad bych na ně civěl jako nějaký…“

„Jenže tahle roztomilá podívaná nemusí dlouho trvat,“

poznamenal Ray a ukázal na strom vedle dvojice.

Na spodní větvi seděla šelma připomínající pantera, ale byla

žlutočerně pruhovaná. Zvedla se a pomalu se plížila k mladému

párku. Bylo nad slunce jasnější, že si mileneckou dvojici už zařadila

do jídelníčku.

Mark neváhal a vrhl se s křikem dopředu. Milenci ztuhli

překvapením a Mark mrštil oštěpem po šelmě, která se už chystala

ke skoku. Zasáhl ji naštěstí do boku a zvíře pronikavě zařvalo. Rána

však nebyla hluboká natolik, aby šelmu zastavila. Rozevřela tlamu

připravena k útoku.

Do věci se teď vložil Ray. Rozmáchl se oštěpem a vzápětí už

ostří zajelo do tlamy a zasáhlo krční obratle. Šelma se okamžitě

zhroutila k zemi.

Mladí lidé se postavili celí ochromení hrůzou. Dívka byla jako

proutek, měla pěkná oblá ňadra a dlouhé štíhlé nohy. Mladík byl

rovněž štíhlý a pružný, ale vypadal mladší. Střídavě se dívali na

příchozí a na šelmu.

První se vzpamatovala mladá žena a vychrlila na Marka řadu

zvuků, kterým pochopitelně nerozuměl. Když viděla, že ti dva

nereagují, sebrala suknici, kterou v milostném zápasu pohodila

opodál. Mládenec se rovněž oblékl. Také se obou lovců na cosi

zeptal a udivilo ho, když nedostal odpověď.

Mark se zatvářil přísně. Vytáhl dýku, podal ji dívce a velitelsky

ukázal na šelmu. Hned se dovtípila a začala ji stahovat. Její milý

ještě chvíli váhal, potom sebral z mechu dlouhý nůž a pomáhal jí.

Dívka byla jako všechny ženy zvědavá a ustavičně cosi povídala.

„Snaž se, aby mluvila dál,“ nabádal Marka telepaticky Ray.

„Univerzální tlumočník už začíná registrovat první data.“

Domorodci rozřízli kůži na břiše po celé délce a odřezávali ji od

masa. Mark ukazoval střídavě na androida a na sebe a artikuloval:

„Ray… Mark… Ray… Mark.“

Dívka se stydlivě usmála. Očividně byla ráda, že jejich zachránci

14

nejsou němí. Ukázala na mladíka a na sebe a řekla: „U’Kun…

Maka.“

Potom se dala do dlouhého vysvětlování.

„Skvělé,“ ozval se Ray, „začínám rozumět. Její táta je prý

náčelník osady. Má ráda U’Kuna, ale otec mu ji nechce dát, dokud

nedostane dar hodný náčelníka.“

„Jestli tomu dobře rozumím, tak si právě vybírali zálohu na

otcovský souhlas.“

„S nejvyšší pravděpodobností. Ale teď se uvolni. Zavedu ti do

neuronů slovník, který jsem zatím zachytil.“

Mark zavřel oči a za deset vteřin je opět otevřel.

„To je všechno? S tímhle mě rozhodně nikdo nebude považovat

za nebezpečného intelektuála.“

„Je to jenom začátek. A čím je válečník silnější, tím je taky

mlčenlivější.“

Mladí lidé stáhli šelmu. Kůži si pěkně rozložili a seškrábali z ní

kusy žlutého tuku.

U’Kun vstal a špičkou nože odlomil kus kůry z mohutného

stromu, který se klenul pár metrů od nich. Kůrou prudce třel kůži.

Byl to jakýsi primitivní způsob, jak kůži vydělat, jaký už Mark viděl

na mnoha planetách. Mladík se několikrát na pozemšťany podíval a

teprve potom se je odvážil oslovit.

„Odkud jste? Ze které vesnice?“

Mark opsal rukou kruh. „Zdaleka, z velké dálky, od západu.“

Patrně neměl zas tak špatnou výslovnost, protože mladík a dívka

mu rozuměli.

„Chceme vidět vašeho náčelníka,“ pokračoval Mark. „Doveďte

nás k němu.“

Maka, která spokojeně hleděla na svou práci, zvedla hlavu.

Pečlivě stočila staženou kůži a podala ji Markovi. U’Kun se na ni

závistivě podíval a neklidně zadrmolil: „Targa je vznešené zvíře.

Bude to skvělý dar.“

Mark okamžitě pochopil, čeho se mládenec bojí. Maka se na něj

navíc dívala spíš zvědavě než nepřátelsky. Bezpochyby ji

přitahovalo vše neznámé.

Chvíli uvažoval a potom podal trofej U’Kunovi. „Dávám ti ji.

15

Řekneme, že jsme ti ho tak trošku pomáhali zabít.“

U’Kun a Maka se nějakou chvíli nezmohli na jediné slovo.

„Ty si nechceš vzít Maku?“ zeptal se s údivem U’Kun.

„Je velice krásná, ale nemůžeme se dlouho zdržet. Jsme jenom

poutníci, zatímco ty zůstáváš.“

U’Kun tomu stále ještě nemohl uvěřit, váhavě natáhl ruku a oči

upíral na Marka. Obával se, aby nešlo o nějakou krutou hru, jejíž má

být obětí.

„No tak, ber přece. Maka bude tvoje a můžete se milovat, jak se

vám zachce. Nebudete se muset schovávat a vystavovat nebezpečí.

Kdybychom nezasáhli, ten targa by vás zabil nebo aspoň těžce

zranil.“

U’Kun chňapl po kůži. Rozzářeně se podíval na Maku. Určitě by

se s ní dal ze všeho nejradši do další milostné půtky, protože kvůli

šelmě nedošel ukojení. Ale Mark ho zbavil všech nadějí.

„A teď nás rychle zaveďte do vsi. Chci být představen

náčelníkovi.“

Mladí lidé se vzali za ruce a vyrazili. Pozemšťané hned za nimi.

Mark obdivoval Mačinu ladnou postavu i zručnost, s jakou se plavně

prosmykávala mezi keři. Občas se zastavila, natrhala něco žlutých

bobulí a dala si je do kabely spletené z lián. „Ráno jsem tátovi

namluvila, že jdu na bobule,“ vysvětlovala s ironickým úsměškem.

„Ze všeho nejvíc ji však zajímalo zakázané ovoce,“ poznamenal

Ray.

Mark je poslouchal na půl ucha. Zmocňoval se ho jakýsi neklid.

Po chvíli Rayovi sdělil: „Děláme chybu. A2 přece říkal, že Tora a

jeho robota paralyzovala jakási mentální vlna. Určitě na ně

zaútočili náhle. Vypni psychický přijímač, ať nepadneme do stejné

pasti.“

„A jak se budeme dorozumívat?“

„Postačí nám rádio.“

Jako každý agent SDPP měl Mark implantovaný v hrtanu

miniaturní vysílač a v uchu přijímač. Už léta zařízení nepoužíval,

protože dával přednost telepatické konverzaci, ale přístroje byly

stále provozuschopné, jak nařizovaly služební řády.

„Není to tak praktické,“ podotkl Ray, „ale třeba máš pravdu.“

16

„Když se dostanu pod nějakou silnou kontrolu, budu aspoň

vědět, že mě dostaneš zpátky na Merkur.“

Zakrátko došli do vesnice, kterou tvořilo asi dvacet dřevěných

chatrčí pokrytých ohromnými suchými listy.

Příchod cizinců vyvolal značnou zvědavost domorodců. Maka

vběhla do jedné chýše a vyšla z ní se statným chlapíkem,

ozdobeným mohutným plnovousem. Měl plátěnou řízu staženou v

pase opaskem ze žluté kožešiny. Momentálně jí cosi velice živě

vyčítal.

Ray díky elektronickému sluchu bez potíží sledoval vzrušený

rozhovor. Telepaticky Markovi oznámil: „Myje jí hlavu za to, že

byla tak dlouho pryč a přinesla tak málo bobulí.“

Maka však naštěstí věděla, jak odvrátit otcovu pozornost: ukázala

na cizince. Náčelník se k nim blížil pomalým, důstojným krokem.

Prohlížel si je živýma tmavýma očima. Zřejmě dospěl ke kladnému

závěru, protože se pousmál.

„Marku, Rayi,“ pravila Maka, „tohle je můj otec. Náčelník Kliz.“

Pozemšťané se uklonili a Ray před náčelníka položil kance.

„Zdravíme tě,“ řekl Mark. „Prosíme tě o pohostinství na jeden

den a zde je dar.“

Kliz vážně pokýval hlavou na znamení, že dar přijímá. Dal pokyn

dvěma bojovníkům, kteří stáli za ním. Ti se hned zvířete chopili a

vyvrhli je za nadšené asistence dětí, které se už těšily na brzkou

hostinu.

„Než se najíme, pojďte se osvěžit do mého domu, cizinci.

Pohovoříme si,“ pozval je Kliz.

Než se však stačil vzdálit, ozvala se ještě Mika: „Otče, U’Kun by

ti rád něco ukázal.“

Náčelník se na mladíka zamračil, ale když U’Kun rozbalil kůži,

tvář se mu rázem rozjasnila. Vesničané zahučeli překvapením.

Zrudlý U’Kun se na pozemšťany ani nepodíval a nejistým hlasem

pravil: „Náčelníku, přináším ti tento dar…“

Kliz přejel rukou po kožešině, čímž se zároveň přesvědčil, že

kořist je čerstvá.

„To tys zabil targu?“ zeptal se pochybovačně.

„Mark a Ray mi pomohli,“ přiznal se mladík.

17

„Potom je kořist jejich i tvoje,“ pravil náčelník a zahleděl se na

Raye. Zřejmě se mu pro dceru zamlouval mnohem víc než

mládenec, kterého už několikrát přistihl, jak se potlouká kolem jeho

chýše.

Mark si všiml, jak Maka posmutněla, a rychle řekl: „Kořist patří

U’Kunovi, protože se o ni zasloužil nejvíc.“

Mladí lidé si oddechli a Kliz zabručel: „No budiž. Přijímám tvůj

dar, U’Kune. Co bude dál, to se uvidí večer. Máš skvělé přátele, važ

si jich.“

Náčelník zavedl pozemšťany do svého domu. Starší žena pouze v

suknici a s povislými a plochými prsy jim přinesla čutory z tmavého

dřeva. Byla v nich duhově zbarvená tekutina.

První ochutnal Ray a zabručel: „ Můžeš to pít. Je to jenom voda s

aromatickými bylinami. Bacily v tom nejsou, ani jed.“

Po tradičních přípitcích se jich Kliz zeptal, odkud jsou.

„Přicházejí do vaší vzdálené osady také jeho lidé? A často?“

Mark netušil, koho tím míní, a proto opatrně odpověděl: „Když

jsem odcházel, ještě u nás nikdy nebyli, ale to už je tak dlouho, moc

dlouho, tolik dnů…“

Náčelník potřásl hlavou a zatvářil se ustaraně.

„Je to víc než rok, co se u nás ukázali poprvé. Je možné, že k vám

se do vašeho odchodu ještě nedostali.“

„A co jsou zač? Můžete mi to říct, abych neudělal nějakou chybu,

kdyby se naše cesty náhodou zkřížily?“

„V Nortě, to je město na břehu oceánu, panoval král Heit. Byli

jsme mu sice povinováni poslušností, ale jeho autorita byla

teoretická a chtěl po nás jen nepatrné dávky, skoro symbolické. A

najednou bylo všechno jinak. Krále nahradil velký Zilo.“

„Jak to?“

„Prý ho podporují noví bozi, kteří jsou velice mocní. Jedna

vesnice se Zilovi vzepřela. Byla proměněna v popel a všichni její

obyvatelé zahynuli. Od té doby ho posloucháme, ať jsou jeho

požadavky sebekrutější a sebenespravedlnější.“

„A co požaduje?“

„Jeho pochopové odvádějí mladé lovce a mnohdy i ženy.“

„Kam? Do armády?“

18

„To nevíme, protože se zatím nikdo z našich dětí nevrátil a

všichni jeho vojáci jsou z Norty.“

Mark nějakou dobu mlčel, potom se znovu zeptal. „Hledám

jednoho přítele. Je to statný chlapík se světlými vlasy. S ním byla

žena, překrásná hnědovláska. Odešli jsme z naší vesnice společně,

ale minulý měsíc nás v lese překvapila bouře a jeden druhému jsme

se ztratili. Neprošli tvou vesnicí, náčelníku?“

K Markově lítosti Kliz jen zavrtěl hlavou.

„Jste první cizinci, kteří k nám zavítali po mnoha letech.“

Mark se zase ocitl v kůži agenta SDPP a pustil se s náčelníkem

do dlouhé debaty. Zdejší civilizace byla ještě primitivní, zakládala se

především na lovu a na chovu nějaké té drůbeže. Vyklučili si kus

lesa, založili si políčko a na něm pěstovali cosi, co připomínalo

kukuřici. Stvoly té rostliny měly množství dlouhých vláken a z nich

si tkali primitivní oděvy. Kůže zvířat vydělávali a vyměňovali ve

městě za bronz, který potřebovali na výrobu dýk.

Po nějaké chvíli Kliz vstal a prohlásil: „Pojďme, jídlo už bude

hotové.“

Kance narazili na dlouhý rožeň a pomalu jím otáčeli nad žárem.

Vesnice se usadila kolem ohně. V čele seděl Kliz a po jeho pravici

Mark s Rayem. Maka přinesla misky z pálené hlíny a jeden

vesničan, který se šikovně oháněl velikánským nožem, na ně

odkrojil maso.

Náčelníkova dcera nejdřív obsloužila otce a potom pozemšťany.

Ray jedl jako člověk, aby nevzbuzoval zbytečnou pozornost. V

zadní části hrdla se potrava rozkládala a získávala se z ní trocha

energie, jež se využívala v generátoru. Jedlo se dlouho. Až příliš

dlouho na Markův vkus. Maso bylo tučné, vláknité, ale chutné.

Konečně nastala noc a ze zvířete nezbývaly než ohlodané kosti, o

něž se s radostnými výkřiky praly děti.

Klizovi se brada leskla tukem, otřel si ruce o vlasy, několikrát si

hlučně říhl a potom zvedl ruce, aby všichni ztichli.

„U’Kun přinesl dar.“ Ironicky se usmál a dodal: „Protože má

velké štěstí a báječné přátele, přinesl kůži targy. Může se tedy

oženit. Maka je sice ještě mladá, ale dávám mu ji, jak si to vyžadují

naše mravy.“

19

Mladík přistoupil k Mace, která klečela u otcových nohou.

„Nuže, U’Kune, je tvoje.“

Když ji objal, pronikavě vykřikla a začal se bránit. Marka to

zprvu překvapilo, ale pak se usmál. Byl to jen rituál. Vítězný samec

se zakrátko zmocnil samice a uháněl s ní ke své chatrči. Třebaže se

Maka bránila jako šílená a řvala z plných plic, bylo jasné, že mu

pomáhá, aby byli co nejdříve sami.

Kliz se rozchechtal. „Cizinci, udělali jste dobrý skutek a umožnili

jste U’Kunovi, aby přinesl konečně dar. Celá vesnice o těch dvou

věděla a už jsem měl strach, že mě vlastní dcera zostudí a bude mít

parchanta ještě před sňatkem.“

3

Mark si zacvičil, aby si uvolnil rozbolavělé tělo, protože celou noc

strávil na holé zemi. Kliz mu nabídl pohostinství ve své chýši. Mark

pozvání obezřetně odmítl, protože dobře věděl, jak páchnou chatrče,

v nichž spává víc než deset lidí.

Náčelník se vyspal do růžova a nutil Markovi čerstvé placky.

„Vyrážíme na lov. Půjdeš s námi? Bojovníci už zaujali místa před

svítáním. Půjdeme za nimi a budeme dělat rámus. Zvěř se vyplaší a

padne do nastražených sítí.“

„Díky za pohostinství, náčelníku, ale musíme pokračovat v cestě.

Přítel nás třeba čeká v Nortě…“

Kdosi vykřikl a oba se otočili. Běžel k nim mladý lovec a divoce

mával rukama.

„Pánovi lidé… Pánovi lidé…“

Všichni vyběhli z chýší a rozutekli se do lesa. Důvod paniky se

brzy ukázal. Přicházeli čtyři muži v červených halenách do půli

lýtek, s mečem po boku a s píkou v ruce. V jejich čele šel statný

chlap ve stejné uniformě. Rázným krokem přistoupil ke Klizovi,

který ztuhl před svou chýší.

„Zdravím tě, náčelníku,“ pravil suše a ironicky. „Náš vznešený

pán tě prosí, abys mu do služby poslal dva bojovníky a… jednu

dívku.“

20

Kliz svraštil tvář a po chvíli váhavě namítl: „Už jste si jedny

odvedli minulý měsíc. Brzy nás bude málo, nebudeme moci lovit a

do vesnice přijde hlad.“

„To mě nezajímá,“ zavrčel voják. „Jsou to vládcovy příkazy a

nemyslím, že bys jim chtěl odporovat. Ale protože jsem

velkomyslný, můžeš sám určit, kdo to bude. Ale pospěš si, jinak si

vyberu já.“

Mark mrkl na Raye. „Tohle je skvělá příležitost, jak se dostat do

Norty, a navíc jim pomůžeme.“

Zatímco Kliz se už chystal odmítnout, protože nechtěl pomáhat

utlačovatelům, Mark k němu přistoupil. „Rychle, určete nás. Nám to

nevadí a vy uchráníte vesnici.“

Kliz dlouho neváhal. Naskytlo se mu šťastné řešení, kterého

sobecky využil.

„Vesnice daruje vznešenému pánovi tyto dva muže.“

Četař se zkoumavě podíval na obě oběti, jejichž postavy se mu

velice zamlouvaly. Bylo to něco jiného než obvykle. To zpravidla

odváděl jenom neduživé hlupáky, kterým se nepodařilo včas zmizet.

„Dar se přijímá.“ Natáhl ruku a sáhl po Markové meči.

„Zabavuju ti ho. Tam, kam jdeš, ho potřebovat nebudeš.“

V té chvíli vyšla na práh chaty ještě rozespalá Maka. Jakmile ji

četař spatřil, dal znamení dvěma vojákům a ti se na nešťastnici vrhli.

Její křik přivolal U’Kuna. Na okamžik se zarazil, potom se už chtěl

na žoldáky vrhnout. Kliz ho však rázně zadržel.

„Ani hnout! Vím, jak ti je, ale nezbývá nám než se podvolit.

Jestliže sáhneme na pánovy muže, vrátí se k nám ve větším počtu.

Vypálí vesnici a všechny nás pobijí.“

Obrovský četař, který si toho pochopitelně všiml, se na ně

potměšile podíval.

„Brzy na shledanou, náčelníku. Nebudeme příliš zneužívat tvého

pohostinství. Ještě se musíme stavit v jedné vesnici.“

Vykročil a zajatcům nakázal, aby ho následovali. „Jestli se

pokusíte o útěk, víte, co čeká vaše rodiny!“

Pozemšťané srovnali krok s ozbrojenci, kteří odváděli Maku.

Když míjeli U’Kuna, Mark rychle zašeptal: „Jakmile to půjde,

přivedu ti ji nazpátek. Věř mi.“

21

Mladíkovi se na okamžik rozzářily oči.

Aspoň jsem mu dal jiskřičku naděje, pomyslel si Mark. Zatím mu

ale nebylo jasné, jak své slovo dodrží.

Četař neúnavně rázoval dobré dvě hodiny v teplém slunci, které

pronikalo listovím stromů. Zastavil se ve stínu obrovského

eukalyptu, tvář měl zarudlou a zpocenou. Posadil se, opřel se zády o

kmen a natáhl si nohy. Ostatní ho rychle napodobili a ani

nezakrývali, s jakou radostí.

Uběhla čtvrthodina v naprostém tichu, jež rušily jen tajemné

zvuky pralesa. Četaři se do tváří vrátila obvyklá barva a stále častěji

se díval na Maku, která se krčila opodál. Nakonec vstal a s

podivným úsměvem k ní přistoupil. Položil jí ruku na rameno a

Maka sebou trhla.

„Pojď se mnou, děvenko, něco ti ukážu.“

Dvojice zmizela za hustými keři. Mark chtěl vstát, ale Ray ho

zadržel.

„Jsme ještě příliš blízko osady. Když do toho zasáhneš, musíme

je zabít všechny a pomsta pak stihne celou Klizovu vesnici. Maka

pochopila. Ani se nebránila.“

Za deset minut se kaprál vrátil a usedl na své místo. Prstem

ukázal na jednoho vojáka, ten vyskočil a uháněl za keř.

Postupně se vystřídali všichni. Když se vrátil poslední, tvářil se

nadmíru blaženě. Četař dal znamení k odchodu. Z křoví se

vypotácela uplakaná Maka. Pozemšťané se jí hned ujali a podpírali

ji. Vojáci to komentovali necudnými poznámkami. K polednímu

došla skupinka do osady, která se té Klizově podobala jako vejce

vejci. Četař si nejdřív poručil jídlo. Zajatcům velkomyslně přenechal

okousanou kýtu.

Tady se oběti vybíraly obtížněji. Náčelník, hubený šedovlasý

stařec, se nejdřív pokoušel s četařem smlouval, ale voják na nic

nepřistoupil. Nakonec ukázal na dva mladíky a dívku, které nemohlo

být o moc víc než šestnáct.

A šli dál, tentokrát úzkou ušlapanou stezkou, po níž postupovali

mnohem rychleji.

„Město je odtud už jen necelých deset kilometrů.“ zašeptal Ray.

„Budeme tam ještě do večera.“

22

Četař však odpoledne nařídil zastávku. Chvíli si odpočal, potom

dívku zavlekl kus od cesty. Mark ani nehnul brvou, když slyšel

sténání nešťastnice, kterou opět znásilnili všichni.

4

Když se konečně dostali do Norty, slunce se už sklánělo nad

obzorem. Město se rozkládalo při ústí řeky do moře. Domy byly jen

jednopatrové, ale z kamene a cihel, a střechy měly taškové. Velká

čtverhranná stavba s rohovými věžemi byla nejspíš vládcův hrad.

Město bylo obehnáno primitivní hradbou, jejímž základem byly

kameny a na nich palisáda z kůlů.

V jednom ohybu cesty Ray nenápadně sykl. Na jih od města se

táhla pláň. Obdělaná pole se střídala s pastvinami. Androida však

nepřekvapila idylická krajina, ale kosmická loď, která se tyčila vedle

dvou přízemních staveb.

„Je docela malá,“ vyslal k němu Mark, „a nepodobá se žádné

lodi Unie.“

„Ani Denebského impéria,“ dodal Ray.

Dál už nemluvili, protože četař, povzbuzen blízkostí města, přidal

do kroku.

Brána v hradbě se skládala ze dvou těžkých dřevěných křídel, z

nichž jedno bylo otevřené. Strážný, který se nedbale opíral o píku, se

podíval na malý průvod a pokáral četaře. „Poslední! Jako vždycky!

Dvě hlídky se už vrátily. Starej tě nepochválí.“

„Jenže já to měl nejdál.“

Nicméně zrychlil krok. Další strážný ukázal na bránu vzadu na

čtvercovém nádvoří – to bylo srdce pevnosti. Nádvoří, vydlážděné

hrubě opracovanými kameny, bylo poseté páchnoucími odpadky. S

úklidem si tady zřejmě nedělali přílišné starosti.

