JEAN-PIERRE GAREN

M A R K

STONE

DÉMONI

Z HOR

PŘELOŽILA MICHAELA KNAPPOVÁ

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

© 1987, Éditions Fleuve Noir, Paris

Translation © Michaela Knappová, 1996

ISBN 80-237-3487-3

ÚVOD

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století

pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však

postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi

vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s

pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a

žebrali o techniku, kterou nedokázali pochopit. V případě jedné

planety to došlo tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo

se zachránit pouze několik párů, které pak byly umístěny do přírodní

rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď

Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou

humanoidními bytostmi, měla rozkaz ji pouze zaznamenat, ale v

žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se

podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Jestliže planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní

Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném

případě se případ svěřoval Službě pro dohled nad primitivními

planetami, která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let

předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů

jsou nedostatečná, vysílaly se přímo na místo posádky složené z

agenta činné služby a z androida, kteří se nenápadně vmísili mezi

domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

4

1

Mark na chvíli zaváhal, než stiskl tlačítko zvonku. Byl to třicetiletý

urostlý muž s pevnými svaly. Jeho výrazný obličej byl lemován

kaštanovými vlasy.

Přestože měl právě dovolenou, pozval ho generál Khov k sobě

domů na večeři. Generál vedl pevnou rukou Službu pro dohled nad

primitivními planetami a bylo to poprvé, kdy Mark pronikl do

soukromí svého nadřízeného. Popadla ho hrůza, když zjistil, že

zapomněl koupit květiny pro jeho paní.

Dveře otevřela Peggy, prostá stará dáma, příbuzná paní Khovové,

která byla zároveň sekretářkou generála. I přes svůj dost kritický

postoj si s Markem velmi dobře rozuměla.

„Dobrý večer, Peggy. Nevěděl jsem, že budu mít tu čest večeřet s

vámi. Každopádně bych byl radši, kdyby se to odehrávalo mezi

čtyřma očima,“ neodpustil si Mark, aby ji nepopíchl.

„Ale kapitáne, jen si mě pořád nedobírejte,“ opáčila. „Nebo vaši

nabídku přijmu. Víte, jak se budu bavit, až mi budete muset

nabídnout rámě? Pojďte dál, už jste netrpělivě očekáván.“ A vedla

ho do elegantně zařízeného salonu.

Generál Khov byl dvoumetrový kolos s úplně holou lebkou, který

po svých mongolských předcích zdědil černé šikmé oči. Marka

překvapilo, když po jeho boku uviděl štíhlou blondýnku s tělem

bohyně. Několik jemných vrásek kolem krásných modrých očí

prozrazovalo možnou příbuznost s obyvateli padesáté planety, ale

ona sama vypadala velice svůdně.

„Představuji vám svou ženu Tanju, kapitáne.“

Blondýnka mu podala ruku a řekla: „Jsem velmi ráda, že vás

konečně poznávám. Ještě jsem neměla příležitost poděkovat vám, že

jste mému muži zachránil život. Pokaždé, když jsem navrhovala,

abychom vás pozvali na večeři, manžel byl proti.“

Mírně jedovatým tónem dodala: „Myslím si, že mi něco tají. Ale

teď tu konečně jste a já vás nepustím, dokud mi celou tu historii

nevypovíte do detailů.“

5

Generál zrudl a v jeho pohledu byla panická hrůza, neboť sám

málokdy zůstal chladný k šarmu místních krásek. Příchod dalšího

hosta konverzaci přerušil. Mark se zamračil, když v příchozím

poznal admirála Neumana, velitele Vesmírné policie. Pokaždé, když

pracoval v nějaké misi pro admirála, zapletl se do nebezpečných

dobrodružství. Znamená to, že ani tenhle večer nebude tak

bezvýznamný, jak se Mark domníval.

Paní Khovova přinesla aperitiv.

„Admirále,“ řekla, „já vím, co máte rád: hodně kořeněný

rajčatový džus, stejně jako generál. A pro vás, kapitáne, jsem

připravila skotskou. Peggy mi poradila vaši oblíbenou značku.“

Mark jí chtěl poděkovat, ale ona se jen usmála a dodala:

„Doufám, že vám alkohol rozváže jazyk!“

Mark pomalu upíjel ze skleničky a měl co dělat, aby se nahlas

nesmál, když viděl generála, jak si pochutnává na rajčatovém džusu.

Nevěděl, že Khov má v pracovně schovanou láhev bourbonu.

Dopili aperitiv a paní domu pozvala hosty ke stolu. Z polotovarů

dodaných z obchodu připravili roboti chutné jídlo.

Khov a Neuman se bavili o zdánlivě bezvýznamných věcech.

Marka posadili napravo od generálovy ženy, aby ji bavil svými

zážitky z misí.

„Drahá Tanjo,“ varoval ji Khov, „nesmíš věřit všemu, co ti

kapitán Stone řekne, je to největší sukničkář v naší Službě. Je to s

ním tak vážné, že jeho android musí vypínat nahrávání, sotva se k

Markovi přiblíží nějaká žena. Všichni už z něj začínáme mít

komplexy.“

Generálova žena na něj káravě pohlédla. „Jsem přesvědčená,“

řekla suše, „že tenhle člověk toho nemusí skrývat ani zpoloviny tolik

co ty. Kapitáne, vyprávějte nám prosím o akcích mého manžela na

cizích planetách.“

Mark odpověděl, ač nerad: „Generál byl vězněn jedním

primitivním kmenem, který ho držel jako otroka. Nejenže

neskutečně trpěl, ale navíc musel na ramenou nosit nemocné dítě.“

„Tuhle epizodu znám,“ přerušila ho žena, „pokračujte prosím!“

Mark rozpačitě pohlédl na Khova, který s předstíraným zájmem

studoval detaily stropních maleb. Atmosféra začínala houstnout.

6

Mark se otočil ke generálové ženě a vážným hlasem pokračoval:

„Máte pravdu. Generál a já jsme tenkrát udělali chybu. Slíbil jsem,

že na tento incident zapomenu, ale na vaše naléhání svůj slib

poruším.“

„Je v tom nějaká žena, já si to hned myslela!“ zvolala Tanja.

Mark zavrtěl hlavou: „Je to ještě horší.“

„Co tím chcete říct?“

„Generál porušil jedno ze základních pravidel bezpečnosti ve

Službě. Kdyby se to stalo kterémukoliv řadovému zaměstnanci,

generál by ho bez milosti vyhodil. A oprávněně.“

„Vysvětlete mi to, prosím,“ naléhala Tanja.

S odevzdaným výrazem se Mark opět ujal slova: „Přijeli jsme

tam, abychom generála našli. Byl velmi poznamenán tím, co po něm

vyžadovali. Uložili jsme ho do postele, aby si trochu odpočinul.

Středověká pevnost, kde jsme našli útočiště, byla napadena hordou

divokých domorodců, právě těch, kteří zajali generála. Abych mohl

dále hrát svou roli neohroženého rytíře, musel jsem do boje. Útok

jsme odrazili, ale bohužel ne nadlouho. Myslel jsem si, že si trochu

oddychnu, ale pak jsem na protějších hradbách uviděl rytíře, jak se

zuby nehty brání přesile. Byl to generál a měl u sebe zbraň. Když

přijel Ray, můj android, byl už obklíčen ze všech stran a zdálo se, že

nevydrží. Takhle riskovat svůj život jen kvůli odplatě byla velká

chyba!“

„A to je všechno?“ zeptala se Tanja zklamaně.

„Pokud by se po Službě rozkřiklo, že generál nerespektuje své

příkazy, co se týče bezpečnosti, hodně agentů by jednalo stejným

způsobem, a to by byla katastrofa! Každý rok bychom přišli o

mnoho lidí a já bych byl první, kdo by se za to cítil zodpovědný.

Počítám s vaší diskrétností, že na to, co jste teď slyšeli, okamžitě

zapomenete.“

Po Tanjině tváři se rozlil úsměv. Pomalu položila ruku Markovi

na předloktí: „Máte mé slovo, kapitáne Stone,“ řekla vážně. „Ani

nevíte, jakou jste mi udělal radost. Díky…“

Večeře proběhla už v klidné atmosféře. Peggy se usadila naproti

Markovi, a i když se konverzace neúčastnila, její oči prozrazovaly,

jak je Markovi vděčná za to, že je se vším obeznámil.

7

Khov skoro nic nejedl a snažil se narovnat poničenou vidličku,

kterou předtím nervózně zkroutil do prapodivného tvaru.

Po večeři se generálova žena zvedla. „Můžete se odebrat do

salonu, pánové. Vím, že si potřebujete probrat hodně věcí.“

Markovi se sevřel žaludek. Teď se dozví cenu, kterou musí

zaplatit za to, že byl pozván na tento večer. Možná že bude povýšen,

napadlo ho, neboť Khov si zapálil cigaretu. Kouřil vždy jen

výjimečně, v případech, kdy byl velmi rozčilený.

„Nalijte si whisky,“ zabručel generál tónem, který nepřipouštěl

odmluvy. „A mně nalijte také.“

Mark okamžitě splnil jeho příkaz. Khov vyprázdnil jedním

douškem půlku skleničky. „Děkuju vám, že jste tak brilantně

vyklouzl ze spárů mé ženy. Ale teď už musíme prodiskutovat důvod,

pro který jsme tady.“

Admirál byl vysoký muž s přísným výrazem v tváři a

prošedivělými skráněmi. „Znáte narium?“ zeptal se Marka přímo.

„Znám. Je to velmi vzácný transuranový kov. Za jistých

podmínek není radioaktivní, ale vyzařuje elektromagnetické vlny. Je

nezbytný při výrobě všech vesmírných vysílačů. Loni jsme s

generálem málem ztroskotali, když jsme se snažili objevit nelegální

těžbu tohoto kovu na jedné z primitivních planet, kterou prováděla

Galaktická společnost důlní těžby, GSDT.“

„Vzpomínám si,“ řekl Neuman. „Posléze vypukl skandál a bylo

propuštěno několika osob, mimo jiné i vrchní ředitel. Cena naria se

stabilizovala a novým ředitelem byl zvolen Richard Trenton.“

Khov přerušil admirála: „Už je to šest měsíců, co výzkumná loď

Průzkumné galaktické služby objevila planetu, která má tvar země.

Kapitán Paul Wesson, který expedici řídil, nenahlásil žádnou stopu

inteligentního života, ale zajímavé ukazatele, co se týče kovů.

Koncese těžby byla udělena GSDT, jejíž nový ředitel je příbuzný

prezidenta. Brzy zjistili, že se na této planetě, nazvané Terrania

XXII, nachází důležitý zdroj naria, a začali ho okamžitě těžit, aby

Společnost měla co nejvyšší zisk. Až sem je všechno v naprostém

pořádku, ve shodě se zákonem o nevměšování.“

Jako v tenisovém zápase se slova opět ujal Neuman: „Bohužel, v

symfonii se objevilo několik falešných tónů. Podle odezvy, která se

8

k nám nepřímo dostala, je možné, že Terrania XXII není tak pustá,

jak se zdálo po prvních průzkumech. Zkoušel jsem proniknout do

záznamů Průzkumné galaktické služby, ale neúspěšně. Kapitán

Wesson podal demisi asi měsíc po návratu z Terranie XXII.“

„Nemůže to být jen shoda náhod?“ zeptal se Mark.

„To by byla dost zvláštní shoda, nemyslíte? Navíc počítač této

služby nenašel žádný záznam z mise. Jako by se všechny propadly

do země.“

„Pokud máte pochybnosti, pak přece stačí poslat agenta přímo na

Terranii XXII, aby to tam prozkoumal!“

Neuman zavrtěl hlavou. „Věřte mi, že i tuto možnost jsem

zkoušel. Nesmíte zapomenout na současnou politickou situaci.

Budou volby a prezident usiluje o nový mandát. Organizátorem jeho

volební kampaně je právě Richard Trenton. Když jsem chtěl na

Terranii XXII vyslat agenta, prezident mě suše požádal, abych nic

nepodnikal. Být proti Trentonovi, to je jako postavit se proti

prezidentovi. Všichni by to chápali jako podporu jeho protivníka.

Jenže jeho protivník je demagog, který povede Pozemní unii po

nebezpečných cestách na šílené výpravy na úkor obyvatel

primitivních planet.“

„Teď už to chápete?“ zeptal se Khov. „Když napadneme

Trentona, bude to vypadat, že sympatizujeme s jeho

protikandidátem, který by nejspíš brzy po zvolení zrušil zákon o

nevměšování. A když naopak budeme podporovat znovuzvolení

prezidenta, GSDT může do té doby zlikvidovat několik domorodých

obyvatel, nebo dokonce úplně zničit tamější civilizaci.“

Mark dopil bourbon a zeptal se: „Situace je složitá, to vím, ale

nechápu, co očekáváte ode mě?“

Khov prudkým pohybem uhasil cigaretu. „Policie, ale i naše

Služba jsou bezmocné. Máme v nich několik lidí, kteří sympatizují s

Trentonem. Pokud něco podnikneme, bude o tom okamžitě

informován prezident a ten nám přikáže agenta stáhnout. A tak jsme

si mysleli…“ Nedořekl a podíval se na svou prázdnou skleničku.

Neuman se ujal slova: „Domnívali jsme se, že nějaký úplně

nezávislý člověk by se mohl bez příkazů shora vydat na Terranii

XXII, aby vypracoval podrobnou analýzu situace.“

9

Mark prudce namítl: „Proč já? Vždyť nejsem ani tajný agent, ani

specialista na primitivní civilizace!“

Khov vzal láhev skotské a dolil ostatním. „S admirálem jsme

probrali situaci ze všech stran. Jedině vy nás můžete zachránit,

Marku. Zaprvé jste jediný agent, který vlastní osobního androida,

který nepatří ke Službě pro dohled nad primitivními planetami, takže

můžete androida volně používat. Ten je vybaven univerzálním

překladatelem pro případ, že byste se dostal do přímého kontaktu s

humanoidy. A zadruhé jste mi dokázal, že díky svým telepatickým

schopnostem snadno porozumíte různým podivným jazykům!“

„Jak se tam dostanu?“ rezignoval Mark.

„To bude hned první problém,“ přiznal Khov. „Pokud budete s

misí souhlasit, budete odkázán jen sám na sebe a od nás nemůžete

očekávat žádnou pomoc.“

Z kapsy vytáhl kus papíru: „Tohle je žádost o neplacenou

dovolenou po dobu jednoho měsíce. Když ji podepíšete, nebudete

patřit do Služby, a ta tudíž nebude odpovědná za vaše činy.“ Pak na

stůl položil malý balíček. „Uvnitř najdete dvacet tisíc dolsů. Vím, že

sotva stačí na pronájem vesmírné lodi, ale jsou to bohužel jediné

zdroje, s nimiž můžeme já a Neuman disponovat. Upřímně řečeno,

jsou to naše osobní úspory!“

Mark se podrbal za uchem. „Předpokládejme, že se tam dostanu,

a hlavně že se dostanu zpátky z Terranie XXII. Co bych měl udělat

pak?“

„Předložíte nám svou zprávu,“ řekl Neuman. „A pokud se ukáže,

že GSDT vážně porušila zákon o nevměšování, budu o tom

informovat prezidenta. Ten pak bude nucen uplatnit proti

společnosti sankce, protože nerespektovala toto pravidlo.“

Mark chvíli přemýšlel a nakonec se usmál. „Myslím, že si vezmu

nějaký ten den dovolenou, když se mi nabízejí tak dobře placené

prázdniny…“

Když hosté odešli, Khov zůstal stát u dveří se zachmuřenou tváří.

Doufal, že Mark Stone na jejich návrh nepřistoupí, a vyčítal si, že ho

posílá na tak náročnou akci.

Prudce se otočil, až málem porazil svou ženu, která k němu tiše

přistoupila. Měla na sobě průhlednou noční košili, velmi krátkou a

10

velmi tenkou. Podala generálovi sklenici.

„To je tvá oblíbená whisky.“

„Asi bych se ti měl za něco omluvit.“

Její oči se rozzářily, ale neodpověděla.

Khov se rozesmál a vzal ji kolem pasu. „Stone je opravdu

výjimečný člověk!“

2

„Marku,“ vykřikla Elsa Swensonová, „jsem tak ráda, že jsi zavolal.

Pojď dál a posaď se.“

Elsa byla velmi krásná zelenooká brunetka, věk tak kolem

třicítky. Kromě svých nesporných půvabů měla ještě jednu zvláštní

vlastnost: byla nejbohatší ženou v celé Galaxii.

„Ty máš teď několik dní volno? Jestli ano, tak tě zvu na pár dní

na svůj ostrov v Pacifiku.“

Mark zavrtěl hlavou: „Vypadá to, že zas budu muset brzy odjet.

Abych řekl pravdu, dneska jsem tady z trochu jiného důvodu. Máš

ještě pořád tu kosmickou loď?“

Elsa se ironicky zasmála. „Samozřejmě! Dokonce úplně novou.

Po našem setkání na Venusii mě napadlo, že je směšné vydat se

napospas hned prvnímu tyranovi vesmíru jen proto, že moje loď

není vybavena potřebnými zbraněmi. A tak jsem si minulý měsíc

pořídila něco bytelnějšího. Je to hotový zázrak, uvidíš. Původně

měla patřit SDPP, ale nemohli ji koupit z finančních důvodů. A

protože jsem akcionářem společnosti, ředitel mi ji přenechal za

zajímavou cenu. Konečně budu cestovat pohodlně, toho

spartánského života mám až po krk. Vzpomněla jsem si na tebe, a

tak jsem ji pojmenovala Neptun S.“

„Mohla bys mi ji půjčit?“

„Samozřejmě. Upozorním velitele Yuka, aby loď připravil k

odletu. Kam máš namířeno?“

„To ti nemůžu říct. Musím se tam vypravit sám a tajně. Tvůj

velitel se mnou nepoletí, a asi by vůbec neměl vědět o tom, žes mi

loď půjčila. Kontrolní věži řeknu, že se chystám na Venusii.“

11

Elsa zvážněla: „To je to tak důležité?“

Mark se krátce zasmál: „Kdo to může vědět? Kdo dneska dokáže

říct, co bude znamenat pro celý vesmír přežití nebo zánik několika

humanoidních kmenů?“

„Asi jsem se špatně vyjádřila,“ řekla Elsa. „Chtěla jsem se tě

jenom zeptat, jestli je pro tebe důležité to, že si půjčíš moji loď?“

„Bude mým trumfem ve hře, kde nemám v ruce žádné karty!“

„Tak v tom případě je tvoje! Musíš mi pak všechno vyprávět, až

se vrátíš.“

Mark vyskočil a políbil ji. „Jsi úžasná, Elso.“ Pak vyndal z kapsy

malý kožený pytlík. „Nechci ti dávat žádné odškodné ani ti platit,

protože vím, že by sis to nevzala. Ale pro případ, že by se mi něco

stalo, nebo kdybych ti nemohl vrátit tvou loď, tak bych chtěl, aby sis

nechala tenhle sáček.“

Zatřásl pytlíkem a Else vypadl do dlaní zelený, hrubě opracovaný

kámen.

„Ale vždyť to je smaragd!“ zvolala překvapeně. „Netušila jsem,

že může být tak veliký! Ne, to přece od tebe nemůžu přijmout!“

„Já tě o to prosím, Elso! Darovala mi ho jedna malá princezna,

kterou jsem zachránil před smrtí upálením.“

Po delším váhání Elsa souhlasila: „Schovám ho do trezoru, a

hned jak mi vrátíš mou vesmírnou loď, dostaneš ho zpátky.“

Podala mu ruku, jako by spolu uzavírali nějaký obchod. Mark si

ji přitáhl blíž a jemně ji políbil.

„Zůstaneš dnes večer?“ zašeptala a toužebně se na něj podívala.

„Nemůžu,“ odpověděl, „protože bych asi nedokázal zítra odjet.“

3

Mark vešel do pilotní kabiny. Cítil se už mnohem klidnější. Dobu,

kdy cestovali v subprostoru, využil ke spánku.

Ray se zatím ujal řízení lodi.

Ray se Markovi dost podobal, ale byl mohutnější a rysy jeho

obličeje byly jakoby strnulé. Ray byl android, velmi dokonalý robot,

jehož tělo mělo stejnou konstituci jako tělo lidské.

12

Mark se se spokojeným povzdechem posadil na místo druhého

pilota.

„Spal jsi dobře?“ zeptal se ho Ray.

„Ušlo to!“ odpověděl Mark. „Slečna Swensonová má opravdu

vytříbený vkus, co se týče pohodlí. Požádáme Khova, aby tak nechal

zařídit interiéry lodí naší Služby.“

„Zajímavý návrh,“ poznamenal Ray, „ale pochybuji, že na to

přistoupí. Zatím si můžeš dát skleničku. V salonu je slušně

vybavený bar. Samé dobré značky.“

Když Mark přišel zpátky, Ray spustil: „Víš, že jsem vždycky rád,

když můžu být s tebou na nějaké misi, ale tentokrát se opravdu cítím

nesvůj. Nemám žádný záznam o tom, co jedeme objevit!“

Mark nebyl Rayovou reakcí udivený, i když robot by vlastně

neměl projevovat city jako lidé. Kybernetici zdůrazňují, že tyto

stroje nedokážou reagovat mimo rámec programu, který jim byl

zaveden. Ale mezi Markem a Rayem se během výprav vytvořila

zvláštní vazba, jakási zvláštní symbióza mezi člověkem a

androidem. Kolikrát už Mark riskoval život, jen aby svého

poškozeného androida zachránil před zkázou. A naopak vždy, když

Ray zpozoroval, že jeho příteli hrozí nebezpečí, začalo jeho

elektronickými obvody probíhat zvláštní vlnění, které zablokovalo

jeho naprogramování a uvolnilo Rayovy neobvyklé schopnosti.

„Kurz je v pořádku?“ zeptal se automaticky Mark, neboť

odpověď už znal dopředu. Android se nikdy nezmýlil.

„Přesně podle tvých pokynů. Nesmíme se opozdit při výjezdu ze

subprostoru. Tenhle nový model je mnohem rychlejší než náš starý

Neptun. Máš sotva čas dopít sklenku a připnout si magnetické pásy.“

Obvyklá nevolnost při průletu Marka brzy přešla.

„Je to fajn, když jsi bohatý,“ řekl ironicky. „Můžeš si pořídit

všechny poslední vymoženosti techniky.“ Pak se zatvářil vážněji:

„Přepni loď na automatickou obranu. Nesmí nás zpozorovat

pozemní radary. Co říkají analyzátory?“

„Terrania XXII má podobný tvar jako země a je třetí v systému,

který obsahuje celkem šest planet. Dvě třetiny povrchu zaujímají

oceány a póly jsou pokryty ledem. Byly na ní zjištěny dvě pevniny.

Jedna se táhne od severního pólu k jižnímu, druhá vede od východu

13

na západ. Na té druhé je uprostřed vysoký pás pohoří. Vypadá to,

jako by celé území bylo porostlé hustým lesem, kromě severní a

jižní části, kde se daří pouze trávě.“

Mark ukázal na jedno místo na mapě. „Ložisko naria se rozkládá

po celé šířce pohoří směrem k západnímu svahu. S těžbou už zřejmě

začali dřív. Jsou vidět budovy, také energetická centrála a malá

přistávací rampa.“

„Bohužel jsme ještě příliš daleko na to, aby fungovaly

detektory,“ dodal Ray. „Musíme se dostat níž, abychom mohli

zaměřit celý povrch Terranie XXII.“

„To by bylo příliš nebezpečné. Přesný radar by nás mohl snadno

zachytit. Přesuneme se na geostacionární dráhu na opačné straně

těžební oblasti. Tam budeme před radarem bezpečně schováni. Při

přistávání použijeme přistávací modul.“

„To ale bude trvat dost dlouho a budeme muset letět nízko nad

stromy.“

„Máme dost času. Jsi připravený k manévru?“

Neptun S se rychle ocitl na určené trase.