Vězně zavedli do velkého klenutého sálu, kam světlo vnikalo jen

úzkými střílnami. Vzadu na dřevěném trůnu s vysokým opěradlem

seděl obr s brunátným obličejem oblečený v černé kůži. Na širokém

opasku měl dýku a meč. Vládce Zilo.

Mark jen stěží zadržel překvapený výkřik, když si všiml, že po

23

jeho pravici stojí podivné těleso oválného tvaru, vysoké asi dva

metry. Bylo černé, ale vršek mělo stříbřitý a od něj se odrážely

poslední paprsky zapadajícího slunce, jež do sálu pronikaly úzkými

okénky. Z horní třetiny sahalo až k zemi šest chapadel. Mark vnímal

Rayův komentář.

„To je nějaký divný robot. Analyzátory se mu nemůžou dostat

pod kůži. Uvnitř má určitě energetické jádro.“

Četař přistoupil k vládci a uklonil se až k zemi.

„Zdravím vás, vznešený pane. Zde jsou zajatci, které jste mi

přikázal přivést. Při plnění svého úkolu jsem nenarazil na žádný

odpor, ale náčelníci jsou znepokojeni pravidelným úbytkem lidí.

Jedině strach jim brání, že se dosud nevzbouřili.“

Zilo potřásl hlavou. „Ta chátra si pořád stěžuje! Vidím, že je na

čase vypálit nějakou vesnici, aby si zase uvědomili, co je jejich

povinností. Co mi to přivádíš?“

Zavřel oči a jeho rty něco zaševelily. Potom sebou trhl, otevřel

oči a ukázal na mladičké děvčátko.

„Tuhle si nechám. Ostatní do dolu! Ať jdou blíž!“

Četař srazil Maku před vládcem na kolena. Za chvíli se chytla za

hlavu a pomalu vstala. Marka překvapil její strnulý pohled a trhané

pohyby.

Četař postrčil k Zilovi dalšího zajatce. Opakovala se táž scéna se

stejným výsledkem. Mark se soustředil. S úlevou vnímal, jak mu do

neuronů proniká myšlenka, myšlenka přátelské inteligentní rostliny,

rostoucí na planetě vzdálené desítky světelných let. Kontakt byl

slabý, vzdálený, ale přesto patrný.

„Dobrý den, příteli. Cítím zmatek v tvé mysli. Lidé nejsou příliš

rozumní.“

Někdo Marka udeřil do zad a postrčil ho k vládci, Podle

očekávání následoval mentální útok, který ho překvapil svou silou a

prudkostí.

„Zapomenout… poslouchat… zapomenout… poslouchat…“

Pokoušel se vzdorovat, postavit hráz, ale byla nemilosrdně

smetena.

„Marku… Marku…,“ volala poněkud vylekaně rostlina,

„soustřeď se na mě. Rychle! Já se postarám o zbytek.“

24

„Rostlina… úžasné květy… planeta…“ Mark ztratil veškerý

pojem o čase… A potom mu mysl zase začala fungoval.

„A je to, příteli. Byl to pěkně zákeřný útok a překvapil mě svou

silou. Jsem ráda, ze jsem ti mohla pomoci. V případě potřeby se na

mě obrať znovu.“ Rostlina zaváhala a potom dodala: „Dávej si

pozor. Řekla bych, že ta myšlenka byla rostlinného původu. To mě

zpočátku nejvíc překvapilo.“

Mark opět vnímal své okolí. Dával si pozor, aby neudělal nějaký

nevhodný pohyb. Viděl, jak se Ray uklání před Zilem. Potom četař

suše zavelel: „Do zástupu za mnou a pochodem vchod!“

Vězňové opustili hrad, prošli částí města a vyšli ven úzkou

brankou. Po čtvrthodinovém pochodu v paprscích zapadajícího

slunce dorazili k mohutné nevzhledné jednopatrové stavbě. Četař

zabušil na vrata, ta se okamžitě otevřela u v nich stál chlap malého

vzrůstu, ale neuvěřitelně klenutého hrudníku.

„Tady máš zombíky, Akore. Pokus se, aby ti vydrželi o něco déle

než jindy.“

Akor pokrčil rozložitými rameny. „Ten sajrajt sežere všecko,

kůži i plíce. Za tři měsíce budou plivat krev a za další tři zhebnou

jako všichni.“

Podíval se na Marka a Raye a ironicky dodal: „Tihle dva

vypadají líp než ty chudáčci, co mi vodíš obvykle. Odhaduju, že

vydrží o tři měsíce víc.“

„Jestli se ti to nelíbí, tak si otroky sháněj sám. Jakmile se dozvědí

o našem příchodu, rozutečou se jako zajíci. Zůstanou nám jen ti

nejpitomější a nejpomalejší. Tyhle jsou teď tvoji. Já uháním do

města. Po tom výletu mám žízeň jako trám. Napil bych se i vody.

Dám si skleničku na tvoje zdraví.“

Akor zavřel za četařem bránu. „Pojďte za mnou!“ štěkl na vězně.

Zavedl je do maličké cely bez oken. Byl tam těžký vzduch a

zápach, až se z něj zvedal žaludek.

„Teď se vyspěte a zítra se jde makat!“

* * *

Ve velkém sále v prvním patře paláce se šest ovoidů shluklo do

25

kruhu. Panovalo tam naprosté ticho a hovor se vedl beze slov,

psychicky.

„Bratře tři, podejte hlášení.“

„Otče představený, těžba poku pokračuje uspokojivým tempem.

Máme už dostatečnou zásobu, aby naši mladí bratři vydrželi. Musím

však poznamenat, že lidské bytosti špatně snášejí kontakt s pokem a

musíme pravidelně obnovovat pracovní síly.“

„Skvělé! Náš bratr dvě, který je pověřen stykem s místním

tyranem, se postará o dostatečnou zásobu otroků.“

„Jakmile mu dáme možnost vládnout, loupit, násilnit, splní nám

všechno,“ poznamenal bratr dvě sarkasticky.

„Povzbuzujte jeho snaživost. Bratře čtyři, jak daleko jsme s

výzkumem?“

„S kolegou pět děláme, co můžeme, ale práce postupují bohužel

pomalu. Organismy jsou mnohem složitější, než jsme čekali. Zatím

se nám nepodařila ani jedna transplantace. Buď hostitelský

organismus rychle odumře, nebo vylučuje substance, které odmítají

transplantát. Říkám si, jestli by nebylo lepší, tedy aspoň v první fázi,

zhotovit stroje stejné jako naše.“

Otec představený dal suše najevo svou nespokojenost: „O tom

jsme se už bavili mockrát. Tahle planeta je příliš primitivní. Dostala

se tak do doby bronzové. Potřebovali bychom roky, než vytěžíme

železo a uhlí, abychom mohli vybudovat normální metalurgický

průmysl. Proto jsme dali přednost biologickému řešení. Je na vás,

abyste nás nezklamal!“ Byl to ostrý a výhružný tón. „Nařizuji vám,

abyste postupovali rychleji. Bratr šest vám dá k dispozici vše, co

potřebujete.“

„Potřebujeme další humanoidní vzorky. Poslední byly příliš

zesláblé, protože se jim vzalo moc krve.“

Ozval se bratr šest. „Víte dobře, že odpovídám za líheň. Naši

mladí bratři musí mít bílkoviny. Jestli potřebujete další primitivy, ať

je bratr dvě získá od místního tyrana.“

Otec představený zasáhl dřív, než debata stačila přerůst v

naprosto obyčejnou hádku.

„Dobře vím, že se snažíte ze všech sil, ale potřebujeme brzy

konkrétní výsledky. Tady jde o úspěch našeho projektu a o přežití

26

Klorů.“

5

Marka probudilo vrzání dveří.

„Vstávat, verbeži!“ křičel Akor.

Maka a další dva domorodci se zvedli a o vteřinu později i

pozemšťané. Dozorce byl s jejich mentálním naprogramováním

spokojen a nařídil jim, aby ho následovali.

Došli do veliké haly, kde se už mačkaly desítky dalších otroků.

Jeden za druhým scházeli po schodišti hluboko do podzemí.

Mark lehce zpomalil, aby získal trochu odstup od dvou

domorodců a dostal Maku mezi sebe a Raye. Sestup do útrob země

mu připadal nekonečný.

„Výškový rozdíl padesát metrů,“ ozval se android.

Vstoupili do dlouhé chodby, kterou každých dvacet kroků

osvětlovala čadící olejová lampička. Lidské stádo vedli čtyři

dozorci.

„Vemte si lopatu, krumpáč a kýble,“ nařídil jim jeden.

Otroci poslechli a pokračovali hlavní chodbou. Každých dvacet

metrů z ní odbočovala štola a dozorci do ní posílali jednu skupinu

vězňů za druhou. Jednu určili i Markově „partě“.

„Naberte do toho kýble žlutý písek a vylezte na povrch! Pak

dostanete najíst a napít.“

Mark vešel do chodbičky. Musel se ohnout, aby se hlavou

neuhodil o strop. Brzy se dostal na konec, kde od stropu visela

lampa. Skálu nepravidelně pokrývala nažloutlá vrstva. Maka se už

chopila krumpáče a chtěla začít kopat. Mark ji popadl za ruku a

napodobil dozorcův suchý hlas: „Počkej!“

Okamžitě ztuhla a podívala se na něj smutným, prázdným,

nepřítomným pohledem.

„Žádné přehnané úsilí,“ ušklíbl se Mark. „Než se pustíme do díla,

zajímalo by mě, oč vlastně jde.“

Ray odebral trochu žlutého prachu a dal si ho do úst, kde měl

analyzátory.

27

„To je zvláštní,“ sdělil po chvíli Markovi telepaticky. „Primární

a sekundární fosforečnan sodný, vápenatý, draselný a množství

stopových prvků.“

„Nechápu, k čemu to tomu podivnému vládci může být. Naber to

zatím do kýblů.“

„Ustupte oba a nedýchejte moc zhluboka. Tyhle fosfáty rozežírají

kůži a sliznici.“

Mark vzal Maku kolem pasu a odtáhl ji několik kroků. Poslušně

se nechala vést.

Ray pracoval jako obvykle velice efektivně a za chvíli měl

všechna vědra plná.

„Doufám, že nemáš v úmyslu hrát si na otroka delší čas,“ vrčel.

„Tohle žluté svinstvo mi může zkorodovat obvody. Vylezeme

nahoru?“

„Klid. Ještě chvilku strpení. Nemám chuť překonat všechny

těžební rekordy. Na tu práci nám nedali žádný termín. Z téhle díry

nás může vyhnat jedině žízeň nebo hlad.“

Mark se posadil na vlhkou zem a přinutil Maku, aby učinila totéž.

„Dej nám vědět, kdyby sem šel nějaký dozorce.“

Mark si zdříml. Když se za tři hodiny probudil, vstal a zvedl

Maku.

„Myslím, že je na čase podívat se, jestli už podávají oběd.“

Těžkým krokem došli s vědry do hlavní štoly, po níž se ploužili i

jiní otroci. Na konci, pod dohledem dozorců, vysypali vědra do

velké bedny na vozíku, k němuž byl připřažen kůň.

„Zajímalo by mě, kam to vezou,“ vrčel Ray.

Na odpověď nemusel dlouho čekat. Dozorce usoudil, že toho

natěžili dost, a dal příkaz otrokovi, který držel koně za uzdu, aby

postoupil. Vozík ujel asi sto metrů a zastavil se před budovou,

postavenou zřejmě podle stejných plánů jako ta, která důl

zastřešovala.

Víc android neviděl, protože dozorce je nahnal do jiné, rozlehlé

místnosti. Vzduch tam byl těžký a dusný. Malými okénky vnikalo

dovnitř trochu světla. Otroci poslušně procházeli kolem velkého

sudu s kalnou vodou.

Postupně se napili z kalíšku a pak zamířili ke stolu, na který tři

28

dívky mechanicky roznášely misky s kašovitou polévkou. Když

Mark jednu ze servírek spatřil, trhl sebou. Byla to urostlá mladá žena

snědé pleti a sošných tvarů. Měla špinavou potrhanou halenu, která

její lepé tvary spíš zdůrazňovala, než zakrývala.

„To je Raxa,“ vydechl.

Žena nijak nereagovala, pouze se na něj prázdně, nezúčastněně,

mdle podívala. S miskou v ruce si Mark stejně jako ostatní sedl na

zem. Maka ho následovala poslušně jako stín. Ochutnal a hned

vyplivl. Polévka či kaše páchla hnilobou a zvedal se z ní žaludek.

Zato Maka už svou misku vyprázdnila. Nenápadně misky prohodil a

Maka lhostejně snědla i druhou porci.

„Rayi, pokud je tady Raxa, pak máme šanci najít i Tora. Sleduj

nové příchozí,“ upozornil androida.

Místnost se zvolna zaplňovala. Dozorce je však bohužel záhy

vyhnal do práce. Dostali se do téže štoly. Mark musel brzdit Mačino

pracovní nadšení, zase se hned chopila lopaty. Přinutil ji, aby si

sedla, a Ray zatím přesně a rychle pracoval. Mark si zatím

prodloužil siestu.

„Marku, je na čase vylézt na povrch,“ upozornil ho android a

jemně s ním zatřásl. Potom mu do úst vsunul dvě povzbuzující

tablety. „Na, dej si, myslím, že večeře nebude o moc lepší než

oběd.“

Tabletky výživností i kaloriemi plně nahrazovaly normální jídlo.

U vozíku našli už netrpělivého dozorce.

„Dělejte, dělejte, jste poslední!“

A skutečně. Jídelna byla plná mlčenlivého, otupělého davu.

Nejděsivější na tom všem bylo ticho, neozýval se jediný hlas.

Markovi rychle došlo, že do žádné cely se už nepůjde. Otroci

spali přímo v jídelně na holé zemi. Polovina už ležela. Ray rychle

zhodnotil situaci a našel pro přátele místečko v koutě nedaleko okna,

protože zápach namačkaných těl byl přímo nesnesitelný. Jakmile si

Mark a Maka lehli, prošel místností, kterou osvětlovaly jen dvě

čadící louče. Překračoval těla stočená do klubíčka, některý ze spáčů

občas zavrčel, ale nikdo ve skutečnosti neprotestoval.

Přijímač v Markově uchu zavibroval.

„Našel jsem Tora! Leží tady v koutě s Raxou!“ hlásil Ray.

29

„Prima. Už mě to hornictví začínalo nudit. Probuď je, napodob

hlas dozorce a nařiď jim, aby šli za tebou. Sejdeme se u dveří.“

Podíval se na Maku a na chvíli zaváhal. Na tuto výpravu se

vydal, aby zachránil přátele. Neměl však odvahu tuto dívku opustit.

Zatřásl s ní a zašeptal jí do ucha. „Vstávej. To je rozkaz!“

Okamžitě vstala a šla za ním. U dveří se setkali s Rayem. V

přítmí s radostí rozeznal Tora, který v zajetí ani příliš nezhubl.

Pouze pohled měl zoufale prázdný a nepřítomný, zatímco jindy mu

jiskřil vychytralostí a inteligencí.

„Nezavřeli to ani na petlici,“ konstatoval Ray. „Dozorci si

náramně věří.“

Uprchlíci vyšli na temnou chodbu. Uprostřed ní se na levé straně

rýsoval čtverec světla, zřejmě tam byly otevřené dveře. Mark se k

nim opatrně přikradl a nahlédl do místnosti. Čtyři dozorci tam hráli

v kostky. Podle vzrušených výkřiků se dalo soudit, že hra byla

velice napínavá.

„Mám je zlikvidovat?“ zeptal se Ray.

„To je zbytečné. Při troše štěstí projdeme a ani si nás

nevšimnou.“

A skutečně se jim podařilo kolem dveří projít. Dostali se na

vzduch a Mark se zhluboka nadechl. Připadalo mu, že plicní sklípky

se naráz snaží zbavit veškerého prachu, kterého se v dole nadýchal.

Bledé měsíční paprsky osvětlovaly krajinu a v jejich svitu

rozeznávali obrysy velké budovy, k níž koně tahali vozíky.

„Co teď?“ zajímal se Ray. „Když půjdeme na jihovýchod, brzy

se dostaneme do lesa a tam budeme v relativním bezpečí.“

Mark se na okamžik zamyslel. „Mě by moc zajímalo, co je v tom

baráku.“

Na boku stavby objevil dvířka a dovedl k nim přátele. Přikázal

jim, aby se opřeli o zeď. „Stát!“ napodoboval dozorce. „Dokud se

nevrátím, ani hnout!“

Trojice se vypnula do pozoru.

„Tahle proměna v zombíky bez mozku je děsivá,“ vzdychl si

Mark. „Rayi, otevři ty dveře.“

Tady je však čekal masivní zámek. Z androidova ukazováku

vyšlehl úzký laserový paprsek a odřízl západku. Pak už stačilo do

30

dveří jen strčit a otevřely se. Pozemšťané udělali krok a na prahu se

úžasem zastavili.

Vnitřek osvětlovaly silné reflektory. Bylo tam teplo a vlhko.

Podél stěn stály na stolech řady vaniček. V každé byla zelená koule

o průměru asi deseti centimetrů, z jejíž spodní části vyrůstaly

kořínky, které se zarývaly do žluté země.

Ray si vzal vzorek jedné z nich, ochutnal ho a řekl: „Takže sem

jdou ty fosforečnany.“

Po obvodu koule se pomalu pohybovalo asi deset uzounkých

vláken, dlouhých tak dvacet centimetrů. Na vrcholu koule byl

purpurový otvor, který se pravidelně otvíral a zavíral.

Nad každou rostlinou, či co to bylo, visela láhev, z níž vycházela

plastiková hadička, která končila jen pár centimetrů nad otvorem.

Když z ní vyšla červená kapka, otvor se rozšířil, přijal tekutinu a

zase se stáhl.

„Připomíná to ústa,“ poznamenal Mark.

Android si vzal vzorek červené tekutiny na ukazovák a olízl ho.

„Tohle je krev. Lidská krev.“

Mark se neubránil zděšení. „Sice nechápu, co se to na téhle

planetě děje, ale tenhle program musíme přerušit. Dají se ty rostliny

zničit?“

Android se rozhlédl kolem. „Těch vaniček je tady přes dvě stě.

Převrhávat jednu po druhé by trvalo příliš dlouho a nedovedu si

představit, co by tomu řekla komise pro nevměšování, kdybych

použil dezintegrátor.“

„Ale já nejsem na misi SDPP,“ namítl Mark.

„Ale až se vrátíš na Zem, stejně musíš generálovi podat hlášení a

ten ho určitě postoupí výš.“

Mark si všiml ovládacího panelu na zdi s množstvím číselníků.

Pod nimi byla řada kohoutků.

„To vypadá na regulaci.“

„Taky bych řekl,“ souhlasil Ray. „Tenhle řídí vlhkost a tenhle

teplotu.“

V Markových očích se zlomyslně zablýsklo.

„Připravíme jim takové menší překvapení. Vlhkost vzduchu dej

na nulu a teplotu zvyš na maximum. Tím vzniknou ideální

31

podmínky pro přeměnu téhle líhně ve vyprahlou poušť.“

„Už se stalo,“ řekl Ray. „Tvůj příkaz jsem ale nenahrál, takže ti

Služba nemůže nic vyčítat. Ale myslím, že už nemá smysl se tady

zdržovat.“

Opustili hangár a pečlivě za sebou zavřeli.

„Vpřed!“ štěkl Mark na přátele. „Za námi. – A ty, Rayi, najdi

nejkratší cestu do lesa, ale abychom nemuseli přes město.“

6

Šli víc než půl noci a vnikli hluboko do lesa. Na Markových druzích

se už projevovala únava, a proto nařídil přestávku. Všichni usnuli a

Ray nad nimi bděl.

Těsně před svítáním se Mark probudil chladem. Maka spala vedle

něj. Otočila se k němu a přitulila se, aby se trochu ohřála. Kontakt s

jeho tělem se jí zřejmě líbil, protože se k němu tulila stále víc a

předla přitom jako kotě. Potom ho k sobě prudce přitiskla, chtěla s

ním hrát onu prastarou hru. Bylo to krátké, zvířecké objetí a Marka

neuspokojilo.

„Jestli chceš laškovat,“ zavrčel, „tak ať je to aspoň příjemné.“

Začal ji hladit a dívka se zakrátko zachvěla slastí. Milovali se

stále něžněji, vášnivěji, žhavěji. Maka se chvěla, vzpínala se a v

klíně se jí vzdouvaly stále prudší vlny. Sténala rozkoší.

Svítalo a Mark se díval na Mačinu tvář. Zrůznila se jí, házela

hlavou. Prožívala tak prudký orgasmus, až vykřikla. Otevřela oči.

„Marku, Marku? Co se to děje?“

Chtěl vstát, ale přitáhla ho zpět na sebe.

„Ne, neodcházej! Je to tak krásné!“

Uplynulo několik minut v tichu, potom Mark přece jen vstal.

„Mako, na co poslední si vzpomínáš?“

Přejela si rukou po tváři, na níž se perlily kapky potu. „Velká

hala, král na trůně, to divné velikánské vejce,“ zajíkala se, „pak

příkaz, silná myšlenka… poslouchat… poslouchat…“

Vzlykla a zabořila si hlavu do dlaní. Mark jí dal ruce stranou a

přinutil ji, aby se na něj podívala.

32

„Na nic jiného se už nepamatuješ?“

„Ne, mám pocit, jako bych se vzbudila z nějakého moc dlouhého

spánku. Kde to jsme? A jak to, že ty a já…“

„To by bylo dlouhé povídání. Byli jsme uvězněni a podařilo se

nám uprchnout. Za pár hodin budeš doma a uvidíš se zase s

U’Kunem.“

Maka se pousmála, ale potom opět zvážněla a zamračila se.

„Myslíš, že mám U’Kunovi říct, že my dva…“ Nedořekla.

„Neřekl bych, že je to nutné. Nikomu se nemusíš za nic

odpovídat. Vládce ti zotročil mysl a… a tohle byl jediný prostředek,

jak tě vysvobodit. Zůstane to naším tajemstvím.“

Takové vysvětlení ji zřejmě uspokojilo, protože v očích se jí

šibalsky zablesklo. Přitiskla se k němu a Mark cítil, jak mu o hruď

drtí svá pevná ňadra.

„A nechceš se ujistit, že jsem už úplně v pořádku?“

Po několika minutách Ray zabručel: „Jestli jsi už s léčbou

skončil, mohli bychom zase myslet na budoucnost.“

Mark se podíval na Raxu a Tora, kteří ještě spali.

„Převezeme je na Merkur. Tahle epizodka s Makou mi ukázala,

že účinky oné mentální vlny se dají odstranit.“

„Nejsem si jist, jestli by Raxa takovou léčbu ocenila.“

„Taky bych radši přišel na jiný prostředek. Vzbuď je a dej jim

tabletky.“

„A nechceš přivolat modul?“ nadhodil Ray.

„Nejdřív musíme dostat Maku aspoň k její vesnici. Teď když už

vnímá okolí, musíme si dál hrát na primitivy.“

Každý dostal tabletu a Mark dal povel k odchodu. Díky Rayově

topografické paměti našli za necelou hodinu vychozenou cestu.