„Musíme se připravit,“ povzdechl si Mark. V podpalubí se oba

dva svlékli. „Ještě že je Elsa tak předvídavá. Je tu téměř stejné

vybavení jako na naší lodi, včetně pásu automatické ochrany!“

Byl to skutečný zázrak pozemské technologie, kdy se kolem

celého těla vytvoří ochranné pole. Aby ho někdo prorazil, musel by

vyvinout energii větší než malý atomový generátor, ukrytý ve sponě

pásku. Pás dokonale chránil před klasickými projektily i před

laserovými paprsky. Avšak agenti SDPP zapojují pole na menší

intenzitu, aby nebyli nápadní. Navíc při plné intenzitě bývají nárazy

velmi bolestivé. Mark už ani nepočítal všechny ty modřiny a

podlitiny, které si z každé akce přivezl.

„Teď musím improvizovat,“ postěžoval si Ray. „V paměti už

nemám žádné pravěké modely, v poslední době ses specializoval

spíš na středověké civilizace. Zůstaly mi tu jen odkazy na

domorodce z planety Korz. Každopádně to musí stačit.“

Vytáhl jakýsi roztok v aerosolu a postříkal Markovo nahé tělo.

Kolem se začal linout nesnesitelný zápach.

„Proč to tak smrdí?“

14

„Pokud narazíme na nějaké primitivní kmeny, spíš nás přijmou.

Jsou velmi citliví na různé pachy, například tvoje toaletní voda by je

mohla vydráždit. Navíc jsem tam přidal něco na odpuzení

nepříjemného hmyzu, kterého je v těch lesích určitě plno.“

Mark strpěl tu odpornou sprchu. Pak mu Ray navlékl suknici z

umělé kůže a hrubé sandály.

„Jako zbraně budeme mít jen dýku, která vypadá, jako by byla

vyrobená z pazourku, a kamennou sekyru. Taky budeme potřebovat

dvě kopí se špičkou z pazourku. Násada z umělého dřeva je velmi

odolná a dá se s ní i šermovat. To se ti může hodit.“

„S tebou opravdu nic neriskuju,“ zasmál se Mark, teď už

domorodý obyvatel Terranie XXII.

Věděl, že Ray pravým ukazováčkem může vystřelit laserový

paprsek a jeho levé předloktí skrývá dezintegrátor.

„Okamžik,“ řekl Mark, „na něco jsem zapomněl.“

Z kapsy kombinézy vyndal malý růžový krystal velikosti palce.

„Suvenýr od Tora. Tvrdil, že se mi bude zcela jistě hodit. Kdoví,

jestli ho nebudu právě teď někdy potřebovat?“

Přípravy skončily a oba nasedli do modulu s antigravitačním

motorem. Mark byl už zvědavý na to, jak budou primitivní

domorodci reagovat na posádku pro ně nepochopitelného stroje.

„Připraven na přistání,“ hlásil Ray. Sotva to dořekl, otevřela se

vyrovnávací přechodová komora a modul byl pohlcen vnějším

prostředím.

„Pozor, přechod do atmosféry bude prudký. Bude probíhat po

vertikále, abychom zůstali skryti před radary.“

Mark ucítil, jak mu žaludek poskočil o dobrých dvacet čísel a oči

jako by mu zakryla červená látka.

Když zas začínal normálně vidět, modul prolétl vysokou rychlostí

těsně nad stromy, až měl strach, že se dotknou jejich špiček.

„Kde začneme?“

„Udělej několik velkých okruhů podél východního okraje. Tak

budeme míň nápadní pro náhodného pozorovatele.“

Už letěli dobrou hodinu nad stále stejným rostlinným porostem.

„Jako by tu žádní domorodci nebyli, v téhle pustině snad

nenajdeme človíčka,“ poznamenal Mark.

15

„Buď trpělivý, viděli jsme teprve sotva setinu téhle planety.“

Několik hodin uběhlo, aniž se něco změnilo.

„Blížíme se k oceánu,“ upozornil Ray.

„Leť podél pobřeží!“

Mark na okamžik zavřel oči, unavené od stále stejného pohledu

na vrcholky stromů, ale Rayova poslední slova ho rychle probrala:

„Napravo jsem myslím na lesní pasece zahlédl několik chatrčí!“

„Leť tam znovu, ale pomaleji.“

Modul se otočil širokým obloukem. V té chvíli paprsky

vycházejícího slunce ozářily ubohé seskupení větví. U

pohasínajícího ohně seděla v podřepu podivná silueta, která

vypadala jako velká opice.

„Myslím, že jsme vyhráli,“ zajásal Mark. „Teď leť směrem k

dolům.“

Cestou viděli ještě nejméně čtyři další vesnice, byly od sebe

vzdálené přibližně třicet kilometrů.

„Kterou vesnicí začneme?“ zeptal se Ray.

„Tou, která je nejblíž k dolu. Tam nejspíš taky objevíme nejvíc

důkazů porušování zákona o nevměšování. Přistaň někde poblíž,

abychom měli čas porozhlédnout se po lese.“

„Jediné místo, kde můžeme přistát, je asi patnáct kilometrů od

vesnice. Čeká nás ještě pěkný kus cesty!“

Modul přistál na miniaturní pasece, což byla jediná skulinka mezi

stromy. Než vystoupili, Ray poznamenal:

„Vím, že nemusíme respektovat oficiální nařízení, ale raději

počkej na poslední analýzy vzduchu. Jak budeme komunikovat?“

„Nebudeme používat rádia, ale jenom tvůj psychický vysílač.

Není vyloučeno, že tu existuje nějaký stálý odposlech.“

Ray byl jedním z mála androidů, kteří byli tímto vysílačem

vybaveni. A málokdo z pozemšťanů byl schopen přijímat ten to druh

vln. Mark byl výjimkou, a tak se mohli s Rayem psychicky

dorozumívat na velmi dlouhé vzdálenosti.

Dveře modulu se otevřely a Mark vyskočil na zem. Vždycky rád

vdechoval svěží vzduch lesa, ale dnes jeho tělo vydávalo zápach,

který přehlušil všechno ostatní.

„Je nebezpečné poslat modul zpět, i když má automatické řízení,

16

protože ho mezi větvemi nemůžu dost dobře ovládat,“ upozornil ho

Ray.

Mark ukázal na křoví podobné hustému ostružiní. „Schovej ho

tamhle dovnitř toho křoví. Snad na něj nikdo nenarazí.“

Ray udělal to, co mu Mark řekl, a pak určil směr. „Tamhle je ta

vesnice. Nařiď si své ochranné pole na správný stupeň.“

4

Už přes dvě hodiny se Mark probíjel neprostupným lesem. Cesta

byla tak obtížná, že byli nuceni se několikrát odchýlit od původní

trasy. Občas vyrušili nějaké velké ptáky, kteří vzlétali do vzduchu s

pronikavým křikem.

„Nejsou nebezpeční,“ řekl Ray. „Trochu se podobají husám.“

„Uvidíme, dnes večer je ochutnáme,“ usmál se Mark. „Teď se

nezdržuj, musíme jít dál.“

O chvíli později se Ray, který šel vpředu, zastavil. „Pozor, asi

dvacet metrů před námi jsem zpozoroval nějakou bytost.“

Mark ho dohonil dlouhými kroky. Skrz houští mu Ray ukázal

humanoida, který byl schovaný za pařezem. Číhal na nějaké zvíře

podobné antilopě s roztřepenými rohy, které se páslo asi deset metrů

před ním.

„Podívej,“ zašeptal Ray, „není jediný, kdo je tady na lovu.“

Na nízké větvi číhala na svou kořist kočkovitá šelma. Její srst,

zvláštně zelenavě zbarvená, ji dokonale maskovala mezi listy

stromu.

Všichni vypadali, jako by byli úplně nehybní. Najednou se

humanoid vztyčil, udělal dva rychlé kroky a hodil po antilopě kopí.

Ta prchala pryč, kopí ji jen trochu poranilo na hřbetě. V té chvíli

šelma nečekaně zaútočila na domorodce. Humanoid uskočil stranou,

čímž se sice vyhnul střetu se zelenou příšerou, ale dostal se do cesty

další antilopě. Ta ho srazila na zem, kde zůstal nehybně ležet.

„Rayi,“ vyslal telepaticky Mark.

Android okamžitě zareagoval a laserový paprsek zasáhl antilopu

mezi oči. Ray k ní přiskočil a jediným máchnutím sekyry jí rozpůlil

17

lebku.

Mark se zatím rozběhl k domorodci. V té chvíli šelma znovu

zaútočila na svou bezvládnou kořist. Mark po ní hodil kopí a zasáhl

zvíře do boku. To zavrčelo a chtělo se na něj vrhnout. Ale vtom už

mu Ray přispěchal na pomoc a zvíře zneškodnil.

Mark si klekl k domorodci, který se skácel obličejem k zemi, a

otočil ho. K jeho velkému údivu šlo o velmi mladou ženu, což

poznal podle pevného poprsí. Otevřela oči a zděsila se. Pokoušela se

mu vyškubnout a utéct, ale Mark ji držel velmi pevně za ruku. Když

pochopila, že jen tak neuteče, dřepla si a začala se celá třást. Mark ji

s úsměvem ukázal tělo šelmy.

Celá překvapená začala vydávat nesrozumitelné zvuky.

„Musíš ji nechat dlouho mluvit, aby můj univerzální překladatel

nahrál dostatečné množství vět. Zkus jí ukázat nějaké konkrétní

předměty,“ radil mu telepaticky Ray.

Mark ukázal na zvíře, pak na větev, kde bylo schované. Prsty

naznačil skok a jeho zasažení.

Zdálo se, že dívka porozuměla, protože se rozpovídala. Radostně

vykřikla, když uviděla Raye, jak nese na ramenou antilopu. Pak se

znovu podívala na šelmu a několikrát opakovala stejnou větu.

Dychtivě si začala prohlížet hrot z pazourku, který si Mark zasunul

do opasku.

Pozemšťan jí půjčil svou zbraň. Dívka ji vzala a sklonila se nad

šelmou, kterou předtím obrátila na hřbet. Jedním tahem rozřízla

břicho podél. Vydala táhlý zvuk, který vyjadřoval, že je velmi

spokojená s kvalitou ostří čepele. Velmi přesnými naučenými

pohyby stáhla zvíře z kůže. Chvílemi pohlédla na dva neznámé

muže, jejichž mlčení jí nahánělo strach.

„Marku,“ vysílal Ray, „myslím, že jsem dešifroval několik slov.

Zkusím ti je zafixovat do neuronů, to bude rychlejší.“

Mark zavřel oči a snažil se na nic nemyslet.

Dívka skončila svou práci. Vstala a šla k velkému stromu, který

vypadal jako kaštan. Nožem vyřízla několik kusů kůry a začala jimi

silně třít zvířecí kůži. Mark s pobavením sledoval pohyby jejího

zadečku, který měla jen spoře zakrytý. Využil chvíle, kdy přestala, a

klidným hlasem ji oslovil. Používal přitom posunky, aby mu lépe

18

rozuměla: „Já… Mark… On… Ray… Ty…?“

Mladá žena velmi rychle pochopila. „Já… M’Nin, dcera velkého

M’Noua. Kde je tvoje vesnice?“

„Daleko…, velmi daleko,“ odpověděl Mark a ukazoval přitom

rukou směrem k východu.

„Ty jsi lovec?“

„Mark… Ray… velcí lovci… Ty také daleko od tvé vesnice?“

M’Nin začala něco dlouze vysvětlovat, čemuž Mark už

nerozuměl, a tak zavolal na pomoc Raye.

„Říká něco o lovcích lidí, o katastrofě, která postihla jejich

kmen, ale detaily mi unikají. Pozor, teď se tě ptá, jestli s ní chceš jít

do vesnice.“

Mark přikývl a obrátil se na Raye: „Proto jsme sem přece přišli.

Tahle místní kráska nám poslouží jako navštívenka.“

M’Nin skončila s třením kůže, srolovala ji a podala Markovi.

„Nech si ji, já ti ji dávám,“ řekl.

Dívka prudce vyskočila: „Ty mně dáváš kůži šelmy,“ opakovala

v rozpacích a pohladila kůži.

„Vezmi si ji,“ naléhal Mark.

„Ty… Já… Musíme říct náčelníkovi… Pojď… Vezmi bolpu.“

„Zvláštní reakce,“ poznamenal Ray. „Bolpa znamená asi

antilopa.“

Hodil si zvíře na ramena a následovali dívku. Ta šla velmi

rychlým krokem a Mark obdivoval pružnost, s jakou se prodírala

houštím. Cítil, jak mu po zádech stéká pot.

Najednou se dívka zarazila: „Rah… nebezpečí,“ zašeptala a

ukázala na průhledné vlákno, které viselo ze stromu.

Zdálo se, že jí společníci nerozuměli. Vzala velkou suchou větev

a naznačila jim, aby šli kousek dál. Pak hodila větev směrem k

vláknu a protrhla ho někde v polovině. V té chvíli spadla ze stromu

ohromná síť, v jejímž středu byl asi metrový černý pavouk. S

nevídanou rychlostí popadl jedovatými chapadly dřevěnou větev.

Byl zklamaný, že mu kořist unikla, a pátral, jestli se mu někam

neskryla. Ray okamžitě mrštil svým kopím a přibil zvíře k zemi.

Pavouk se ještě chvíli zmítal, než zůstal nehybně ležet.

„Krásný exemplář pavouka, který ještě nebyl objeven,“

19

poznamenal Ray. „To by zajímalo entomology.“

Vytáhl ze zvířete své kopí a kývl na M’Nin, že mohou

pokračovat.

Kolem poledne došli k potoku. Dívka se sehnula a nabrala vodu

do dlaní. Mark byl už dost vysílený dlouhou cestou, a tak ji

následoval. M’Nin s úsměvem vzala jeho dýku, vyřízla antilopě obě

oči a položila je do řečiště potoka.

„Pojď do vody,“ pobídla Marka a rozběhla se podél potoka. Bez

sebemenšího studu shodila suknici a ponořila se do vody. Zamávala

na Marka, aby ji následoval.

„Můžeš vypnout ochranné pole,“ řekl Ray, „nepozoruji žádné

nebezpečí, ale každopádně budu dávat pozor.“

Mark se s chutí ponořil do svěží vody. M’Nin na něj začala cákat,

až se dostala těsně k němu. Mark ji chtěl obejmout, ale uhnula mu a

vzápětí mu skočila na ramena, až si musel sednout. Vodu měl teď až

po krk. M’Nin vzala do ruky plochý kámen a začala mu drhnout

záda. Přestože se mu to líbilo, musel přerušit její hru, neboť jeho

pokožka nebyla na takové zacházení zvyklá.

Dlouho se sušili na sluníčku. Kolem kroužilo několik komárů, ale

Rayův přípravek zřejmě fungoval, protože Mark necítil žádné

bodnutí. M’Nin se zvedla a šla k potoku pro antilopí oči, které tam

předtím položila. S úsměvem ukázala prstem do vody. Pět nebo šest

korýšů, kteří se podobali rakům, je už začalo požírat.

Mark chytil M’Nin za ruku: „Nech Raye, ať to udělá!“

Android opatrně ponořil obě ruce do vody a vyhodil raky na

břeh. Utekl jen jediný, který byl hodně rychlý. Dívka utrhla pár

rákosů, upletla z nich malou ošatku a vložila do ní úlovek.

Asi po hodině přišli konečně do vesnice, tedy na planinu, kde

stála asi dvacítka chýší. Uvítal je velký křik. Venku se shromáždilo

několik domorodců a všichni mávali svými kopími. M’Nin

přistoupila k mohutnému chlapíkovi s prošedivělými vlasy. Začala

mu něco hbitě vykládat a ukazovala mu kůži z šelmy.

„Vysvětluje mu, že my jsme lovci a přátelé a že jsme jí zachránili

život,“ upozornil Marka Ray.

Náčelník se na dceru prudce obořil. Ta provinile sklopila hlavu.

„Teď jí nadává, že neposlechla. Měla prý jen dojít natrhat ovoce

20

a ne začít lovit.“

Většina vesničanů se skláněla nad mrtvou antilopou, a tak k nim

Mark přistoupil: „Zdravím tě, náčelníku M’Nou. Přijmi tuto bolpu

výměnou za svou pohostinnost.“

Náčelník jim důstojně pokynul a ukázal na dva domorodce, aby

zvíře odnesli. „Dnes večer budeme jíst společně. Moje dcera mluvila

o daru. Je třeba si to rozmyslet! Buďte u nás vítáni a odpočiňte si v

mé chýši.“

Posadili se na zem se zkříženýma nohama. M’Nin roznesla

dřevěné poháry s vodou, kterou nabírala z mísy, v níž byly

namočené byliny. Voda měla slabou příchuť máty, docela

příjemnou.

Otevřenou chýší viděl Mark domorodce, jak připravují maso a

rozdělávají oheň.

Když dopili, náčelník zašeptal: „Váš příchod je dar z nebe. Už je

to celá jedna luna, co se vrátili démoni z hor a odnesli si deset

bojovníků.“

Terrania XXII měla jeden malý měsíc, který kolem ní oběhl

jednou za jedenadvacet dní.

Marka to zaujalo. „Odkud pocházejí ti démoni?“

M’Nou se zadíval do dálky. „Je to už několik lun, kdy se ozvalo

zahřmění a pak se na úpatí hory objevilo několik domů. Když jsme

se tam chtěli přiblížit, byli jsme odmrštěni neviditelnou silou.“

Ray, který Markovi všechno překládal, dodal: „První příchozí si

zřejmě vytvořili silové pole, aby se chránili.“

Náčelník pokračoval a v jeho hlase byl strach: „Jednou se objevili

démoni. Pohybovali se po dvojicích na létajících saních. Když

ukázali prstem, válečník padl k zemi. Sebrali jeho tělo a vyrazili za

novou kořistí. Byli ve třech skupinách. Když odjeli, zmizelo osm

mužů a dvě ženy. Přišli dvakrát a od té doby nemá náš kmen

dostatek lovců. Asi zemřeme hlady.“

Několik výkřiků zvenčí přerušilo jeho řeč.

„Pojď, čeká nás hostina.“

Všichni obyvatelé vesnice se shromáždili kolem ohně. Bylo to asi

padesát lidí, hlavně ženy a děti. Ztráta dvaceti mladých lidí musela

být pro tohle společenství opravdová tragédie.

21

M’Nou se posadil a Markovi nabídl místo po své pravici. M’Nin

přistoupila k antilopě, která se pekla nad ohněm, a uřízla velký kus

masa ze zadní kýty. Nejdřív nabídla svému otci a potom Markovi.

Ostatní si ukrojili tak, jak seděli podle zavedeného pořádku.

Mark, který od rána nic nejedl, se s chutí pustil do své porce.

Maso bylo trochu tvrdé, ale dalo se jíst. Jedli tak dlouho, dokud z

pečeně nezbyla jen holá kostra.

M’Nou si otřel mastné ruce do vlasů, pak si spokojeně poklepal

na břicho a promluvil k svým lidem: „Lovce, kterému patřila M’Nin,

odnesli démoni. M’Nin je od té doby sama.“

Rozložil před Markem kůži z šelmy a z davu se ozvaly výkřiky:

„Mark přinesl oběť. M’Nin náleží Markovi!“

Dívka poklekla k nohám pozemšťana a čekala na jeho pokyn.

„Můžeš si ji vzít, patří ti! Rozhodni se rychle, kmen potřebuje

nové bojovníky! M’Nin ti ukáže chýši. Jejich tu hodně prázdných.“

Mark vzal dívku za ruku. Ta začala vydávat podivné výkřiky a

snažila se s ním zápasit. Pochopil, že to je součást rituálu. Nějaký

domorodec mezitím odnesl jeho kořist. Vtáhl tedy dívku do malé

chýše, kde už bylo připravené lože ze samých čerstvě natrhaných

listů. Mark si lehl a M’Nin se schoulila naproti němu. Nechtěl

zklamat její očekávání a docela ochotně se oddal milostné hře. Sotva

vnímal Rayův ironický pohled: „Ráno jsme vyrazili na cestu a večer

už jsi ženatý, ty opravdu trháš rekordy!“

5

Mark se probudil těsně před rozedněním. Rozmrzele zabručel, měl

pocit, že si jenom zdříml. M’Nin byla velmi učenlivá studentka a

jejich hrátky se protáhly až do časných ranních hodin.

„Musíme jít k otci,“ řekla, když se probrala. „A musíme si něco

ulovit, jinak budeme mít hlad.“

S velkým přemáháním vstal a zvedl kopí, které předtím hodil do

kouta na zem. Venku už čekalo asi dvacet lovců, byli mezi nimi

starci a několik žen. Mark, aby nemusel čelit Rayovu ironickému

pohledu, se raději postavil vedle náčelníka. Ten dřepěl na zemi a

22

prstem v hlíně rýsoval dnešní trasu lovu. „Tady je potok. Zvířata

sem chodí často pít. Mark a Ray půjdou oklikou a přiblíží se z druhé

strany břehu. M’Nin je povede. My uzavřeme tuhle část. Rychle,

musíme si pospíšit, než se rozední.“

Mark následoval dívku, která utíkala vpředu. Ray mu rychle dal

do úst posilující tabletu. Musíš nabrat sílu po tak únavné noci.

Už šli dobrou půlhodinu. V jednu chvíli M’Nin prudce zabočila

stranou, aby se vyhnula průhlednému pavoučímu vláknu. Kousek

dál se zastavila a zhluboka se nadechla. Prstem Markovi ukázala na

chomáč trávy, který vypadal docela neškodně.

„Hnízdo abaků.“

Pak se znovu rozběhla a Ray poznamenal: „Ukrývá se tam asi

šest hadů, kteří vypadají jako kobry.“

„Tenhle kout se příliš nepodobá pozemskému ráji,“ zasmál se

Mark. „Sem bych určitě nepřišel dobrovolně umřít!“

Trojice konečně dorazila k potoku. Rychle ho přebrodili a

schovali se za skupinku stromů. M’Nin je upozornila na pár bolp,

které se tu klidně pásly.

„Lovci jsou na místě. Můžeme vyrazit.“

V tu chvíli antilopy zvedly hlavu a zavětřily a vzápětí se daly do

rychlého běhu. Mark je následoval. O dvacet metrů dál vyběhli za

nimi i ostatní lovci.

„Rayi, teď je to na tobě!“

Android nadběhl jedné z nich. Když se mu snažila uniknout,

mrštil svým kopím takovou silou, že se hluboko zaseklo do boku

zvířete. Antilopa se zastavila a klesla k zemi.

„Marku, pozor!“

Mark byl zaujat Rayovým počínáním do té míry, že si ani

nevšiml, že na něj jedna bolpa zaútočila. V poslední chvíli si

uvědomil, že se na něj řítí dva ostré rohy. Uskočil stranou a napřáhl

kopí. Avšak prudký náraz mu kopí vyrazil z rukou a on se skácel

dozadu. Překvapeně se pomalu zvedal. Vtom uslyšel zabučení a

uviděl, jak kousek před ním leží antilopa s jeho kopím v zádech. Ray

ji přesným zásahem usmrtil.

Lovci s M’Nouem v čele se seběhli s radostnými výkřiky.

„Mark, Ray jsou dobří lovci!“ řekl uznale náčelník.

23

Vraceli se do vesnice a zvířata nesli na ramenou. M’Nin ukázala

na potok a navrhla Markovi, aby se vykoupali. Její úsměv

prozrazoval, že by si ráda zopakovala jejich noční hru. Mark ji však

odmítl.

„Podívej,“ řekl jí. Uřízl svazek dlouhých rákosů a udělal z nich

past. Pozorná M’Nin sledovala každý jeho pohyb.

„Nemyslíš, že porušuješ zákon o nevměšování?“ napomenul ho

telepaticky Ray.

„Dej mi s tím pokoj! Vždyť to byla Galaktická společnost, která s

tím začala. Díky ní se teď tenhle kmen není schopen uživit, i když má

dostatek zdrojů. Musíme jim ukázat nějaký způsob, jak by mohli

přežít. A navíc, viděls ty raky, kdoví, jestli jsou v potoce vůbec

nějaké ryby.“

„Viděl jsem nějaká zvířata, která se trochu podobala lososům.

Ta past bude muset být hodně pevná, aby vydržela jejich nápor.“

Past umístili do řečiště potoka a vysvětlili M’Nin, jak se ryby

dostanou dovnitř.

„Pojďme zpátky. Večer uvidíme, jaký bude úlovek.“

* * *

Paul Wesson pozoroval oknem kanceláře malou přistávací rampu

s kontrolní věží, pod níž se rozprostírala nekonečná plocha lesů.

Wessonovi bylo padesát let, byl to mohutný muž s kulatým

obličejem. Poslední dobou býval často zamračený. Za tři dny měla

přiletět nákladní loď a odvézt si část naria, jenže těžba trvala déle,

než se předpokládalo.

Dovnitř vešel Erik Berg, velký hubený blonďák s tváří zarostlou

vousy. Berg byl inženýr a šéf přes všechna zařízení.

„Paule, nemůžem to stihnout. Potřebuju ještě tak deset mužů.“

„Myslel jsem, že ta vaše zatracená továrna bude fungovat

automaticky,“ opáčil Wesson.

„Fungovala by, kdybychom nainstalovali další energetickou

centrálu a běžící pás. Zatím ta energie stačí sotva na těžbu a

zpracování nerostu. Potřebujeme lidi, aby nakládali vagóny a

dotlačili je až k drtičce. Zatím to dělají moji technici.“

24

„Dobře,“ povzdechl si Wesson, „ještě dneska večer je budete mít.

Seženu vám nějaké otroky.“

Inženýr se zamračil. „Tohle slovo nesnáším. Jsou to přece lidské

bytosti.“

„Nepřehánějte! Přece nebudete brečet nad osudem těch

nevyvinutých opic.“

Berg pokrčil rameny. „Každopádně to není moje věc. Spoléhám

na vás.“

Když odešel, stiskl Wesson tlačítko telefonu na pracovním stole.

„Charlesi,“ řekl, „přijď do mé kanceláře, mám pro tebe práci.“

Charles měl na starosti bezpečnostní službu. Byl to tmavovlasý

pořízek s nízkým čelem a světle modrýma očima.

„Pošli chlapce do vesnice. Inženýr prý potřebuje deset dalších.“

„Můžeme přivíst taky nějaké ženské? Chlapi se nudí a

potřebovali by odreagovat.“

„Mají přece pomáhat Bergově skupině!“

„To není jejich práce!“

„Dělej, jak myslíš, ale hlavně sežeň Bergovi nějaké lidi. Šéfové

na něj nedají dopustit, a když se opozdíme, tak to bude na nás. A já

budu první, kdo to odnese.“

Charles si prohlížel mapu pověšenou na zdi. Vesnice na ní byly

označené červenými tečkami.

„Trochu znám ty primitivní civilizace,“ řekl. „Když se vrátíme do

stejný vesnice, ti zbylí už nebudou mít žádnou šanci na přežití, jestli

jim odvedeme všechny bojovníky.“

„Je to důležitý?“ ušklíbl se Wesson. „Dřív nebo pozdě je stejně…

Každopádně je za pár týdnů budeme muset zlikvidovat všechny.

Takže…“

Charles pokrčil rameny.

„Nemůžeme nikomu donekonečna zakazovat, aby se sem přijel

podívat,“ vysvětloval Wesson. „Klid budem mít až do

prezidentských voleb, potom už ne. Společnost by nepřežila, kdyby

sem někdo přišel a pak všude vykřikoval, že porušujeme zákon o

nevměšování.“

„Já myslel, že prezident je s námi.“

„Tomu je to jedno! To Trenton je tak prohnaný, náš velký šéf.

25

Tváří se, že podporuje zastánce zákona o nevměšování, jen aby měl

klid! Proto tu nesmí zůstat sebemenší stopa po domorodcích. Až

odletí nákladní loď, tvoji chlapci se o to musí postarat. Teď ale

splňte inženýrovu objednávku!“

6

Mark ležel natažený na mechovém loži. Na zpáteční cestě M’Nin

konečně dosáhla, co chtěla.

„Teď už se ale musíme vrátit, aby tvůj otec neměl strach,“ usmál

se na dívku.

Ušli pár kroků, když jim zkřížil cestu prchající lovec.

„Démoni… démoni přišli,“ křičel vystrašeně a ukazoval za sebe.

Mark okamžitě zareagoval. „M’Nin, utíkej za ním, já tady na ně

počkám a zdržím je.“

„Ne, já zůstanu s tebou.“

„Jdi!“ Řekl to tak nesmlouvavě, že ho musela poslechnout.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Ray.

„Dáme těm otravům trochu za vyučenou. Něco mě napadlo.

Pamatuješ si, kde je ten rah, kterého jsme viděli dnes ráno?“

„Asi dvě stě metrů vpravo.“

Mark dal Rayovi instrukce a znovu se schoval do křoví.

* * *

Trans se pohyboval malou rychlostí. Kryt z plexiskla měl

stažený, aby muži mohli lépe střílet. Byli vyzbrojeni puškami s

uspávacími střelami. Řidič se podíval na palubní desku a vykřikl:

„Pozor, Joe! Nalevo jsem zahlédl nějaký pohyb. Jsi připravený?“

„To víš, že jsem. Ukaž mi nějaký terč a vsadím dolar, že se trefím

přímo do černýho.“

„Tak se koukni, támhle je zrovna jeden. Charles bude

spokojený.“

Asi sto metrů před nimi se objevila postava domorodého muže.

Stál s nohama od sebe a tloukl se do břicha. Když je spatřil, vykřikl

a utekl doprava.

26

„Šlápni na to,“ zařval Joe. „Přerušíme mu siestu.“

Trans zvýšil rychlost a za pár vteřin muže uviděli znovu. Už

neběžel, myslel si, že své protivníky setřásl. Joe zvedl pušku. „Ještě

pár metrů a budu ho mít na mušce.“

„Co je to za svinstvo?“ zeptal se řidič. Na přední část transu se

přilepilo silné průsvitné vlákno.

Víc už nestihl říct, protože na trans spadla síť pavouka. Uviděl

ohromné pavouci tělo a uslyšel bolestivý výkřik Joea. Popaměti

zapnul vysílačku: „Pomoc!… Pomoc!… Au!“

Do zad se mu zaryly jedovaté ostny. Pocítil pronikavou bolest a

propadl se do temné hlubiny.

„Skvělé, Rayi,“ řekl Mark, který zpovzdáli vše pozoroval. „Teď

dojdi pro pár abaků. Na tebe jed nepůsobí, ale našim přátelům

připravíme ďábelské chvilky.“

O pár minut později se objevil další trans a zůstal stát na místě,

kde uvízl ten první. Vystrašený řidič vykřikl do vysílačky:

„Panebože, něco tak hrozného snad není ani možné!“

Vtom se mu něco studeného a slizkého začalo omotávat kolem

krku a na tváři ucítil uštknutí. Stačil ještě vykřiknout: „Napadli nás

hadi! Pomozte nám! Umírám… Rychle…“

Jeho hlas slábl. Mark chladnokrevně přihlížel zkáze obou

posádek.

„Normálně by jim měl přijet na pomoc ještě třetí trans. Počkáme

si na ně,“ poznamenal.

A opravdu, za chvíli se objevilo třetí vozidlo. Ale vše se

zkomplikovalo: na palubě za zády mužů ležela tři nehybná těla.

Mark se zděsil, když poznal M’Nin a dva lovce.

„Nesmějí s nimi odletět,“ vykřikl.

Řidič transu ani nevystoupil z kabiny. „Miku, zavolej základnu,“

přikázal. „Trans jedna a dvě jsou mimo provoz. Vidím ohromného

pavouka. Čekám na rozkazy…“

Větu už nedokončil. Ray mrštil svým kopím a rozrazil mu lebku.

Jeho společník okamžitě přešel do útoku. Odhodil pušku seskočil na

zem a popadl laserovou pistoli. Mark před ním začal kličkovat,

vybíral si skupiny keřů, kde se mohl krýt před případnou střelbou, a

pak rychle prchal pryč. „Rayi, spoléhám na tebe,“ vykřikl.

27

Android zůstal nehybně stát, jen prstem ukázal na nízkou větev,

kde byla schovaná parga. Když muž přeběhl kolem ní, šelma se

odrazila a dopadla na záda své kořisti. Jedním trhem mu prokousla

šíji.

„Teď budeme mít chvíli klid,“ řekl Mark. V náručí držel

bezvládné tělo M’Nin. „Postarej se o ty dva!“

* * *

Paul Wesson nadskočil, když se k němu Charles přihnal jako

velká voda.

„Veliteli, máme opravdový malér.“

„Nenašli jste ty divochy?“

„Stalo se něco horšího! Ztratil jsem sedm mužů!“

Wesson rozčileně vyskočil. „To přece nemyslíš vážně!“

„Bohužel ano! Poslal jsem tři transy, jako vždycky, aby obklíčily

vesnici. Podle zpráv z vysílačky to vypadá, že jeden trans byl

přepaden obrovským pavoukem.“

„Jak je to možný?“

Charles rozčileně odsekl: „Nikdo se nenamáhal vypracovat studii

fauny na Terranii XXII a spoustu zdejších bestií vůbec neznáme.

Teď už je to jedno. Trans dvě se mu vydal na pomoc a narazil na

jedovaté hady. Stačil ještě podat zprávu, a tak jsem tam poslal

další.“

„A co třetí trans?“

„Jeden z mužů byl napaden šelmou, skoro ho roztrhala.“

„A ten druhý?“

„Má rozraženou lebku. To je to, co mě nejvíc zneklidňuje. Byl

zabit kopím nějakého primitiva.“

Wesson chvíli přemýšlel. „Vaši muži nejsou dost trénovaní.

Nezbývá nám nic jiného než se s tím vypořádat dřív, než si ti

primitivové uvědomí svou sílu. Zítra ráno tam vyšleš expedici

schopných mužů. Obklíčíte vesnici a zajmete mladé muže a ženy.

Všechny ostatní, zdůrazňuji naprosto všechny, zlikvidujete a vesnici

podpálíte. Nesmí po nich zůstat sebemenší žádná stopa!“

Charles se bez viditelného zájmu zeptal: „Děti taky?“

28

„Řekl jsem všechny! Samotné děti by stejně zemřely hlady nebo

by je roztrhaly divoké šelmy. Aspoň je toho ušetříme,“ zasmál se

Wesson.

* * *

Mark seděl v M’Nouově chýši a pil mátovou vodu.

„Díky tvojí statečnosti nám démoni nevzali žádného lovce. Teď

si snad odpočineme.“

Pozemšťan však zavrtěl hlavou: „Démoni nebyli úspěšní, ale

budou se chtít pomstít. Jsem přesvědčený, že zítra přijdou znovu a

budou ještě silnější. Asi bude lepší, když opustíme vesnici a

stáhneme se do lesa.“

M’Nou dlouho přemýšlel. „Tys nám ukázal, že démoni nejsou

bozi, ale lidé. Nebudeme před nimi utíkat. Musím si promluvit s

radou starších.“

Tajné rokování se protáhlo až do odpoledne. M’Nou se vrátil s

vážnou tváří. „Všichni válečníci mají stejný názor: chtějí boj.“

Mark si jen povzdechl, příliš dobře znal rozložení sil na obou

stranách. „Alespoň odveďte ženy a děti, ať je doprovodí starší lovci.

Můžou se skrýt u potoka a vy tam později přijdete za nimi.“

M’Nou s jeho návrhem souhlasil a vydal příslušné příkazy. Ženy

se za křiku dětí rozutekly do svých chýší, aby si vzaly nejnutnější

věci, a pak se všichni konečně vydali na cestu.

„Chci zůstat s tebou,“ prosila M’Nin.

„To je nemožné,“ odbyl ji suše Mark. „Až přijdete k potoku,

podívej se, jestli není něco v pasti. Určitě tam budou nějaké ryby.

Nezapomeň je vzít s sebou. Budete mít aspoň nějaké jídlo, kdybyste

nic neulovili.“

M’Nin poslechla. Celá nešťastná šla vzadu a stále se otáčela za

Markem.

„Teď se na ně musíme dobře připravit,“ řekl Mark M’Nouovi.

Celou noc pak Mark s Rayem vymýšleli plány, jak nepřítele odrazí.

29

7

„Všechny transy se budou přesně řídit příkazy,“ oznámil Charles

vysílačkou.

Tentokrát dal připravit šest řízených střel a ke každé přidělil čtyři

muže. Navíc každé posádce přidal ještě po dvou mužích

ozbrojených laserovými pistolemi. Sám celou akci sledoval z

helikoptéry. Hustý porost mu sice bránil ve výhledu, ale alespoň měl

pocit, že je svým chlapcům nablízku.

„Trans 5, postupujeme bez problémů.“

Postupně vyrazili i ostatní.

„Tentokrát určitě všechno proběhne tak, jak má,“ prohlásil

Charles.

Pilot třetího transu zpomalil rychlost a poznamenal ke své

posádce: „Je to směšné, vynaložit tolik sil kvůli nějaké tlupě

primitivů.“

Jeho kamarádi měli stejné pocity. Najednou uprostřed transu

přistála zelená řvoucí masa. Polekaní muži začali skákat na zem a

jeden druhému se pletli, jak se pokoušeli utéct. Zvíře hráblo tlapou s

vytaženými drápy a rozpáralo předloktí muže, který byl nejblíž. Ten

s bolestivým výkřikem upadl na zem.

Ani druhý muž, který měl v ruce narkotizační pušku, nedoběhl

daleko. Parga mu hbitě skočila na záda. Zvíře a člověk se chvíli

váleli po zemi, než mu šelma ostrými drápy rozpárala břicho. Když

se zvedla, dala příležitost třetímu strážci, aby na ni vystřelil laserem.

Zasáhl ji přesně mezi oči. Mrtvé zvíře se skácelo na svou oběť.

Otřesený strážce se vracel ke svému transu. Byl tak rozrušený, že

si ani nevšiml stínu, který se pohyboval podél stromů. Byl to Ray,

který v noci chytil pargu a čekal jen na příležitost, aby ji hodil na

trans.

Strážce se snažil odsunout řidičovo nehybné tělo, aby se dostal k

vysílačce. „Trans tři volá základnu,“ křičel hystericky do mikrofonu.

„Tady Charles, poslouchám.“

„Byli jsme napadeni zeleným panterem. Youri je vážně raněný.

Myslím, že ostatní jsou mrtví.“

„Zůstaňte na místě. Pošlu vám tam sanitární loď.“ Charles

30

přepnul frekvenci. „Všem transům: trans tři je nepoužitelný. Musíte

se rychle stáhnout. Narazil někdo z vás na primitivy?“

„Dosud ne. Museli se přesunout k jihu. Trans jedna a trans dvě

by tam měly být za chvíli.“

Strážce z druhého transu, který seděl vedle řidiče, řekl: „Zpomal,

Franku, mám pocit, že jsem někoho zahlédl mezi stromy.“ Vyklonil

se vlevo. „Podívej, tamhle je.“

Na okamžik spatřili domorodce, který se dal do běhu. Řidič

zrovna začal brzdit, když se ozval dutý náraz. S hrozivým duněním

se k zemi skácel ohromný strom a všichni se najednou ocitli ve

změti zeleně.

„Panebože,“ vykřikl někdo z posádky, „Frank zůstal pod větvemi

a já nedosáhnu na vysílačku.“

Druhý muž měl tělo samou ránu, ale neztrácel hlavu: „Neztrať

pistoli, ostatní nám určitě přijdou na pomoc.“

Charles byl už notně netrpělivý. V ruce svíral vysílačku, která jen

stěží přežila jeho nešetrné zacházení. „Trans jedna, číslo dvě se

neozývá. Byli pět set metrů nalevo od vás. Zkuste se s nimi spojit.“

Sotva vydal tento rozkaz, ozval se ve sluchátku řev.

„Trans pět. Spadlo na nás lano. Řidič je mrtvý. Dopadají na nás

kopí. Au!… Pomoc!…“

V dálce bylo slyšet několik výkřiků a pak se rozhostilo zlověstné

ticho.

Rozčilený Charles málem roztřískal vysílačku. „Trans čtyři!“

zařval. „Zavolejte si na pomoc ostatní. Střílejte na všechno, co

uvidíte. Teď už nemá smysl někoho lovit. Zničte tu verbež!“

Uběhly dvě minuty. „Přijíždíme do oblasti, kde se ztratil trans

pět,“ oznámil řidič čtyřky. „Myslím, že už ho vidím…“

Jeho věta byla něčím přerušena. Nějaký vzdálený hlas zvolal:

„Někdo po něm hodil sekyrou… Neudržím trans…“

Ozval se výbuch a spojení bylo přerušeno. Charles sevřel pěsti a

zadíval se dolů na zem. Tam někde se odehrávalo to peklo.

„Třetí, druhý, čtvrtý a pátý trans jsou mimo provoz, aniž použili

zbraň,“ konstatoval pilot. „To je hotová spoušť! Takhle nemůžeme

dál pokračovat.“

Charles po krátkém rozmýšlení souhlasil.

31

Vzal do ruky mikrofon a unaveným hlasem přikázal: „Dejte se na

ústup. Zkuste vyprostit čtvrtý a pátý trans!“

Sám se pak vrátil na základnu.

Když vešel do Wessonovy kanceláře, v obličeji byl bledý a po

tvářích mu stékaly kapky potu. „To je hotová katastrofa,“ řekl

přiškrceným hlasem. „Ztratil jsem čtyři vozidla a ze čtyřiadvaceti

mužů, které jsem vyslal do akce, je osm mrtvých a sedm těžce

zraněných.“

„A primitivové?“

„Neviděli ani jednoho, dokonce se ani nepřiblížili k vesnici! Ale

ty první ztráty má na svědomí nějaká šelma.“

Wesson zakroutil hlavou. „Rád bych věřil, že to je jenom shoda

náhod, ale dvěma náhodám se už dá věřit těžko. Vaši muži jsou

zvyklí na snadná vítězství a tentokrát padli do léčky. Domorodci

znají svůj terén a zavedli je do smrtících zón.“

„Umět se přizpůsobit je taky jistá forma inteligence,“ povzdechl

si Charles.

Velitel zrudl: „Nejsme tady proto, abychom filozofovali!

Okamžitě zničte tu vesnici! Když jim necháme čas na přemýšlení,

budou ještě nebezpečnější! Použijte všech prostředků kromě

atomových střel, i zápalných granátů. Nesmíme tu zanechat žádné

radioaktivní stopy.“

Charles se zlomyslně zasmál. „Konečně jim oplatíme ten masakr.

Nesnesl bych pomyšlení, že vrazi mých mužů zůstali nepotrestáni.

Na žádné planetě jsme neměli větší ztráty.“ Vyskočil potěšený

vyhlídkou na pomstu. „Nechte mě to provést, veliteli! Počkáme, až

se setmí a domorodci se vrátí do vesnice, stejně jako vosy do hnízd.“

* * *

M’Nou nadšeně stiskl Markovi ruku. „To je úžasné, příteli!

Odehnali jsme démony a neztratili jsme přitom jediného muže.“

Poklepal si na břicho a křičel: „Jsme velcí lovci. Zítra přivedeme

ženy a děti. Už se ničeho nemusíme bát.“

Mark se snažil zarazit jeho optimismus. „Obávám se, že teď nás

naopak čeká ještě větší nebezpečí.“

32

M’Nou ale prohlásil kategoricky: „Ukážeš nám ještě další pasti.

Budeme je používat k lovu. A když přijdou démoni, tak je všechny

vyženeme.“

Mark už litoval, že se vůbec do něčeho takového pouštěl.

Přemýšlel, jak by přesvědčil M’Noua, dřív než si o sobě bude

myslet, že je pánem světa.

„Nechtěl jsem o tom dřív mluvit,“ řekl vážným hlasem, „ale

démony jsem už jednou potkal. Náčelník z mé vesnice je úspěšně

přemohl a stejné jako ty začal oslavovat vítězství. Ale vtom z

čistého nebe zasáhl náš kmen blesk vyslaný démony.“

„Tys to přežil?“

„Náhodou jsme byli s Rayem pryč v lese, sbírali jsme dříví. Když

jsme se vrátili, čekala nás hrozná podívaná. Celá vesnice byla v

plamenech a nikdo neměl šanci se zachránit.“

Představa požáru zřejmě zapůsobila, protože M’Nou zamumlal:

„Co nám tedy radíš?“

„Musíte hned utéct. Dojděte pro ženy. Zítra přejdete potok a po

dvou dnech chůze založíte novou vesnici, ale na takovém místě, aby

nebyla z oblohy vidět.“

M’Nou pozoroval zacházející slunce. „Nemůžeme počkat do

zítřka?“

„Bylo by příliš pozdě!“

Náčelník se zvedl a svolal válečníky. Muži byli trochu proti, ale

to, že budou brzy se svými ženami, je nakonec přesvědčilo.

„Půjdeš s námi?“ zeptal se M’Nou Marka.

Mark zavrtěl hlavou. „Zůstanu tady, abych zahladil stopy, aby to

vypadalo, že vesnice je pořád obydlená.“

Po chvíli dodal: „Kdybych se nevrátil, dohlédni na M’Nin.

Ukázal jsem jí, jak se dělá past na ryby. To vám umožní přežít do té

doby, než začnete lovit.“

První domorodci už vyrazili na cestu.

„Sbohem, příteli,“ řekl M’Nou. „Bůh tě ochraňuj.“

Mark zůstal dlouho sedět na zemi zamyšlený. Začalo se stmívat.

„Jak ses rozhodl?“ zeptal se Ray. „Máme důkaz, že na Terranii

XXII existují lidské bytosti, takže se můžeme vrátit a oznámit to

generálu Khovovi.“

33

„Tvoje nahrávky nemají průkaznou hodnotu, mohly být pořízené

na kterékoli jiné planetě. Ředitel GSDT nám může říct, že je to

nastrčené! Potřebujeme něco přesvědčivějšího.“

„Co tedy navrhuješ?“

Mark vstal a začal přecházet sem a tam. „Udělal jsem chybu,

když jsme přemohli tu hlídku.“

„Kdyby chytili další lovce, byl by M’Nouův kmen odsouzen k

záhubě.“

„O to právě jde. My teď musíme proniknout na jejich základnu.“

„To nebude snadné, je přece chráněná silovým polem,“ namítl

Ray.