„Tahle vede do Mačiny vesnice. Do večera bude doma.“

„Zastavíme se na příští pasece. Tam jí vysvětlím, že se musíme

rozejít.“

„Jenom doufám, že se nebudete loučit příliš dlouho,“ poznamenal

uštěpačně android.

Ještě dlouho šli pravidelným krokem, dokud nenašli palouk, na

němž by modul mohl bez nebezpečí přistát. Všichni si sedli a Mark

si vzal Maku stranou, aby jí nějak vysvětlil, proč se teď rozloučí.

33

„Pozor, máme nějaké hosty,“ upozornil ho náhle Ray.

Zakrátko se ukázali čtyři vojáci v purpurovém a k Markově

nepříjemnému překvapení jim velel právě ten důstojník, který je

odvedl včera z vesnice. Četař však nebyl žádný hlupák a své bývalé

zajatce okamžitě poznal. Rty se mu zkřivily v jízlivém úsměšku a

nařídil svým mužům, aby skupinku obklíčili.

„Uprchlí otroci! To dostaneme určitě odměnu. Svého útěku

budou hořce litovat.“

Pohlédl na Raxu. Její krása na něj udělala zřejmě dojem, protože

řekl: „Tuhle jsem ještě neviděl a mám hroznou chuť se s ní

seznámit.“

Přistoupil ke své budoucí kořisti a jedním hmatem jí roztrhl řízu

odshora dolů. Ukázaly se dva prsy, oblé, pyšné, vysoké. Nestydatě

je ohmatával.

„Pojď, zalaškujeme si,“ vyzval Raxu.

Markovi se v uchu ozval přijímač: „Už mám zasáhnout?“

„Počkej ještě chvíli. Připadalo mi, že Raxa reagovala,“

odpověděl Rayovi..

Aby četař Raxu popohnal, rozpustile ji plácl přes zadek. „Dělej,

jsem dneska v báječný formě a zadělám ti na nádhernýho

parchanta.“

Už po ní sahal znovu, ale když měl ruku jen pár centimetrů od

cíle své vášně, kdosi ho za ni popadl a zkroutil mu ji. Četař se

zarazil bolestí i překvapením.

„Nesnáším důvěrnosti, a zvlášť když jsou od chlapa nízkého

původu,“ zaslechl mrazivý hlas.

Chtěl se ze stisku vymanit, ale vtom dostal ránu do žaludku jako

beranidlem. Zlomil se v pase, vykřikl bolestí a vystavil šíji děsivému

úderu hranou malíku, po němž se svalil k zemi.

„Raxo! Pozor!“ zařval Mark.

Mladá žena se otočila. Jeden z vojáků, který byl o něco

pohotovější, přispěchal veliteli na pomoc. Napřáhl píku dopředu,

jenže Raxa už vytrhla zhroucenému četaři meč.

Kvartou odrazila útok píky a další ranou prosekla vojákovi hrdlo.

Nešťastník netušil, že Raxa je amazonka z planety Swiz, kde

ženy už po staletí vládnou mužům a od raného dětství se cvičí v

34

bojovém umění.

Zbylé vojáky tak poděsila porážka velitele a jejich druha, že

ztratili cenné vteřiny, čímž Rayovi umožnili účinnou reakci.

Rázně popadl píky dvou nejbližších mužů a prudce si je přitáhl k

sobě. Když měl pochopy na dosah, uštědřil jim vražednou ránu pěstí

do brady. A třetí se skácel k zemi ještě dřív, než mu stačilo dojít, co

se jeho druhům vlastně přihodilo.

Maku brutalita zásahu zprvu ohromila, ale potom se

vzpamatovala a rozječela se jako siréna.

„Marku! Tohle ne! Jsou to vládcovi muži! Vy jste je zabili! Jsme

ztraceni!“

Pozemšťan se rozhodl rychlostí blesku. Chytil dívku za ramena a

prudce s ní zacloumal, aby odvrátil blížící se hysterii a nervové

zhroucení. „Beru za to plnou odpovědnost, ale teď se musíme

rozloučit. Pokračuj po téhle cestě, dovede tě do osady. Aspoň

zpočátku jdi, co nejrychleji můžeš. Kdyby tě pronásledovali, ať jsi

co nejdál.“

„Proč nepůjdete se mnou?“

„Příliš bychom ohrožovali vaši osadu. Vždycky se najde někdo,

kdo zradí, a všechny by vás zabili za to, že jste nám pomáhali. Radši

se vrátíme. Řekni Klizovi a ostatním, co se stalo.“ Pousmál se. „Ale

to, co jsme dělali, když ses probrala, snad není nutné vykládat.“

Mace se oči zalily slzami. Stála a nemohla se rozhodnout.

„Tak už jdi! Každou chvíli můžou přijít další.“

Strach ji přinutil se rozhodnout. Odcházela a každou chvíli se

ohlížela.

Raxa dlouho stála se zakrváceným mečem v ruce. „Marku! Rayi!

Jak je tohle možné?“ vyhrkla nakonec.

„Všechno vám vysvětlím později. Zůstaň u Tora, ještě se

neprobral z hypnózy.“

Sklonila se ke svému choti a Mark se zatím obrátil na Raye.

„Někam odkliď ta těla. Nejlepší bude asi dezintegrátor.“

Android se dal do díla a Raxa zatím cloumala Torem, který nijak

nereagoval.

„Marku, už si vzpomínám. Tor chtěl prozkoumat tuhle primitivní

planetu. Zajala nás hlídka a odvedla nás na hrad. Ke svému velkému

35

překvapení jsme po vládcově boku spatřili jakéhosi robota. Ale nijak

nás to nezneklidňovalo, protože jsme věděli, že nad námi bdí A1.

Potom nás ochromila síla té mentální vlny.“

Teprve teď si uvědomila, že má šaty na cáry. Její první reakcí

bylo, že si zakryla ňadra, ale pak usoudila, že je to zbytečné, a dala

ruce dolů.

„Už je pozdě na to, abych si hrála na nějakou stydlivku,“ usmála

se. „Viděli jste to dostatečně dlouho.“

Zaznamenali slabý fialový záblesk a otočili se. Mrtvá těla, která

dal Ray na jednu hromadu, ve zlomku vteřiny zmizela, jako by je

pohltil gigantický, neviditelný vysavač. Zbyla po nich jen spálená

země.

„Teď zavolej modul.“

„Myslím, že bychom měli počkat na noc, abychom nevzbudili

pozornost domorodců,“ namítl Ray.

„Tohle riziko musíme postoupit. Je to pořád lepší než čekat, až se

tu objeví další hlídka, a tu pak zlikvidovat.“

Zanedlouho se modul snesl na mýtinu.

„Pojďte, Raxo. Nemá smysl se tady zdržovat. Tora naloží Ray.“

Tor se nechal poslušně usadit na sedadlo vedle své ženy. Raxa ho

připoutala magnetickým pásem.

7

Na prahu salonu, který sousedil s pilotní kabinou, Mark ustoupil,

aby hosté mohli dál.

„Pojďte. Myslím, že si zasloužíme skleničku na uklidněnou.“

„Vzpomínám si, že jste měl vždycky vynikající skotskou,“

usmála se Raxa.

Ray je s obratností komorníka hbitě obsloužil. Tor držel sklenici

v ruce a nehýbal se.

„Napij se, příteli,“ vyzval ho Mark.

Tor poslechl jako loutka, a když kelímek vypil, opět ztuhl.

„To je hrůza,“ šeptla Raxa a slzy měla na krajíčku. „Myslíte, že

nám pomůže váš zdravotní počítač?“

36

„Obávám se, že ne. Zjistí sice jeho fyzický stav, ale pokud jde o

psychiku, neřekne nám nic. Kralské mozky jsou podstatně složitější

než lidské.“

„Určitě máte pravdu. Musíme tedy přemýšlet, co s ním.“

Raxa sklopila oči a všimla si, že má nohy samý žlutý prach a

škrábanec. „To je hrůza, Marku. Ani jsem si neuvědomovala, v jaké

strašné špíně jsem žila. Musí se vám ze mě dělat špatně.“

„Nebuďte na sebe tak přísná, Raxo. Pořád jste krásná a svůdná

žena. Přesně to si myslel i ten lump, který vás chtěl znásilnit.

Nepoštěstilo se mu to, ale vám to umožnilo získat znovu svobodu. A

pak – nějaká čistotnost není u primitivních národů na prvním místě,

ale návštěva sanitárního bloku vám určitě prospěje. Civilizaci člověk

ocení nejvíc, když nemá možnost využívat její výdobytky. A

vezměte s sebou i Tora, ať využije našeho pohodlí. Ray vám přinese

kombinézy.“

Když oba odešli, Mark si z automatu vybral jídlo. Jedl roztržitě a

stále se v duchu zabýval tím, co zažil. Do skládačky mu chybělo

množství dílků a mátlo ho to. Když se Raxa vrátila a zářila svěžestí,

daleko v úvahách nepokročil. Tor vypadal mnohem lépe, ale stále

měl zoufale prázdný pohled.

„Najezte se a já se zatím taky očistím. Ten smrad, kterým mě Ray

namazal, zamořuje vzduch a regenerátory už nestačí odstraňovat

zápach.“

Když se vrátil, Raxa s Torem právě dojídali.

„Pořád ještě jsem nepochopila, jakou náhodou jste se dostal až na

tuhle planetu, o které přece Unie ani neví.“

„Já vás totiž hledal, protože A2 mě přivolal na pomoc. Byl,

chudák, celý nešťastný, že ztratil kontakt s vámi, s A1 a Pso.

Prostudoval množství nemožných řešení, až v paměťových

obvodech našel prostředek, jak se spojit s Rayem, a potom nám

vysvětlil situaci.“

„A vy jste přiletěli!“ zvolala Raxa.

„Jsme přece vaši přátelé. A pak, Tor mi už několikrát pomohl.“

Raxa zavřela oči a soustředila se. Zakrátko navázala kontakt s

A2, který nijak neskrýval své nadšení.

„Jsem tak rád, že jste mě zavolala. Dělal jsem si starosti. S A1

37

pořád nemám spojení.“

„Můžeš mě spojit s Pso?“

„To nejde! Nereaguje. Bojím se, že má poruchu a já nemám

žádný program, abych se dostal k jeho obvodům.“

„Díky, A2. Ozvu se ti za několik hodin.“

Otočila se k Markovi a ušklíbla se. „Situace je skutečně tak zlá,

jak jste říkal. Nevím, co dělat.“

Mark nenápadně potlačil zívnutí. „Všichni jsme vyčerpaní. Pár

hodin spánku nám přijde vhod. Potom nám to bude určitě uvažovat

bystřeji. Vaše kabina je druhá zprava na hlavní chodbě. Dispozice je

stejná jako na Neptunu a na něm jste už několik hodin byla.“

Raxa se nostalgicky usmála. „Připadá mi to hrozně dávno, a

přesto je to teprve několik let. Na Lesbanu jsem se k vám chovala

velice krutě. Ale uznejte, že i vy jste mi způsobil dost

nepříjemností.“

„Nechme minulost minulostí. Jsem rád, že jste u mě na palubě.

Hezky se vyspěte. Kdybyste něco potřebovala, stačí říct Rayovi.“

* * *

V sále paláce se shromáždilo šest ovoidů.

„Co nám řeknete, bratře šest?“

Mysl bratra šest se na okamžik zakalila rozrušením.

„Otče představený, mám nepříjemnou povinnost informovat vás

o vážné nehodě, ke které došlo dneska v noci v líhni.“

„Co se stalo?“

„Přišel jsem na to ráno, když jsem šel do služby. Z neznámých

důvodů se rozladila vlhkost a teplota. Kultury jsou vážně poškozeny

a přežije jen několik, ale ani to není jisté.“

Otec představený vyslal vzteklou vlnu. „Ale to je katastrofa! Než

vypěstujeme další, potrvá to zase týdny! Jak mohlo k něčemu

takovému vůbec dojít?“

„To nevím, otče. Když jsem včera večer odcházel, bylo všechno v

pořádku. Vždycky se před odchodem přesvědčím, všechno

kontroluji. Ale dneska ráno mi připadalo, jako by tam někdo vnikl

násilím.“

38

„Že by někdo z těch primitivů?“

„Je to docela pravděpodobná hypotéza. Nějaký divoch se dostal

do líhně a kroutil knoflíky.“

„Dnes ráno jsem byl jako obvykle v dole,“ ozval se bratr číslo tři.

„Hlavní dozorce, nějaký Akor, mi připadal poněkud rozčilený.

Chybělo mu pět vězňů, dvě samice a tři samci. Nejdřív si myslel, že

zahynuli někde ve štole. Dvakrát prohledal celý důl, ale marně.

Museli jsme to vzít na vědomí. Prostě zmizeli! A tři z nich podle něj

přibyli teprve včera.“

„To je přece směšné!“ zaburácel otec představený. „Jak by se

vymanili z našeho psychického vlivu? Bratrovi dvě přece nikdo

nedokáže odolávat.“

„Říkal jsem vám, že tyhle lidské bytosti jsou velice rozmanité a

značně složité. Jedna z nich mohla reagovat jinak a ty ostatní

odvedla.“

Otec představený se zamyslel a potom zavrčel: „Tyhle katastrofy

jsou důsledek stále větší neukázněnosti našich lidí. Uprchlíky

okamžitě najdete a veřejně popravíte. Dále chci, aby celé okolí

nepřetržitě hlídaly stráže. Bratr číslo dvě podnítí královu horlivost.

A bratři biologové se dají bezodkladně do práce, aby v co nejkratší

době dosáhli výsledků.“

8

Mark vešel do pilotní kabiny. Spal osm hodin, dopřál si revitalizační

koupel a cítil se svěží.

„Nic zvláštního,“ hlásil mu Ray. „Ta podivná loď je dál dole.

Nejvíc mě zneklidňuje Torova loď. Je na oběžné dráze stejně jako

Merkur. Vím, že je to velice nepravděpodobné, ale stejně se pořád

bojím, abychom se nesrazili.“

„Kontaktoval jsi A2?“

„Už několikrát. Ale bohužel nezná jejich dráhu a Pso dál mlčí.“

„Jen klid. Určitě má zapojenou automatickou obranu.“

„Doufejme, že nás ten pomatený hrnec nebude považovat za

nějaký meteorit a nebude nás dezintegrovat. Dobře víš, jaké má

39

účinné zbraně.“

Mark se vrátil do salonu na snídani. Zanedlouho se k němu

přidala Raxa. Působila unaveně, jako někdo, kdo toho moc nenaspal,

ale oči jí zářily radostí.

„Marku! Myslím, že Tor je už zase v pořádku.“

„Jak se vám to podařilo?“

Mladá žena prudce zrudla. „Včera jsem se vyptávala Raye.

Prozradil mi, jak jste vyléčil tu malou divošku. Zkusila jsem to s

Torem. Trvalo to dlouho, ale podařilo se. Teď ještě spí, ale myslím,

že se už brzy probudí.“

Mark jí vyzvedl z automatu talíř a kelímek syntetického džusu.

Raxa se s chutí pustila do snídaně.

„Ta amnézie byla velice nepříjemná,“ povídala s plnými ústy.

„Zajímalo by mě, co jsem na té planetě musela vytrpět.“

„To vám můžu klidně říct. Těžili jste fosfáty, jedli jste hnusy, ale

myslím, že se vás nikdo ani nedotkl. To ukázala vaše reakce, když se

ten darebák začal o vás zajímat.“

„Myslíte to vážně, Marku?“

„Čestné slovo.“

„To se mi ulevilo,“ usmála se.

Váhavě vešel Tor. Působil vyčerpaně, měl kruhy pod očima a

pomuchlaný obličej. Mark vyskočil, rozběhl se k němu a přátelé se

objali.

„Raxa mě přivedla zase k životu a už mi ledacos vysvětlila, ale

chci všechno slyšet pořádně od tebe.“

Mark mu vše vyprávěl snad půl hodiny. Raxa Tora obsluhovala,

dbala, aby se Tor pořádně nasnídal. Odstrčil prázdný talíř a ušklíbl

se. „Uznávám, že jsem byl neopatrný. Ten mentální útok mě

naprosto zaskočil. Jak se ti podařilo odolat?“

Mark se jen ironicky pousmál. „Jsem jenom takový pozemšťánek

s primitivním mozečkem.“

„Jen nebuď příliš skromný.“

„Přiznávám, že jsem měl pomocníka.“

Vyprávěl jim o svém příteli či spíš přítelkyni z rostlinné říše.

„Rád bych se s ní seznámil.“

„Určitě se s tebou ráda pobaví. Neříkej jí to, ale myslím si, že se

40

na té planetě trochu nudí. Je tam totiž jediná. Podobné kontakty jsou

pro ni příjemným rozptýlením. Ale teď, pokud sis už trochu odpočal,

bys měl navázat spojení s A2. Už si dělá o tebe starosti.“

„Máš pravdu.“

Robot odpověděl okamžitě a neskrýval svou radost. Potom se Tor

pokusil o kontakt s Pso.

Deset minut se namáhal, rysy se mu křivily, snažil se mentálně

probudit počítač, ale marně. „Zatraceně, ta mizerná vlna!“ nadával.

„Musím na to jinak. Bohužel mi nějakou dobu potrvá, než v paměti

shromáždím všechny nezbytné prvky.“

„Jdi si tedy do kabiny. Zatím nás nic nehoní. Já taky musím

přemýšlet. Nechce se mi ty nešťastné lidi jen tak opustit.“

* * *

Zilo seděl na trůně a poslouchal hlášení kapitána stráží. Urostlý

chlap s nízkým čelem se necítil před svým pánem ve své kůži a

ustrašeně pokukoval po podivném vejci vedle trůnu.

„Urku, jsem s tebou hrubě nespokojen,“ prohlásil vládce Norty

ponurým hlasem. „Doslechl jsem se, že z dolu utekli nějací vězni.

Proč jsi mě o tom hned neinformoval?“

„Nejdřív jsem si chtěl zjistit podrobnosti. K útěku došlo v noci,

ale dozorci nic nepozorovali.“

Zilo se ušklíbl. „Patrně byli příliš zaujati chlastem a kostkami.

Akor dostane dvacet ran bičem a dozorci po deseti! A teď chci,

abyste ty vězně co nejrychleji našli.“

„Už budou asi daleko, Veličenstvo. Jestli chcete, přivedu vám

jiné a mnohem víc.“

„Ne!“ zařval Zilo. „Chci ty, co utekli! Jestli uprchli v noci,

nemohli se dostat do města. To znamená, že se skrývají na venkově,

v nějaké vesnici, a nejspíš v té své. Odkud vlastně byli?“

„Tři z nich přišli včera,“ odpověděl pohotově Urk. „Přivedl je

četař Pak z jedné osady na západě.“

„Alf se tam vrátí a tu osadu vyslechne!“

Kapitán stráží si nenápadně setřel kapku potu z nosu.

„Četař Pak se včera nevrátil. Poslal jsem ho do nedaleké vesnice.

41

Běžná výprava. Měl najít náhradnici za jednu servírku v kantýně,

která brzy slehne.“

„A cestou si tu novou vychutnal a potom usnul, což?“

„To bych neřekl, Veličenstvo. Za svítání je vyšla hledat další

hlídka. Když jste si mě povolal, zrovna se vracela. Pak do té vesnice

nedošel a nenašli po něm ani stopu. Určená dívka čekala na náš

příchod.“

„A co když ti uprchlíci na naše lidi zaútočili a potom jejich těla

ukryli?“

Urk si vzdychl.

„Není to příjemná představa, ale musíme ji vzít v úvahu.“

„Četař byl chlap jako hora a skvělý bojovník.“

„Ale mohli padnout do pasti.“

„To je o důvod víc, proč ty uprchlíky najít. A velice rychle.

Svolej všechny naše lidi. Ať prohledají každou vesnici.“

„Vím, odkud je Pak přivedl.“

„Takže začni tam!“

Zilo se na okamžik zarazil, přivřel oči, jako by přemýšlel nebo

přijímal příkaz.

„Chci,“ řekl pak tlumeným hlasem, „abyste je dostali živé. Na

tom trvám. Chci si je vyslechnout osobně. Za správné provedení

rozkazu mi ručíš hlavou.“

Kapitán se uklonil až k zemi a odešel.

9

Mark vešel do salonu. Tor ležel ochable na relaxačním lůžku, pleť

měl šedou, rysy ztrhané únavou a čelo zbrocené potem. Raxa mu

dávala pít revitalizační nápoj. Otráveně se na Marka podíval.

„Nařídil jsem A2, aby ručně vypojil automatickou obranu a

otevřel přechodovou komoru, abych se dostal na palubu své lodi.

Nevyšlo to! Pso blokuje všechny mechanismy. Tak jsem vysílal ty

nejintenzivnější mentální impulzy, ale taky to k ničemu nebylo. Jeho

blok se mi nepodařilo prorazit.“

„Ze všeho nejdřív by sis měl pořádně odpočinout,“ doporučoval

42

mu Mark. „Organismus se ti po té otročině v dole ještě

nevzpamatoval.“

Tor se smutně usmál. „Je mi líto, že tě tak okrádám o čas.“

„Tím se nevzrušuj. Mám ještě víc než deset dní dovolené, a když

bude třeba, zažádám si o mimořádnou dovolenou. Do této soustavy

jsem letěl s jediným cílem: najít tebe a Raxu.“

„Toho cíle jste dosáhl velice rychle,“ poznamenala mladá žena.

„Ale nemyslím, že by tím má mise končila. Nemůžu odletět,

dokud nezjistím, co je zač ta neznámá loď a ti ovoidi.“

„To jsem se ptal taky,“ pokýval hlavou Tor. „Ti ovoidi určitě

nepocházejí z této planety, ale přiletěli sem kosmickou lodí. Ale

proč?“

„Právě na to bych rád přišel. Přemýšlel jsem o tom. Abych to

zjistil, musím se vrátit do Norty. Ray půjde se mnou. Můžete zůstat

na Merkuru, jak dlouho chcete. Pokud se vám podaří dostat se na

vaši loď, stačí, když mi tady zapnete automatickou obranu. Ray vám

ukáže, jak se to dělá.“

Tor zlehka pokýval hlavou, ale dál se tvářil ustaraně.

„Jsi velice odvážný, Marku, ale buď opatrný. Ta mentální vlna je

přímo ďábelská a může tě dostat nečekaně.“

„To je mi jasné. Požádám Raye, aby si pro jistotu vypnul

psychický přijímač.“

„Uvítal bych, kdyby zůstal v rádiovém spojení s A2, cítil bych se

klidnější.“

„Souhlasím. Pravidelně tě bude informovat.“

Tor se zamyslel, chvíli váhal a potom řekl: „Kdybys náhodou

narazil na A1, pokus se ho vzít s sebou. Je to věrný druh a stýská se

mi po něm. Cítím k němu stejné přátelství jako ty k Rayovi.“

„Slibuju ti, že udělám vše, co bude v mých silách.“

„Já věděl, že nemáš rozum,“ ozval se Ray. „Pojď, musíme se

připravit, jestli tam chceme přistát ještě před svítáním.“

V přechodové komoře se opět postříkali oním zápachem a Ray

vytáhl tentýž převlek, který měli předtím.

„Je to vyprané, ale musel jsem vyrobit nové zbraně, když jsme ty

staré nechali ve vesnici.“

Za půl hodiny už modul vstupoval do hustých vrstev atmosféry.

43

„Přistaneme na stejném místě jako posledně?“

„Blíž Norty, ušetříme si jeden den cesty.“

Modul se zvolna snášel k zemi. Mark si vpravo všiml jakési rudé

záře.

„Jako by tam cosi dohořívalo…“

„Přesně tak. To je Klizova osada.“

„Přistaň u ní. Chci vědět, co se tam stalo.“

Android sáhl na páky, modul změnil směr a hladce přistál na

paloučku.

První paprsky dne pronikaly listovím, když se pozemšťané

dostali k osadě nebo spíš k tomu, co z ní zbylo. Všechny chatrče

shořely a zbyla z nich jen hromada dohořívajících a doutnajících

trámů. Z jedné zůstal napůl shořelý sloup a k němu připečená jakási

hmota. Markovi se zvedl žaludek. Ten škvarek býval kdysi lidskou

bytostí.

„Ten chudák zaplatil za náš útěk,“ vzdychl si. „Ale co se stalo s

ostatními?“

„Pozor!“ zašeptal Ray. „Moje detektory registrují něco vlevo,

jedna bytost v křoví.“

Přátelé ušli ještě pár kroků, potom Ray prudce skočil do křoví.

Skoro okamžitě se vynořil a za sebou táhl U’Kuna, který byl celý

zelený strachy.

„Kdo to udělal?“ zeptal se Mark.

„Vládcovi muži! Náčelník Kliz rozestavil stráže a ty nás varovaly

před jejich příchodem. Všichni utekli, jenom Kliz chtěl zůstat, i

když jsem ho zapřísahal, aby utíkal s námi. A Maka se od něj

nechtěla odloučit.“

„A co ty?“

„Schoval jsem se v křoví a viděl jsem všechno. Přišlo jich přes

deset, s velitelem. Měl přilbu s rudým chocholem. Hledal vás a ještě

dva uprchlíky. Kliz přísahal, že vás neviděl, ale on mu nevěřil.

Vojáci pak náčelníka připoutali ke kůlu a začali ho bít. Maka

nevydržela otcův křik a vyběhla ven.“ V očích se mu objevily slzy.

„Chytli ji a vyslýchali. Trvalo to přes hodinu. Snad stokrát jim řekla,

že jste se vrátili do své vesnice. Ten důstojník byl hrozně vzteklý.

Pak nařídil, aby zapálili chýše, i tu, k níž byl připoután Kliz.

44

Nakonec odešli a Maku si vzali s sebou.“

„Kam?“

„Určitě do Norty. Slyšel jsem jejich velitele, že prý vládce chce

Maku vyslechnout osobně.“ Nešťastníka najednou popadl vztek. „A

za to všecko můžete vy!“

„Mysli si, co chceš,“ povzdechl si Mark. „Částečně máš pravdu.

Ale nezapomeň, že nebýt nás, tak tě rozsápal targa a že Maku

odvedli vládcovi muži. Naše chyba je jenom v tom, že jsme ji vzali

na útěku s sebou. Ale radil jsem jí, aby se schovala. Netušil jsem, že

vládce dá vaši osadu zničit. Odpusť mi.“

U’Kun neříkal nic, hlavu měl skloněnou a po tvářích mu stékaly

slzy.

„Slibuju ti, že udělám všechno, abych ti přivedl Maku zpět,“

dodal Mark.

Nešťastný mladík nereagoval, očividně Markovi nevěřil. Mark u

něj ještě chvíli stál, potom se rázně otočil a odešel s Rayem.

* * *

Maka už hodiny visela za ruce na trámu, kolem zápěstí měla

železné náramky. Stěží se nohama dotýkala podlahy, a když si chtěla

trochu ulevit, musela se postavit na špičky.

Oddíl, který ji zajal, se vrátil do hradu v noci. Okamžitě ji

odvedli do malé klenuté místnosti, do níž proudil vzduch dvěma

maličkatými okénky. Osvětlovaly ji dvě louče upevněné na zdi.

Zavrzaly dveře a dívka k nim obrátila hlavu. Vešel král a s ním

jako vždy ono podivné vejce. Zilo se postavil před Maku a dlouze se

na ni zahleděl. Rty se mu zkřivily v úšklebku a odhalily dlouhé žluté

zuby.

„Potřebuju přesný informace,“ zabručel hlubokým hlasem. „A

žádný lži! Dám ti nejdřív ochutnat, co tě čeká, když mi neřekneš

celou pravdu.“

Z opasku vytrhl bič s krátkou rukojetí a šesti řemínky. Zvedl paži

a vší silou uhodil. Řemínky se Mace zaryly do boku a ubohá dívka

zavyla bolestí. Zilo ji udeřil ještě několikrát, do zad, do stehen a

hlavně do hýždí.

45

Její křik zvolna slábl a vystřídalo ho skučení. Zdálo se, že krále

pohled na svíjející se a trpící tělo natolik fascinuje, že se bičování

snad ani nenabaží.

Nakonec přece jen ustal. Ruka mu zkameněla nad hlavou, jako by

ho ovládala nějaká vyšší síla. V této pozici setrval asi minutu a chvěl

se jako osika. Pak se mu do mysli vrátil klid. „Jak se ti podařilo

utéct?“ otázal se suše.

„To nevím, Veličenstvo, přísahám, že nevím. Poslední, na co si

vzpomínám, je to, jak jsem vás spatřila poprvé. Když jsem se pak

probrala, byla jsem někde v lese.“

„A co se tam dělo?“

Maka váhala a tváře jí znachověly. Zilo se znovu rozpřáhl

karabáčem a dívka si pospíšila s odpovědí.

„Milovali jsme se s Markem. Bylo to nádherné.“

„A kdo byl ještě s ním?“

„Ray a další dva lidé, které neznám. Světlovlasý muž a

hnědovlasá žena.“

„Co bylo dál?“

Nebohá Maka se v jednom kuse třásla.

„Už nevím! Au!“ Rána přes stehna ji přivedla k řeči. „Přišla tam

hlídka. Ten velký četař a ještě čtyři. Viděl tu hnědou ženu a chtěl ji

odtáhnout stranou a znásilnit, jak to dělá se všemi.“

„K věci!“ zařval na ni Zilo, který si nepřál, aby se příliš mluvilo o

chování jeho lidí.

„To jsem nepochopila. Ta žena se nebránila, poddávala se. Ale

najednou se otočila a uhodila ho. Velice rychle a dost silně, protože

než padl na zem, zařval bolestí. Byl asi mrtvý.“

„Blbost. Paka nemohla porazit nějaká ženská. Lžeš!“

Zilo se napřáhl a chtěl ji znovu přetáhnout bičem, ale mentální

příkaz ho zastavil.

„Pokračuj!“

„Jeden voják chtěl zasáhnout, ale ta žena sebrala četaři meč a

zabila ho.“

„Co dělali celou tu dobu ostatní?“

Maka měla takový strach, že už nedokázala nic zamlčovat.

Rozplakala se a zamumlala: „Postarali se o ně Ray s Markem.

46

Netrvalo to ani minutu.“

„Co udělali s těly?“

„Nevím, to nevím!“ vykřikla. „Mark mi nařídil, abych šla pryč,

abych se vrátila domů.“

„A kam šel on?“

„Říkal, že se vrací do své osady, někam daleko, k horám.“ Zilo

svraštil obočí a přivřel oči. Jeho mysli se zmocňovala mentální vlna.

„Mluví pravdu. Ty dva je třeba najít. Pošli všechny stráže, ať

pročesají oblast. Ti dva mají jenom dva dny náskok. Měli by je

dostat bez problémů. Těm, kteří je dostanou, slib pohádkovou

odměnu a těm, kteří neuspějí, tresty.“

„Vyrazí hned za svítání, pane.“

„Dobře! A teď ji zase uzpůsobím, aby se mohla vrátit do dolu.“

„Není spěch. S vaším dovolením bych si ji rád ponechal jako

služebnou.“

„Dělej si s ní, co chceš, ale vyžaduji rychlé výsledky. Jestli

selžeš, poneseš následky. Sesadím tě a nahradí tě Urk!“

Na ta slova ovoid opustil celu. Zilovi jeho slova zřejmě nahnala

strach, protože zůstal ještě několik minut bez hnutí. Potom se mu oči

při pohledu na pružné dívčí tělo rozjasnily. Uvolňoval jí kovová

pouta a přitom ji občas štípl do ňader.

Nebožačka padla na kolena. Byla příliš vyčerpaná, než aby mohla

vstát. Zilo ji srazil na kamennou dlažbu a vrhl se na ni. Tlumený

křik zakrátko potvrdil, že dosáhl svého.

10

Mark se zastavil na jednom palouku. V paprscích zapadajícího

slunce viděl před sebou Nortu. Zbývalo jim už jen zhruba deset

kilometrů.

„Počkáme na noc a potom budeme pokračovat. Nestojím o to,

aby nás chytila nějaká hlídka.“

Natáhl se u kmene dubu a pomalu cucal tabletu, kterou mu dal

Ray. Stejně je to pokrok! Pokrok je však vždycky bohužel na úkor

chuti…

47

Mark myslel na všechno a na nic a zakrátko upadl do spánku.

Vzbudil ho až důvěrný známý Rayův hlas.

„Už je dvě hodiny noc. Můžeme vyrazit.“

Když se konečně dostali ke hradbám, Ray se zeptal: „A co dál?

Nepředpokládám, že chceš zabouchat na bránu.“

Mark se podíval na oblohu, po níž se hnala temná mračna, která ji

dělala ještě temnější.

„Nejjednodušší bude, když použiješ antigravy a přeneseš mě na

druhou stranu. I kdyby se stráž dívala nahoru, neuvidí nás.“

Android pokývl hlavou a popadl Marka do náruče. Podivná

dvojice se tiše vznesla. Mark znovu pomyslel na vědce a techniky,

kteří vyvinuli tak dokonalého robota.

Přeletěli hradby a octli se v jakési temné a špatně dlážděné uličce.

„Mám v paměti jen přibližný plán města. Kam chceš jít?“

„Do centra. Jistě tam bude nějaká krčma nevalné pověsti.“

„Pojď za mnou, určitě brzo najdeme nějaký vývěsní štít.“

Vyrazili nazdařbůh do úzkých uliček, mezi nízké domky. Strouha

uprostřed sloužila za stoku, aspoň podle zápachu, který se z ní linul.

„Hele, tamhle na konci by podle vývěsního štítu mohlo být

nějaké pohostinství.“ Android na chvíli zaváhal. „Nedovedu si tu

kresbu dost dobře vysvětlit. Těžko říct, jestli je to hostinec, krčma,

nebo bordel.“

Mark, který v té tmě neviděl vůbec nic, se jen zasmál. „Ono je to

jedno, hlavně že máme kam jít.“

Strčili do těžkých dveří a vešli do prostorné místnosti s nízkým

stropem, kterou osvětlovaly jen olejové lampy. Bylo tam několik

stolů, ale pouze jeden byl obsazen pěti hosty, kteří házeli podivnými

osmihrannými kostkami.

O bar z hrubého, neopracovaného dřeva se opíraly tři dívky a

pozorovaly hráče. Byly mladé, hnědé, v krátkých halenách s

rozparkem na boku, takže jim byla vidět stehna. Za barem se tyčila

statná děva, měla výrazné rysy a vlasy vyčesané do drdolu.

Hráči se na příchozí podívali, ale pak se dál věnovali hře. Občas

vykřikli vzrušením.

Mark prošel kolem baru a požádal: „Přines nám něco k pití.“

Majitelka jen přikývla.

48

Usadili se u rohového stolu a Ray zabručel: „Ještě jsme neviděli

místní měnu, pokud vůbec nějakou mají. Ne aby ses tedy příliš

rozšoupl.“

„Necháme tady jako zástavu meče. Určitě nám dají dobrou

cenu.“

„Obsluha se nijak nepřetrhne,“ poznamenal Ray. „Jen se podívej,

ta barmanka se ještě ani nehnula.“

Ozval se hlasitý smích a oba se obrátili. Jeden z hráčů, urostlý

hnědý chlap s upatlanou košilí rozhalenou na chlupatých prsou, vstal

a halekal: „Vyhrál jsem! A teď to roztočím.“

Přešel místnost a zastavil se u stolu pozemšťanů. Podél boků se

mu klátily pěsti připomínající kyje.

„Neměli jste sem chodit! Tohle je můj rajón. Ani královští

žoldáci si sem netroufají.“

Popadl stůl a odhodil ho. Mark a Ray vyskočili a postavili se mu

do cesty.

„Jsme v tomhle městě cizí a tohle jsme nevěděli. A stejně jako vy

nemáme rádi vládcovy lidi.“

„Ale to ještě není důvod, abyste mi sem lezli.“ Ukázal na Marka,

otočil se na své druhy a uchechtl se. „Začnu tady tím.“

Ray se chystal zasáhnout, ale Mark mu pošeptal: „Postarám se o

něj. Dávej zatím pozor na ostatní.“

Před pozemšťanem se tyčil učiněný kolos, převyšoval ho

nejméně o hlavu.

„Moc ho nepochroumej, Kor-Bo, je to docela pěknej kluk,“

zahihňala se od baru hnědovláska s drzým nosíkem.

„Až s ním skončím, tak ho nepoznáš,“ ušklíbl se obr.

Dívka odvedla Markovu pozornost v té nejméně příhodné chvíli.

Nezaregistroval včas úder, který mu mířil do obličeje. Hlava mu

odletěla dozadu. Kor-Ba si byl příliš jist svou silou, a tak ho

překvapilo, že protivník je ještě na nohou. Něco takového se mu

přihodilo prvně v životě! Tím ztratil cenné vteřiny a umožnil

Markovi, aby se vzpamatoval a uskočil stranou, jinak by ho byl obr

zatlačil ke zdi. Když Kor-Ba přešel do dalšího útoku, Mark se

vyhnul pravému háku, který mu mířil na bradu, a udeřil protivníka

levicí do žaludku. Hned nato následoval zvedák do čelisti.

49

Obrovi se zaleskly oči překvapením.

„Je dobrej,“ prohodil ke svým užaslým přátelům. „Začíná to bejt

zajímavý!“ Udělal fintu levačkou a prudce zaútočil pravicí, která

však jen lehce škrtla o Markovo ucho. Na oplátku vyinkasoval direkt

do obličeje, až se mu rozskočil ret. Kor-Ba ustoupil o krok a

nenávistně se na pozemšťana zahleděl. Dýchal zhluboka a hlasitě,

potom divoce zařval a vrhl se vpřed s napřaženýma rukama, jako by

chtěl Marka zaškrtit.

Náhle měl pocit, že se srazil s divokým koněm, a křik mu zamrzl

v hrdle. Mark ho nakopl do solárního pletence. Obr se zastavil a

ztuhl. Nemohl dýchat, obličej mu modral. Z posledních zoufalých sil

zaútočil se skloněnou hlavou jako rozzuřený býk. Pozemšťan udělal

jen půlobrat a rozběhnutého obra popohnal prudkým úderem hranou

malíku do šíje. Kor-Ba letěl ještě několik metrů, rozplácl se o

podlahu a zůstal ležet.

Jeho druzi se chvíli ohromeně dívali na nečekaně drsný vývoj

zápasu a potom se začali zvedat. Přistoupil k nim však Ray s rukou

na rukojeti meče. Zastavili se. Mark došel ke své oběti, které se

zatím podařilo se posadit. Podal obrovi ruku a řekl: „Usmíříme se,

nebo chcete pokračovat v téhle směšné debatě?“

Kor-Ba prudce potřásl hlavou, aby si v ní udělal jasno, a vyplivl

krvavou slinu. Popadl protivníkovu ruku. S pozemšťanovou pomocí

došel ke stolu svých přátel, kteří jim rychle udělali místo.

„Nevím, kde se tu bereš,“ zahekal, „ale můžeš se chlubit tím, že

jsi první, kdo mě poslal k zemi.“

„Měl jsem prostě jenom štěstí,“ řekl skromně Mark, aby dal

náplast na soupeřovu poraněnou pýchu. „Jsme z jedné osady pod

horami. Život je tam drsný. Aby člověk přežil, musí se ohánět.“

„Sun-Jo! Přines nám něco k pití!“ křikl Kor-Ba na hnědovlásku.

Tentokrát majitelka ožila a načepovala ze sudu světlou pěnivou

tekutinu. Každý dostal číši a Kor-Ba se rozchechtal. „Na vaše

zdraví!“

Ray ochutnal a mrkl na Marka, že může bez obav pít. První pohár

měli zakrátko v sobě a Kor-Ba objednal další.

„Co chcete v Nortě?“ zeptal se.

Mark chvilku uvažoval. „Když jsme odcházeli z osady, chtěli

50

jsme do královských služeb.“

Domácí ztuhli a jeden z nich sjel rukou k dýce za opaskem. Mark

předstíral, že si nevšiml změny chování, a pokračoval. „Ale když

jsme viděli, jak se jeho lidi chovají v některých osadách, úplně nás

přešla chuť.“

Atmosféra se rázem uvolnila.

„Jestli tady nenajdeme nějakou práci, zase se rychle vrátíme.

Jsme taky dobří lovci a nějaká osada nás určitě přijme. Třeba už jen

proto, abychom nahradili ztráty po vládcových raziích.“

„Když budete šikovný, můžete zůstat i v Nortě,“ řekl Kor-Ba.

„Máme tady dost bohatejch měšťanů a těm není problém pomoct od

peněz, když už jsou tak neopatrný a toulají se večer venku. Kousek

odtud je takovej dům s ochotnejma holkama a tam oni rádi choděj.

Proti jejich manželkám je to příjemná změna. Když přijdou o

prachy, jen málokdy si jdou stěžovat, protože by jinak museli

vysvětlovat, kam šli a proč tam šli a podobně. Nechcete se podívat,

jak to děláme?“

„Dneska večer,“ odpověděl Mark, „toužíme jen po nějakém

místečku, kde bychom se mohli vyspat. Byli jsme na cestě celý den

a jsme utahaní.“

Kor-Ba se rozchechtal na celé kolo. „Myslím, že když řekneš

Sun-Je, určitě ti nabídne pohostinství. A my teď vyrazíme do

práce!“

Pět mužů potichu vyšlo na ulici a hnědovláska přistoupila s

úsměvem k Markovi. „Pane, ukážu vám váš pokoj.“

Mark za ní vyšel do patra. Otevřela dveře a potom kousíček

ustoupila, aby mohl vejít. V komůrce byla jen postel a stolek, na

němž čadila svíčka. Dívka pomohla Markovi ze šatů a uložila ho do

hrubých lněných pokrývek.

S naprostou samozřejmostí si rozepnula halenu, která jí sklouzla

k nohám. Vylouplo se z ní pružné, mladé, dychtivé tělo. Krátce se

hrdelně zasmála, potom se přitiskla k Markovi a jemu se rázem

zrychlil puls. Aby odmítl takovou nabídku, to by musel být svatý. A

Mark v žádném případě světec nebyl.

51

11

Mark potlačil zívnutí a sešel do výčepu. Sun-Ja se projevila jako

velice nadaná milenka a jejich hrátky se protáhly dlouho do noci.

Posadil se ke stolu, ale vyhnul se ironickému pohledu Raye, který se

zrovna bavil s majitelkou podniku. Statná žena ho přímo hltala

očima.

Toužebný pohled hned odvrátila, vytáhla odněkud paštiku a

postavila ji před Marka. Ray si k němu přisedl. Mark vytáhl dýku,

odkrojil si pořádný kus a s chutí se do něj zakousl.

Majitelka si přisedla k Rayovi. „Pro naše přátele to byla špatná

noc,“ stěžovala si. „Narazili na hlídku a museli si to s ní rozdat. Tři

vojáci byli zabiti a jeden z našich. Kor-Ba se sem vrátil jen s

potížemi a po četných oklikách. Ale já mu říkala, ať nikam

nechodí… Už tři dny jsou plné ulice stráží. Navíc jsou stálé hlídky u

dolu a u starého chrámu. Něco se děje.“

„Kde je ten chrám?“ zeptal se Mark s náhlým zájmem.

„Nedaleko královského paláce. Dřív se tam lidi modlili, ale král

ho dal zavřít a nikdo nesmí dovnitř. Občas tam vejdou nějací otroci,

ale nikdy už nevyjdou ven. Jenom ta velká vejce, která ochraňují

krále, tam vcházejí a zase vycházejí.“

„Rád bych se do toho chrámu podíval.“

„Já na vašem místě bych ve dne na ulici ani nevytáhla paty.

Královi muži využijou toho nočního incidentu k zatýkání a

získávání dalších otroků.“

„Máš asi pravdu. Počkáme na noc,“ rozhodl Mark a ukrojil si

další kus paštiky. „Přines nám něco k pití.“

Když se hostinská vzdálila, Ray zašeptal: „Pořádně se najez,

musíš nabrat síly. Dobře vím, že jsi prožil příjemnou noc, ale zřejmě

značně vyčerpávající.“

„A co ty?“

„Bylo to velice zajímavé! Hostinská byla zanedbávaná a já se jí

to snažil vynahradit. Nemyslím, že by litovala.“

„Dej si pozor!“ smál se mu Mark. „Pýcha předchází pád.“

„Co budeme dělat teď?“

„Moc by mě zajímalo, co je v tom chrámu, ale musíme vydržet

52

do noci. Nemá smysl narazit ve dne na nějakou hlídku.“ Mark se

líně protáhl. „No, zatím mi troška spánku určitě neublíží.

Nezapomeň, že mám dovolenou.“

* * *

Kor-Ba měl na klíně velkou blondýnu a trochu bolestivě ji

popleskával po stehnech. S nosem zabořeným do bujných ňader

řekl: „Proč lízt dneska večer na ulici? To je o hubu! Já se včera

poučil. Popijem a potom ukážem slečinkám, že jsme zdraví hoši.“

Viděl, že pozemšťané chtějí něco namítat. „Dávejte si pozor. Jeho

lidi jsou v podstatě na každým rohu. Stali se z nich machři na různý

pasti.“

Ulička se utápěla v naprosté tmě. Ze strouhy se táhl takový

zápach, až se zalykali a zvedal se jim žaludek. Ray se po několika

krocích zastavil.

„Za rohem je několik individuí.“

„Patrně čekají na našeho přítele Kor-Bu. Doufejme, že zůstane

mezi prsy té holky.“

„Podle mě neopovrhnou jiným úlovkem,“ zavrčel android.

„Nechme to radši na zítřek.“

„Už jsme ztratili dost času. Použijeme antigrav. Noc je tak temná,

že by si nás nevšiml ani náměsíčník.“

Po třech minutách tichého letu se dostali nad bývalý chrám. Byla

to velká čtvercová budova z kamene a s taškovou střechou.

„Vpředu je hlavní vchod a pak je na pravé straně ještě boční. U

obou jsou stráže.“

Pozemšťané přistáli v uličce vedoucí k hlavnímu vchodu. Čtvrt

hodiny pozorovali hlídku, jež přecházela sem a tam. Mark se opíral

o roh jednoho domku a odhadoval vzdálenost, která je dělí od

hlavního vchodu.

„Rayi, připrav si anestetický granát.“

Android vytáhl z dutiny v pravém stehně skleněnou kuličku o

průměru tří centimetrů, naplněnou žlutou tekutinou.

„Hoď ji, až se budou míjet.“

Stráže Rayovi usnadnily úkol, protože se zastavily na pár slov.