„Já vím! Uvažuj trochu. Z neznámého důvodu potřebují pracovní

sílu. Jinak by ty hony neměly smysl.“

„Určitě chtěli ty domorodce zabít.“

„Stačilo by, kdyby spálili vesnici, a nemuseli by použít transy.

Byli poraženi a budou se chtít pomstít. Nejpozději zítra začnou

hledat další pracovní síly.“

„Kam půjdou?“

„Do některé z vesnic, které jsme viděli.“

„Jak by zareagoval počítač, kdybys mu zadal otázku, kterou

vesnici má vybrat?“

„Vybral by tu nejbližší! Nepoženou přece transy nikam daleko.“

„Taky si myslím! Rozdělej tady oheň, aby to vypadalo, že je

vesnice obydlená, a pak se vzdálíme.“

Šli tiše dobrou půlhodinu, když se Mark zastavil. „Zbytečně se

vysilujeme. S tvým antigravem se přece můžeme bez námahy dostat

do blízkosti té vesnice a počkáme tam, než se rozední.“

Ray souhlasil a vzal Marka do náručí. Ten si nemohl vynachválit

techniky, kteří vynalezli tenhle zlepšovák. Lehce se vznesli a letěli

nízko pod korunami stromů.

Na horizontu se objevil záblesk.

„Naši přátelé nemarnili čas,“ zasmál se Mark.

„Pro ně to bylo jediné logické řešení,“ odvětil Ray.

34

8

Svítání zastihlo Marka schouleného ve křoví. Narovnal se, byl celý

rozlámaný. Když je člověk na cestách, jak rád by použil vynálezů

civilizace! Po několika zahřívacích cvicích zavrčel: „Jdeme do

vesnice! Nesluší se přijít s prázdnou. Zkus ulovit nějakou zvěřinu.“

„Vezmi si tabletu,“ připomněl mu Ray, „a zesil své silové pole.

Já se za chvíli vrátím.“

Mark nemusel dlouho čekat. Za čtvrt hodiny se přiřítil Ray s

antilopou na ramenou.

„Přeletěl jsem nad M’Nouovou vesnicí,“ hlásil. „Je úplně zničená

řízenými střelami.“

Zdejší náčelník byl dobře stavěný chlapík se svalnatým tělem. S

vážným výrazem poslouchal Marka, když mu vyprávěl o tom, jak

byla vesnice zničena.

„Tomu nemůžu uvěřit,“ prohlásil nakonec. „Jestli tady chceš

zůstat, musíš se mi podřídit. Když nechceš, odejdi i se svým

přítelem. Když u nás zůstaneš, necháme si bolpu na důkaz, že se mi

podřídíš.“

„Rád bych tu zůstal jeden nebo dva dny,“ řekl Mark. „Pak se

znovu vydáme na cestu.“

„Dobrá! Rozděl se s námi o jídlo, protože je to tvůj úlovek.“

Mark sledoval ženy, jak čtvrtí ulovenou antilopu. Válečníci se

zatím shromáždili kolem ohně.

„Jen trpělivost,“ zašeptal Ray. „Strážci ze Společnosti budou

potřebovat čas, než znovu zaútočí. Nezapomeň, že jsme jim uštědřili

rány, ze kterých se hned tak nevzpamatují. Budou mít i organizační

problémy.“

Kolem poledne Ray zaznamenal přílet transů. Mark jim vyběhl

naproti, aby byl mezi prvními zajatci. „Mrzelo by je, kdyby nás

nesebrali,“ zavtipkoval.

Když ucítil střelu ve svém ochranném pásmu, sehrál divadlo,

jako by byl skutečně zasažen. Zakopl a složil se na zem. Ray ho

následoval. Za chvíli se nad nimi objevil trans.

„Pěknej dvojitej zásah, Miku,“ konstatoval pilot. „Pojď mi

pomoct, ať je naložíme.“

35

„Tenhle je pěkně těžkej,“ postěžoval si střelec, když zvedal Raye

na palubu.

Společně s nimi chytili ještě tři domorodce.

„Trans volá základnu,“ ohlásil pilot do vysílačky. „Akce

skončena. Nesetkali jsme se s žádným odporem.“

„Výborně! Shromážděte se a vraťte se zpátky!“

Mark měl po vzoru svých zajatých společníků oči zavřené.

„Blížíme se k silovému poli,“ vyslal telepaticky Ray. „Transy

musí vysílačkou žádat o vpuštění. To nám moc nepomůže.“

„Zatím to není náš problém,“ odpověděl Mark.

Vozidla se brzy zastavila před montovaným barákem, kde je už

očekával Charles. „Dobrá práce, hoši. Přivezli jste opravdu pěkné

kousky. Vyložte je a nasaďte jim obojky, ať se naučí poslouchat.

Hněte sebou, než se začnou probouzet.“

Zajatce odvedli do baráku a Mark ucítil, jak mu kolem krku

připnuli kovový pásek vybavený elektrodami.

„Dálkově ovládané zařízení, které vysílá elektrické impulzy,“

vysvětlil mu Ray.

Bručení oznamovalo, že se vězňové začínají probouzet. Pomalu

vstávali a ustrašeně se rozhlíželi kolem. Jeden z mužů který se

vzpamatoval nejrychleji, se vrhl k otevřeným dveřím. Uběhl pár

metrů, než pobavený Charles stiskl tlačítko na krabičce, kterou držel

v ruce. Domorodec se s bolestným zaúpěním zastavil. Ruce si držel

na krku a snažil se zbavit obojku. Charles se zřejmě dobře bavil a

znovu stiskl knoflík. Muž s nářkem poklekl, přemožen bolestí. Když

elektrické výboje ustaly, zůstal ležet celý vyčerpaný a zpocený.

To divadlo zapůsobilo na ostatní tak, že se ani neodvažovali

pohnout.

Charles se teď obrátil k dvěma strážcům. „Zaveďte je k Dougovi,

ať je zažene do práce. Myslím, že tahle malá ukázka jim stačila.“

Strážci jim posunky naznačili, aby vyšli ven. Domorodci byli tak

vystrašení, že se ani nesnažili vzpírat. Přešli přes volné prostranství,

jakési náměstí, a zastavili se před budovou, odkud se ozýval

ohlušující rámus.

Domorodci se nechtěli za žádnou cenu hnout, protože byli

přesvědčeni, že uvnitř je onen mytický démon. Bylo zapotřebí

36

velkého úsilí, včetně elektrických impulzů, než je vůbec dostali

dovnitř.

Rámus vycházel z drtiče, který rozbíjel horninu a posunoval ji do

tlamy ohromné elektrické pece. Tekutý kov se sléval do ingotu,

zatímco nečistoty byly odplavovány ven. Suroviny přivážel do drtiče

malý vlak s vagóny, řízený technikem.

Strážci nechali vězně nastoupit do prázdných vagónů a vlak se s

burácením rozjel. Projeli velkou halou, umístěnou hluboko ve skále.

„To vyhloubil dezintegrátor,“ poznamenal Ray.

Domorodcům jistě připadalo, že tunel nikdy neskončí a že jedou

do samotného pekla. Po dvou kilometrech mírného klesání vláček

přijel do cíle.

Stroj doloval rudu asi na dvaceti místech najednou a velké kusy

vyhazoval dozadu za sebe. Asi dvacet humanoidů kusy sbíralo a

nakládalo na vagóny.

Marka překvapilo, jak se jeho spoluvězňové rychle podřídili.

Stačilo deset minut, aby pochopili, co mají dělat. Rychle utvořili

dvojice a začali společně nakládat rudu.

„Je to pěkně těžký,“ postěžoval si Mark.

„Tenhle nerost je velmi bohatý na narium, proto má takovou

váhu.“

Uběhly dvě hodiny. Ray vykonával většinu práce sám a Mark si

mohl trochu oddychnout.

„Nemohl bys najít něco, čím by se dal tenhle stroj rozbít? Malá

přestávka by přišla docela vhod,“ ukázal Mark bradou na vrtačku.

Ray pohlédl na dlouhý kabel, který ležel blízko kolejnic.

„Myslím, že mám nápad.“

Dozorčí Doug, tlustý chlapík s prasečím obličejem, seděl na

hromadě kamenů. Vůbec nevnímal své okolí a tiše podřimoval. Ray

využil chvíle, kdy se nedíval, vzal těžký kabel a zablokoval jím kola

vagónu.

„Jdi kousek dál,“ poradil Markovi, „teď bude pěkný ohňostroj.“

Když se vláček rozjel, ocelový disk narazil na kabel a od kol

vyšlehlo několik namodralých blesků. V tu chvíli se stroj zastavil.

Doug, vytržený z rozjímání, se rozběhl k videofonu.

Za chvíli přišel rozčilený inženýr. Zjistil závadu a vydal nějaké

37

příkazy. „Zatím odveďte ty domorodce. Budou muset pracovat přes

noc, aby se to stihlo.“

Shromáždili vězně a zavedli je do noclehárny. Mark se natáhl na

tvrdé lůžko a Ray mu přinesl pohár se šumivým nápojem.

Vysoký humanoid s inteligentním výrazem v tváři se zvedl a

přistoupil k Markovi. „Ostatní mi řekli, že jsi přišel od náčelníka

M’Noua.“

Mark kývl hlavou.

„Je pravda, že celá vesnice shořela?“

„Ano, ale lidi stačili utéct. Přešli potok a usadili se dva dny chůze

od vesnice.“

„Všichni se zachránili?“

„Myslím, že ano.“

„M’Nin, náčelníkova dcera, taky? To je moje žena.“

Mark se usmál. „Moc tě oplakávala a byla by ráda, kdyby ses

vrátil.“

„Já vím, že už ji nikdy neuvidím,“ řekl muž smutně.

„Nějak se odtud dostaneme.“

Muž si poklepal na kovový obojek. „S tímhle je to nemožné, páni

nás stále hlídají.“

„Musíme být trpěliví.“

9

Paul Wesson prohlížel spolu s inženýrem Bergem tabulku, kde

počítač zaznamenával výsledky výroby.

„I přes včerejší výpadek je těžba v normě,“ poznamenal Berg, „i

když je o trochu nižší, než jsme původně předpokládali. Ještě že je

nerost tak kvalitní. Jestli nákladní loď odveze materiál za dva týdny,

jak bylo plánováno, bude naše továrna nejvýkonnější v celé Galaxii

a domorodce můžeme propustit.“

„To znamená je zničit,“ zasmál se Wesson.

„Vím, že Společnost nemůže jinak,“ podotkl inženýr, „ale mně se

tahle myšlenka hnusí.“

Do ředitelovy kanceláře vešel Charles. Byl velmi nervózní.

38

„Veliteli,“ řekl přerývaným hlasem, „máme velký problém.“

„Zase!“ povzdychl si Wesson. „Nějaká porucha?“

„Něco horšího! Nově příchozí jsme jako vždycky nechali vyšetřit

lékařským robotem, aniž by o tom věděli. Jen abychom se ujistili, že

nemají žádné infekční choroby.“

„No, a co dál?“

„Jeden z těch humanoidů je ve skutečnosti android!“

Wesson a Berg vyskočili od stolu. „To není možné!“

„Dvakrát jsem ověřoval nahrávky.“

Berg se podrbal na hlavě. „Android nejspíš doprovází nějakého

agenta. Určitě bude mezi domorodci, které jste včera chytili.“

„Charlesi, svolej svou bezpečnostní skupinu. Musíme je okamžitě

zastavit,“ přikázal Wesson.

Avšak vložil se do toho inženýr. „Jen abyste neudělali osudnou

chybu. Než jsem přišel ke GSDT, pracoval jsem v továrně, kde se

androidi vyráběli. Někteří jsou vyzbrojeni dezintegrátorem, vedle

něhož jsou vaše laserové pistole pouhé hračky. Musíme najít nějaký

účinnější prostředek.“

„My tady nemáme bojové roboty. Ty jsou jen pro armádu.“

Inženýr se významně usmál. „Máme přece stroj, který nám

hloubí díry do skály. Podle mě na to musíme jít takhle.“

Setmělo se a vězňové se museli dát znovu do práce. Ve tmě se

Ray spojil s Markem: „Tentokrát už jsou moje záznamy přesvědčivé.

Musíme se odtud rychle dostat, jestli chceš předat Khovovi zprávu.“

„Jak překonáme silové pole?“

„Přemýšlel jsem o tom dnes odpoledne. Energetická centrála

není chráněná a pro mě nebude problém ji na určitou dobu vypojit.

Než ji opraví, najdeme modul a vrátíme se zpátky k Neptunovi.“

„Máš pravdu, utečeme dnes v noci. Ale mám hrůzu z toho, že tu

necháme všechny domorodce napospas těm bestiím ze Společnosti.

Až to zjistí, vedení dá nejspíš příkaz zničit všechny stopy.“

„To je riziko, s kterým musíme počítat. Generál to určitě vezme v

úvahu, než něco podnikne.“

„Doufejme!“

Prudké světlo přerušilo jejich rozhovor. Dveře cely se otevřely a

v nich se objevila hlaveň dezintegrátoru. Odněkud shora se ozval

39

hlas jako z amplionu: „Ať vystoupí ten, který je tu s androidem.“

Ray, který vše sledoval, okamžitě vyslal k Markovi telepaticky:

„To je moc zlé, Marku. Tyhle civilní dezintegrátory jsou stejně silné

jako armádní. Je to stejný typ jako ten, před kterým jsme museli

utéct z planety Wilk. Ani tvůj, ani můj štít nevydrží proti němu déle

než sekundu.“

Znovu se ozval hlas: „Máte deset vteřin na rozmyšlenou. Když

neuposlechnete, budou všichni zlikvidováni! Devět… osm…

sedm… šest… pět…“

„Já je nemůžu nechat zničit,“ vzdychl Mark.

Zvedl se a postavil se před dezintegrátor.

„Já jsem pozemšťan!“

„Výborně! Nehýbejte se,“ řekl hlas. „Teď přikažte svému

androidovi, aby k vám přistoupil, a inaktivujte ho. A hněte sebou!

Když to neuděláte, otevřeme hlaveň. Nám na nějakých domorodcích

nezáleží!“

„Poslechni je, Marku,“ vyslal Ray. „Hlavně musíme získat čas.“

Android se postavil proti svému příteli. Mark otevřel schránku na

jeho hrudi a sklopil páčku. Ray, zbavený energie, se zastavil.

Obklíčili je strážci. Když se nedůvěřivý Berg ujistil, že je android

vypnutý, poručil dvěma z nich: „Odneste ho do dílny. Paměťové

krystaly mu vyndám později.“

Marka zatím odvedli do Wessonovy kanceláře.

„Tady je váš špeh, pane Wessone,“ řekl jedovatě Charles.

„Páchne stejně jako ti primitivové.“

Ředitel si Marka pozorně prohlížel. „Kdo jste?“

Mark poznamenal: „Tak vy jste ten kapitán Paul Wesson, který

se nechal podplatit Galaktickou společností. Svým nadřízeným jste

podal falešnou zprávu!“

Charles s ním zatřásl. „Velitel se tě na něco ptal!“

Mark věděl, že když řekne pravdu, odsoudí se k smrti, a navíc

zkompromituje Khova. Musí za každou cenu získat čas!

„Jmenuji se Michael Anderson a jsem reportér TV Galaxie.“

Jednou někoho takového potkal v baru a teď si na něj vzpomněl.

„Proč jste tady?“

„Bude to skvělá reportáž! Vaše stálé zákazy, že se nikdo nesmí

40

přiblížit k Terranii XXII, vzbudily naši pozornost. Mám novinářský

čich.“

„Jenže ji sotva odvysíláte,“ poznamenal Wesson a pokračoval ve

výslechu: „Jak jste se sem dostal?“

„Služební kosmická loď mě vysadila v modulu v blízkosti

Terranie XXII.“

„To není možné, náš radar by vás zachytil.“

Mark se zasmál: „Když budete trvat na tom, že jsem přišel pěšky,

nebudu vám to vyvracet.“

Jeho poznámka vyvedla rozlíceného Charlese z míry.

„Kde jste překročili subprostor?“ chtěl vědět Berg.

„Věděli jsme, že si prostor hlídáte, a přistání jsme

naprogramovali do stínu čtvrté planety, která byla ve výhodné

pozici. Nakonec jsme přiletěli na opačnou stranu, než je přistávací

rampa.“

„Je to obtížné, ale realizovatelné,“ poznamenal Berg. „Já pořád

říkám, že s jedním radarem nemůžeme pokrýt celý systém.“

„Kde je váš modul?“

„Je schovaný v lese, ale bez svého androida ho nenajdu.“

Wesson pár minut přemýšlel, zřejmě si vybavoval všechny

komplikace, které mohou nastat. „Zavřete ho do cely a nechte ho

neustále hlídat,“ přikázal.

Když odcházeli, obrátil se ještě k Bergovi. „Věříte mu?“

„Zdá se mi to pravděpodobné, to je všechno, co k tomu můžu

říct.“

„Přítomnost toho reportéra je hotová katastrofa. Spojím se se

Společností a vyžádám si instrukce. Podle mě ho musíme okamžitě

zlikvidovat.“

„Ale TV Galaxie by po něm mohla začít pátrat.“

„Porost na Terranii XXII není žádná růžová zahrada. Mohl ho

zbaštit některý z těch roztomilých pavoučků!“

„Než přijdou příkazy od velkého šéfa,“ řekl Berg, „rozeberu toho

androida. Můžu objevit detaily, na které náš přítel zapomněl.“

41

10

Richardu Trentonovi bylo čtyřicet let. Na své podřízené dělal dojem

muže sportovního typu s upřímným úsměvem, odhalujícím silné

zdravé zuby. Stálo ho to nemalé úsilí, ale vždycky dal na rady

novinářů.

Díky své inteligenci a pracovitosti byl vybrán, aby usedl do čela

GSDT. Svou roli v tom pochopitelně sehrály i jeho dobré vztahy s

prezidentem. Po pravdě řečeno, rád by se jednou viděl na jeho místě.

Teď četl zprávu, která analyzovala právě probíhající volební

kampaň. V telefonu se ozval melodický hlas jeho sekretářky.

„Pane řediteli, rád by s vámi mluvil pan Towsen.“

„Ať jde dál.“

Georges Towsen hubeňour s mazaným výrazem, byl jedním z

Trentonových důvěrníků. Vešel do místnosti a posadil se do křesla,

které mu šéf nabídl.

„Co je nového, Georgesi?“

„Právě jsme dostali zprávu z Terranie XXII. Mají problémy.

Chytili někoho v těžební zóně. Tvrdí o sobě, že je reportér Michael

Anderson z TV Galaxie.“

„A kdo to tedy je?“ zeptal se Trenton a svraštil čelo.

„Pravý Michael Anderson nikdy neopustil Zemi, a včera byl

dokonce v přímém vysílání v televizi,“ odpověděl Towsen. „Osobně

jsem se o tom přesvědčil.“

„A kdo je tedy ten špion? Nějaký agent z Vesmírné policie?“

„Nevíme.“

Trentonovi se z tváře vytratil pověstný úsměv. „Neuman by se

nikdy neodvážil jít proti prezidentovi.“

„Já jsem zkoušel naši… ehm… kontaktní osobu ve Vesmírné

policii. Ještě si to ověří, ale pokud ví, tak na Terranii XXII nebyla

vyslaná žádná mise. Jednoho člověka máme taky ve Službě pro

dohled nad primitivními planetami. Náš čestný člen, který je v

organizaci, taky o ničem neví. Khov nikoho na misi neposlal.“

„Bude to tedy nějaký agent od konkurenční společnosti, která

krachuje díky našim aktivitám.“

„Všechno je možné, pane. Přikázal jsem Wessonovi, aby provedl

42

ostrý výslech toho… ehm… vězně a pak ho zlikvidoval. Berg se

postará o androida, ten může mít zajímavý záznam. Tenhle typ

robota se normálně nevyrábí.“

„Výborně, Georgesi. Jednejte, jak uznáte za vhodné, a průběžně

mě informujte, jak se věci vyvíjejí.“

Towsen se pomalu zvedl: „Měl bych ještě jeden návrh, pane.“

Podíval se na svého velitele a pokračoval: „I kdyby měly být naše

dodávky naria zpožděné, doporučoval bych, abyste nechal zničit

všechny kmeny žijící na Terranii XXII. Škoda, že jsme tím rovnou

nezačali. Zničit důkaz je jako vyvarovat se chyby!“

„Dělejte, jak myslíte, ale o téhle otázce nechci už nic slyšet.“

„V tom případě tam pošlu další kosmickou loď se

specializovaným vybavením pro destrukci. Wesson nemá ani dost

energie, ani dost dostupných prostředků ke splnění tohoto úkolu.“

Když Trenton osaměl, začal si před zrcadlem procvičovat své

mohutné svaly.

* * *

Mark seděl na lehátku a marně hledal východisko z beznadějné

situace. Nikdy se mi nepodaří zachránit ty kmeny před úplným

zničením. Potřeboval bych pomoc a na Khova se nemůžu obrátit,

uvažoval. Vzpomněl si na krystal, který mu věnoval Tor při jejich

po sledním setkání. „Kdyby ses dostal do velkého nebezpečí,“ říkal.

Pro sebe by to neudělal, ale ve hře bylo příliš mnoho lidí. Vytáhl

krystal z opasku, soustředil se a upřeně se zadíval přímo do jeho

středu. Uběhlo několik minut, aniž by se cokoliv stalo.

„Tor mi bohužel nevysvětlil, jak to funguje,“ povzdechl si.

Znovu se upřeně zadíval na krystal. Čas ubíhal neskutečně

rychle. Půlhodina, hodina, dvě hodiny… Vyčerpaný Mark to už

téměř vzdával, ale najednou se mu do neuronů vkradla myšlenka:

„Dobrý den, příteli. Vidím, že máš velké starosti. Ne, nic mi

nevysvětluj, nech to na mně…“

Mark cítil, jak se jeho myšlenky dostávají do závratného víru.

„Teď už chápu tvoje trápení,“ znovu se ozval Tor. „Dobře jsi

udělal, žes mě přivolal. Ty víš, že mám velký zájem o primitivní

43

civilizace. Připomínají mi mé rané mládí. Už se ničeho neboj. Zkus

jen získat trochu času!“

Kontakt se přerušil. Mark se zvedl, cítil jen bolestivý tlak v

mozku. Dopotácel se k automatu na nápoje a nalil do sebe dva

pohárky odporného syntetického džusu. Pak se znovu přesunul k

lehátku, dopadl na něj a usnul jako špalek.

* * *

Berg vešel do své dílny. Měl špatnou náladu, protože sotva

odešel od Wessona, musel se zase vrátit.

Přišla zpráva, že přiletí nákladní loď, a jemu přikázali, aby

organizoval nakládání naria. Přirozeně že velící pilot spěchal, aby se

mohl co nejrychleji vrátit na Zem.

Když splnil svůj úkol, byl právě tak zralý jít do postele, ale

Wesson na něm požadoval okamžitou analýzu androida.

Android byl uložený v dílně. Berg byl puntičkář, a proto si znovu

zkontroloval, jestli má všechny obvody vypojené.

Na tomhle modelu by měly být paměťové krystaly v úrovni

hrudníku, uvědomil si.

Snažil se odklopit hrudní desku, ale nešlo mu to.

„Museli tam přimontovat nějaké nové šroubování, které

neznám,“ zabručel.

Uchopil malý plazmový hořák a zapálil ho. Pečlivě rozřezat

svrchní desku, to by zabralo dost času, a tak se rozhodl, že toho

prozatím nechá. Už aby se konečně dostal do postele!