53

Ani neslyšely, jak kulička dopadla a rozbila se. Tekutina se

okamžitě vypařila. Za necelých deset vteřin se hlídka tiše skácela k

zemi.

Vrata byla z bronzu s masivní závorou na zámek.

„Jedním úderem je nevyrazíme,“ konstatoval Ray. „Musím

použít laser.“

„Tak si pospěš!“

Zámek neodolával o nic déle než stráže a brzy vešli do jakési

temné místnůstky. Ray rozsvítil krční reflektor a pruh světla sjížděl

po stěnách. Před sebou spatřili jakési dveře. Chvíli za nimi

poslouchal, ale když nic neslyšel, otevřel je.

„Hele, oni už přišli i na elektřinu,“ uchechtl se Mark, když ho

oslnilo prudké světlo vycházející z několika míst.

Hned nato zbledl a zamrazilo ho. Byla to prostorná místnost a v

ní asi dvacet stolů z černého kamene. Nad každým stolem svítila

lampa, která osvětlovala nahé tělo. Mrtvoly byly rozpitvány, ale

každá jinak. U jedné byly vidět svaly, šlachy a šlachové blány, u jiné

zas žíly a tepny obnažené do všech vlásečnic. Jinde se zase

perleťově bělaly nervy.

Mnohem horší byl pohled na zadní stoly. Obnažené mozky a

míchy. Proti nim zase rozřezaná břicha a hrudní koše.

Mark si otřel pot z čela a zhluboka se nadechl, aby se mu tak

nesvíral žaludek.

„Pitevna,“ vydechl. „Nějaké cizí bytosti zkoumají dopodrobna

lidská těla. Pochybuju, že to dělají domorodci.“

Přešli sál a na druhém konci objevili další dveře, které vedly do

menší místnosti. Na laboratorních stolech tam našli různé přístroje.

„Vypadá to na analytickou laboratoř,“ řekl Ray. „Bohužel tady

nevidím žádný nápis, podle kterého bych poznal, oč přesně jde. Ale

soudím, že to bude něco s mikrobiologií.“

„Půjdeme dál,“ zabručel Mark.

Po točitých schodech se dostali do patra, kde se nacházela další

hala. Mark nedokázal potlačit překvapený výkřik. Výjev, který

spatřil, byl natolik děsivý, že překonával vše, co by si mohl

představit pomatený mozek.

„Ne, to ne! Taková zvěrstva snad ani nejsou možná!“

54

Podél stěny stála lehátka a na každém leželo jedno lidské tělo

obklopené složitou aparaturou. Z těl vycházely dráty, elektrody a

hadičky, které vedly do měřicích přístrojů. Na každém těle byla

přisáta jedna z těch zelených koulí s červeným vrškem. Jejich

kořeny se nořily do organismu. Každá koule však byla implantována

na jiném místě: na hlavě, na obličeji, na krku, hrudníku, břiše, na

zádech a dokonce i mezi stehny.

Ray si těla prohlížel skenovacím detektorem.

„Některé kořeny zarůstají do velkých cév a jiné do nervů.“

Cosi zavrzalo a Mark se otočil. Do dveří vcházel ovoid a tlačil

vozík s množstvím lahviček. V prudkém světle se mu horní část těla

silně leskla. Marka zaplavila mentální vlna, bylo v ní překvapení a

zlost. Jedno chapadlo se k nim napřáhlo.

„Pozor! Zesil pole,“ vykřikl Ray. „Má laser.“

Hned nato zasáhl Marka do obličeje rudý paprsek. Na chvíli ho

oslepil, takže neviděl okamžitou Rayovu reakci. Android o podivné

bytosti rovněž nevěděl nic, a proto zamířil na místo, kde

zaregistroval ohnisko energie. Na chvíli ho zachvátila úzkost, že

jeho zásah byl neúčinný. Ovoid šel dál a stále na něj mířil. Že by i

on měl silové pole?

Náhle se bytost zastavila a chapadla jí postupně poklesla. Ray si

pořád ještě nebyl jist a tentokrát zamířil na stříbřitou část, která

praskla jako vaječná skořápka. Pod ní se ukázala zelená koule o

průměru asi čtyřiceti centimetrů.

Další laserový paprsek ji přepůlil a zevnitř vytrysklo cosi

narůžovělého. Krev? Míza?

Mark už zase viděl a opatrně přistoupil k nehybnému ovoidu.

„Myslím, že tomu začínám rozumět. Spodní část je robot. A ty…

říkejme tomu kořeny tohoto svinstva vedou do černého pouzdra,

které zřejmě všechno řídí. Ostatní vedení jde semhle… Můžeš ten

otvor zvětšit?“

Laser přeřízl kovový pásek a zevnitř začala vytékat žlutá

tekutina.

„To je zásobník živného roztoku.“

Ray rychle odebral vzorek. „A má stejné složení jako ty fosfáty z

dolu.“

55

„Všechno tady nahraj!“

„Už se stalo. Zneklidňuje mě jeden detail. Ty bytosti jsou silní

telepati. Co když mají mezi sebou spojení? Bylo by asi moudré

zmizet odtud co nejdřív, protože neznáme kvalitu jejich zbraní.

Kromě laserů mají možná i dezintegrátory, proti kterým by naše

ochranná pole nic nezmohla.“

Mark zavrtěl hlavou a ukázal na sál.

„Ale nemůžeme připustit, aby pokračovali v podobných

experimentech. Ti nešťastníci jsou ještě naživu a bezpochyby

ukrutně trpí. Musíme tenhle chrám zničit.“

„Nemám na to dost zápalných granátů,“ zrevidoval Ray své

zásoby. „Tyhle staré kamenné budovy jsou velice solidní a nějaký

požár tady nemá smysl. Musel bych několikrát nasadit dezintegrátor

a to je v rozporu se zákonem o nevměšování.“

„Ale ti bídáci ho porušují!“ vykřikl Mark. „Počkej. Něco mě

napadlo. Když tady mají elektřinu, musí tu někde být i generátor.

Ten by se nám mělo podařit zničit.“

Android uvedl v činnost detektory. „Je to tak! Je pod zemí. Pojď

rychle za mnou, nemá smysl tvrdnout tady.“

Rychle seběhli do přízemí. Ray musel vyrazit dveře, aby se dostal

do klenutého sklepení. Uprostřed našli hranatý stroj, který tiše vrčel.

Vycházelo z něj asi deset silných kabelů, táhly se po zdech a potom

procházely stropem.

„Je to generátor na lehce obohacený uran, ale ještě primitivní.

Můžeme zařídit zkrat, od kterého pak všechno chytne.“

„Neohrozí nás záření?“

„Kovové pouzdro by mělo vydržet.“

Android přeřízl laserem několik kabelů a propojil je jinak.

„Rychle pryč, za dvě minuty se všechno speče a nastane výbuch.

Otřese sloupy tak silně, že se jich několik zřítí.“

Mark se celý udýchaný zastavil před východem.

„Stráže chrní dál,“ hlásil mu Ray.

Rychle se dostali za roh jednoho domu. Mark se přitiskl ke zdi a

díval se na chrám, který bylo v noci stěží vidět.

„Zdá se, že ti to nefunguje,“ zneklidňoval se.

„Jen trošku strpení. Kritickou teplotu to dosáhne až tak za patnáct

56

vteřin.“ A skutečně, ozvalo se temné zaburácení, které sílilo.

Najednou se hlavní vchod rozletěl a z něj vyšlehly plameny. Ozářily

náměstí a prchající stráže. Hned nato se jeden rohový sloup zřítil a s

ním kus střechy. Druhý ho zakrátko následoval.

„Destrukce pokračuje velice slibně,“ poznamenal Ray. „Za pár

minut se bude náměstí hemžit lidmi a bude to tady samá stráž. Za

takové situace budou sbírat každého, kdo jim padne do rukou, a

teprve potom se ptát.“

Pospíchali ulicí pryč a nad hlavami se jim rozlétávaly okenice.

Lidé na sebe křičeli z okna do okna, z domu do domu.

Na dalším rohu Ray Marka popadl a vznesl se s ním. Díky své

skvělé topografické paměti se záhy dostali do hospody.

Kor-Ba a jeho lidé se tam vesele bavili, ale dávali si pozor, aby

nebyli příliš hluční. Majitelka podniku si spokojeně mnula ruce.

Nejenže točila jeden džbánek piva za druhým, ale na schodech vládl

čilý provoz, zákazníci chodili s dívkami nahoru a dolů. Dneska bude

báječná tržba!

Příchod pozemšťanů přivítal potlesk a jásot. Po několika

přípitcích na jejich počest se Kor-Ba Marka zeptal, jaká byla noční

procházka.

„Dobře jste udělali, že jste zůstali tady,“ odpověděl Mark

skromně. „Stráže na vás měly políčeno hned za rohem.“

„A jak jste se přes ně dostali?“ podivil se Kor-Ba.

„Nehlídali střechy,“ usmál se Mark. „Ulice jsou jinak prázdné.

Jestli to půjde takhle dál, přijdeme o obživu.“

„To přejde,“ usmál se Kor-Ba a pokrčil rameny. „Za pár dní se to

zklidní a můžeme se dát zas do práce.“

„Kéž by vás nebesa vyslyšela,“ vzdychl si Mark.

12

V paláci se sešlo pět ovoidů. Nekoordinované pohyby chapadel

svědčily o tom, že jsou čímsi zneklidněni.

„Klid, prosím,“ žádal největší ovoid. „Bratře dvě, vysvětlete

nám, co se stalo!“

57

Oslovený si ještě pár vteřin urovnával myšlenky.

„Dneska ráno, krátce před svítáním, jsem dostal zprávu, že

chrám, kde jsme měli výzkumné centrum, zničil požár. Navíc bratr

pět neodpovídá. Obávám se, že při katastrofě zahynul.“

„Co přesně se stalo? Chci jasnou odpověď.“

„Odebral jsem se na místo neštěstí s králem a strážemi.

Odklízecí práce teprve začínají, protože nejdřív bylo třeba uhasit

požár. Museli na to nahnat pěkný počet lidí, udělali řetěz a hasili

obyčejnými vědry. Prohledání chrámu si vyžádá čas, protože patro,

kde se prováděly výzkumy na lidských bytostech, se zřítilo.“

„Byla budova střežena?“

„To ano, ale dva strážní u bočního vchodu usnuli. Tím se

vysvětluje, proč byl poplach vyhlášen tak pozdě.“

„Už jste je vyslýchali?“ skočil mu do řeči bratr čtyři. „Co když

byli omámeni?“

„Neměl jsem na to tolik času. Zilo je dal ze vzteku na místě

oběsit. Domnívám se, že příčinou požáru je generátor.“

„To není možné, byl několikanásobně jištěný.“

„To vím. Nerad to říkám, ale měli bychom uvažovat o možnosti

obrovské sabotáže.“

„To byli ti uprchlíci!“ zaryčel otec představený. „Nikdo jiný to

nemohl být!“

„Jenže,“ namítl bratr dvě, „z výslechu té dívky, která rozhodně

nelhala, vyplývá, že utekli do lesů. Určitě.“

„Tak se asi vrátili! Nejdřív nám někdo zničí líheň, potom

přijdeme o výzkumné centrum, to už nemůže být jenom nějaká shoda

náhod. Máme proti sobě záludného nepřítele, který nám chce škodit

a zablokovat naše projekty. A jejich dalším cílem teď bude buď naše

loď, nebo my.“

„Tu střeží ustavičně deset mužů.“

„Jestli jsou stejně neschopní jako palácová stráž, pak se musím

právem zneklidňovat.“

„Nařídím králi, aby stráže u lodi posílil.“

„Já teď nařizuji, aby ti uprchlíci byli polapeni co nejdřív.“

„Ale jak na to?“ zasténal bratr dvě.

„Hlavní dozorce v dole, myslím, že se jmenuje Akor, je viděl. Ať

58

je tedy popíše. Pak královým mužům nařiďte, ať seberou všechny,

kteří tomuto popisu odpovídají. Akor si je prohlédne a označí ty

pravé. Hlavně si pospěšte!“

Bratr dvě odcházel za svým úkolem a otec představený se pustil

do bratra odpovídajícího za líheň.

„Běda! Žádný exemplář nepřežil! Můžeme začít zase od začátku.

Ještě že nám zbyla semena! A protože práce bratra čtyři budou

přerušeny, dokud nezřídí novou laboratoř, nové rostliny mohou

zatím vyrůst.“

„Bohužel je tomu tak. Bratře čtyři, kdy začnete s novým

výzkumem?“

„To nevím, Ctihodný. Přišel jsem o cenný materiál a ještě nevím,

jestli se dá opravit nebo nahradit tím, co zbývá na palubě lodi.

Nejdřív si musím zjistit, co se dá zachránit z trosek. Potom musím

najít jiné a bezpečnější místo.“

„Hrad by byl k tomu účelu nejlepší. Jedna věž tam bude ode

dneška večer volná. Pravidelně mi dávejte vědět, co potřebujete a k

čemu jste dospěl.“

* * *

Marka vzbudilo cvaknutí dveří. Sun-Ja, která mu na tuto noc opět

poskytla své lože, se posadila současně s ním a přikrývkou aspoň

částečně zakryla svou nahotu. U postele stála majitelka podniku.

„Rychle vstávejte! Královi muži prohledávají všechny domy a

zatýkají. Musíte se schovat.“

Mark se rychle oblékl a zapnul si ochranný opasek. Na chodbě se

setkal s Rayem a Kor-Bou.

„Dělejte, mám úkryt v sousedním domě, ale musíme se tam

dostat po střeše.“

Na konci chodby vylezl Kor-Ba na stolek, takže dosáhl ke stropu.

Opatrně odstranil dvě tašky. Do místnosti okamžitě vnikly sluneční

paprsky. Vznikl dostatečně široký otvor, aby jím mohl člověk

prolézt.

Kor-Ba se chytil trámu a vytáhl se na střechu. Lehl si na ni a

strčil do otvoru ruku.

59

„Chyťte se!“ Vytáhl Marka nahoru jako pírko a potom Raye,

který si pro jistotu zapnul antigravy na minimální výkon. Jakmile

byli pozemšťané nahoře, dal obě tašky na místo a zahladil tak stopy

jejich útěku.

Potom po hřebenu střechy přelezli na střechu druhého domu. Z

uličky se k nim nesly výkřiky a protesty, po nichž často následovalo

sténání. Stráže bez milosti mlátily každého, kdo se jim vzepřel.

Kor-Ba se zastavil na konci střechy. Opatrně odstranil dvě

uvolněné tašky. Bylo zřejmé, že tudy nejde poprvé. Uprchlíci

vklouzli na půdičku, která nebyla vysoká ani metr.

„Lehněte si,“ zašeptal Kor-Ba, „a ani muk. Z domu se sem nedá

nijak dostat a majitel o tomhle úkrytu neví.“ Dal tašky na místo a

rovněž si lehl. „Moc pohodlný to není, ale jsme schovaný. Teď se

musíme jen ozbrojit trpělivostí. Až přijde noc, mužem se vrátit.“

Mark zavřel oči a navzdory prachu, který ho šimral v nose,

zakrátko usnul, protože v noci toho příliš nenaspal. Mladičká Sun-Ja

byla příliš temperamentní a nadmíru vynalézavá.

* * *

„Otče představený, královi muži už od svítání prohledávají

město, zatím však bez výsledku. Předvedli asi padesát podezřelých,

ale Akor žádného z nich nepoznal.“

Z ovoida vyšlehla vlna vzteku.

„Pak asi hledali špatně! Jsem přesvědčen, že naši nepřátelé se

potulují po městě a jsou připraveni udeřit znovu. Ať v prohlídkách

pokračují!“

„Nevím, jestli král…“

„Nemá co diskutovat o mých příkazech. Kdyby se nějak zdráhal,

tak mu řekněte, že ho dám vystřídat.“

„Okamžitě mu to řeknu.“

Ovoid pospíchal pryč a otec představený dodal: „Myslím, že se

už vyznám v lidské povaze. Dejte vyhlásit, že ten, kdo nám je pomůže

najít, dostane pět set zlaťáků. A ti, kdo jim poskytnou pomoc, budou

odsouzeni k smrti. Určitě tak zvýší naše naděje na úspěch.“

„To je příliš vysoká částka. Zilo ji nebude chtít vyplatit.“

60

„A kdo mluví o tom, že ji musí vyplácet? Stačí to jen slíbit. Až je

dostaneme, toho zrádce už nebudeme potřebovat. Zlikvidujeme ho.

Dostane, co si zaslouží!“

* * *

Na půdičce bylo pekelné horko. Slunce rozpálilo tašky a úkryt se

změnil v páchnoucí pec. Kor-Ba se skulinou podíval na oblohu a

zabručel: „Musíme vydržet, za hodinu bude noc a můžeme se vrátit

do hospody. Mám žízeň jako trám.“

Mark na souhlas jenom mrkl. Věděl, že nejlepším prostředkem

proti horku je zůstat nehybný. Podíval se na Raye a usmál se.

Android se potil jako člověk. Skutečný zázrak pozemské techniky.

Minuty se neskutečně vlekly. Konečně padl soumrak. Kor-Ba

potichu odstranil tašky a trojice se vydala na zpáteční cestu.

V hostinci vládlo hrobové ticho. Kor-Bu to nijak neznepokojilo.

„To je normální. Kamarádi dneska nemohli přijít, protože stráže

ještě pročesávají ulice.“

Sešel po schodech do velkého sálu. Za pultem stála kulaťoučká

majitelka, byla tam zřejmě sama. Mark si ještě stačil všimnout, že se

tváří nějak upjatě, než vykřikla: „Utíkej, Kor-Bo! Jsou tady!“

Zpod pultu vyskočil chlap a umlčel ji ranou pěstí do hlavy. Hned

nato se na chodbu vyrojili vojáci, kteří se schovávali v pokojích, a z

ulice se do podniku vhrnuli další ozbrojenci.

Pozemšťané a jejich přítel byli v mžiku obklíčeni desítkou mužů

s tasenými meči. Nebylo pochyb o tom, že by se na ně při

sebemenším odporu vrhli. Jakmile vešel kapitán Urk, všichni ztuhli

v pozoru.

„Chci je živé!“ nařídil suše.

Za ním se ukázal Akor a třesoucí se Sun-Ja.

„Jsou to oni?“ zeptal se Urk.

Dozorce se dlouze a nenávistně zahleděl na Marka a Raye. To

kvůli nim dostal dvacet ran bičem. Přísahal, že ti dva za to jednoho

dne krutě zaplatí. „Ano, pane kapitáne, dobře je poznávám. Určitě

jsou to oni. Ale toho největšího vidím dneska prvně.“

„Spoutejte jim ruce a předvedeme je před krále. Ať rozhodne o

61

osudu těch bídáků i jejich komplice.“

Majitelka podniku, která se mezitím vzpamatovala, ukázala

třesoucím se prstem na Sun-Ju.

„Tahle ničemnice vás zradila.“

Ve chvíli, kdy mu chtěly stráže spoutat ruce, Kor-Ba se vyřítil

vpřed jako rozzuřený býk, srazil Akora a skočil po dívce. Sevřel jí

prudce hrdlo.

Zcela jistě by ji zaškrtil, kdyby ho kapitán neomráčil plochou

čepelí meče.

Sun-Ja sklopila oči a skoro nesrozumitelně zamumlala: „Je mi tě

líto, ale byla to jediná možnost jak zbohatnout. Nemohla jsem si ji

nechat uniknout.“

„Jdeme na hrad,“ nařídil Urk. „A vezměte s sebou i hostinskou,

protože je ukrývala.“

Sun-Ja se obrátila ke kapitánovi. „Dostali jste to, co jste chtěli.

Teď mi dejte peníze a nechte mě jít.“

Kapitán se zlověstně zasmál. „Odmění tě osobně náš vládce.“

Rozchechtal se ještě víc. „Neboj! Hezkým děvčatům platí vždycky v

naturáliích.“

Sun-Ja ještě něco namítala, ale na kapitánův pokyn se jí zmocnili

dva muži a vyvlekli ji ven.

13

Pozemšťané se dostali do téže klenuté místnosti jako minule.

Král trůnil v křesle s vysokým opěradlem, ale tentokrát měl po

každém boku jednoho ovoida. U zdi stál tucet strážných s píkami.

„Veličenstvo, tady jsou!“ zvolal Urk. „Akor je poznal.“

Vládce Zilo se na zajatce zadíval černýma lesknoucíma se očima.

Kapitán ukázal na Kor-Bu a na hostinskou.

„Ti dva jim poskytli úkryt. A tady je ta, která je udala.“ Králova

tvář se rozzářila lehkým úsměvem, „Zaveďte ji do mé komnaty.

Postarám se o ni později.“

Sun-Ja padla na kolena, ale jeden voják ji popadl a surově ji

vyvlekl ze síně.

62

Mark byl ve střehu a chystal se navázat kontakt s přátelskou

rostlinnou bytostí. Cítil, jak mu do neuronů vniká cizí myšlenka.

Byla naléhavá, ale nikoli krutá. V ničem se to nepodobalo prvnímu

případu. Byla v ní směs zvědavosti a údivu. Po chvíli tápání se Mark

dostal do styku s jedním z ovoidů, ale nevěděl s kterým.

„To je zvláštní, zaznamenal jeho myšlení, netušil jsem, že lidé

jsou telepati.“

„Jsem vzácná výjimka.“

„Přicházíte z jiného světa. Tady žijí jen hrubé bytosti.“

„Ano, patřím k Pozemské unii.“

„Chcete tuto planetu dobýt? Jste průzkumník?“

„Ne! Tato planeta patří do naší sféry vlivu. Pouze sledujeme

vývoj jejího obyvatelstva, dokud nedosáhnou takové technické

úrovně, která jim umožní navázat kontakt s jinými civilizacemi, aniž

by tím ohrozili vlastní přirozený vývoj.“

„To je směšné.“

„Kdo jste a co tady chcete?“

Dotyčný na okamžik jako by zaváhal. „Jsme Klorové. Naše

mateřská planeta je odtud třicet světelných let.“

„Proč jste sem přiletěli?“

„Potřebujeme životní prostor.“

„Nemáte právo používat lidské bytosti jako pokusné králíky.“

„Aha, vy už to víte.“ Vlna vzteku. „Takže to vy jste nám zničili

laboratoř a zabili bratra.“

„Bylo to v sebeobraně. Střílel po mně.“

„Ten zločin si odpykáte později. A tu sabotáž v líhni máte také na

svědomí?“

„Ty hlízy se živily lidskou krví!“

„Potřebují ji k růstu.“

„Je to hnusné!“

V jeho myšlení se objevila ironie. „Vůbec nechápete naše

problémy! Musím vám je tedy vysvětlit. Zpočátku, jsou tomu už

desítky tisíc let, to jsme byli ještě rostliny, rostli jsme na jedné

planetě, která se podobala této. Kořeny nám dávaly výživu, ale

chytali jsme i hmyz a drobné savce. Potom došlo k jakési mutaci a

my jsme se otevřeli poznávání vnějšího světa. Naše mysl se rychle

63

vyvíjela, ale stále jsme zůstávali vězni své planety, stále jsme byli k

zemi připoutáni kořeny. Tohle vy nemůžete pochopit, protože od

narození se můžete přemísťovat, kam se vám zachce. I my chtěli

dosáhnout takové pohyblivosti. A naši předkové dostali geniální

nápad. Na naší planetě žili živočichové podobní vašim želvám.

Několik jich pochytali a začali Velký pokus. Jednomu

dobrovolníkovi se podařilo zapustit kořeny do těla želvy. Nešlo to

snadno, protože krunýř dlouho odolával. K velkému překvapení

všech dobrovolník zničil malý mozek onoho zvířete a stal se jeho

pánem. Zvíře ho přeneslo, kam chtěl, a živilo ho. Stačilo, aby se

krmilo substancemi, které my potřebujeme k přežití.“

„To je odporné!“

„Nebuďte tak směšně citlivý. Od té doby se datuje expanze

Klorů. Podařilo se nám tak vybudovat i průmysl. Naše psychické

síly navíc narůstaly a mohli jsme přinutit ke spolupráci i další

živočichy.“

„Stejně jako to děláte s otroky, které posíláte do dolu.“

„Přesně tak, až na jednu maličkost. Neměli jsme k dispozici tak

dokonalé bytosti jako lidi. Je to pro nás velice příjemný objev, který

nám otevírá skvělé zítřky.“

„Takže cílem vašich pokusů je implantovat se na jiné bytosti a

ovládnout je.“

„Přesně tak! Narazili jsme na jisté technické obtíže, ale náš bratr

biolog si s nimi jistě brzy poradí.“

„Proč se nespokojíte s vašimi roboty? Připadají mi velice

výkonní.“

„Je s nimi mnohem víc práce. Výroba šesti kusů a sestrojení

kosmické lodě pohltilo všechny naše zdroje na několik let. Tohle je

první obydlená planeta, kterou jsme objevili, ale má příliš málo

energetických a nerostných zdrojů. Jejich civilizace je příliš

primitivní a trvalo by to léta, než bychom ji pozvedli. Tolik času

nemáme. Myšlení ovoida jako by se na chvíli zastavilo a potom s

jistým zájmem pokračovalo. Teď když už víme, že existují i jiné

světy, technicky pokročilejší, můžeme očekávat mnohem rychlejší

expanzi.“

„Snad nemáte v úmyslu zaútočit na nějakou planetu Pozemské

64

unie?“

„Proč ne? Když to bude nezbytné pro náš vývoj…“

„Řekl bych, že narazíte na jistý odpor,“ poznamenal sarkasticky

Mark.

„Buďte si jist, že ho zdoláme.“

„I při nebezpečí konfliktu?“

„Jsme inteligentnější a silnější než lidé. To nám dává právo

ovládat jiné druhy.“

„Takhle si styky mezi bytostmi zrovna nepředstavuji. Proč

opouštíte domovskou planetu?“

„Želvy nám ubývají, protože jsme byli tak neopatrní – to musím

bohužel přiznat – že jsme nezajistili jejich rozmnožování. Navíc jsou

značně primitivní a neumožňují nám pracovat, jak bychom si přáli.

Lidé mají ten nejbáječnější nástroj, o jakém se nám kdy snilo: Ruce!

Zřejmě si ani dostatečně neuvědomujete, jakou šanci jste měli.“

Myšlenka teď byla suchá a panovačná. „Jak jste se dostali na tuto

planetu?“

Mark odpověděl obratem, ale velice opatrně. „Vyložila nás tu

kosmická loď a pokračovala za dalším cílem.“

„Kdy se vrátí?“

„Asi za čtrnáct dnů.“

„Jak se jí zmocníme, to se ještě uvidí. Budeme ji potřebovat,

abychom se dostali na vaše planety. Ve které sluneční soustavě

jsou?“

„Galaktické souřadnice zná jenom pilotní mozek.“

„Ještě jednu maličkost… Co se stalo s těmi dvěma vězni, kteří

utekli s vámi?“

„Nevím. Najednou se probrali a řekli mi, že jdou do hor.“

Během této výměny myšlenek panovalo v královské síni naprosté

ticho. Král Zilo byl netrpělivý a chtěl už dvakrát zasáhnout, ale

druhý ovoid ho vždy včas umlčel.

„Budeme pokračovat později. Jsem přesvědčen, že mi toho

můžete říct ještě mnohem víc. Zilovy nepohodlné cely vás přesvědčí

o nezbytnosti naproste upřímnosti.“

Druhý ovoid přestal krále zadržovat a Zilo suše řekl: „Skvělé,

Urku. Dobře mi sloužíš. Tohle ti nezapomenu. Teď ty psy odveď do

65

podzemí a zařiď, ať je dobře spoutají řetězy. A před jejich celu dej

dvojitou stráž.“

Zilo vstal a odcházel ze síně. Za ním oba ovoidi jako poslušní

služebníci.

Kapitán dal strážím povel, aby odvedly vězně. Kopanci a údery

pěstí je vyhnali na nádvoří a odtud k nízkým dvířkům do jedné věže.

Urk na ně zabušil rukojetí meče. V zámku zarachotil klíč, zvedla se

závora a dvířka se otevřela. Stál v nich statný chlap v kožených

kalhotách. Měl klenutou kosmatou hruď a mocné vyvinuté svalstvo.

„Vedu ti vězně. Dej je k ostatním, ale dávej na ně zvlášť pozor.

Náš pán by je rád za několik dní viděl živé. Kdyby ti náhodou utekli,

zaplatíš za ně hlavou.“

Muž si přejel rukou po vyholené lebce a zavrčel: „Mně ještě

nikdo neutekl.“

Zvedl karabáč s několika řemínky a naznačil vězňům, aby

sestoupili po úzkém schodišti vytesaném do skály. Sešli po třiceti

schodech a zastavili se před silnou mříží, kterou jim otevřel další

strážný s pochodní v ruce.

Potom žalářník odemkl dveře na konci chodby. Strčili je do velké

místnosti s nízkým stropem a vlhkými stěnami. Markovi se udělalo

nevolno. Bylo tam k zalknutí. Žaludek se mu zvedal ze zápachu

hniloby. V cele se mačkalo víc než dvacet vězňů, ha rukou a na

nohou měli okovy spojené krátkými řetězy. Trupy jim navíc svírala

obruč, od níž vedl řetěz ke kruhu zapuštěnému ve zdi. Nešťastníci

mohli tedy udělat jen pár kroků, takže věčně vězeli ve svých

výkalech.

Dva strážní nováčky přikovali se zručností, která prozrazovala

dlouhý cvik. Chlápek s vyholenou hlavou se spokojeně zahleděl na

jejich dílo.

„Lituji, panstvo,“ posmíval se jim, „ale večeři jste propásli. Půst

je však skvělý prostředek, jak někoho přivést k rozumu. Za pár dní

se o tom přesvědčíte.“ Rukojetí důtek zvedl hostinské bradu a

poznamenal s jízlivým úsměvem: „Tady se s ženskýma nijak

nemazlíme. Ale kdoví? Třeba mě začneš za pár dní zajímat. Za

krajíček chleba mi s radostí ukážeš všechno, co umíš.“

66

14

Otevřely se dveře a Maka sebou poděšeně trhla. Od chvíle, co ji

přivedli do hradu, neopustila královské komnaty. Ke svému

překvapení spatřila, že stráž strčila do místnosti mladičkou snědou

dívku.

„Vedu ti kamarádku,“ posmíval se jí voják. „Připravte se, pán

přijde každou chvíli.“

Sun-Ja zůstala stát a rozhlížela se po pokoji. Byl zařízen

jednoduše: velká postel s nebesy, velký stůl, tři židle a velká truhla.

Maka ji vzala za ruku a odvedla do kouta, kde byl záchod a džbán

s vodou.

„Rychle se umyj, než přijde,“ poradila jí.

Zatímco se Sun-Ja omývala, Maka jí vysvětlovala: „Zilo je

surovec a má rád, když druhý trpí. Až tě bude bičovat nebo

znásilňovat, musíš hodně křičet. To mu zvyšuje rozkoš a tobě to

zkrátí utrpení.“

Sun-Ja byla zdrcená a po tvářích jí stékaly proudy slz. Maka ji

vzala mateřsky do náruče a konejšila ji. Mezi dvěma vzlyky Sun-Ja

naivně řekla: „Kdybych věděla, že král neumí držet slovo, nikdy

bych své přátele nezradila. Kor-Ba a Mark by byli ještě na svobodě.“

Maka sebou prudce trhla a dívkou zatřásla. „Kdys viděla Marka a

Raye naposled?“

„Před necelou hodinou. Urk je zatkl a odvlekl ke králi.“

„A tys je prodala?“

„Ano, ale teď toho moc lituju.“

Maka zvedla ruku a křikla na ni: „Měla bych ti rozmlátit hubu,

ale vím, že vládce tě potrestá sám. Bude mnohem krutější, než bych

byla já. Kam je odvedli?“

„Asi do vězení.“

Maka se usmála.

„Mark už nějak uteče a přijde nám na pomoc. Pevně tomu

věřím.“

„To je nemožné. Z královského vězení nemůže nikdo utéct.

Odtamtud vede jen cesta přes mučírnu a doly na popraviště.“

Obě zmlkly, protože přišel král Zilo. Bylo na něm vidět, že má

67

prachbídnou náladu. Stále hůř snášel autoritu cizích bytostí. Dneska

byly obzvlášť přísné, a dokonce mu vyhrožovaly sesazením. Doufal,

že se jich v budoucnu nějak zbaví. Bohužel však ještě nepřišel na

kloub jejich moci a hlavně té zbrani, která zabíjela na dálku a kterou

mu nechtěli svěřit.

Na okamžik se na dívky zahleděl a oči se mu zaleskly krutostí.

Potřeboval si nějak vybít vztek.

„Svlékněte se, ale rychle!“

Roztřásly se strachy a poslechly. Zilo sáhl po dlouhém biči.

* * *

Tor něžně odstrčil Raxino nahé tělo. Tiše vstal a přešel do salonu

Merkuru. Tam padl do relaxačního křesla. Cítil se uvolněný a

odpočatý. Díky své ženě se opět dostal do formy. Jinak se mu pořád

ještě nepodařilo navázat kontakt s mozkem Pso. Všechny manévry,

které nařídil A2, zůstaly bez účinku. K svému přístroji nepronikl.

Znovu se soustředil a začal vysílat krátké povely mozku Pso.

Opět bezvýsledně. Spojil se tedy s A2.

Pokoušel jsem se otevřít ochranné panely A a C, ale nepodařilo

se, hlásil robot. Blokovací mechanismy vzdorují jakýmkoli

pokusům. Podobně je tomu s přístupem ke generátoru. Nemůžeme

ho zastavit a tak přerušit kontakty s Pso.

Do salonu vešla Raxa. Župan si převázala jen volně, takže napůl

odhaloval její poprsí. Něžně Tora políbila na ústa.

„Pořád nic?“

Tor ji jemně objal a položil jí hlavu na rameno.

„Jsme ve slepé uličce. Obávám se, že nezbude než požádat

Marka, aby nás odvezl na mateřskou planetu Kralů. Tam si budeme

muset počkat několik měsíců, než postaví novou loď. Ale už nikdy

nenajdu takového přítele, jako byl Pso.“

„Zablokování možná časem povolí. Kdoví? Loď může být na

oběžné dráze kolem planety několik let. Pravidelně se ji budeme

pokoušet kontaktovat.“

Raxa se mu vymkla a vzala z automatu kelímky s džusem.

„Jen doufejme, že Marka nezachvátila taky ta mentální vlna,“

68

řekla s obavami.

„Zatím byl jediný, kdo jí dokázal odolávat.“

Tor se prudce zarazil a zachmuřil se. V hlavě se mu rodil nápad.

Poslední pokus, který mohl být stejně marný jako všechny předtím,

ale který stálo za to vyzkoušet. Zavřel oči, odpoutal se naprosto od

svého okolí a soustředil se.

V naprostém tichu míjely dlouhé minuty. Raxa se ho

neodvažovala rušit, i když ji znepokojovaly manželovy napjaté rysy

a kapky potu, které se mu perlily na čele.

Nakonec se na Torově tváři rozhostil lehký úsměv. Právě získal

kontakt, sice velice slabý, ale zřetelný.

* * *

Ve tmě cely se Kor-Ba dorozumíval s ostatními vězni. Zdálo se,

že většinu z nich zná. Mark se zatím tiše bavil s Rayem.

„Nemůžeme tady zůstat. Musíme rychle něco vymyslet.“

„Jenže nemůžeme utéct nenápadně. Budu muset použít laser. A

to před očima ostatních vězňů. Myslím, že se to komisi pro

nevměšování příliš líbit nebude.“

„Zaprvé nejsem na misi SDPP a zadruhé nebudu dřepět v téhle

díře celé týdny, jen abych udělal radost byrokratům, kteří v životě

nevystrčili nos ze Země. Budeme to maskovat jako vzpouru. Ve

všech civilizacích existují útěky vězňů a nijak to neohrožuje

přirozený vývoj. Necháni si to projít hlavou.“

Mark chvíli přemýšlel a potom zavolal na Kor-Bu.

„Zdá se, že se s nimi znáš, což?“

„Většinou to jsou přátelé, které sebrali při razii.“

„Jak se dívají na svou budoucnost?“

„Vidí ji ještě černěji než tuhle díru. Stejně jako my nemají šanci,

že se kdy dostanou na svobodu. Moc by mě zajímalo, kvůli čemu tě

sebrali. Nejvíc hledali zřejmě tebe.“

„Kdyby dostali možnost,“ vyhnul se Mark odpovědi, „vzbouřili

by se, i kdyby jim hrozila smrt?“

„Bez váhání! Jediné, co si přejí, je zahynout se zbraní v ruce v

boji proti královým mužům. Jenže tohle zadostiučinění jim bude

69

bohužel odepřeno.“

„To není tak jisté,“ zabručel Mark. „Můj přítel má kouzelný

prostředek, jímž může přetnout okovy a otevřít dveře.“

Kor-Ba hlasitě vydechl. „Jestli je to pravda, tak ať nás rovnou

osvobodí!“

„Buď trpělivý. Radši počkáme ještě později do noci, až bude

většina stráží spát.“

Uplynuly dvě hodiny v poměrném tichu, které narušovalo jen

občasné zařinčení řetězu o kámen a chrápání. Mark seděl na zemi,

jinak ani nemohl, a hořel netrpělivostí.

Potom v zámku zarachotil klíč a vězňové sebou trhli. Do dveří

vešel onen žalářník s vyholenou hlavou. Posvítil si pochodní a

ukázal dozorci na Marka.

„Tady toho odpoutej. Pán ho chce okamžitě vidět. Stačí oddělat

jenom kruh kolem prsou. Pouta na rukou a na nohou mu nech.“

Dozorce se chopil kladiva a brumlal: „Proč nespí? Taky mohl

počkat do rána…“

„Mrskni sebou a nereptej. Od toho požáru je panstvo velice

nervózní a tresty se jen sypou. Nevím jak ty, ale já nemám nejmenší

chuť být připoután s nimi ke zdi.“

Markovi zatím v uchu vibroval přijímač: „Mluv co nejvíc. Nelíbí

se mi, že budeme odděleni. Když se budeš cítit ohrožen, nastav

ochranné pole na rozumnou míru, abych měl čas zasáhnout. Dobře

víš, že mi v tom nic nezabrání, i kdybych měl použít dezintegrátor.“

15

Marka nedovedli do trůnního sálu, ale do jakési komůrky v prvním

patře věže. Vyholený žalářník místnost okamžitě opustil. Zatímco

pečlivě zamykal, vrčel si: „Teď už za tebe neručím.“ Na stole hořely

dvě svíčky, které vydávaly jakés takés světlo. Okénka byla tak úzká,

že na útěk nebylo ani pomyšlení. Mark se spoutanýma nohama se

mohl jen stěží pohybovat.

Za necelých pět minut se dveře otevřely a vešli tři ovoidi.

Myšlenka otce představeného okamžitě vnikla do Markových

70

neuronů. Vyzařovala z ní zlost.

„Dnes večer se ukázaly další skutečnosti: Bratr biolog konečně

zjistil škody, které jste nám natropil v chrámu. Jsou značné, v

podstatě nenapravitelné. Vaší vinou jsme přišli o většinu

výzkumného materiálu. Náhradní přístroje nemáme a na téhle

primitivní planetě je stěží vyrobíme.“

Mark v sobě nedokázal potlačit vlnu uspokojení. Cizí myšlenka

se vrátila, byla panovačná a překypovala nenávistí.

„Jen se neradujte! Musíme změnit plány. Usadíme se tedy na

nějaké planetě té vaší Unie. Na planetě, která bude mít technické

zdroje nezbytné pro dokončení našich pokusů.“

„To chcete s těmi nestvůrnostmi pokračovat na dalších lidských

bytostech?“ vykřikl Mark.

„Ticho! Jsme nejinteligentnější bytosti Galaxie, které omyl

přírody ošidil o možnosti vývoje.“

„Co když to nebyl žádný omyl? Proč nezůstanete na své

planetě?“

„To je přece směšné! Klorové musí vládnout vesmíru.“

„Obávám se, ze tu a tam narazíte na nějakou tu překážku.“

„Ať chcete nebo ne, zúčastníte se našeho dobývání. Nastal čas,

abyste nám sloužil. Detekční přístroje naší lodi nám hlásí, že už

dvacet čtyři hodiny je na oběžné dráze kolem této planety neznámý

hvězdolet. Určitě je to ten, který vás má vyzvednout. Rozhodli jsme

se, že se ho zmocníme. Tak se dostaneme do civilizovanějšího světa.

Jak se dá s vaší lodí navázat kontakt?“

Mark se rychle zamyslel a soustředil se přitom na Mačiny vnady,

aby Klor nepoznal, nač ve skutečnosti myslí. Co je to za hvězdolet?

Že by Tor nějakým nedopatřením vypnul automatickou obranu

Merkuru? Nebo přiletěla Torova loď? Teď musí především získat

čas.

Ovoid začínal být netrpělivý a vyslal prudkou myšlenku: „Teď

není vhodný čas, abyste si vybavoval nějaké ty vaše směšné

hambárny se samicemi. Odpovězte na mou otázku!“

„Používáme spojovací modul. Ten můj se skrývá v lese asi čtyři

dny cesty na jihovýchod.“

To ovoida zřejmě poněkud vyvedlo z míry, protože na delší

71

chvíli přerušil kontakt. Bezpochyby to prodebatovával s kolegy.

Potom se myšlenka vrátila a byla tentokrát poněkud ironická.

„Inteligence je umění přizpůsobit se. Použijeme naši kosmickou

loď. Jakmile se dostaneme k pozemskému hvězdoletu, navážete s ní

videoradiový kontakt. Pak už prosadíme svou.“

„A co když odmítnu?“

„Nemáte jinou možnost.“

Mark potřásl hlavou, cítil, jak ho mentální vlna svírá jako

ocelový krunýř. Instinktivně zesílil kapacitu silového pole, ale tlak

ještě zesílil. Takovým tempem se generátor rychle vybije a bude po

silovém poli.

Nemá smysl se vzpouzet. Odvedeme vás.

Vlna lehce polevila, potom Marka zvedla několik centimetrů nad

podlahu. Aniž se mohl bránit, unášela ho ke dveřím.

* * *

Jakmile se za Markem a žalářníkem dveře cely opět zavřely, Ray

si laserem přeřízl pouta, potom osvobodil i ostatní vězně. Aby získal

čas, přeřízl pouze řetězy, s pouty na rukou a na nohou se

nezatěžoval.

Pozdravily ho výkřiky údivu a nadšení.

„Kor-Bo, ať jsou zticha,“ zavrčel.

Když se vězňové uklidnili, přistoupil k masivním dveřím.

Západka odolávala paprsku jen velice krátce.

Jistý problém nastal se mříží. Oba žalářníci seděli u stolu a hráli v

kostky. Byla to zarputilá hra, jak o tom svědčily časté vzrušené

výkřiky. Místnost osvětlovala jediná louč.

Mříž byla masivní a Ray si snadno vypočítal, že by na ni

potřeboval několik vteřin, což by oběma dozorcům dalo dostatek

času, aby vyvolali poplach. Markův osud ho však zneklidňoval, a

proto neváhal. Dozorci se svalili na zem, každý s dírou u kořene

nosu. Ray nedal spoluvězňům čas na nějaké otázky a pustil se do

mříže. Za minutu už byli na dvoře.

„Jak se dostaneme ven?“ zeptal se Kor-Ba.

„Když utečete,“ varoval je Ray, „Zilo hned zítra za vámi pošle

72

své lidi. Ať se schováte kamkoli, jim neuniknete. Vždycky se najde

nějaký zrádce, který vás udá za slibovanou odměnu. Sun-Ja vám to

už dokázala.“

„Jestli ji ještě někdy uvidím, tak jí zakroutím krkem,“ rozčilil se

Kor-Ba. „Co tedy navrhuješ, příteli?“

„Máme pouze jedinou možnost. Zmocnit se hradu.“

Taková představa vězně polekala. Kor-Ba, ať byl jakkoli

odvážný, zaváhal.

„Posádka je příliš silná a my nemáme zbraně.“

Ray si uvědomil, že je musí nějak povzbudit, protože čas kvapí.

„Kde bydlí stráže?“

Podsaditý chlap s několikadenním strništěm ukázal na přízemní

barák těsně při hradbách.

„Tamhle, ale je jich určitě přes padesát.“

Android vytáhl z kapsy anestetický granát.

„Tohle je kouzelný lektvar, který mi tam u nás dala jedna stará

čarodějnice. Jeho výpary uspí každého, kdo se jich nadýchá.“

Ray došel k baráku a pootevřel dveře. Svým rentgenovým

zrakem zaregistroval prostornou světnici s dvěma řadami paland.

Neslo se z ní chrápání. Hodil dovnitř granát. Nepatrné křapnutí skla

spáče neprobudilo.

Počkal minutu a potom dveře otevřel dokořán.

„Počkejte tady. Na mě ten lektvar nefunguje.“

Za pár minut vyšel s plnou náručí mečů a pík. Vězňové se

okamžitě ozbrojili.

„Jděte někdo zneškodnit stráže na hradbách a u padacího mostu.

Hlavně dělejte potichu,“ poručil jim.

Kor-Ba rychle vydal rozkazy. Potom se krutě usmál a zabručel:

„Můžeš se na ně spolehnout. Jsou zvyklí na rychlé noční útoky. A co

budem dělat my?“

„Zaútočíme na hlavní věž. Tam je Zilo a ta jeho vejce. Jakmile

zlikvidujeme krále, jeho přívrženci už nebudou mít důvod bojovat.“

Všiml si, že jeho druh zaváhal.

„Prý mají strašlivé zbraně.“

„Nemusíte se bát, postarám se o ně. Určitě nemají krunýř silnější

než vězeňské mříže.“

73

Dvoukřídlé dveře hlavní věže neodolaly laserovému paprsku. Za

nimi však čekala hradba masa a oceli. Zilo se chránil velice dobře! V

místnosti bylo víc než deset stráží, které bránily v přístupu ke

schodišti. Důstojníka proříznutí dveří na okamžik zaskočilo, ale

velice rychle zorganizoval obranu a rozestavil své muže pod

schodiště.