Odložil nářadí. Teď musel počkat, až jeho teplota klesne, a tak se

šel zatím napít. Otevřel skříňku a vyndal z ní pravý bourbon.

Jedna sklenka mi možná zvedne náladu, pomyslel si. Když jsem

sem přišel, tak jsem přece věděl, že jde o vyhlazení primitivní

civilizace.

Dříve mu ta myšlenka nevadila. Z vesmírného pohledu šlo jenom

o vymazání několika malých bodů na mapě, jako když rozmáčknete

mravence, který vám vylezl na kostku cukru.

Teď, když k tomu mělo dojít, necítil se dobře. Udělal chybu,

když nechal domorodce pracovat v dole. Pozoroval je a byli mu

44

docela sympatičtí. Původně si myslel, že to jsou jen zvířata, kterým

stačí zafixovat pár podmíněných reflexů. Ke svému velkému

překvapení poznal, že jsou inteligentní a že se velice dobře

přizpůsobují těžkým podmínkám.

„Člověk by nikdy neměl poznat své nepřátele!“ povzdechl si a

hodil do sebe zbytek bourbonu. „A teď do práce!“

Nasadil si brýle z kouřového skla a vzal do ruky hořák. A

najednou se přihodilo něco zcela neuvěřitelného a nemožného. Levá

androidova ruka se prudce vymrštila a chytila Berga pod krkem.

Snažil se jí vytrhnout a roztáhnout prsty, které mu svíraly hrdlo.

O jejich syntetický povrch si zlomil nehty. Před očima měl červenou

mlhu a z dálky uslyšel výsměšný hlas: „To je podruhé, kdy se mě

někdo snaží hořákem rozčtvrtit. Už mě to fakt štve.“

Bergovo tělo sebou několikrát křečovitě škublo, než zůstalo

nehybně ležet.

11

Charles vešel do Wessonovy kanceláře. Wesson se tvářil zničeně a

kruhy pod očima prozrazovaly, že v noci toho moc nenaspal.

„Právě jsem dostal instrukce od Společnosti,“ řekl rozčileně.

„Náš přítel si z nás dělal blázny. Je reportér asi tak jako ty nebo já.

Dojdi pro něj. Musíme z něj dostat pravdu za každou cenu. Nemáme

psychickou sondu, takže je to na tobě, abys mu rozvázal jazyk!“

Charles natáhl ruce před sebe. „Můžete mi důvěřovat, mám už

nějaké zkušenosti. Jenom to zabere trochu času, protože bude nejspíš

vytrvalý.“

„Hlavní šéf žádá odpovědi na svoje otázky. Jak probíhá

nakládání?“

„Bez problémů. Nepoužili jsme otroky, abychom nevzbudili

pozornost posádky. Ještě před svítáním jsem je všechny poslal do

dolu. Míň svědků, míň řečí. Technici to zvládli sami, ale trvá to

trochu déle. Před polednem budou hotoví.“

„Výborně! Teď přiveď vězně. Pošli taky někoho pro Berga. Rád

bych věděl, co zjistil z těch nahrávek.“

45

Za deset minut se objevil Charles a před sebou vlekl Marka.

Wesson ho okamžitě napadl: „Včera jste nám lhal. Pravý Michael

Anderson nikdy neopustil Zemi. Takže vám opakuji otázku: Kdo

jste a pro koho pracujete?“

Když nedostal žádnou odpověď, s úsměvem pokračoval: „Jsme

civilizovaní lidé, tak bychom si měli rozumět. Pokud ovšem

zůstanete stále tak tvrdohlavý, nebudeme váhat a použijeme jiné

přesvědčovací metody, pro vás bezpochyby velmi nepříjemné.“

„Nemám, co bych vám řekl. Pohyboval jsem se po okolí a měl

jsem chuť nadýchat se čerstvého vzduchu. A tak jsem tu přistál.“

Wesson vztekle zakroutil hlavou. „Myslím, že jsem se příliš

spoléhal na vaši inteligenci. Charlesi, ujmi se toho!“

Kolos přistoupil k Markovi a vší silou mu jednu vrazil.

Rána byla hodně tvrdá, i když ji ochranné pole trochu zmírnilo.

Mark měl naneštěstí vzadu svázané ruce magnetickými pouty, takže

nemohl zvýšit jeho intenzitu.

Charles zvedl ruku k další ráně. Mark rychle uhnul a prudce ho

kopl kolenem mezi nohy. Charles zasyčel bolestí a překvapením.

Mark využil malé výhody a úderem hlavy mu rozbil nos. Bylo slyšet

křupnutí kosti. Chtěl ho ještě dorazit kopnutím do brady, ale zezadu

ho chytili dva strážci.

Wesson zůstal sedět bez hnutí, tak tvrdou akci nečekal. Když

viděl, jak se zápas vyvíjí, zavolal posily. Zatímco se strážci vrhli na

Marka, Charles se s nadávkami zvedal. Otíral si krev, která se mu

řinula z nosu.

Wesson se obrátil na Marka: „Teď jsme se poučili, že nejste

žádný amatér ani obyčejný reportér. Jste profesionál vycvičený k

boji. Myslel jsem si to, protože přežít tak dlouho v nehostinných

lesích vyžaduje speciální výcvik. K jaké službě patříte?“

Charles se k němu pomalu blížil. Obličej měl celý zkrvavený a v

očích zášť. „Říkám vám, že promluví. Vy dva ho pořádně držte,“

houkl na strážce.

Zvedl pěst, ale přerušil ho technik, který přiběhl do kanceláře.

Byl bledý a celý se klepal.

„Pane Wessone, pane Wessone,“ koktal, „právě jsem našel Berga

v dílně. Je mrtvý!“

46

Ředitel vyskočil. „Cože?“ vykřikl.

„Je uškrcený! Má rozmačkaný krk. A ten android se ztratil.“

Ve zlomku sekundy si Wesson uvědomil, jaké následky může mít

útěk toho robota. Nervózně stiskl tlačítko telefonu.

„Poplach!“ křičel. „Utekl android. Prohledejte všechny baráky.

Vyndejte dezintegrátor.“

Pak se obrátil k Markovi: „Jste v kontaktu se svým androidem?“

„Jak bych mohl být?“ opáčil ironicky Mark.

Ředitel mu příliš nevěřil. „Kontrolní věž!“ křikl. „Zařiďte

odposlech všech dlouhých vln. Až android začne vysílat, lokalizujte

ho.“ Pak se osopil na zdrceného technika: „Co tady ještě děláte?

Běžte do dílny a postarejte se o Berga.“

Chvíli zůstal stát a díval se na Marka. „Možná že zbytečně

blázníme. Androidi jsou přece naprogramovaní tak, aby nikdy

neohrozili lidský život.“

„Přesně to si zřejmě myslel váš inženýr,“ poznamenal Mark.

„Jak se mohlo něco takovýho stát?“

Mark pokrčil rameny.

„Já nevím. Vím jenom to, že když je Ray odpojený, má svou vůli

a reaguje podle logiky.“

Zadrnčel telefon.

„Wesson, slyším!“

„Tady sklad, šéfe, ten dezintegrátor…“

„Vyndejte ho.“

„Není to možný, pane, je celý zničený.“

„Dokážete ho opravit?“

„Je to málo pravděpodobný. Neměli jsme čas prohlédnout sklad,

ale vypadá to, že náhradní díly jsou taky zničený.“

„Kdy se to mohlo stát?“

„Pravděpodobně brzo ráno. Taky jsme našli mrtvýho strážce, má

zlomený vaz.“

Zničený Wesson stiskl další tlačítko. „Bezpečnost, jak jste

daleko?“

„Stále hledáme, zatím bezúspěšně. Končíme prohlídku

posledních baráků.“

„Nemohl přece uprchnout, musel by porušit ochranné pole.“

47

Wessona napadla jiná myšlenka. „Ověřte, jestli se neukryl mezi

vězně. Poslali jsme je do dolů ještě v noci. Ve tmě se k nim mohl

nepozorovaně připojit.“

„Jak ho poznáme? Všichni ti divoši jsou stejní.“

„Píchněte do nich! Ten, kterej nebude krvácet, je android! Taky

zpřísněte dohled kolem energetický centrály. To je naše

nejzranitelnější místo.“

„Šéfe,“ namítl neviditelný hlas, „máme jiný problém.“

„Jakej?“ zařval Wesson.

„Strážci se ptají, co mají dělat, když ho najdou. Vypadá to, že má

dezintegrátor. Neměli bysme se zatím schovat do nákladní lodi, než

nám pošlou posilu?“

„Nejdřív najděte tu zatracenou hromadu železa!“ zařval Wesson.

Rychle uvažoval. „Charlesi, ty dojdi pro strážce. Vypadá to, že jsou

nervózní a chybí jim šťáva. Připomeň jim, že nejsou placený za to,

aby se flákali, ale aby taky dokázali vzdorovat v těžký situaci. Stav

se pak u kapitána nákladní lodi. Ten starej darebák má zaručeně na

palubě zbraně, který by se nám mohly hodit. Nediskutuj s ním o

ceně. Já se pak dohodnu se Společností.“

Charles kývl bradou na Marka. „Co uděláme s tímhle chlápkem?“

„Já se o něj postarám.“

Ukázal na kovový obojek, který měl Mark pořád kolem krku.

„Přines mi kontrolní skříňku. Několik dávek ho přivede k rozumu

spíš než ty tvoje zbrklý lichotky. Dojdi si taky k doktorovi, ať ti

opraví nos, než to tu všechno zasviníš!“

Charles odešel a Wesson znovu začal: „Máte ještě několik minut

na rozmyšlenou. Proč se chcete obětovat pro pár mizernejch

divochů? Společnost by ráda využila vašich služeb a profesionál

jako vy by si tady určitě našel lukrativní místo.“

„V roli svádějícího démona jste málo přesvědčivý, pane

Wessone. Ani vy sám tomu nevěříte. Je přece jasné, že vám vaši

nadřízení dali rozkaz mě zlikvidovat. Moje jediná útěcha je, že se

určitě brzy potkáme. A jak znám Raye, vaše smrt bude hodně

nepříjemná!“

Jeden ze strážců přinesl malou černou skříňku. Wesson ji vzal do

ruky a zle se zasmál.

48

„Teď si ověříme, jestli jste opravdu tak statečný.“

12

Charles se rychlým krokem blížil k nákladní lodi. Najednou se

zastavil, zkamenělý hrůzou. Proti němu kráčeli tři domorodci. Muž,

který šel vpředu, byl vysoký mladý blonďák s vypracovanou

svalnatou postavou. Charlese ale víc upoutala žena, která kráčela za

ním. Byla to brunetka, krásná jako socha. Zvířecí kůže, která jí

zakrývala bedra a část ňader, ještě podtrhovala její šarm.

Charles, fascinovaný jejími půvaby, si vůbec nevšiml třetího

příchozího.

Když došli až k němu, světlovlasý muž promluvil vybranou

galaktickou řečí: „Příteli, rád bych se setkal s vaším ředitelem

Paulem Wessonem. Buďte tak laskav a oznamte náš příchod.“

Pod vlivem jeho zdvořilého tónu Charles automaticky zapnul

vysílačku na svém opasku.

Zvonek telefonu se rozdrnčel v okamžiku, kdy se Wesson chystal

zapnout černou skříňku. Ozval se jeho vzteklý hlas.

„Šéfe,“ hlásil mu Charles, „právě jsem potkal tři primitivy, kteří

by vás chtěli navštívit. Vypadají jako primitivové, ale mluví

galaktickým jazykem a znají vaše jméno.“

„Odkud přišli?“ chtěl vědět Wesson.

„Já… já nevím, najednou jsem je před sebou uviděl.“

„Zavolej hlídky a přiveď je!“ Otočil se k Markovi a vztekle

poznamenal: „Tak vy máte na Terranii XXII komplice! A klidně se

nechají chytit. Tentokrát vás ale nepustím. A budete mluvit!“

Za dvě minuty vstoupil do kanceláře světlovlasý muž. Mark ho

hned poznal, ale nedal na sobě nic znát. Telepaticky k němu vyslal:

„Dobrý den, Tore. Vůbec jsem nedoufal, že bys mohl přijít tak

rychle.“

„Můj koráb byl naštěstí jen dvacet světelných let od tohoto

systému.“

„Dobrý den, Raxo,“ znovu se ozval Mark. „Jste stále tak oslnivé

krásná.“

49

Poslední příchozí nebyl nikdo jiný než Ray.

„Rád tě zase vidím, Marku. Později ti vysvětlím, proč jsem tě

nemohl kontaktovat.“

Psychická komunikace trvala jen zlomek sekundy. Ve chvíli, kdy

mladá žena procházela kolem, Charles vyzývavě zašeptal:

„S tebou si, kočičko, večer trochu pohraju.“

Žena si ho změřila ledovým pohledem a řekla štítivě:

„Důvěrnosti se mi hnusí, hlavně od mužského, který je pod mou

úrovní.“

„Zítra změníš názor, protože se o tebe postarám!“

Přiblížil se k ní, aby ji mohl rukou poplácat po zadku. Ruka se

však zarazila pár centimetrů od cíle.

Charles zařval bolestí. „Moje ruka… celá hoří…“ Potácel se a

zoufale křičel: „Mám ji utrženou! Dělejte něco… Pomoc!“

Wesson a ostatní strážci na něj jen udiveně zírali. Na jeho ruce

nebylo absolutně nic vidět. Teď dokonce klesl k zemi, tvář měl

zkroucenou bolestí a po čele mu stékaly kapky potu.

„Co se mu stalo? Nemůžeme mu pomoct?“ zeptal se Wesson.

Tor mu odpověděl svým klidným způsobem: „Myslím, že dokud

se mé ženě neomluví a ona to nepřijme, nezbaví se té bolesti.“

Charles, který to slyšel, zašeptal: „Udělám všechno, co chcete,

jenom mě pro smilování boží pomozte!“

„Já myslela, že slovo slitování je pro vás neznámé,“ řekla mladá

žena. „Čekám na vaši omluvu.“

Charles se marně snažil něco ze sebe vydat: „Já… já…“

Raxa ho suše přerušila: „Slyšela bych lépe, kdybyste klečel!“

Hrdost mu bránila, ale bolest, která mu svírala ruku, byla silnější.

Z posledních sil ze sebe vypravil: „Přijměte… moji omluvu…,

paní.“

„Přijímám,“ odpověděla sebejistě.

V tu chvíli bolest ustala. Vyčerpaný Charles zůstal ležet na zemi.

Sotva vnímal ženina slova: „Celý měsíc teď nemůžete ruku

používat. Kdybyste váhal ještě několik minut, byla by ochrnutá

navždy.“

Wesson se jako první odvážil něco říct. „Kdo jste a co si

přejete?“ zeptal se.

50

Tor se mu zadíval do očí: „Moje jméno není důležité,“ odpověděl

tiše. „Přeji si jen, abyste okamžitě odešel z této planety a už nikdy se

sem nevrátil.“

„Nikdy!“

„Je lépe dříve přemýšlet a teprve potom mluvit,“ poznamenal

ještě Tor. Pak dlouhým krokem přistoupil k Markovi. „Promiň,

příteli, nevšiml jsem si tvé nepříjemné situace.“

Napřímil ukazováček a kovový obojek kolem Markova krku

rázem povolil a magnetická pouta spadla na zem. Mark si mnul prsty

a ohmatával si pochroumaná ramena.

„Děkuju ti,“ vyslal k Torovi telepaticky, „ale nezapomeň, že

jsou ozbrojení a odhodlaní ke všemu.“

„Buď klidný, A 1 nad námi bdí.“

Mark věděl, že A 1 je velmi silný a dokonalý robot, který stále

zůstává v kontaktu s Torem.

Wesson se rozčílil. „Naposledy vás žádám, abyste mi

odpověděli!“

Vrhl se na Tora a udeřil ho do obličeje. Měl pocit, jako by dlaní

narazil na tvrdou zeď a jako by ho někdo silně uhodil do levého oka.

Cítil, jak mu nabíhá víčko. Zmocnila se ho zuřivost.

„Střílejte, no tak střílejte přece!“ křičel na své muže.

Dva strážci, kteří byli úplně vyvedení z míry vývojem událostí,

však stáli jako přimrazení. Jen Charles, zkroucený v rohu místnosti,

se stále ještě nevzdával myšlenky na pomstu. Vytáhl laserovou

pistoli a vystřelil na Tora. To ovšem neměl dělat. Laserový paprsek

se zarazil o neviditelnou překážku, odrazil se a trefil Charlese přesně

mezi oči.

Pobledlý Wesson mohl jen pozorovat, jak se jeho velké tělo

pomalu zachvělo v křeči.

„Já jsem mírný člověk,“ řekl Tor velmi pomalu. „Nemám tak

impulzivní povahu jako moje žena. Důsledně respektuji pozemský

zákon, který by měl sloužit jako určitá ochrana. Vy jste mě chtěl

napadnout a sám jste byl napaden, Charles mě chtěl zabít a teď je

mrtvý. Přistupme ale k vážnějším věcem.“

Wesson, celý zpocený, stiskl tlačítko telefonu. „Kapitáne

Souvarofe! Okamžitě připravte dvě řízené střely s atomovými

51

hlavicemi. Na můj povel je shodíte na dvě nejbližší vesnice. Buďte

připraven do deseti sekund.“

„Podle rozkazu, pane Wessone.“

Velkým oknem bylo vidět na přistávací plochu. Mark rozeznával

nákladní loď i rampu s řízenými střelami.

„Vzdejte se,“ křičel Wesson, „nebo budou ti vaši primitivové

vyhubeni.“

Tor mu klidně odpověděl: „Tento způsob vydírání je velmi

podlý. Raději skončete s takovými hrozbami. Žádám vás, abyste

zrušil svůj rozkaz.“

Wesson se jen pohrdlivě zasmál. „Máte deset sekund na to,

abyste rozhodl o jejich životě a smrti! Devět… osm… sedm…

šest…“

Tor na okamžik zavřel oči.

„Pozor,“ varoval ho Wesson, „Za pět sekund přikážu odpalovací

rampě, aby vypálili.“

„Jaké odpalovací rampě?“ zeptal se mírně Tor.

Tam, kde ještě před sekundou stála nákladní loď, nebylo nic.

Také kontrolní věž zmizela. Nad hlubokou propadlinou se vznášel

lehounký oblak.

Wesson přistoupil k oknu a nevěřil svým očím. Musel se na

chvíli něčeho chytit, aby se vzpamatoval. Nákladní loď už

neexistovala!

„To není možné,“ opakoval si pro sebe, „neslyšeli jsme žádný

výbuch! To musí být optický klam!“

Tor mlčel a ani se nepohnul. Jen na jeho obličeji se objevil

ironický úsměv. Několik minut uběhlo v tíživém tichu. Najednou

vtrhl do kanceláře jeden z techniků. Rozčilením mu přeskakoval

hlas.

„Pane Wessone… Energetická centrála…“

„Co je s ní?“ zavrčel ředitel.

„Ona… ona zmizela se vším, co bylo uvnitř.“

Události náhle dostaly spád. Nejprve se v telefonu ozval vedoucí

výroby: „Co se to děje? Jestli se během čtvrthodiny neobnoví

dodávka energie, pec můžeme odepsat!“

Pak se ozval hlídač dolu: „Tady Doug. Obojky vězňů nefungují,

52

nemáme energii. Ve tmě už nejsme pány situace. Já… Ach!“

Bolestivý výkřik přerušil jeho slova. Bylo slyšet, jak někdo

prudce oddychuje, potom se rozhostilo ticho.

Po chvíli bylo vidět, jak první humanoidi vybíhají z dolu. Nejdřív

se na okamžik zastavili, ale pak se rozběhli přes přistávací plochu.

Mark počítal postavy, které běžely směrem k lesu. „Myslím, že

už jsou všichni venku,“ řekl.

Tor se obrátil ke zdrcenému Wessonovi. „Radím vám, abyste

okamžitě evakuovali vaši základnu. Každou čtvrthodinu zmizí jedna

vaše budova.“

„Zničil jste naši nákladní loď,“ namítl zoufalý Wesson.

„Vím, že máte ještě malou kosmickou loď. Cesta na některou z

planet Pozemské unie bude nepohodlná, protože se budete muset

vtěsnat do malého prostoru. Avšak je to stále příjemnější než útulný

hrob na Terranii. Ještě jedna maličkost. Informujte ředitele vaší

společnosti, že tato planeta je od nynějška pod mou ochranou. Každá

kosmická loď, která by se zde pokoušela přistát, bude zničena. Na to

nezapomeňte.“

Významným gestem vzal za ruku svou ženu Raxu a řekl:

„Pojďte, moje drahá, tady už nemáme co dělat!“

„Musím to oznámit Společnosti,“ drmolil Wesson.

Stiskl několik vypínačů, ale obvody zůstávaly hluché. Zapomněl,

že hlavní vysílač hyperprostorových vln se propadl do země spolu s

kontrolní věží. Najednou si na něco vzpomněl. Před kolika minutami

odešli? Před pěti, sedmi? Ten muž říkal, že každou čtvrthodinu

zmizí jedna budova. Bude tou příští jeho kancelář?

Strážci, které přivolal, tu nehybně stáli a zřejmě se jim hlavou

honily stejné myšlenky. Wesson unaveným pohybem zvedl telefon:

„Urychleně opusťte všechny budovy! Opakuji: okamžitá evakuace!

Shromážděte se na přistávací ploše. Připravte kosmickou loď.

Připravte ji pro odlet na Zemi. Okamžitě proveďte mé rozkazy!“

Odložil telefon a nacpal si několik papírů do příruční kabely. Pak se

zastavil na chvíli u východu, jako by se chtěl naposled rozloučit se

svou kanceláří, a rychle vyšel ven. Jeho strážci, kteří byli čipernější,

šli asi dvacet metrů před ním.

53

13

Mark odešel za svými přáteli. Stále se nemohl vzpamatovat z toho,

jak rychle se vše odehrálo. Znal působivé metody posledního

představitele Krallské říše, ale poprvé viděl Tora takhle jednat.

Navíc měl velké starosti. Věděl, jaké naděje do něj vkládali Khov s

Neumanem, a nebyl spokojený s výsledky své mise. Humanoidi z

Terranie XXII jsou zachráněni, ale za jakou cenu!

Po čtvrthodině chůze lesem se Tor zastavil. V tu chvíli se

zhmotnilo A1: duhové těleso vejčitého tvaru, asi dva metry vysoké.

Pohybovalo se jen pár centimetrů nad zemí.

„Myslím, Marku, že se na Terranii nechceš moc dlouho zdržovat,

maximálně že se rozloučíš s M’Nin.“

Při této vzpomínce se na Markově tváři objevil úsměv. „Situace

by asi byla delikátní, protože M’Nin se vrátil její první manžel.

Nemám chuť hrát frašku. Lepší bude, když nenápadně zmizím, než

abych se účastnil jejich shledání.“

„V tom případě pojď na naši loď. Myslím, že ti dobré jídlo přijde

vhod, a aspoň se spolu trochu pobavíme. Asi se mě chceš zeptat na

spoustu věcí.“

„Nechal jsem svůj modul dost daleko odsud.“

„Já vím! Ray a A1 ho přivezou na palubu naší lodě.“

Vedle nich se začala zhmotňovat zlatá koule.

„Pojďme,“ usmál se Tor, „umírám žízní!“

Ani ne o půl hodiny později už byli na palubě krallské lodi. Tor

je zavedl do honosného salonu. Když Mark viděl, jak Raxa nad ním

krčí nos, zeptal se: „Poslyš, příteli, nemohl bych nejdřív do sanitární

části? Abych vypadal jako dokonalý primitiv, Ray mě postříkal

nějakým příšerným smradem. Moc rád bych se toho zápachu

zbavil.“

„Já tě tam doprovodím. A1 se zatím bude věnovat Rayovi. Naši

dva androidi si moc dobře rozumějí.“

Když se Mark vrátil do salonu, cítil se skvěle, čistý a oblečený v

nové kombinéze. Tor se také převlékl a Raxa si vzala elegantní

smaragdově zelenou tuniku.

Tor nabídl Markovi skleničku.

54

„To je tvoje oblíbená značka skotské, pokud ovšem A1

nezapomněl recept.“

Mark se usadil do měkkého křesla, které se dokonale

přizpůsobilo tvaru jeho těla. Zdvihl skleničku a připil svým

přátelům: „Na vaše zdraví, drahá Raxo, a také na Torovo.“

Tor chvíli vychutnával ostrou chuť alkoholu a pak poznamenal:

„Jsi příliš zdvořilý, než aby ses zeptal, ale vidím na tobě, že umíráš

zvědavostí. Jak jsem ti už řekl, moje kosmická loď byla odtud

vzdálena dvacet světelných let. Když je třeba, dokáže být velmi

rychlá, a tak jsme se za dvě hodiny dostali do systému Terranie.

Vzpomněl jsem si, že A1 může snadno komunikovat s Rayem, a

proto jsem ho požádal, aby se s Rayem spojil. Nebylo to tak těžké.

Myslím, že by ti Ray mohl vyprávět zbylou část.“

Mark se ho zeptal: „Můžeš mi vysvětlit, jak ses dokázal

pohybovat bez energie?“

Android se ušklíbl. „Už dříve, když se mě lidi snažili odpojit,

jsem zjistil, že je daleko jednodušší instalovat zdroj u vypínače. To

mi umožnilo ty akrobatické cviky, které jsem prováděl, když jsem se

tě z toho snažil dostat. A potom jsem se taky musel zbavit toho

zvědavce, který mě chtěl pitvat s hořákem.“

„Případ dovolené sebeobrany,“ zasmál se Mark.

„Proč ne? Pak jsem musel najít dezintegrátor, ten mě jediný mohl

ohrozit. Ujišťuju tě, že jsem měl v mozku zafixováno, že jsi v

pořádku. Když jsem ho vyřadil z provozu, šel jsem na energetickou

centrálu. V tu chvíli jsem uslyšel volání A1. Žádal mě o spojení, měl

jsem Torovi dodat všechny potřebné informace, které jsem měl k

dispozici.“

Tor se vložil do řeči se svým věčným úsměvem: „Než jsem

dospěl k tak vážnému rozhodnutí, musel jsem shromáždit všechnu

dokumentaci. Proto jsem potřeboval Rayovy nahrávky, Pokračování

už znáš. Za dvě hodiny nezbyde ani stopa po přítomnosti

pozemšťanů na Terranii XXII.“

Dopil sklenku a pak pokračoval: „Víš, že jsem tvůj přítel a že

věřím tvým slovům. Avšak civilizace tak primitivní, jako byla ta,

kterou jsme opustili, potřebuje ke svému vývoji stovky tisíc let. V

čele Pozemské unie se vystřídá ještě mnoho prezidentů. Jeden z nich

55

by mohl zrušit zákon o nevměšování. Ty víš, že mám rád primitivní

společnosti, možná právě proto, že sám jsem strávil mládí v jedné z

nich. Rozhodl jsem se, že si vezmu Terranii XXII pod ochranu.

Žádám tě, abys to vysvětlil svému prezidentovi. Není to žádný

projev nepřátelství vůči vaší rase, ale jen zajištění do budoucností.

Hlavně ať se nepokoušejí vyslat na Terranii XXII další kosmické

lodě, nebo budou všechny bez výjimky zničeny.“

„Chápu tě, Tore, a budu se to snažit tlumočit svým společníkům.“

Raxa se se smíchem zvedla: „Co byste řekli pokračování při

jídle? Po té procházce lesem mám hlad jako vlk!“

* * *

Richard Trenton si opakoval projev před svou videokamerou.

„Moji drazí krajané, moji přátelé, ve jménu všeho, co je nám

nejdražší…“

Jeho lyrický vzlet přerušilo drnčení telefonu. „Zakázal jsem vám,

aby mě kdokoliv rušil!“ zařval celý brunátný.

Odpověděl mu vzrušený hlas sekretářky: „Přijmete pana

Towsena? Říká, že je to velmi naléhavé!“

Towsen věděl, jak velký význam přikládá šéf přípravě svých

projevů. Aby porušil jeho zákaz, k tomu musí mít opravdu vážný

důvod.

„Pozvěte ho dál,“ zabručel Trenton.

Towsen byl nervózní, už když k němu vcházel. Ani se neomluvil

za své vtrhnutí a hned spustil: „Naše základna na Terranii XXII je

dočista zničená, stejně jako nákladní loď. Ti, co přežili, utekli na

spojovací lodi.“

„Jak se to stalo?“

„Tady je nahrávka Wessonovy zprávy.“

Oba dva napjatě poslouchali. Trenton se chvílemi neudržel, aby

nevykřikl. Na konci nahrávky už křičel naplno: „To je opravdové

vyhlášení války! Dojdu za prezidentem a budu o tom informovat

Pozemskou unii. Taky máme oporu v galaktických eskadrách, které

nám pomáhají.“

Towsen to neprožíval tak silně jako jeho šéf.

56

„Bylo by to dokonalé, nebýt jedné maličkosti,“ podotkl.

„Jaké?“‚

„Jde o humanoidy z Terranie XXII. Když tam vojáci objeví jejich

přítomnost, bude pro nás planeta ztracená, navíc bude jasné, že jsme

porušili zákon o nevměšování. Než o tom řeknete prezidentovi,

nechal bych jednat kapitána Wlassofa, kterého jsem tam poslal na

misi kvůli… ehm… úplnému odvšivení. Jeho kosmická loď přistane

na Terranii XXII za čtyřiadvacet hodin. Ten čas musíme využít,

abychom se připravili na naše protivníky.“

„Co tedy radíte, Georgesi?“

„Podle Wessona ten světlovlasý muž a jeho žena nejsou lidské

bytosti a jejich vyvinutá technika je jiná než naše. Zato první zajatec

je nepochybně pozemšťan stejně jako jeho android. Bude to asi

ostřílený agent.“

„Dostal jsem formální ujištění od prezidenta, že ani SDPP, ani

Vesmírná policie nevyslaly na Terranii misi.“

„Oficiálně je to jisté, ale když jsem po tom pátral, zjistil jsem, že

nějaký kapitán Mark Stone zažádal o měsíc dovolené. Okamžitě mu

to schválili.“

„To může být jen shoda náhod.“

„Samozřejmě, ale mám ještě něco. Stone je jediný agent, který

vlastní androida!“

Trenton se na něj pozorně zadíval: „Jak je to možné? Tyhle

mechanismy jsou velice nákladné, kde na to vzal?“

„V SDPP se říká, že mu jej dala nějaká mladá bohatá žena.“

„Toho se musíme chytit. Nasaďte na tu stopu všechny

informátory. Nehleďte na to, co to bude stát, musíte zjistit všechno,

co potřebujeme. Každou hodinu mě průběžně informujte. Hlavně

vyžaduji absolutní utajení. Kdyby na veřejnost proniklo, že už

netěžíme na Terranii XXII, kurz našich akcií by poklesl a dostali

bychom se do kritické situace. Těžko bychom se vzpamatovávali

vzhledem k podobnému maléru na planetě Wilk. Byl by tu nový

skandál! Dostal bych výpověď a vy koneckonců také. Spoléhám na

vaše schopnosti.“

57

14

Nejchutnější večeře, jakou kdy Mark jedl, byla u konce. Díky svým

několika končetinám je A1 stačil dokonale obsloužit.

Tor zvedl svou skleničku whisky.

„Na tvé zdraví, příteli. Vím, že teď spěcháš, abys podal

generálovi zprávu o misi. Předej mu mé pozdravy, ujisti ho o mém

přátelství, a ať si dobře vybírá své spolupracovníky,“ dodal šibalsky.

Raxa se připojila. „Opět jsi projevil svou statečnost, Marku, a

musím říct, že hned po Torovi tě obdivuji ze všech lidí nejvíc. Rádi

jsme tě zase viděli a pomohli ti.“

Mark zvedl skleničku a odpověděl: „Na tvou krásu a na naše

přátelství!“

Když dopili, poznamenal Tor: „Ve skutečnosti nevím, jestli jsme

ti vůbec pomohli. Budeš teď mít co vysvětlovat svým nadřízeným.

Kdyby to bylo možné, rád bych o tobě zase brzy uslyšel. Vezmi si

svůj krystal. Věděl jsem, že když ti ho dám, určitě ho použiješ.“

Zvedl se a doprovodil Marka do skladiště v podpalubí, kde Al s

Rayem uložili modul dovezený z Terranie. A l nadiktoval Rayovi

potřebné souřadnice, aby se rychle dostali k Neptunu S.

„Na shledanou, příteli,“ řekl Tor. „vesmír je ohromný, ale já

věřím, že se zase setkáme.“

Vyrovnávací komora se otevřela a modul byl vystřelen do

vesmírného prostoru. Mark se naposledy ohlédl na krallskou loď, ale

už ji nespatřil.

„Kurz vpravo k Neptunovi. Musíme spěchat, abychom brzy

dorazili na Zemi. Myslím, že teď si zasloužíme opravdovou

dovolenou!“

* * *

Towsen vešel do Trentonovy kanceláře celý bledý. Kruhy pod

očima svědčily o tom, že v posledních několika hodinách vůbec

nespal.

„Situace na Terranii XXII je horší, než jsme předpokládali, pane.

Tady je nahrávka posledního rozhovoru s kapitánem Wlassofem.“

58

S úšklebkem dodal: „Je to darebák, který by bez mé pomoci dávno

skončil na popravčím křesle.“

Položil malý kazetový přehrávač na Trentonův stůl a stiskl

tlačítko.

Na obrazovce se objevila pilotní kabina. Před řídicím panelem

seděl Wlassof, dobře stavěný světlovlasý chlapík, a oznamoval:

„Přiletěli jsme do systému Terranie XXII a rychle se přibližujeme k

planetě. Detektory nesignalizují žádnou kosmickou loď nablízku. Za

dvě minuty budeme na místě.“

V tu chvíli se ozval mužský hlas mluvící galaktickým jazykem:

„Pozor, pozor, na tuto planetu je zakázán přístup všem kosmickým

lodím. Změňte laskavě svůj cíl letu. Opakuji: na planetu nemá

přístup žádná kosmická loď. Pokud nebudete respektovat zákaz,

budete zničeni.“

Wlassof se otočil k obrazovce. „Veliteli, radiovysílač nedokáže

lokalizovat původ vzkazu. Snižuji rychlost.“

„Můžete rozlišit satelity, které by vás mohly ohrozit?“

„Věřte mi, že znám všechny triky Vesmírné policie! Není tu

vůbec nic vidět.“

Opět se ozval stejný hlas. „Nevzali jste na vědomí moje varování.

To je velmi vážná věc. Máte dvacet sekund na to, abyste opustili

prostor. Vaše loď bude zničena. Vaše dezintegrátory jsou neúčinné.“

Prudký náraz hnul s lodí.

„Toto je poslední varování. Musíte změnit cíl cesty. Za deset

vteřin bude pozdě.“

Wlassof se tvářil velmi sklesle. Poslouchal hlášení svých

techniků.

„Neznáme původ střely, která vybuchla vedle našeho korábu.“

„Detektory nic neodhalily. Stále nic nevidíme.“

Hlas znovu oznámil: „Zapřísahám vás, otočte loď! Pět… čtyři…

tři… dva… jedna…“

Na obrazovce byly vidět silné záblesky, pak se přerušilo spojení.

Oba muži chvíli zůstali bez hnutí, pak Towsen zašeptal: „Všechny

naše snahy o navázání kontaktu s Wlassofem byly marné. Vypadá

to, že jejich loď byla zlikvidována!“

„Nesmysl!“ vykřikl Trenton. „Neznámé zbraně! Tu záhadu

59

musíme odhalit. Jak jste daleko se Stonem?“

„Prý si vypůjčil jachtu slečny Swensonové a odjel na Venusii.“

Trenton se pousmál. „Vypadá to, že ten kapitán má příjemné

kontakty. A dál?“

„Zalarmoval jsem naše informátory na Venusii. Podle jejich

prvních zpráv to nevypadá, že by tam Stone přistál.“

Ředitel nervózně bubnoval prsty do stolu.

„Je možné, že jste měl správný odhad. Chci toho Stonea. Je to

náš jediný spojovací článek s tím záhadným světlovlasým mužem.

Chci, abyste mi ho sem přivedl.“

„To půjde těžko.“

„Zadržte ho! Normálně měl opustit systém Terranie XXII už před

dvanácti hodinami. Pospěšte si.“

Towsen se necítil ve své kůži. Oči měl sklopené k zemi.

„Už jsem přemýšlel o jednom řešení. Znám kapitána, který by se

ujal toho úkolu, ale…“

„Jaképak ale! Upalujte!“ Towsen však pokračoval, jako by

Trentona neslyšel: „… ale ten člověk vyžaduje zálohu v hotovosti.“

„Dělejte co chcete, já chci vidět výsledek.“

„Můj účet je přečerpaný, potřeboval bych otevřít nový.“

V ruce držel list papíru, který Trenton rychle podepsal.

„Dostanete dvojité prémie, když chytíte Stonea.“

„Děkuji, pane.“

Než Towsen odešel, Trenton se ho ještě zeptal: „Kdo byl

informován o Wlassofově nehodě?“

„Dva naši technici ze spojů. Ale ti budou mlčet, to vím.“

„Dobře! Na burze to nevypadá zrovna nejlíp, naše akcie stojí dost

nízko. Stačí jedna špatná zpráva, aby nás to potopilo. Banky by nám

zmrazily všechny účty!“

15

Mark seděl v křesle pro pomocného pilota a na chvilku si zdříml.

Před osmačtyřiceti hodinami opustil Neptun S systém Terranie

XXII. Mark si už potřeboval odpočinout, ale začínal se trochu nudit.

60

Elsina loď byla velmi dobře vybavená, ani neznal všechny ty

novinky a váhal, jestli je má používat.

Najednou se na videofonu rozsvítilo světlo. Mark rychle zapnul

kontakt. Obraz zůstal zastřený, ale ze sluchátka se ozval přerývaný

hlas: „Tady kosmická loď Eridan. Byli jsme zasaženi meteoritem.

Pozice: 12.27.39.82.34.33. Jsme ohroženi… May day may day…

Opakuji pozici… may day may day.“

Tento starý signál tísňového volání přetrval několik století a jeho

původ je dnes už legendou. Pocházel snad z dialektu, kterému se

říkalo francouzština? Byl odvozen od slova „m’aidez“, na pomoc?

Teď nebyl čas na to, aby studoval původ slov.

„Jak daleko jsme od toho systému?“ zeptal se Mark.

Ray, který už zadal souřadnice do počítače, odpověděl: „Ani ne

čtvrt hodiny!“

„Připrav co nejbližší výstup a informuj tu loď, že letíme k nim.“

„Spojení je přerušeno, nemůžu ho navázat.“

„Nesmíme ztrácet čas. Uvidíme na místě.“

Android začal programovat automatického pilota.

„Tak dělej,“ naléhal Mark.

Přestože ho Mark neustále popoháněl, Ray psal zbylá čísla velmi

pomalu.

Mark znovu ucítil obvyklou nevolnost při průletu subprostorem.

V uších mu znělo výhružné zvonění. Zvedl se a třepal hlavou, aby se

uvolnil.

„Co se děje, Rayi?“

„Dvě střely na stodvacítce. Vzdálenost sto kilometrů. Rychle se

přibližují.“

„Odkud jsou?“

„Zahlédl jsem kosmickou loď dost daleko za námi. Žádná stopa

po nějaké ohrožené lodi.“

„Pravděpodobně to jsou piráti a my jsme naletěli na falešné

volání o pomoc.“

Na obrazovce se objevila zjizvená tvář. Byla břidlicově modrá,

což znamenalo, že pochází z planety Solan. Solan byla jedna z

posledních planet, které se připojily k Pozemské unii, a dosud se

nevyrovnala se ztrátou své nezávislosti. Její přistávací rampa se stala

61

vyhledávaným prostorem pro piráty. Čerpali tu pohonné látky a

prodávali kradené věci místním obchodníkům, kteří je dále vyváželi

jako solanské výrobky.

Muž na obrazovce suše řekl: „Vyzýváme Neptun S, aby se vzdal.

Když se nevzdáte, vyšlu proti vám další střely. Máte na to dvacet

sekund. Pospěšte si.“

„Jakou budu mít záruku?“ zeptal se Mark.

„Mé slovo vám musí stačit,“ odpověděl pirátský kapitán.

„Podle mého názoru nemá vaše slovo žádnou váhu,“ ušklíbl se

Mark. „Mám vlastní řešení.“

Obrátil se k Rayovi a telepaticky ho vyzval: „Otoč loď o padesát

stupňů a vypusť náhradu.“

Náhrada byla naprosto dokonalá kopie Neptunu S, co se týče

tepelné energie, objemu a magnetického pole. Ti, kteří po nich

stříleli, se na ni okamžitě zaměřili. Pronásledovali nesprávnou

kořist, a kosmická loď jim mezitím unikla.

„Nezapomeň na odvetu,“ připomněl Rayovi Mark.

Proti dvěma nepřátelským střelám vyslali svoje dvě torpéda.

Když je spatřil pirátský kapitán, rozšířily se mu zorničky údivem:

„Ale… jachta přece nemůže být ozbrojená! Nemáte právo…“

Mark se zasmál: „Loď, která volá o pomoc, obvykle nenapadá ty,

kteří jí na pomoc přijdou. Teď jsme vyrovnáni.“

Jedním pohybem vypnul spojení.

„Rayi, zvyš rychlost a zmizme odsud! Tady není koho

zachraňovat!“

Zrychlení Marka přimáčklo k sedadlu. Na postranní obrazovce

sledoval střely, které je pronásledovaly.

„Tenhle pirát není žádný nešika,“ komentoval je Ray. „Podívej,

taky vyslal náhradu, na kterou dopadla naše torpéda.“

„Ale ty další už zasáhly svůj cíl, ne?“

„Předpokládal jsem jeho reakci, a tak jsem změnil

programování.“

„Ty jsi opravdový stratég,“ usmál se Mark.

Střely právě narazily na ochranné pole a při výbuchu se

obrazovka rozzářila. Mark skoro vykřikl.

„Musí tam snad mít zesílený generátor! Normálně by ho průnik

62

střely do ochranného pole zničil.“

„Přesně! Teď vypálil protistřely. Chová se jako nějaký křižník

Pozemské unie. Dvě salvy po šesti střelách! To naše ochranné pole

nevydrží.“

Mark sledoval obrazovku, kde se střely měly objevit.

„Budeme mít dost času, abychom zmizeli v subprostoru, dřív než

nás zasáhnou?“

Ray bušil do počítače. „Sotva! Na to bychom potřebovali víc jak

pět minut. Tyhle střely jsou ďábelsky rychlé.“

Na prostřední obrazovce se objevila planeta obklopená hustou

mlhou.

„Mohli bychom se k ní přiblížit?“

„Manévr 22.44, to znám,“ postěžoval si Ray. „Od té doby, co ho

používáme, máme jen samé nepříjemnosti.“

„Jestli máš lepší nápad, tak je nejvyšší čas!“

„Nemám a ty to dobře víš. Zapni si magnetické pásy, protože to s

námi pěkně hodí.“

Neptun teď směřoval přímo do středu planety.

„Vzdálenost střel 20 000 metrů,“ oznámil hlas počítače…

„15 000 metrů…“

Planeta nyní zabírala celou obrazovku.

„Čpavek a tekutý vodík,“ konstatoval Ray. „Doufejme, že se o

tenhle pojízdný mrazák nerozbijeme.“

„Střely 10 000 metrů…“

Ray zkontroloval poslední údaje počítače. „Pevně se drž! Bude to

jen taktak. Já zpomalím.“

„Střely 5 000 metrů…“

Mark cítil ohromný tlak na ramenou.

„Střely 2 000 metrů… l 000… 500…“

V poslední sekundě Ray změnil trasu Neptuna. Přestože

antigravitační systém působil naplno, ztratil Mark vlivem odstředivé

síly vědomí. Střely, které je pronásledovaly, nestačily změnit svůj

směr a rozbily se o planetu.

Mark znovu přišel k vědomí. Z nosu mu tekl pramínek krve.

„Já žiju, jak jsi to dokázal, Rayi?“ povzdychl si.

„Bohužel se to tak docela nepovedlo. Ty první jejich střely jsou

63

zničené a my museli obletět planetu, abychom se připravili na

protiútok. Poslal jsem za nimi čtyři torpéda, jenže ten zatracený

kapitán je zaregistroval. Správně odhadl, že se uchýlíme k tomuhle

manévru, a měl dost času po nás dvakrát vystřelit. Těm posledním

střelám se nemůžeme vyhnout, a tak je musíme nechat být.

Doufejme, že máme dost silný generátor, který to vydrží. Pozor!“

S Neptunem S to prudce hodilo a na zlomek sekundy se všechno

rozzářilo.

„Několik drobných poškození,“ konstatoval Ray. „Snížení

účinnosti generátoru o dvacet procent. Přerušuji přídavné obvody.

Drž se! Zásah druhé střely!“

Tentokrát byl náraz mnohem prudší: zhaslo světlo a rozsvítila se

světla signalizující únik. Začala blikat spousta různých kontrolek.

„Ochranné pole je porušené. Generátor nefunguje. Probíhá

automatická regenerace.“

Obrazovka se znovu rozsvítila a Mark úzkostlivě sledoval trasu

jejich střel. Pirát byl zřejmě nepříjemně překvapený Rayovým

protiútokem. Zkoušel manévrovat, ale jeho rychlost nebyla

dostatečná, aby mohl vyslat náhradu.

První dvě střely ho zasáhly a Mark měl nepříjemný pocit, že

přestože zasáhly jeho generátor, loď hladce pokračuje dál.

„Jestli vyšle další střelu, jsme ztraceni,“ povzdychl si.

„V téhle chvíli to nemůže udělat,“ řekl klidně Ray, „protože si

musí udržet ochranné pole v činnosti. Všechno závisí na našich

posledních střelách.“

„Nemůžeš ještě jednou vystřelit?“

„Systém je teď mimo provoz.“

V tom momentě se střely dostaly do ochranného pole cizí lodě a

vybuchly. Objevil se silný záblesk a loď nebylo vidět. Pak se však

znovu ukázala, jako by se pozemšťanům vysmívala.

„Vedle,“ řekl Mark tlumeným hlasem.

Najednou z pirátského korábu vyšel bílý oblak. Byl tak málo

zřetelný, že si Mark zprvu myslel, že to je optický klam. Ale za

několik vteřin se oblak zvětšil a na korábu se objevila prasklina.

Nejprve malá, ale velice rychle se zvětšovala. Kosmická loď

vybuchla a zůstal po ní jen zářivý opar.