Když útočníci vpadli dovnitř, oslepila je záře loučí, takže na

chvíli zaváhali. Ray už bojoval na mnoha planetách a dobře věděl,

že existují situace, kdy je výsledek boje nejistý. Hlavně nesmí

propadnout panice. Zvedl meč nad hlavu a zvolal mocným hlasem,

který se odrážel od klenby: „Vpřed! Za svobodu!“

Vyrazil proti kordonu stráží a dvě smetl k zemi. Dalším skokem

se dostal k důstojníkovi. Švihl mečem a voják se svalil s

proříznutým hrdlem. Velitelova smrt řady obránců poněkud

rozkolísala, takže útočníci získali jistou výhodu.

Hluk boje však naneštěstí vzbudil všechny královy věrné, kteří

spali v patrech.

Jako když se šlápne do mraveniště, pomyslel si Ray, když je

viděl sbíhat do přízemí.

Ti nejrychlejší zahynuli pod androidovými ranami ještě dřív, než

si stačili uvědomit, kvůli čemu se vlastně bojuje. Za nimi se však

hrnuli další bojovníci a už jejich masa by stačila Raye zaplavit,

kdyby mu na pomoc nepřispěchal Kor-Ba s ostatními vězni.

Boj byl opět vyrovnaný, po schodech totiž mohli seběhnout jen

čtyři najednou. Ray vytrhl jednomu umírajícímu z ruky sekeru,

mlátil jí nalevo a napravo a každou ranou zabil jednoho protivníka.

Zvolna postupoval vpřed, pomalu si razil cestu jako ledoborec.

Zilovi pochopové ustupovali, nejdřív krůček po krůčku, ale potom

stále rychleji. Konečně se dostal do prvního patra.

Tam se ukázal první ovoid a divoce máchal chapadly. Stráže se

rozestupovaly, aby ho pustily dopředu. Kor-Ba a jeho přátelé se

zastavili. Člověk nemusel být zrovna jasnovidec, aby pochopil, že

dostali strach.

Jedno chapadlo namířilo na Raye, který vedl útok. Android byl

však rychlejší. Nikdo si nevšiml tenoučkého paprsku, který mu

dvakrát vyšlehl z pravého ukazováku. Už znal anatomii robotů, a

74

proto mířil na generátor. Ovoid byl zbaven energie, zastavil se a

chapadla mu pomalu poklesla. Druhý zásah narušil zásobník

vyživovací tekutiny. Ray raději neodřezával vršek, který chránil

rostlinnou část. Doufal, že rostlina bez tekutiny uschne sama.

Potom ovoid inkasoval ránu ramenem a naletěl na stěnu. Bývalí

vězňové vykřikli úžasem a radostí, zatímco stráže zoufale ječely.

„Vpřed!“ zaryčel Kor-Ba. „Honem! Než se vzpamatují!“

16

Nebohá Sun-Ja sténala bolestí a Zilo se chvěl rozkoší. Vyrušily ho

prudké údery do dveří.

„Veličenstvo… Veličenstvo, vpadli do věže!“

Zilo Sun-Ju hrubě odstrčil a vyštěkl na Maku, která se v koutě

třásla strachy: „Pomoz mi do šatů. Dělej!“

Chvatně se oblékal a strážný za dveřmi drmolil dál. „Už jsou v

prvním patře.“

„Kdo je to?“

„Nevíme, pane. Zdá se, že je vedou dva vězňové.“

„To je nesmysl! Jak by se dostali ven?“

„Nevím.“

„A kde jsou mí přátelé?“

„Jeden nám přišel na pomoc, ale vzbouřenec ho srazil k zemi a

on už nevstal. Nehýbá se, je jako mrtvý.“ Na králově čele se

prohloubila starostlivá vráska. Vzal si od Maky meč. Dívka měla

sklopené oči, aby si nevšiml, jak jí svítí radostí. Mark jí přišel

vysvobodit!

„Shromáždi muže. Rozšlapeme ty hnusné červy!“

Když Zilo vyběhl na chodbu, nedokázal zakrýt zklamání. Spatřil,

že tam zůstalo jen pět nebo šest strážných, a ještě poněkud

znejistělých. Zvedl meč nad hlavu a zařval, aby dodal odvahu nejen

jim, ale i sobě: „Vpřed a nikoho nešetřte!“

Neuběhl ani deset kroků, když se na druhé straně chodby ukázal

Kor-Ba se svými lidmi. V čele šel Ray, který rychle zhodnotil

situaci. Jeho přátelé si s tím už poradí sami. Ustoupil stranou a pustil

75

je před sebe. Už několikrát porušil svatosvatý zákon o nevměšování

a nechtěl se dopustit nejtěžšího přečinu – zabít náčelníka jedné

strany. To by zvrátilo běh místních dějin. Za podobnou chybu byl

Mark už jednou na tři měsíce suspendován. Kdyby se to opakovalo,

vyloučili by ho ze Služby.

Hlavně se však chtěl co nejrychleji dostat k Markovi. Tušil, že je

v nebezpečí. Zapnul psychickou vysílačku.

„Marku, odpověz. Kde jsi?“

Odpověď nepřicházela a android zneklidněl. Rozběhl se. Zilo a

Kor-Ba spolu zatím urputně bojovali. Král se rozmáchl k ráně, která

by, kdyby zasáhla cíl, určitě Kor-Bovi rozpoltila lebku až k dolní

čelisti. Kor-Ba však odskočil a švihl mečem. Hrot přejel králi po

hrudi a rozřízl mu kabátec. Zilo okamžitě přešel do protiútoku.

Tentokrát mířil na břicho. Kor-Ba jeho úder odrazil a hrot meče mu

jen škrtl o stehno.

Dlouhé minuty se střídaly výpady a odvety a souboj se stále

zrychloval. Všichni ostatní ustoupili stranou a nechali boj na obou

soupeřích. Tušili, že jejich souboj rozhodne o vítězství té či oné

strany.

Zilo a Kor-Ba oddechovali stále rychleji a brunátné tváře měli

zbrocené potem. Zilovi stékala po levé paži krev. Ale ani Kor-Ba

nezůstal bez zranění, na tváři měl krvavý šrám.

Meče se znovu srazily. Kor-Bova čepel se zlomila a dopadla s

chmurným cinkotem na dlažbu. Král zařval radostí a rozmáchl se

mečem jist si svým vítězstvím. Jeho křik se najednou změnil v

zoufalý chropot, protože Kor-Ba se vrhl vpřed a pahýl zbraně vrazil

protivníkovi do břicha. Oba se svalili na zem. Zilo sebou ještě

několikrát zaškubal a na rtech se mu ukázala načernalá pěna.

Kor-Ba vstal a sebral meč poraženého. Loktem si otřel obličej,

ale jenom si rozmazal pot a krev a jeho tvář se změnila v

hrůzostrašnou masku.

Poslední královi věrní pochopili, že odpor už nemá smysl.

Věrnost až za hrob by nebyla příliš rozumná, spíš velice nebezpečná.

Odhodili zbraně a vzdali se za příslib života. Jeden z bývalých vězňů

prudkým úderem sekery oddělil Zilovu hlavu od trupu a napíchl ji

na píku. Odměnil ho jásot.

76

Pouze Kor-Ba si zachoval chladnou hlavu.

„Ještě není konec. Musíme zabezpečit hrad a zdolat posádku, než

si nějaký důstojník všimne, kolik nás vlastně je.“

17

Telekinetická vlna, která Marka unášela, najednou polevila a pocit

drtivého sevření se vytratil. Zhluboka se nadechl. Vtom jeho mysl,

která byla ještě stále naladěna na myšlenky ovoida, zachytila zprávu:

„Otče představený, náš bratr čtyři, který je na lodi, hlásí, že

pozemský hvězdolet změnil dráhu. Teď se vzdaluje.“

„To je nesmysl! Náš zajatec ho nemohl varovat!“

„Číslo čtyři své hlášení potvrzuje. Loď nabírá rychlost a za

chvíli se ponoří do subprostoru.“

„Vysvětlete mi chování vašich druhů,“ přikázal panovačné otec

představený Markovi.

„Nemůžu. Ta loď podle mě nepatří Službě pro dohled nad

primitivními planetami. Už jsem vám říkal, že moje loď se vrátí až

za čtrnáct dní.“

Další přerušení. Mark zachytil vzdálenou vlnu.

„Otče představený, vnímám množství nepřátelských myšlenek.

Řekl bych, že uprchlí vězňové útočí na hlavní věž.“

„Postarejte se o ně co nejrychleji, bratře dvě,“ nařídil netrpělivě

vůdce ovoidů . „Neváhejte jim ukázat naši sílu. V případě potřeby

postupujte naprosto nemilosrdně. Domorodce musí přejít veškerá

chuť na rebelie. Čím bude trest krutější a čím vyšší bude počet obětí,

tím dřív se vzdají. Na těch pár dnů, co tady ještě zůstaneme,

potřebujeme klid.“

Jeden z ovoidů okamžitě opustil místnost.

„Okamžitě nám dejte galaktické souřadnice vašich planet!“

Tenhle příkaz už platil Markovi.

Mark si dopřál přepych ironického úsměvu.

„To nemůžu. Jsou uloženy v paměti počítačů našich lodí. I

kdybych si je pamatoval, nebyly by vám k ničemu, protože

pochybuju, že byste měli stejný referenční systém.“

77

Tato informace ovoida značně zmátla.

„Abychom neztráceli čas, vysvětlíte nám teď váš systém. Potom

si ty souřadnice překonvertujeme.“

Než stačil Mark odpovědět, dorazila další vlna, chabá, váhavá,

vzdálená.

„Otče představený… Dostihl mě laserový paprsek. Generátor

nosiče je mimo provoz. Jsem paralyzovaný. A co je horší, zásobník

výživy… proražený… vytéká… už se nemohu soustředit. Pomoc…

Po…“

Myšlenka ustala, jako když utne. Ke dveřím už zamířil další

ovoid, ale suchý příkaz ho přikoval na místo.

„Bratře šest, vy zůstanete tady. Jinak padnete do stejné pasti.“

Markovy neurony zaplavila nenávistná myšlenka.

„Takže laser. Máte v tomhle městě komplice. Tenhle detail jste

mi zapomněl sdělit.“

Marka se psychokinetická vlna tentokrát zmocnila mnohem

silněji, tak bolestivě, že se nepřemohl a vykřikl. Z dálky k němu

doléhalo:

„Otče představený, povstalci postupují. Nedaří se mi navázat

spojení se Zilem. Asi ho zabili.“

„Jak to, že se ten pitomec dal překvapit? Já se domníval, že má

všechno pevně v rukou. Povstalci zřejmě dostali pomoc zvenčí. Kolik

je tady pozemšťanů?“ Ocelový stisk zesílil, už se skoro nedal

vydržet. Otec představený nedal Markovi ani možnost odpovědět a

pokračoval: „Tohle si vyřídíme později a slibuji, že vám to bude

velice nepříjemné. Zatím se musíme uchýlit do bezpečí. Bratře šest,

uvědomte bratra tři, který je v dole. Ať přijde za námi k lodi. Tam

budeme v bezpečí. V nejhorším srovnáme město se zemí.“

„Ale jak se tam dostaneme? Chodby jsou plné povstalců.“

„Vylezeme na vrchol této věže. Teleportací se dostaneme až k

lodi.“

Marka opět cosi zvedlo do vzduchu a mezi dvěma ovoidy byl

unášen po úzkém schodišti.

„Marku! Marku, kde jsi?“

Z Rayova volání zaznívala úzkost. Mark mu rychle vysvětlil svou

situaci.

78

„Už jdu! Hrej na čas!“

„Dej si pozor. Mají příliš silné psychokinetické vlny!“

Pocit letu po točitých schodech byl velice nepříjemný, zvláště

když na schodiště nedopadal ani paprsek světla. Konečně byli na

vrcholu. Ve slabém svitu hvězd rozeznával Mark dvě postavy na

cimbuří.

K jeho nesmírnému údivu to byli Tor a Raxa. Převlékli se za

domorodce, ale na hlavě měli jemné kovové síťky.

Psychokinetická vlna prudce ustala a Mark dopadl na zem,

spoutaný ještě řetězy, které mu spojovaly zápěstí a kotníky.

Oba ovoidi se přiblížili k vetřelcům a soustředili na ně svou mysl.

Tor vybuchl smíchy. „Pokoušíte se marně. Nemůžete mi číst

myšlenky ani mě ovlivňovat. Dvakrát se do stejné pasti nachytat

nenechám.“

Jeden ovoid okamžitě zvedl chapadlo, z něhož vyšlehl červený

paprsek. Paprsek se zastavil pár centimetrů od Torova obličeje,

potom se prudce odrazil a zasáhl horní část ovoidova těla, která

okamžitě pukla. Ukázala se zelená koule přetnutá vedví, z níž

vytékala narůžovělá tekutina.

Mark teď zachytil zděšenou myšlenku druhého ovoida. Nejdřív

volal o pomoc, ale potom dospěl ke krutému rozhodnutí.

„Dávám lodi příkaz k okamžitému startu! Musíme zachránit

semena, která jsou nadějí našeho lidu. Najděte jinou planetu a

pokračujte v pokusech. Jakmile proniknete do stratosféry, odpalte

na toto město raketu. Potrestejte je za to, že se na nás odvážilo

zaútočit.“

„Potvrzuji příjem, otče představený. Ale co bude s vámi? Můj

čas vypršel. Bratr tři mě bude následovat. Sbohem!“

Mark na okamžik ztuhl a potom zařval na Tora: „Pozor!

Chtějí…“

„Jen klid, příteli. Ten rozhovor jsem taky zachytil. Já jim už

zabráním škodit!“ Obrátil se k ovoidovi.

„Proč se nevrátíte na svou planetu?“

„Nechci! Jsme z ní příliš dlouho pryč. Většina našich druhů se už

určitě zase vrátila ke svým kořenům.“ Na chvíli se zarazil a hořce

dodal: „Vyskytly se i hlasy proti dobývání jiných planet a prostředky

79

na tuto expedici jsem získal jen s obtížemi. Nesnesl bych jejich

ironické poznámky, že jsem pohořel. Proto radši zahynu tady.

Útěchou mi bude, že bratři, kteří přežijí, budou pokračovat v mém

díle. Připravte se, za pár minut zemřeme.“

Tor se jen pousmál. „Obávám se, že tohle přání se vám nesplní.“

Ozvalo se zaburácení a hned po něm následoval záblesk.

„Nezvratný osud se blíží,“ pronesl ovoid.

Vtom se obloha rozzářila a okamžitě ztemněla.

„Co se to děje?“ divil se ovoid, který nevěřil svým smyslům.

„Nemohl jsem vám dovolit, abyste ty nešťastné primitivy

vyhladil. Hádáte správně. Vaše loď byla právě zničena,“ ozval se

Tor.

„To není možné. Všichni musíte zemřít! Všichni!“

Nad ovoidem se ukázalo maličké světélko. Potom jeho hmota

náhle tiše zmizela, jako by ji přejela gigantická, neviditelná guma.

„Lituju, Marku, ale musel jsem ho zlikvidovat. Zkratoval jsem

generátor, aby explodoval. Jiné řešení tady nebylo.“

V té chvíli k nim doběhl vyděšený Ray. Když spatřil, že je Mark

živý a zdravý, uklidnil se.

„Měl jsem strach, že se ti s tím bláznem něco stane. Běžel jsem

co nejrychleji.“

„Dík, ale Tor se toho zhostil nadmíru dobře. Odstraň mi už

konečně ty náramky. Dostávám pomalu křeče.“

Než to android stačil udělat, Tor ukázal prstem a okovy odpadly.

„Promiň, Marku, neuvědomil jsem si to.“

Pozemšťan si třel bolavá zápěstí, potom ukázal na posledního

ovoida a řekl: „Tenhle by měl taky zmizet. Pohled na tu děsivou

kouli by domorodce příliš dráždil.“

Tor pokývl souhlasně hlavou. Znovu se ukázalo světélko, sneslo

se na ovoida a vymazalo ho.

„Totéž udělám s tím, kterého zlikvidoval Ray. Po těch bytostech

tady nezůstane ani stopa. Pro obyvatele města to bude jen noční

můra, na kterou rychle zapomenou. Konečně budou zas pokračovat

ve svém normálním vývoji.“

Mark měl plnou hlavu dotazů, ale Tor dodal: „Nemá smysl se

tady zdržovat. S Raxou se vrátíme na naši loď, ale zůstaneme ještě

80

několik dní na oběžné dráze. Poletíš s námi?“

„Nejdřív bych se chtěl přesvědčit, jestli moji přátelé netropí příliš

velké hlouposti. To mi zabere nanejvýš dva dny a potom si přivolám

modul.“

„Až budeš zpátky na Merkuru, řekni Rayovi, aby se spojil s A2.

Dlužím ti opulentní večeři.“

Tor se zavěsil do své družky, zavřel oči a zvedl hlavu k obloze.

Zahalila je lehká mlha a zmizeli.

„Na cesty je to docela praktické,“ poznamenal Ray.

„Ještě neznáme hodně kralských technik,“ povzdychl si Mark.

„Pojď, jdeme za Kor-Bou.“

Našli ho ve velké síni. Jeden bývalý vězeň objevil sud piva a

narazil ho.

„Dejte si s námi! Zasloužíte si to! Jsme pány hradu. Zbylé stráže

jsme odzbrojili a zavřeli do žaláře.“ Kor-Ba se rozchechtal na celé

kolo. „Asi jim tam bude trošku těsno, ale dobře jim tak. Byli moc

hodní, ani okovy jsme jim nedali.“

Hostinská jim přinesla pohár a hltala Raye očima.

„Co budete dělat dál?“

Kor-Ba se na chvíli zamyslel. „Myslel jsem si, že vyplením hrad

a potom se vypařím. Jenže státní pokladna je prázdná jako moje

kapsa. Zilo buď příliš rozhazoval, nebo si poklad schoval.“

„Když už jsi tady,“ usmál se Mark, „proč by ses nedal prohlásit

za krále?“

„Myslíš, že to jde?“

„A proč ne? Zilo to udělal taky tak a ten před ním určitě

jakbysmet.“

„Naši měšťané s tím nebudou nikdy souhlasit.“

„Vojensky se prakticky nemůžou vzepřít a pochybuji, že by šli do

občanské války. Stačí, když prohlásíš, že udržíš ve městě pořádek a

že se nebude drancovat. To je uklidní, protože jim jde především o

bezpečnost majetku a osob. Taky můžete vyhlásit amnestii pro

všechny, kdo vám do dvou dnů odpřísáhnou věrnost. Uvidíš, jak se k

vám pohrnou.“

„A co lid?“

„Bude se radovat, když zavřete doly, které vám stejně k ničemu

81

nejsou, a když pustíte všechny vězně na svobodu.“

„Zrušíme veškeré daně!“ vykřikl nadšeně Kor-Ba.

„To je sice výtečný program, ale byl bych opatrný. Nezapomeňte,

že budete potřebovat zdroje na údržbu hradu a na platy zbrojnošům,

pokud nechcete, aby rabovali. Taky musíte kontrolovat výběrčí,

jinak by vás okrádali.“

Kor-Bovi se vyjasnilo čelo. „Ne, příteli, téhle hry se já nebojím,

vždycky jsem měl fortel a nápady a vždycky jsem byl dobrý. Kdy

bych měl jako prohlásit, že jsem králem?“

„Rovnou teď hned. Ray a já tě podpoříme a potlačíme případný

odpor.“

V té chvíli vešel do síně jeden bývalý vězeň a táhl za sebou dvě

bránící se dívky. Byly to Sun-Já a Maka.

„Koukejte, co jsem našel v Zilových komnatách! To čuně se

nenudilo. Co myslíš, Kor-Bo, budou hodné i na nás?“

„Tuhle pusťte,“ nařídil suše Mark a ukázal na Maku. „Odvlekli ji

naší vinou z rodné vesnice a královi muži jí surově zavraždili otce.“

Vězeň ji pustil a dívka hned přeběhla k pozemšťanovi.

„Není špatná, ta vůbec není špatná,“ liboval si Kor-Ba a

pokukoval po ňadrech, deroucích se z potrhaných šatů. Potom

pohlédl na Sun-Ju. „A mně přiveď tuhle. Prodala nás Zilovi a ve

vězení jsem jí přísahal pomstu.“

Vězeň odtáhl dívku až ke Kor-Bovi a srazil ji před ním k zemi.

Klekla si a tvář se jí leskla slzami.

„Milost! Milost! Představa všeho toho zlata mě zaslepila.“

„Podříznu tě.“

Bývalí vězňové se na Kor-Bu dívali se souhlasem. Nikdo z nich

neměl rád fízly a práskače. Podle nich si zaslouží smrt. V Markovi

se svářily protichůdné pocity. Ano, Sun-Ja zradila i jeho, ale

představa, že by zemřela, se mu nijak nelíbila. Zadržel Kor-Bovu

ruku sahající po meči.

„Počkejte! Myslím, že by se dala potrestat líp.“

„A jak?“

„V dole je přes stovku vězňů, které změnili v poslušné a tupé

otroky. Aby se zbavili mentální blokády, musí prožít dostatečně

silný orgasmus.“

82

Kor-Ba se na Marka zmateně podíval. „Vážně?“

„Maka vám to potvrdí. Taky byla zavřená v dole a vzpamatovala

se, teprve když jsme se na útěku pomilovali.“

Kor-Ba se hlasitě rozesmál. „Souhlasím, příteli. Já ti věřím.

Dostane svobodu a milost, jakmile se vzpamatuje poslední vězeň.

Aspoň k něčemu bude, čubka!“

Hostinská, která svým zatčením a uvězněním nebyla nijak

nadšena, popadla Sun-Ju za loket.

„Já na ni dohlédnu. Strčím ji do pokoje a slibuju, že z něj

nevyleze, dokud nesplní svůj úkol. I kdyby to mělo trvat týdny a

kdyby se nějak vzpouzela, rozsekám jí zadek karabáčem.“

Ženy odešly a Mark pokračoval:

„Svítá. Musíte se ukázat ve městě a prohlásit se králem.“

Kor-Ba přikývl, vstal a mechanicky si upravil opasek.

„Nuže, jdeme a ty pojď se mnou.“

„Dovolíte mi jednu radu?“ pousmál se Mark.

„Poslouchám tě, příteli.“

„Než vyjdete z hradu, měl byste se převléknout. Takhle vypadáte

spíš jako nějaký bandita než panovník. Nezapomeňte, že šaty dělají

člověka.“

„Sakra, máš pravdu! Půjdeme se podívat do Zilových komnat,

jestli by se tam něco nenašlo.“ Kor-Ba se otočil ke svým druhům,

kteří ještě hojně popíjeli. „Vstávat! Najděte si na sebe něco

slušného, i kdybyste to měli stáhnout ze stráží. Za hodinu

vyrazíme!“

18

Ve velké hradní síni, osvětlené množstvím loučí, se naplno slavilo.

Ráno prošel Kor-Ba se svými druhy městem. Měšťané byli zpočátku

překvapeni, ale pak se jim ulevilo, když se doslechli, že nebudou

žádné mrzutosti, žádné rabování, žádné nové daně. Přesně podle

očekávání. Celé odpoledne se přijímali hosté, kteří bez váhání

odpřisáhli věrnost novému vladaři. Zila každý upřímně nenáviděl a

nikdo ho nelitoval. Že se nevzbouřili dřív, v tom jim zabránil pouze

83

strach z ovoidů.

Služebníci na hradě rovněž přijali změnu a na Rayův příkaz

připravili velkolepou hostinu.

„Co dělá Sun-Ja?“ zeptal se Kor-Ba hostinské, která seděla vedle

Rabe a vrhala na něj zamilované pohledy.

„Už se dala do práce. Pomohla zatím pěti vězňům a další tři jsou

na řadě. Má z tebe takový strach, že se do toho pustila skutečně s

vervou. Ani jsem nemusela použít násilí.“

„Skvělé, ale hlídej ji dál.“

Ještě dlouho teklo pivo proudem, až dobrá polovina hodovníků

spala pod stolem nebo s hlavou na stole. Ti, kteří se ještě udrželi na

nohách, honili služebné a zatahovali je do temnějších koutů. Dívky

byly na podobné chování zvyklé, takže se příliš nebránily. Byly

rády, že se tak děje bez surovosti, což byla oproti dřívějšku příjemná

změna. Chroptění a vzdechy se ozývaly celým sálem.

Kor-Ba, ještě docela střízlivý, se naklonil k Markovi.

„Dobře jsi mi poradil, příteli. Nikdo mi neupírá právo na trůn.“

„Získat ho bylo snadné, těžší bude jej udržet. Chce to jen pilnou

každodenní práci. A ta čeká na vás, který jste měl tolik sporů se

spravedlností.“ Z mohutného hrudníku se vydral vzdech. „Vím,

bude to dřina, ale řekni si, jaký bys chtěl úřad. Velitel vojsk,

královský správce, strážce pečetí, ministr financí? Vyber si, co

chceš.“

„Nechci nic, protože se ještě dneska v noci vrátím domů.“

Novopečený král sebou trhl, jako by ho uštkl had. „To ne!

Potřebuju nějakýho rádce! Dám ti jinou nabídku. Co kdybysme

vládli společně?“

„Ne, Veličenstvo. Zaprvé vláda se nedělí a zadruhé jsem splnil

svůj úkol a musím se vrátit domů.“

Kor-Ba se dlouze zadíval Markovi do očí a neřekl už ani slovo.

Potom se mu tlusté rty roztáhly v úsměvu. „Myslím, že ti rozumím.

Ty nepatříš do našeho světa.“

„Přesně tak, ale prosím vás, abyste si to nechal pro sebe.

Přicházím z mnohem vzdálenější země, než si dokážete představit.

Podobně jako ta vejce, která zdánlivě Zilovi pomáhala, ale ve

skutečnosti jej ovládala. Ty bytosti chtěly dobýt vaši planetu a

84

připravovaly vám krutou budoucnost.“

„Chtěly z nás nadělat otroky bez trošky vůle?“

„Ještě něco horšího! Jsem rád, že jsme je zlikvidovali. Od této

chvíle už do vašeho osudu nebude nikdo zasahovat. Všechno je ve

vašich rukou. Ať vás vždy vede jenom rozum.“

„Můžu se ti něčím odvděčit?“

„Ničím. Ať budu jakkoli daleko, nezapomenu na ty, kteří byli

mými přáteli.“

„Já na tebe taky nezapomenu.“

Mark na chvíli zaváhal. „Vlastně bych jednu prosbu měl.

Vezměte pod ochranu Maku. Její táta byl náčelníkem osady.

Odveďte ji domů, pokud ještě chce spatřit svého manžela, který si

myslí, že je mrtvá.“

„Slibuju ti to, příteli.“

Přátelsky se objali a Mark se rychle vzdaloval z místnosti. Musel

přitom dávat pozor, aby nezakopl o těla na zemi.

Pohledem hledal Raye, ale po androidovi jako by se slehla zem.

Pohnul bradou a uvedl v činnost psychický vysílač. Uplynuly dvě

minuty a odpověď nepřicházela. Marka to zprvu udivilo, ale potom

si začal dělat starosti. Znovu vyslal signál a nakonec přijal

myšlenku:

„Nemůžu mluvit. Co chceš?“

„Musíme jít.“

Mark vycítil v přítelových myšlenkách jakýsi stud.

„Ještě mi dej hodinu. Jsem s naší milou hostinskou a nerad bych

ji zklamal.“

Mark se rozesmál. „Dobrá, dávám ti dvě hodiny, ale ani o

minutu víc. Musíme z města odejít ještě před svítáním. Zatímco se

budeš oddávat chlípnostem, já si najdu nějakou komnatu a trošku se

prospím.“

V prvním patře se mu podařilo najít světnici, v níž byl docela

pořádek. Sotva si lehl na postel, zavrzaly dveře. Neměl ani čas vstát

a už se k němu přitisklo štíhlé, mladé a vláčné tělo. V přítmí poznal

Maku.

„Prosím, neodháněj mě. Prožila jsem u Zila peklo. Přežila jsem

jen díky tomu, že jsem myslela na tebe. Slyšela jsem, že jsi na

85

odchodu. Přeju si jen několik minut štěstí. Naposled.“

Mluvila stydlivým, prosebným hlasem. Mark ji objal a přivinul k

sobě. Naposledy ji líbal. Pomalu a dlouze.

Odhodil šaty a s nimi i únavu. Maka ho sevřela skoro zuřivě.

Mark se nad ní sklonil a pomalu vnikal do rozechvělého,

roztouženého vesmíru. Maka blaženě vydechla a zakrátko se nechala

unášet vlnou slasti.

19

Modul se odpoutal tiše od země. Pár minut nato se rozzářily první

ranní paprsky. Mark si vzdychl a natáhl si nohy. Planeta na

obrazovce se vzdalovala stále rychleji. Jako po každé misi se cítil

zmožený a smutný. Vždycky se jen těžko loučil s těmi, kteří se stali

jeho přáteli, zvlášť když věděl, že je to navždy. A ta malá Maka

tolik překypovala vděčností.

„Nebyl jsi zrovna vzorem počestnosti,“ poznamenal na Rayovu

adresu.

„U mě je to něco jiného,“ ohradil se android. „Můj generátor to

unese.“

„Tvá milá s tvým odchodem souhlasila?“

„Nadšená sice nebyla, ale na nějaké debaty byla příliš utahaná.

Myslím, že si na naše setkání zachová báječnou vzpomínku.“

„Skromnost není zrovna tvoje silná stránka.“

„Poletíme přímo k Merkuru?“

„Nejdřív bych se rád viděl s Torem a Raxou. Navaž spojení s A2

a zeptej se, jestli nás můžou přijmout na palubě.“

Za pět vteřin měl Ray odpověď.

„Vstup povolen. Zrovna nás chtěli pozvat.“

Rychle zkorigoval kurz. Na obrazovce bylo stále prázdno. Potom

se na ní náhle objevil velikánský Torův hvězdolet. Otvor v jeho

boku byl otevřený.

Ray s obvyklou přesností zavedl modul do prostorné a osvětlené

přechodové komory. Jakmile se za nimi zavřela, objevil se Tor a s

ním Raxa. Měla dlouhé zlacené šaty s rozparkem na boku. Diskrétní

86

výstřih odhaloval obliny ňader.

„Můžeš vystoupit, Marku,“ oznámil telepaticky Tor. „Tlak se už

skoro vyrovnal.“

Pozemšťan vylezl z modulu a pozdravil se s přáteli.

„Velice vám to sluší, Raxo.“

Potom se podíval na své špinavé ruce a zválený oblek a usmál se.

„Můžu nejdřív použít váš sanitární blok? Nerad bych vám

otravoval atmosféru na palubě.“

„Pojď, ukážu ti, kde to je,“ řekl Tor. „A2 se zatím postará o

Raye.“

Za necelou půlhodinu vešel Mark do salonu oholený,

osprchovaný, navoněný kvalitní toaletní vodou a v astronautické

kombinéze, kterou mu dal Tor. Už ho čekala plná sklenička.

„Klidně se napij, je to tvoje oblíbená whisky,“ usmál se Tor,

„Doufám, že Pso její vzorec nijak nepozměnil.“

Mark v ní smočil rty, zamyslel se a odpověděl: „Je vynikající.

Vidím, že už jsi v plné formě.“

Tor ho vybídl, aby se posadil vedle něj, a křeslo se okamžitě

přizpůsobilo Markovým tvarům.

„Když mě Raxa dostala z té otupělosti byla to účinná a zároveň

velice milá metoda metoda marně jsem se pokoušel kontaktovat Pso.

Ať jsem dával A2 jakékoli příkazy, nic se nedařilo. Přiznám se, že

jsem byl na pokraji zoufalství a že jsem se už chtěl vzdát. A potom

jsem si vzpomněl na naši debatu a na tu tvou inteligentní rostlinu.“

Zde udělal Tor dramatickou pomlku a napil se whisky.

„Dlouho mi trvalo, než jsem s ní navázal spojení, ale nakonec se

to přece jen podařilo. Měl jsi pravdu, je to velice milá bytost a přímo

toužila po tom, aby mi mohla pomoct. A protože psychickou

blokádu mi způsobila rostlinná myšlenka, naučila mě, jak modulovat

zvláštním způsobem impulzy. Po dlouhých pokusech a hledání a

díky synchronizované myšlence tvé přítelkyně se mi nakonec

podařilo oživit Pso. Pak už šlo všechno hladce, a dokonce jsem

vyzvedl i A1, který přistál v pralese.“

„Jak ses dostal na tu věž?“

„Ray byl ve spojení s A2. Když jsem se dozvěděl, že ses dostal

do potíží, tak jsme se za tebou odteletransportovali.“

87

„Nebál ses nového útoku?“

Torova tvář se rozjasnila úsměvem. „Já se pojistil. Pso s pomocí

naší přítelkyně rostliny zkonstruoval ochrannou přilbu.“

„Jako tu síťku?“

„Přesně tak. Takže vidíš, že mi nehrozilo žádné nebezpečí. A

navíc nás střežil A1, který byl rovněž chráněn.“

Mark dopil skleničku a zatvářil se smutně.

„Tuším, na co myslíš,“ řekl Tor. „Ptáš se, jestli jsme měli právo

zlikvidovat Klory. Věř mi, že jsem o tom přemýšlel a ta rostlina

taky. Nakonec jsme dospěli k názoru, že žádný tvor nemá právo

zotročovat druhého, jako to prováděli Klorové.“

„Chápu vás a uznávám to, ale stejně mám nepříjemný pocit. Přál

bych si, aby to dopadlo jinak.“

„Co myslíš že já? Můžou si za to ale sami, protože nebyli

dostatečně soudní.“

Mark se nerad zvedl z pohodlného křesla.

„Musím se vrátit na Zemi. Za pět dní mi končí dovolená a

generál Khov má rád dochvilnost.“

„Pozdravuj ho ode mě, určitě mu stejně podáš kompletní

hlášení.“

„Jak jinak. Přece mu nezatajím, že jsme objevili novou planetu

obydlenou humanoidy? A co budeš dělat ty?“

Tor se na chvíli zadíval do prázdné sklenice.

„Navštívím tu rostlinu. Myslím, že se na mě těší. Měl jsi pravdu,

strašně se tam nudí a potřebuje rozptýlení.“

„Ale dávej si pozor. Vesmírná policie tam má zabijácké satelity,

aby se zamezilo přistání.“

„Pro Pso to nebude žádný problém. Naše pole nás učiní

neviditelnými, takže nás nezaregistrují ani ty vaše satelity.“

„To dobře vím, ale zůstávej ve své atmosféře. Vzduch té planety

se hemží nebezpečnými sporami.“

„Neměj strach. Už o té specialitě vím a dám si pozor.“

Mark přešel k Raxe, sklonil se k ní a políbil jí ruku.

„Těším se na další shledanou.“

„No tak, Marku. Nebuďte tak formální. Už nejsem vládkyní

Lesbanu.“ Vstala a dala mu dvě mlaskavé hubičky na tváře. „Takže

88

na brzkou shledanou, Marku. Nikdy vám nezapomenu, že jste nás

zachránil před údělem krutějším než smrt. Jste skutečný přítel,

vážně.“

20

Dveře výtahu se s tichým zasyčením otevřely. Peggy, sekretářka

generála Khova, všemocného náčelníka SDPP, seděla za celou

baterií počítačů. Byla to padesátiletá vysušená hranatá stará panna s

čelistí osazenou dlouhými řezáky, které by si zasloužily místo v

muzeu, a to v oddělení prehistorických býložravců. Na dlouhém

nose jí seděly starožitné brýle, jejichž skla připomínala lupy, a za

nimi mžourala kupodivu směšně malá očka.

Když Mark vešel, usmála se. Nedokázala se tomu ubránit, měla

pro Stonea slabost. Sice si ji dobíral stejně jako ostatní agenti, ale

nikdy to nemyslel zle. A hlavně nezapomínala na to, že kdysi

zachránil generálovi na jedné planetě život.

„Dobrý den, kapitáne. Už čtyřiadvacet hodin vás sháníme.

Normálně necháváte adresu.“

„Byl jsem na daleké cestě a vrátil jsem se ani ne před dvěma

hodinami. Když jsem v záznamníku našel váš vzkaz, všeho jsem

nechal a hned spěchal za vámi, má milená Peggy. Povečeříme

dneska spolu?“

„Nechte si ty srandičky, kapitáne. Chce vás generál.“ Palcem

zmáčkla interfon. „Kapitán Stone se dostavil na váš rozkaz, pane

generále.“

„To to trvalo! Ať jde dál,“ zaburácel hlas tak silný, až mikrofon

zavibroval a málem se od něj odpojily dráty. Ten hlas připomínal

řev lva, který nejedl od chvíle, co opustil archu Noemovu.

„Od včerejška má náladu pod psa,“ varovala Marka Peggy.

„Děkuju, nějak mi to taky došlo.“

„Však ho znáte. Dokáže se rozzuřit, ale ještě nikdy nikoho

nesežral.“

„To mám štěstí hlavně já, jinak by se moje kosti už dávno bělaly

před jeho prahem.“ Mark zamířil ke dveřím, ale tam se ještě jednou

89

otočil. „Kdybych do dvou hodin nevylezl, pošlete pro záchrannou

výpravu.“

Khov seděl za pracovním stolem. Byl to dvoumetrový kolos o

hmotnosti hodně přes metrák. Z kulaté tváře svítila šikmá očka,

která prozrazovala dávné mongolské předky. Hlavu měl holou jako

koleno a leskla se mu v paprscích slunce pronikajících do místnosti

velikým oknem, z něhož byl výhled na obrovskou newyorskou

aglomeraci, která se za staletí neúměrně rozrostla.

Generál ožvejkával nestvůrný doutník, což jen zvýšilo Markovu

neblahou předtuchu. Generál kouřil, jen když byl silně rozrušen.

„Posaďte se,“ zavrčel. „Děkuji, že jste se obtěžoval a našel trochu

vzácného času, abyste nás zas jednou poctil svou návštěvou.

Předpokládám, že jste pořád příslušníkem Služby.“

Mark se při generálově sžíravém sarkasmu napřímil. „Rád bych

vám se vší úctou, pane generále, připomněl, že služební řády

agentům nenařizují, aby byli v době dovolené dosažitelní. A rád

bych dodal, že mi ještě zbývají dva dny dovolené.“

„Ta se ruší. Ale už jsme ztratili dost času. Teď mě poslouchejte.“

Khov odložil oslintaný doutník na popelník přetékající nedopalky

a odložil ho tak rázně, až se zvedl popel, který rozehnal rázným

mávnutím.

„Takže: Před několika dny se vrátil hvězdolet dálkového

průzkumu, který objevil planetu podobnou Zemi. Nějakou dobu

strávili na oběžné dráze kolem ní. Podle posledních informací se

jedná o primitivní civilizaci, zhruba raný středověk. Poblíž jednoho

města údajně zaregistrovali jakýsi hvězdolet. Protože naší lodi

docházela energie, velitel nařídil návrat na Zemi a dál v průzkumu

nepokračoval.“ Generál vycenil zuby a připomínal teď šelmu

chystající se zahryznout do oběti, byl to však jen pokus o úsměv.

„Myslím, že ho zneklidňovala představa, že by mohl narazit na

neznámého protivníka.“

Generál sebral z popelníku odložený doutník a zapálil si ho.

Zasršely z něj jiskry. Vdechl kouř do plic, vypustil ho, a když se

mračno rozptýlilo, pokračoval: „Měli jsme včera poradu u

prezidenta. Průzkum nové primitivní civilizace spadá do

kompetence Služby. Jenže přítomnost neznámé lodi trápí Vesmírnou

90

policii. Admirál Neuman tam chtěl okamžitě vyslat křižník i za

cenu, že by došlo k incidentu nebo k narušení zákona o

nevměšování. Potom však od toho upustil, protože jsem ho ujistil, že

touto akcí budete pověřen vy.“ Usmál se o něco lidštěji. „Velice si

vás považuje a pořád dokola mi říká, jak rád by vás přetáhl k sobě.“

„Toho se, pane generále, bát nemusíte,“ vzdychl si Mark. „Dobře

víte, že jsem úkoly pro Vesmírnou policii plnil vždy jen nerad a

nikdy mi nepůsobily potěšení. Radši dělám v SDPP. Milejší je mi

nenápadně se vmísit mezi domorodce, jezdit po špatných cestách na

všemožných zvířatech, rozdávat, ale hlavně přijímat rány mečem,

oštěpy, kyjem, ale taky poznávat vzrušující lidi a navazovat

přátelství, která jsou bohužel vždycky tak krátká.“

Khov při těch slovech zlidštěl a odpověděl skoro normálním

hlasem: „Vím, jak jste Službě oddaný, Marku. Teď vás opět

potřebuji. Prezident a policie chtějí do čtrnácti dnů hlášení. Bohužel

pro vás nemám volný hvězdolet. Musíte letět Merkurem. Plukovník

Benson vám to bude refundovat.“

Mark se tiše zasmál. „Ano, se srážkou sedmdesáti až osmdesáti

procent. Já tyhle účetní krysy znám. Vždycky když jsem použil svou

loď, přišlo mě to dráž, než kolik jsem za to dostal.“

Generál dobře věděl, že Mark disponuje značným soukromým

jměním, a tak ironicky prohodil: „Vy chudinko malá!“

„Jestli mám sponzorovat SDPP, tak mi dejte stvrzenku, ať si to

můžu odečíst z daní. Kdybyste věděl, kolik platím berňáku…“

„Konec srandiček, kapitáne. Jakmile na Merkur naloží zásoby,

startujete. Vaším cílem je soustava…“ Odmlčel se a zalistoval ve

spise.

Než stačil najít koordináty, Mark řekl: „LA 94-71-57!“

Generál sebou trhl, jako by dostal ránu elektrickým proudem.

„Přesně tak! Jak to víte? Tahle informace je přísně tajná. Jestli se

to nějak provalilo, admirál bude vyžadovat exemplární tresty.“

„To je dlouhá historka,“ usmál se Mark. „Chtěl jsem vám ji

vyprávět, ale vy jste byl rychlejší. Uklidněte se, k žádnému úniku

informací nedošlo. Je to prostě jen souhra okolností, ale mohl z toho

být pěkný průšvih.“

Generál se uklidnil a z hrudi se mu vydral vzdech úlevy

91

připomínající tornádo. Popel na popelníku se opět zvířil.

„Tuším, že to bude dlouhé. Takže se na to musíme posilnit.“

Z poslední zásuvky vytáhl láhev bourbonu a dvě skleničky.

Štědře do nich odlil a jednu podal Markovi. „Na vaše zdraví.

Spusťte, nemůžu se dočkat.“

Sám do sebe hodil svůj oblíbený lék, pohodlně se opřel v křesle a

ruce si složil na břiše.

Mark si ještě chvíli srovnával myšlenky a spustil: „Jednou večer

jsem si lebedil doma, když Ray zachytil volání…“

Vypustil pouze některé pasáže s Makou a Sun-Jou. Jeho šéf byl

sice velkorysý, ale vedení nemělo rádo, když agenti laškovali s

domorodými ženami. Když skončil své vyprávění, Khov se zadíval

na prázdnou sklenici. Mechanicky ji doplnil, potom dalším

vzdychnutím konečně vyprázdnil popelník.

„S vámi nemůže být nic jednoduché. Na to jsem si už zvykl. Proč

nejedete jako ostatní na dovolenou někam k moři? S nimi mám pak

jenom jednu potíž, musím zahlazovat barové rvačky, to je všechno.

Jenže s vámi…“ Nedořekl a hodil do sebe bourbon. „Ještě štěstí, že

ty Klory vyřídil váš přítel Tor. Takže komise pro nevměšování na

vás nic nemá. Dejte mi to písemně a Ray ať předá záznamy Peggy.“

V očích mu zasvítilo. „Vím, že něco je tam cenzurováno, ale těm

nahoře to nedojde. Teď si vemte čtrnáct dní dodatečné dovolené.

Vlastně neplacené, u Bensona by to neprošlo. Já zatím z vaší zprávy

vytáhnu věci svědčící ve váš prospěch. Nejdřív jste měl přece

informovat komisi, když už jste objevil neznámou planetu…“

„Jo, a pak bych několik týdnů čekal na rozhodnutí. Dobře ty

byrokraty znám. Moji přátelé potřebovali pomoc rychle,“ namítl

Mark.

Generál s porozuměním pokýval hlavou, protože s funkcionáři

komise také míval potíže. „A zmizte! Budete mít aspoň to

zadostiučinění, že zatímco si budete válet šunky, váš nadřízený bude

makat jako galejník.“

Mark vstal a Khov se uchechtl.

„Tohle je vlastně poprvé, co můj agent splnil rozkaz dřív, než ho

dostal.“

„Ale pane generále, jenom jsem se řídil podle posledního bodu

92

řádů. Tam se přece píše něco jako, že agenti nikdy nesmějí marnit

čas. Řídím se heslem: Když vykonám rozkaz dřív, než ho dostanu,

tak šetřím čas. Je v tom ale jeden háček. Člověk musí vědět, že ten

rozkaz dostane brzo.“

„Já to tušil, že budete mít poslední slovo. Vypadněte a nechte mě

pracovat. Ale tentokrát nechte u Peggy adresu. Pro jistotu. Může se

stát, že si vás vrchnost vyžádá.“

93

JEAN-PIERRE GAREN

PÁNI KRÁLE ZILA

Mark Stone 26

Z francouzského originálu Les hommes du Maitre,

vydaného nakladatelstvím Editions Fleuve Noir,

Paris 1995, přeložila Erika Rumplová.

Obálku podle kresby Petra Bauera

navrhl Karel Kárász.

Vydal jako svou čtyřtisící čtyřstou čtvrtou publikaci

Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství,

spol. s r. o., Praha 5, Ježovská 121/3, roku 1996.

Odpovědná redaktorka Anna Staňková.

Vytiskly Tiskárny Vimperk, a. s., Pasovská 55, Vimperk.

Vydání první.

13/34

Doporučená cena 52,29 + 2,61 DPH = 54,90 Kč

M A R K

STONE

Jean-Pierre Garen

PÁNI KRÁLE ZILA

Při výzkumné výpravě na jednu z dosud neznámých

planet byli přepadeni Markovi přátelé a jejich život

je ohrožen. Je třeba rychle něcvo podniknout na jejich

záchranu, tím spíš, že jsou zřejmě pod vlivem zhoubné

psychické síly, která rozleptává jejich vůli. Kdo vlastně

ovládá tuto neznámou planetu v soustavě LA 94-71-57?

13/34

Doporučená cena 52,29 + 2,61 DPH = 54,90 Kč

ISBN 80-237-3434-2

Document Outline

ÚVOD

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20