64

„To bylo nadoraz,“ řekl chladnokrevně Ray. „Jejich generátor

nebyl tak silný, jak jsme si mysleli.“

Mark byl celý zbrocený potem. Rukou si otřel orosené čelo a

zašeptal: „Ještě štěstí že jsme byli tak daleko od nich. Tak se nám

podařilo uniknout prvním střelám a ušetřit energii.“

„To nebyla náhoda. Nevím, proč se mi to volání o pomoc zdálo

podezřelé. Na poslední chvíli jsem trochu změnil souřadnice, které

nám udávali.“

„To byla chvályhodná iniciativa,“ zasmál se Mark.

Uvědomil si, že kybernetik by nikdy nepřipustil, že by androidi

mohli mít intuici.

Ray ho požádal: „Zůstaň u řízení, já jdu zkontrolovat loď.

Normálně by už měl generátor fungovat.“

Mark prohlédl všechny číselné ukazatele a pak se zvedl.

„Hlídat to nemusím,“ zabručel. „Stejně nemůžeme manévrovat.“

Došel k automatu na nápoje a dal si skotskou. Elsa nikdy

nešetřila na detailech a její alkohol byl vždycky prvotřídní kvality.

Když uviděl přicházet Raye, pozvedl skleničku.

„Je to zlé, Marku. Jedna část generátoru to nevydržela a překáží

ostatním, aby fungovaly. Jedeme jen na dvacet procent výkonu, s

čímž se nedostaneme ani do subprostoru.“

„Dokázal bys to opravit?“

„Snad ano, ve skladu máme náhradní díly. Stejně ale musíme

někde přistát, protože generátor se bude muset vypnout.“

Mark několik minut sledoval obrazovku vnější viditelnosti.

„Tenhle sluneční systém má jen šest planet. Na třetí bychom

mohli přistát.“

„Potřebujeme šest hodin, abychom se k ní přiblížili.“

„Nebude to zrovna ráj,“ zavrčel Mark, zatímco si prohlížel údaje

z analyzátoru. „Nemá atmosféru a vnější teplota se v oblasti rovníku

pohybuje mezi minus osmdesáti a plus šedesáti stupni. Hustota je

dvakrát větší než na Zemi, ale rychlost otáčení je o mnoho vyšší a

částečně redukuje gravitaci.“

„Jenže nám to musí vyhovovat,“ řekl Ray. „Jediná potíž je, že

tam nenajdeš žádnou ženskou, která by ti dělala společnost, zatímco

já budu pracovat. Malá léčebná kúra ti jen prospěje!“

65

16

Už dvanáct hodin stál Neptun S na široké planině pokryté červeným

pískem. Mark seděl v pilotní kabině a sledoval obrazovku vnější

viditelnosti, protože radary, které neměly energii, zatím

nefungovaly. Poslouchal Raye, aby věděl, jak práce pokračuje.

„Musel jsem vyměnit porouchanou součástku. Roztekla se a

bránila procesu automatické regenerace. Hlavní obvody už fungují.

Myslím, že za šest hodin budeme mít potřebné množství energie.“

V tu chvíli se rozsvítil videofon a na obrazovce se objevila přísná

tvář vojenského důstojníka.

„Plukovník Parker z Vesmírné policie,“ představil se.

„Legitimujte se, prosím.“

Mark byl velmi překvapený. S plukovníkem Parkerem se již

několikrát setkal při svých misích. Přestože jejich vztah nebyl nijak

vřelý, vzájemně se respektovali.

„Já… já jsem poručík Ray Johnson, druhý důstojník na Neptunu

S. A tohle je kapitán Mark Stone,“ řekl Mark a ukázal na Raye.

Parker nevypadal vůbec udiveně.

„Zachytili jsme tísňové volání, a když jsme prolétali tímto

systémem, našli jsme trosky kosmické lodi. Mysleli jsme, že by tu

mohli přistát v záchranných člunech někteří členové posádky.

Prohledáváme tuhle planetu. Co vy tady děláte?“

„Byli jsme napadeni pirátskou lodí a máme rozbitý generátor.“

„Potřebujete pomoc?“

„Budeme rádi, děkujeme, nemůžeme to totiž opravit.“

„Přistanu s křižníkem někde blízko vaší lodi. Přijďte ke mně na

palubu se seznamem, co potřebujete. Já se na to potom podívám se

svými techniky.“

Když se domluvili, Mark se zasmál.

„Parkerovi dělá potíže předstírat zdvořilost.“

„Mluvil jako pod nátlakem,“ přisadil si Ray. „Dvakrát se díval

napravo, jako kdyby byl v nebezpečí. Navíc, když jsi mě

představoval jako kapitána Stonea, v očích se mu zablýsklo.“

„Máme pár minut na přípravu.“

66

* * *

Modul se pomalu přibližoval ke křižníku, který přistál pět set

metrů od Neptunu S. Vzduchová komora se otevřela a Ray hladce

přistál. Když se vyrovnal tlak, vystoupili oba ven. V té chvíli se před

nimi objevili dva nedbale oblečení muži. V rukách drželi laserové

pistole.

„Ruce vzhůru! Otočte se a opřete se o stěnu té vaší kocábky.“

Markovi a Rayovi nezbývalo než se podřídit. Drsné ruce je

důkladně prošacovaly.

„Všechno je v pořádku, kapitáne,“ řekl jeden z mužů do

vysílačky. „Nejsou ozbrojeni.“

„Výborně! Přiveďte mi je do pilotní kabiny.“

S pistolemi v zádech nastoupili oba pozemšťané do výtahu a o

minutu později už vešli do pilotní kabiny. Parker byl přivázán ke

křeslu magnetickými pouty. Na křesle hlavního pilota seděl pirát s

modrou tváří. Když uviděl pozemšťany, na jeho tváři se objevil

úsměv.

„Tady máme toho mladého záškodníka, který neměl důvěru v mé

slovo.“

Krátce se zasmál.

„S tou důvěrou jsi měl pravdu, ale některé pravdy není dobré

říkat…, hlavně když nejsme nejsilnější.“

Podíval se na Raye a dodal: „Á, to je kapitán Stone, kvůli

kterému přišla Společnost o celé jmění! Pošlu jim zprávu, že kapitán

Stone byl zajat, ale nejdřív mi musíš svěřit všechna svá tajemství.

Kdoví, jestli bych je nemohl zpeněžit? Proto jsem si tě pozval sem,

místo abych tě zničil svými raketami.“

Jeho obličej ztvrdl.

„A taky se ti chci pomstít. Zničil jsi mou loď a já se rozhodl, že

tě nechám zabít tím nejnepříjemnějším způsobem!“

Znovu se zasmál.

„Bez tebe bych se nikdy nezmocnil tohohle nádhernýho křižníku,

se kterým můžu napadnout cokoli a kohokoli, aniž bych riskoval!“

„Teď,“ vyslal telepaticky Mark, který si všiml, že oba dva strážci

se postavili vedle svého velitele.

67

Rayův dech se zrychloval.

„Teď přistoupíme k vážnějším věcem,“ řekl kapitán. „Kdo jste

doopravdy a proč jsem vás měl zajmout?“

Ray, který předstíral, že je Mark, se ujal slova: „Jsem agent

SDPP, momentálně na dovolené. Vracím se z cesty, kterou jsem

zatím považoval za docela zábavnou.“

„Tak dost!“ Pirát zrudl. „Z kapitána Gala si nikdo nebude tropit

žerty! Až s tebou skoncuju, budeš ještě rád, že mi můžeš vyprávět

svoji historku.“ A třískl ohromnou pěstí do stojanu, který stál před

ním. „Ba ne, mám lepší nápad,“ dodal jízlivě. „Pošlu vás na tuhle

planetu ve skafandru s minimálním množstvím vzduchu. Myslím, že

až se budete dusit, vrátí se vám paměť.“

Dva strážce, kteří tu byli s ním, ta konverzace příliš nezajímala.

Zavíraly se jim oči a hlava jim padala dozadu. Také Parker měl co

dělat, aby neusnul. Gal se postavil, ale hned klesl zpátky do křesla.

„To je… to je past.“

Chtěl spustit poplašný systém, ale nedosáhl prstem na tlačítko.

Ray vyslal svým ukazováčkem laserový paprsek, který ho zasáhl

přímo mezi oči.

Mark vyskočil a sedl si na místo velitele.

„Odzbroj ty dva chlápky a svaž je. Pak probuď Parkera,“ požádal

Raye.

Sám rychle zapojil všechny obvody vnitřní ochrany.

Posádka křižníku byla rozdělena do dvou místností. Dva piráti se

zmocnili strojovny a třetí obsadil místnost se zbraněmi.

Ray vyndal ze svého pouzdra, uloženého ve stehně, sérum, které

píchl plukovníkovi. Ten za minutu otevřel oči a zasténal. Android

mu pak vložil pod jazyk tabletu, která ho měla zbavit nežádoucích

účinků uspávacího plynu, kterého se nadýchal.

Parker nejistým krokem vykročil k Markovi, který se zvedl.

„Vracím vám vaše křeslo, plukovníku. Kolik je na palubě

pirátů?“

„Celkem šest!“

„V tom případě zbyli tihle tři,“ ukázal Mark na obrazovku. „Ray

se o ně postará a teprve potom propustí vaši posádku.“

Mark byl velmi překvapený, když Parker, známý svojí přísností a

68

zdrženlivostí, šel ke skříni, odkud vytáhl láhev s vinětou „Osvěžující

vitaminový nápoj“. Vyndal dvě skleničky a jednu podal Markovi.

Ten se netvářil příliš nadšeně.

„Můžete se napít,“ usmál se Parker. „To je starý bourbon.

Schoval jsem si tu láhev pro nějakou lepší příležitost. Myslím si, že

teď právě nastala.“

Pak se otočil k pirátovu tělu.

„Je mi líto,“ řekl rychle Mark, „ale Ray ho musel zneškodnit, než

stačil zapnout alarm. Nevěděl jsem, kolik je tu pirátů, a nechtěl jsem

riskovat poškození křižníku.“

Plukovník pokrčil rameny.

„Už dlouho jsem něco takového čekal. Je to jeden z

nejhledanějších pirátů, byl odsouzen k smrti do dezintegrační

komory. Jak jste ho zneškodnili?“

„Uspávacím granátem.“

„Ale piráti vás přece při příchodu prohledali.“

„Ray si ho schoval do dutiny, která mu slouží jako ústa. Pak

simuloval dýchání a tím dostával plyn do kabiny.“

„To je dobrý nápad! Jak jste se ocitli v tomto systému?“

Mark rychle přemýšlel. Parker byl důstojník a jistě by podal

zprávu svým nadřízeným.

„Už jsem byl unavený z předešlých misí a chtěl jsem si

odpočinout, tak jsem si vzal měsíc speciální dovolené. Slečna Elsa

Swensonová mi laskavě půjčila svou osobní jachtu a já odjel na

několik dní na Venusii.“

„Když vás nechali přistát, nemůžou být tak zlí,“ žertoval Parker.

„Víte, že při své poslední výpravě jste zavinil několik velkých škod?

Potřeboval jsem pár dnů, abych dal všechno do pořádku.“

„Nějaký čas jsem strávil na té planetě. Ale pak jsem se rozhodl,

že se vypravím na Maralu.“

Vysvětlení bylo pravděpodobné, neboť planeta se opravdu

nachází v tomto systému.

„Když jsem se nořil do systému, uslyšel jsem S.O.S. kosmické

lodi, která byla zasažena meteoritem. Chtěl jsem jí pomoct, a pak mě

napadl ten pirát, který se mě snažil zadržet.“

„A potom?“

69

„Nechtěl jsem se mu vzdát a vyprovokoval jsem boj. Ze začátku

se nám moc nedařilo, ale nakonec jsme tu pirátskou loď zničili.

Jenomže se nám porouchal generátor, a tak jsme museli přistát,

abychom ho opravili. Ale můžete mi říct, co tu děláte vy?“

Parker nejprve vypil svoji skleničku, jako by si chtěl rozmyslet

odpověď.

„Zachytil jsem stejné S.O.S. jako vy. Byl jsem dál, proto jsme

přiletěli šest hodin po vás. Zpozorovali jsme trosky kosmické lodi a

já předpokládal, že to byla ta loď, která vyslala tísňové volání. Mé

detektory zaregistrovaly dva záchranné čluny. Myslel jsem si, že

jsou v nich trosečníci, kteří se zachránili, a tak jsem neměl žádné

obavy. Piráti vyskočili z člunu a zabili naši posádku v podpalubí.

Dvěma se podařilo dostat do výtahu a objevili se tady. Přemohli

druhého důstojníka i operátora u vysílače. Zbytek posádky zavřeli

do dvou místností, hrozili jim, že je otráví plynem, když se nevzdají.

Abych předešel případnému masakru, musel jsem kapitulovat.“

Parker dolil štědře obě skleničky.

„Když mi Gal přikázal, abych kontaktoval kosmickou loď, která

přistála na planetě, byl jsem mile překvapen, že jsem tu našel vás.

Spoléhal jsem, že se neprozradíte. Musím uznat, že jste situaci

pochopil velice rychle! Jak vám teď můžu pomoct?“

„Potřeboval bych nějaké střely. Moje rezerva se vyčerpala tou

bitvou.“

„To je ale proti předpisům,“ protestoval Parker.

„Kdybych potkal dalšího piráta, byl bych úplně bezbranný,“

namítl Mark. „Slečna Swensonová by byla jistě zklamaná, kdyby

přišla o svou loď.“

Když viděl váhajícího Parkera, dodal s úsměvem: „Když mi

vyhovíte, zaručuji vám, že se ode mě nikdo nedoví, že křižník

Vesmírné policie byl zajat… dvěma záchrannými čluny!“

Parkerův obličej se zachmuřil.

„Mám vaše slovo?“ vydechl.

„Máte.“

Objevil se Ray, kterého doprovázel mladý důstojník. Ten hlásil

Parkerovi:

„Všichni muži jsou na svých místech, pane. Jaké jsou další

70

rozkazy?“

„Naložte na modul osm střel a dovezte je na loď kapitána

Stonea.“

„Rayi, doprovoď je a podívej se, jak to vypadá s generátorem.“

Jakmile odešli, zeptal se Parker rozpačitě:

„Na čí účet mám připsat cenu torpéd. Na SDPP?“

„Jen to ne! Pošlete fakturu na slečnu Swensonovou, já už to s ní

nějak urovnám. V opačném případě mi nezbyde nic jiného, než se

rozloučit s třiceti lety služby. Tolik asi přibližně stojí vaše rakety!“

„Budete pokračovat v cestě na Maralu? Není vůbec lehké získat

povolení k přistání.“

„Zapomínáte, že jsem zadobře s prezidentovou ženou. Zachránil

jsem jí život na planetě Ryg. Nicméně to vypadá, že se spíš vrátím

zpátky na Zemi!“

„Máte opravdu zvláštní dar navazovat potřebné kontakty.

Šťastnou cestu a… děkuji vám.“

17

„Georgesi, kde jste byl?“ zvolal Trenton, když viděl, že jeho

spolupracovník vešel do kanceláře.

„Nové zprávy vás asi nepotěší. Dostal jsem zprávu z kosmické

lodi, kterou jsem vyslal na expedici. Zní: ‚Ryba zabrala. Máme ji!‘“

„To je víc než nadějné!“

Towsen zavrtěl hlavou.

„O několik minut později naše služby zachytily: ‚Bitva je velmi

tvrdá…‘ a pak už bylo naprosté ticho. Nepodařilo se nám navázat

spojení.“

Trenton poklepával prsty na stůl. „Váš chlápek se nechal

zneškodnit. Ten Stone je větší šibal, než jsem si myslel!“

„Je to pravděpodobné, pane, nicméně máme jistotu, že neposlal

žádnou zprávu ani SDPP, ani Vesmírné policii. Naši informátoři to

pečlivě sledují. Navíc máme možnost ho zastavit, když teď známe

jeho totožnost.“

„Dejte se do toho! Tentokrát už chci vidět výsledky!“

71

* * *

„Kosmická loď Neptun S, máte povolení přistát.“

Když byl generátor opraven, Mark s Rayem opustili nehostinnou

planetu a okamžitě se ponořili do subprostoru. Jedině tam nemohla

být loď zpozorována. Cesta probíhala bez dalších komplikací, ale

byla dost zdlouhavá. Ray zkontroloval generátor, který nakonec let

vydržel.

„Před další cestou se musí vyměnit,“ prohlásil.

„Já to vzkážu technikům. Ještě další účet na obzoru!“

„Doufejme, že tvůj šarm krásnou Elsu obměkčí,“ usmál se jízlivě

Ray.

Po překročení subprostoru zaktivoval Mark všechny detektory,

aby předešel případnému napadení. S úlevou sledoval, když

teleskopické přístroje Neptunu S zaznamenaly kontakt se Zemí.

„Tentokrát jsme uspěli. Pojď, musíme o naši misi ještě

informovat generála.“

Vystoupili z lodi a svlékli nepohodlné kombinézy.

„Není příjemnější místo než naše stará dobrá Země!“ povzdychl

si Mark.

Přistoupil k nim muž s čepicí v ruce.

„Jsem řidič slečny Swensonové. Čeká vás ve svém transu.“

Poblíž skutečně stálo luxusní vozidlo, které Mark velmi dobře

znal.

„Alespoň ušetříme za taxík,“ poznamenal Ray.

Řidič zůstal bezradně stát, když viděl, jak se oba hrnou k vozidlu.

„Slečna Swensonová se zmínila jen o kapitánu Stoneovi,“ namítl

nesměle.

„Určitě Raye ráda uvidí. Nezneklidňujte se, příteli,“ ujistil ho

Mark.

Řidič se s tím spokojil a vydal se za nimi. Mark otevřel zadní

dveře transu. Jeho „Hello, Elso“ mu zaniklo v krku. Vedle mladé

ženy seděl cizí chlap a mířil na něj laserovou pistolí. Mark

automaticky uskočil dozadu, ale tam ucítil v zádech hlaveň zbraně,

kterou měl řidič schovanou v čepici.

„Jen pojďte dál, kapitáne Stone,“ přikázal mu chlap. „Ale hlavně

72

nedělejte žádné prudké pohyby, jinak bych byl nucen zabít slečnu

Swensonovou.“

Mark a Ray pomalu nastoupili do transu. Řidič se posadil před

řídicí panel a trans se rozjel.

„Co znamená tohle směšné divadlo?“ zeptal se Mark klidně.

„Můj šéf by si s vámi rád promluvil. Nepochybuju o tom, že si

spolu budete rozumět.“

Trans se rychle vzdaloval od letiště směrem na sever.

„Nejedeme náhodou do New Yorku?“ zeptal se Mark.

„Šéf by se s vámi radši setkal na svém pozemku na venkově. Je

tam větší klid, a hlavně větší… soukromí.“

Mark si koutkem oka prohlížel svého únosce.

„Napadli mě v podzemním parkovišti mého domu. Nemohla jsem

nic dělat! Žádala jsem letiště, aby mi podali zprávu, až přistane

Neptun S. Nejspíš měli stejný nápad,“ stěžovala si Elsa.

„Nic před vámi nechceme skrývat, slečno,“ řekl chlápek ironicky.

Aby uvolnil napjatou atmosféru, Mark poznamenal: „Už jsou

skoro čtyři a já ještě od rána nic nejedl. Doufám, že nám únosci

nabídnou svačinu. Umírám hlady a žízní!“

„Když nám to tenhle gentleman dovolí, můžeme si dát

skleničku,“ navrhla Elsa. „Bar je přímo před tebou, Marku.

Doporučuju ti svou starou skotskou.“

„Její chuť je stále výjimečná, drahá Elso.“

Chlápek byl trochu nesvůj z jejich uhlazené konverzace, a tak

souhlasil. „Poslužte si, ale nezapomeňte, že při sebemenším pohybu

nejdřív střílím, potom diskutuju.“ Mark se na něj tvrdě podíval.

„Uklidněte se, nebudu se o nic pokoušet. Vy jste jen malé

kolečko v tomhle soukolí a já vím, že nejnebezpečnější bývají ti, co

jsou nejvíc nervózní.“

Pomalu nalil obě sklenice a jednu podal Else.

„Na tvé zdraví! Radši bych se s tebou setkal za romantičtějších

okolností, ale nejsme pány svých osudů!“

73

18

Trans zpomalil, když se přiblížil k rozsáhlému pozemku, který byl

celý obklopený zdí, a zastavil před masivní mříží. Přistoupil k nim

hlídač se zbraní v ruce. Když uviděl řidiče, stiskl páku a brána se

otevřela.

Vozidlo vjelo dovnitř a zahnulo na cestu, která se klikatila vzhůru

stromovým parkem. Dojeli před honosnou bílou dvoupatrovou

budovu, kde zůstali stát. Na střešní terase bylo nespočetně různých

antén a monumentální vchod s mramorovými sloupy hlídali dva

strážci. Také dohlédli na vystupování pasažérů. Pak je Towsen

zavedl do veliké místnosti v přízemí, kde trůnil za svým pracovním

stolem Trenton. Kousek za ním stál bojový robot.

„Pojďte dál,“ řekl ředitel vznešeným tónem. „Musím vás ale

předem upozornit, že tenhle robot je speciálně naprogramovaný a

řídí se pouze mými rozkazy. Taky dokáže okamžitě odhadnout, když

je můj život ohrožený. Radím vám tedy, kapitáne Stone, abyste

přikázal svému androidovi, aby se nehýbal.“

Towsen sebou trhl, uvědomil si, jakou udělal chybu, když vzal

androida s sebou na statek. Trenton ukázal na křeslo a pokynul Else.

„Prosím, posaďte se, slečno Swensonová.“

Mladá žena si ho změřila ledovým pohledem.

„Co má znamenat tahle maškaráda, Richarde? Okamžitě nás

pusťte, nebo si budu stěžovat. Nezapomeňte, že mám hodně přátel

ve vaší správní radě a můžu se postarat o to, abyste přišel o svůj post

ředitele.“

„Drahá přítelkyně, jsem hluboce zarmoucen, že jsem vás musel

zatáhnout do této záležitosti. Ale právě vy jste bohužel zavinila naše

ztráty, protože jste zapůjčila kapitánu Stoneovi svou jachtu.

Koneckonců myslím, že se nakonec dohodneme.“

Podíval se na Marka a pokračoval: „Budu s vámi, Stone, hrát fér

hru, protože nechci ztrácet čas. Nabízím vám práci u GSDT a dám

vám jako prémii deset milionů dolarů.“

Při výši částky sebou Towsen trhnul. Také Elsa zpozorněla.

„A když to nevezmu?“ zeptal se klidně Mark.

„V každém případě já své informace dostanu, ale pro vás a pro

74

slečnu Swensonovou to bude o mnoho nepříjemnější. Čekám na vaši

odpověď.“

Mark si nahlas povzdechl.

„Začínám věřit, že vaší Společnosti silně chybí fantazie a že vaše

archivy jsou velmi špatně vedené. Jeden z vašich předchůdců mi

před časem nabízel stejnou částku za to, abych pro něj pracoval.“

„No a?“

„Záhadně zmizel a jeho společnice, překrásná žena, zemřela

opravdu nepříjemným způsobem, byla roztrhána divokými ptáky na

vzdálené planetě.“

Trenton smetl argument jedním pohybem ruky.

„Minulost mě nezajímá! Přistupujete na to ano, nebo ne?“

Mark se usmál.

„Velmi inteligentní lidé se obvykle podřídí těm schopnějším.

Víte stejně dobře jako já, že i když budu souhlasit, nemůžete splnit

svůj slib. Nikdy byste neriskoval a nechal nás naživu!“

Trentonův obličej se zkroutil do podivné grimasy.

„Začínám už chápat, jak jste se vrátil na Zemi,“ zaskřípal zuby.

„Už tak jsme ztratili spoustu času!“

Robot dostal krátký rozkaz a vzápětí vystřelil provázek, který se

Else omotal kolem krku. Velmi jemně ho začal utahovat, potom

přestal.

„Chci znát druh překážky, která brání přístupu na Terranii XXII.“

Mark pokrčil rameny.

„Můžete nás třeba utýrat k smrti, ale žádnou odpověď z nás

nedostanete. Tuhle mimozemskou technologii vůbec neznám.“

„Můžete se spojit s tím blonďatým chlápkem, který zřejmě

všechno organizuje?“

„Wesson vám podal přesnou zprávu. Ano, eventuálně bych mohl

kontaktovat svého přítele Tora.“

„Tak to okamžitě udělejte, protože s ním chci mluvit.“

„To půjde těžko, ledaže byste byl telepat.“

Na Trentonově tváři se objevil ironický úsměv. „Jsem dost

schopný na to, abych mohl komunikovat se svým robotem.“

„V tom případě ho požádejte, aby pustil slečnu Swensonovou,

zatímco se budu pokoušet o spojení s Torem.“

75

Trenton ho poslechl a pak se zájmem sledoval Marka, který

položil na stůl růžový krystal.

„Může to trvat několik minut. Navíc Tor odpovídá, jenom když

se mu chce.“

„Přál bych si kvůli vám i kvůli slečně Swensonové, aby se

tentokrát spojit chtěl.“

Mark zavřel oči, aby si uvolnil mysl. V hlubokém tichu uběhlo

několik minut. S ulehčením pocítil, jak mu Torovy myšlenky

pronikají do neuronů.

„Dobrý den, příteli. Odhaduji, že máš ještě další problémy.

Pozemšťani jsou nevyzpytatelní. Škoda ze se ti všichni nepodobají!

Souhlasím a promluvím si s tím Trentonem.“

Mark se zvedl a řekl: „Dívejte se na zářící bod uprostřed krystalu

a nemyslete na okolní prostředí.“

Ředitel se řídil přesně podle jeho rad.

„Výborně, už mám kontakt,“ zaradoval se.

„Co byste si přál, pane?“ zeptal se suše Tor.

„Znát druh ochrany, která je kolem Terranie XXII. Tato planeta

byla Pozemskou unií propůjčena mé Společnosti. Když jste nám

znemožnil přístup, je to, jako byste nás vydíral.“

„Když vám svěřím své tajemství, osvobodíte mé přátele?“

„Slibuji.“

Kdyby viděl Trentonův výraz, jistě by si to rozmyslel.

Avšak Tor bez emocí pokračoval: „Moje vysvětlení budou velmi

technická, budete tomu rozumět?“

„Mám kádr dobrých inženýrů, o to se nestarejte.“

Trentona se zmocnilo vzrušení. Bude mít tajemství, které mu

vynese víc než vydolování celé Galaxie!

Nyní ho se zájmem sledovali Towsen, Elsa i Mark.

„Jsem připraven,“ řekl.

Tor začal chrlit vysvětlení. Trenton se zrakem upřeným na krystal

se usmíval.

„Vynikající, geniální,“ brumlal si pro sebe.

V pravé ruce držel pero a na papír si načrtával poznámky. Uběhly

dvě minuty. Trenton stále vypadal velmi soustředěně. Pohled měl

upřený na krystal. Růžová barva kamene se odrážela v jeho očích.

76

Jeho ruka se zastavila nad posledním matematickým vzorcem.

Zato Towsen byl neklidný, neměl totiž žádnou důvěru v metodu

psychického přenosu.

Najednou Trenton vykřikl, zvedl se a pěstmi se praštil do očí. Pak

ještě jednou, slaběji, potom znovu vykřikl a zůstal nehybně ležet s

prázdným pohledem.

„Ten robot se nehýbá,“ vyslal Ray k Markovi. „Kdybys chtěl,

můžu ho zničit.“

Towsen, zcela ohromený nezvyklým divadlem, kupodivu

zareagoval jako první. Vytáhl laserovou pistoli a namířil ji na Elsu.

„Co se stalo? Okamžitě mi odpovězte, nebo vystřelím!“

Mark ho rukou zadržel: „Uklidněte se, já se zeptám.“ Zadíval se

na Torův krystal.

„Myslím, příteli, že už jsi z toho venku,“ informoval ho Tor.

„Jeho robot je rozbitý, díky. Můžu vědět, co se stalo?“

Do Markovy mysli se vlila vlna radosti.

„Nepustil jsem ho vůbec ke slovu,“ vysvětloval mu Tor, „začal

jsem mu prozrazovat krallské tajemství. Můžu snad za to, že mozky

pozemšťanů jsou stále ještě – promiň, Marku – dost primitivní?

Neunesl takový proud informací. Obávám se, že jeho poškození je

trvalé. Sbohem, Marku. Ozvi se mi později, až bude všechno v

pořádku.“

„Ještě jednou za všechno děkuji,“ odpověděl pozemšťan.

Pak se obrátil k Towsenovi a podotkl: „Váš šéf je velmi

nemocný, měl byste se mu věnovat.“

Towsen byl stále nervóznější. Mířil teď na Marka: „Vyléčíte ho

vy, když ne…“

„No tak, uvažujte rozumně, už přece nejste v přesile. Ta vaše

hromada železa, je k nepotřebě a jen zbytečně rozčílíte Raye.“

„Já jsem ozbrojený a vy ne. Do vašeho androida mi nic není,

protože tihle roboti nemůžou ohrozit lidský ži… Ach!“

Bolestivý sten přerušil jeho slova. Ray zaktivoval svůj laser a

zasáhl Towsena do ruky. Když Towsen zjistil, že jeho laserová

pistole leží na zemi spolu s třemi jeho prsty, zděsil se.

„Vy… nemáte právo…“

„To vysvětlete těm odpovědnějším,“ zasmál se Mark.

77

Ray ukončil jejich rozhovor dobře mířenou ranou do Towsenovy

hlavy.

„Myslím, že už jsme až příliš zneužívali jejich pohostinnosti,“

poznamenal Mark a nabídl Else rámě. „Co bys řekla tomu,

kdybychom zmizeli?“

„Jsem pro,“ usmála se. „A čím dřív, tím líp! Nebojíš se těch, co

jsou venku?“

„O ty se postará Ray.“

Vyšli ven hned za androidem. Dva strážci stáli dosud na svých

místech, a když uviděli Raye, překvapeně sebou trhli.

„Šéf vás propustil?“ zeptali se nedůvěřivě.

„Ano, asi vám to přijde říct,“ odpověděl klidně Ray. Rozhodil

ruce v přirozeném gestu, ale v poslední sekundě sevřel prsty v pěst a

udeřil je do brady.

Oba strážci padli tiše k zemi.

Trans stál před vilou tam, kde ho opustili. Mark nechal nastoupit

Elsu první a Ray si sedl za řídicí panel.

„Řidiči, jedeme domů,“ zasmál se Mark.

Elsa, ještě trochu vystrašená, se k němu přitiskla. „Mříž v bráně

bude určitě zavřená,“ řekla s obavami.

Ray, aniž by zpomalil, vysunul postranním okénkem levou ruku.

Vyšlehl fialový blesk a mříž i s postranními pilíři zmizela, jako

kdyby je někdo vygumoval obrovskou gumou.

„Netušila jsem, že náš přítel má takové schopnosti,“ usmála se

Elsa.

19

Bylo skoro šest hodin, když trans dorazil do podzemní garáže slečny

Swensonové. Výtah je vyvezl do přízemí. Hlídač v klidu sledoval

film v televizi a jedl přitom veliký sendvič.

„Dobrý večer, slečno Swensonová. Trochu jsme zneklidněli,

když jsme našli vašeho řidiče v podzemí, jak spí.“

„Myslím, že vám to ale neubralo chuť k jídlu,“ odvětila mu

krátce. „Zavolejte bezpečnostní službu. Chci, aby neustále někdo

78

hlídal na střeše a v garáži. Nenecháte projít nikoho, aniž byste mě o

tom informoval, kromě kapitána Stonea. Neplatím si zbytečně celou

hordu strážců, abych byla na ráně hned prvnímu únosci, který se tu

objeví.“

Po jejích rozhořčených slovech ztratil nešťastný hlídač chuť k

jídlu definitivně.

„Hned, slečno Swensonová,“ řekl a zvedl sluchátko telefonu.

Jakmile vešli do bytu, Elsa požádala: „Nalej nám skleničku, Rayi.

Bar je tam v rohu. Myslím, že potřebujeme něco na kuráž. Stará

skotská je v druhé poličce.“

Za pár vteřin už drželi v ruce skleničky, ve kterých cinkal led.

Elsa se s úlevou vrhla do měkkého křesla.

„Na tvé zdraví, Elso,“ usmál se Mark. „A díky, byla jsi úžasná.“

Vypila whisky a pak řekla Markovi s trochou jízlivosti v hlase:

„Myslím, že si zasloužím vysvětlení. Nehraju příliš ráda roli

přivázané kozy, která má být sežrána tygrem.“

„Máš právo znát pravdu, protože ses nedobrovolně stala aktérkou

v této hře. Vím, že se můžu spolehnout na tvou diskrétnost.“

Vyložil jí, co se odehrálo během expedice, a vyprávěl o potížích

na Terranii XXII.

„A to byl ten důvod, proč se mnou chtěl Trenton tak nutně

mluvit,“ řekl nakonec Mark. „Tor byl chytřejší než on. Teď

potřebuju mluvit s generálem Khovem. S trochou štěstí by měl být

ještě ve své kanceláři. Můžu použít tvůj videofon?“

Elsa ukázala na přístroj, který stál na elegantním stolku vedle

velkého počítače. Mark vytočil přímou linku. Na obrazovce se

objevila přísná tvář Khovovy sekretářky.

„Dobrý den, Peggy. Je tam generál?“

Oči staré ženy se rozzářily, když poznala volajícího.

„Okamžitě vás přepojím, kapitáne Stone.“

Khov se na Marka usmíval, ale vyčkával, až Mark sám začne

mluvit.

„Zdravím vás, generále,“ řekl Mark. „Vracím se z dovolené a

mám ten šperk, o který mě žádala vaše žena. Kdy myslíte, že bych

ho mohl přinést, abych nepřekážel?“

„Přijďte dnes večer na večeři. Mám v úmyslu pozvat ještě

79

několik přátel,“ navrhl generál.

Spojení se přerušilo a Elsa se rozesmála.

„Vidím, že diskrétnost stále trvá.“

„GSDT má uši všude. Aby mě identifikovala, musela by získat

velké množství informátorů na všech úrovních.“

„Myslím, že Společnost má teď jiné problémy,“ poznamenala

Elsa.

Když Mark vstával, ukázala na elegantní bronzovou sošku.

„Vezmi si tuhle ozdobu a dej ji paní generálové. Je to primitivní

dílko z Terranie XI.“

Mark ji nechtěl přijmout, ale Elsa ho přesvědčovala:

„Stejně chci změnit výzdobu téhle místnosti a starožitnosti jsou

už okoukané. Půjč si můj trans, ušetříš čas.“ S šibalským pohledem

dodala: „Vrátíš se večer?“

„Neodvažoval jsem se to navrhnout. Po všech těch zážitcích jsem

si myslel, že si chceš odpočinout.“

„Právě! Byla bych o mnoho klidnější, kdybys byl vedle mě. Budu

tě čekat.“

* * *

O tři čtvrtě hodiny později zastavil Elsin trans před generálovým

bytem.

„Pozor!“ upozornil Marka Ray.

Ze stínu budovy vyšly dvě postavy ozbrojené laserovými

pistolemi.

„Vylezte z tý starý rachotiny,“ přikázala jedna z nich. „Trochu se

projdem.“

„Zase,“ povzdechl si Mark. „Přijíždíte pozdě, chlapci. Už jsem se

setkal s vaším šéfem v jeho krásné vile sto kilometrů na sever

odtud.“

Když viděl, že váhají, dodal: „Jestli mi nevěříte, spojte se s

Towsenem. Ten vám to potvrdí.“

Argument zabral. Jeden z mužů uklidil zbraň a vytáhl vysílačku.

„Kobra tři volá základnu. Kobra tři volá základnu.“

Mark přemýšlel o tom, jak hustou síť kolem něj Towsen upletl.

80

„Zvláštní,“ řekl chlápek, „velitel neodpovídá.“

Dál už nemohl pokračovat. Ray zkroutil ruku jeho kolegovi,

který držel zbraň. První muž pustil vysílačku a sahal po laserové

pistoli. Nestihl to však, Mark ho praštil do brady. Ray je pak oba

popadl pod krkem, zvedl je a hodil proti zdi, která stála asi deset

metrů před ním.

„Když to takhle půjde dál,“ stěžoval si Mark, „abych se pomalu

bál vyjít sám večer z domu. Doufám, že se brzy uklidní.“

Když se upravil, aby vypadal trochu k světu, zazvonil na

generálův zvonek.

Deset dní uplynulo od jeho poslední návštěvy. Těch deset dní

bylo velmi krušných.

Otevřela mu světlovlasá Tanja. Mark byl opět oslněný její

krásou. Měla elegantní zlatavé šaty s velkým výstřihem a vypadala o

deset let mladší. Khov byl naopak velmi unavený a měl ztrhanou

tvář.

„Dobrý večer, madam,“ řekl Mark. „S generálovým svolením

bych vám rád věnoval tuto sošku.“

Vytáhl předmět, který mu dala Elsa.

„Ta je nádherná. Vy jste blázen, kapitáne. Za to vás musím

políbit.“

Za mlčenlivé asistence generála Khova ho políbila na obě tváře a

pak ho vzala za ruku.

„Nikdy vám nezapomenu, co jste pro mě udělal, když jste

posledně tak zapáleně vyprávěl svůj příběh.“ Zářivě se usmála a

dodala:

„Můj manžel je nemožný! Ani ne před půl hodinou mi oznámil,

že budeme mít dva hosty k večeři. Dělala jsem všechno možné,

abych vás náležitě pohostila, a on mi teď řekl, že povečeříte jenom

sendviče, protože máte hodně práce.“

Khov, který hořel nedočkavostí, přešel obvyklé zdvořilosti.

„To je v pořádku, drahá, příští týden uspořádáme večírek. Pojďte

dál, Stone, v salonu nás čeká Neuman.“

Jakmile vešli do místnosti, ukázal Khov na počítač, který stál v

rohu místnosti.

„Abychom neztráceli čas, řekněte Rayovi, aby zatím nahrál svou

81

zprávu. Napijte se a hned spusťte.“

Mark jim podal detailní rozbor všech událostí, které se přihodily

od okamžiku, kdy podepsal, že si bere neplacenou dovolenou.

Admirál s Khovem mu tiše naslouchali, ale občas něco prohodili

nahlas.

„A to je všechno, generále,“ uzavřel Mark svoje vyprávění.

„Doufám, že jsem na nic nezapomněl. Všechny detaily najdete v

Rayově zprávě. Teď bych rád, pokud dovolíte, ochutnal sendvič vaší

paní a zapil to další skleničkou skotské.“

„Panebože! Toho úkolu jste se ale zhostil skvěle,“ pochválil ho

generál. „To je ale historie! Určitě z toho bude pořádný skandál!“

„To není tak jisté,“ poznamenal Neuman. „Jakmile Ray nahraje

zprávu, budu o tom informovat prezidenta. Likvidace ředitele jeho

volební kampaně bude pro něj velká rána.“

Khov si nalil další skleničku.

„Jednali jsme bez jeho vědomí a mohl by to těžce nést,“ zabručel

neklidně.

Admirál se pochybovačně ušklíbl.

„Na to je prezident příliš inteligentní. Podle mého názoru udělá z

Marka hrdinu. Mladý muž, který se odvážil sám napadnout velkou

Společnost, jaký krásný příklad pro davy dalších. To by mohl být

trik, kterým by získal pět až deset procent hlasů navíc. Určitě bude

chtít po Stoneovi, aby se ukázal po jeho boku v jednom nebo více

televizních vystoupeních.“

„Ale… já…,“ snažil se protestovat Mark.

Generál ho přerušil. „Budete muset souhlasit, protože chceme,

aby byl prezident znovu zvolen. Nezapomeňte, že jeho protikandidát

má v prohlášení zrušení zákona o nevměšování.“

„Samozřejmě,“ zabručel Mark, „to musíme respektovat. Ale radši

počkáme, co tomu řekne prezident.“

Z kapsy vytáhl dva balíčky a položil je na stůl.

„Tady jsou vaše peníze, admirále, a vaše, generále.“

Khov ho chytil za ruku. „To nemůžeme přijmout. Měl jste velké

výdaje, chlapče.“

„Myslíte?“ opáčil ironicky Mark. „Skoro žádné! Zapůjčení

kosmické lodi, výměna generátoru, osm střel a jedna falešná loď a to

82

nepočítám několik dalších detailů. Každopádně budeme hodně

daleko od potřebné sumy.“

Khov se rozesmál:

„To je pravda, na to jsem zapomněl. Křižník zajatý dvěma

záchrannými čluny. No to je opravdu k popukání!“

„Musím se vám omluvit, generále, ale dal jsem své slovo

plukovníku Parkerovi, že si tu historku nechám pro sebe.“

„Dobře, Stone. Já to nikomu neřeknu.“

Neuman poděkoval Markovi kývnutím hlavou.

„Včera jsem dostal zprávu od Parkera, a tak jsem věděl, že jste

naživu. Souhlasil jsem s tím, že vybavil vaši kosmickou loď

zbraněmi. Bohužel jsem nemohl zamezit tomu, aby administrativní

pracovníci neposlali fakturu slečně Swensonové.“

Admirál se s povzdechem zvedl. „Nyní musím informovat

prezidenta.“

Po chvíli ticha dodal polohlasně: „Sám sebe se ptám, když

všechno sečtu, jestli vaše iniciativa nakonec neuškodila Pozemské

unii. Váš přítel Tor obalil Terranii XXII neproniknutelnou bariérou.

Primitivní obyvatelstvo je sice zachráněno, ale za několik let nám

narium bude chybět, což by mohlo mít nepříjemné důsledky pro

telekomunikace.“

Mark na vteřinu zaváhal, než odpověděl: „Tor myslel i na tento

detail. Chce chránit primitivní civilizaci, ale nechce nikoho poškodit.

Vždyť i jeho předkové používali narium, než vyvinuli lepší

technologie. Shromáždili k tomu účelu seznam možných těžebních

oblastí. Tor mi dal souřadnice jedné planety v naší sféře vlivu. Je

neobydlená, protože se tam teplota pohybuje mezi minus osmdesáti

a minus dvaceti stupni a její atmosféra je dost chudá na kyslík. S

nepříliš vysokými náklady by tu bylo možné zahájit těžbu.“

Neuman se na něj zkoumavě zadíval: „Tak to je skvělá zpráva,

která prezidenta určitě uspokojí. Komu sdělíte souřadnice té

planety?“

Mark poněkud znejistěl.

„Myslel jsem, že slečně Swensonové. Bylo by to takové elegantní

splacení mého dluhu. Navíc je podle mého názoru jedinou osobou

ochotnou nést finanční riziko, které organizování takové výpravy

83

představuje, jen na základě mého slova. A konečně její autorita je

natolik velká, že se jí nikdo neodváží zeptat, odkud má své

informace.“

„Vaše důvody se mi zdají přijatelné,“ souhlasil admirál. „Pokud

se na Zem bude opět dodávat narium, není důležité, kdo ho bude

těžit. Khove, zavolám vám, jakmile se sejdu s prezidentem.“

Odcházel a na prahu se ještě jednou otočil: „Zapomněl jsem na to

nejdůležitější, Stone. Pogratulovat vám a poděkovat. Vím, že to

nepřijmete, ale znovu vám to nabízím. Pokud odejdete z SDPP,

mám pro vás stále jedno volné místo. Personální postup je u nás

rychlejší a moji agenti berou vysoké prémie. Jsme míň chamtiví než

vaše Služba.“

Khov zčervenal a admirál za sebou rychle zavřel dveře.

„A vás jsem chtěl, generále, požádat o svolení k odchodu.“

„Počkejte chvíli, chlapče. Vezměte si nejdřív sendvič,“

odpověděl mu rychle Khov.

Pak Marka důkladně vyzpovídal. Přerušila ho až jeho žena, která

nakoukla do místnosti.

„Ach, promiňte,“ omluvila se. „Slyšela jsem bouchnout dveře, a

tak jsem si myslela, že už jste odešel.“

Mark využil situace, aby se zvedl.

„Právě jsem se chystal, že si vezmu dovolenou.“

„Co teď budete dělat?“ zeptal se Khov.

„Zbylo mi ještě devatenáct dní z mé zvláštní dovolené. Rád bych

si je užil. Zítra ráno nechám u Peggy svou adresu v případě, že byste

mě potřeboval.“

„Děkuji! Víte…,“ dodal tlumeným hlasem Khov, „to, co řekl

Neuman je přehnané. Služba nemá takové prostředky jako Vesmírná

policie. Ale pokusím se, aby vám byl příští měsíc zvýšen plat.“

„Děkuji, generále. Teď už vás opustím, protože vypadáte dost

unaveně.“

„To kvůli vám,“ zabručel Khov. „Po té historce, kterou jste ženě

minule vyprávěl, se mi omluvila. Od té doby se o mě každý večer

pečlivě stará. Když dodělám nějaký těžký úkol a chci si trochu

odpočinout, už je u mě. Chová se skoro jako ta Beka, která mi dala

tak zabrat na planetě Wilk. Občas mě napadne, jestli bych jí neměl

84

říct pravdu.“

„Nechte to být, generále,“ poradil mu Mark, který měl co dělat,

aby se nerozesmál nahlas. „V lásce je lepší sopka než plovoucí

ledová hora. Věřte mým zkušenostem.“

„Zapomněl jsem, že vy jste specialista,“ zasmál se Khov. „Ale

nějaký užitek z toho přece jen mám: má žena už mi nezakazuje

skotskou!“

20

Elsa seděla naproti Markovi a v ruce držela skleničku.

Je na ni krásný pohled, pomyslel si Mark.

Měla na sobě bílou tuniku, jejíž hluboký výstřih byl ozdobený

broží. Mark poznal, že to je jeho smaragd. Elsa ho nechala vsadit do

jednoduché obruby, která ještě zdůrazňovala velikost kamene.

Teď si ale šperk sundala a podala Markovi.

„Vracím ti ho, protože jsi mi vrátil mou kosmickou loď.“

Mark si smaragd chvíli prohlížel a potom ho podal zpátky Else.

„Byl bych radši, kdyby sis ho nechala. Smaragd jde líp k tvým

očím než k mým.“

Viděl, že si ho nechce vzít.

„Prosím tě! Co já bych s tím kamenem dělal? Navíc se mi moc

líbí, jak na tobě září.“

Elsa si opět připnula brož a rozesmála se.

„Ty jsi, Marku, jeden z posledních básníků. Máš jen ten svůj

žold, a přitom mi dáváš dárek, který ze mě udělá nejbohatší ženu v

Pozemské unii. To je úplné šílenství!“

„Právě proto si ho zasloužíš a já ti ho dávám.“

Elsa se rozesmála. „Od té doby, co se známe, se stále učím tě

poznávat. Odhadla jsem, že mi ten kámen věnuješ. Teď poslouchej,

co jsem si ještě představovala. Ukázala jsem smaragd svému

klenotníkovi. Ten si myslel, že mu ho chci prodat, přirozeně se hádal

a vymlouval, že je potřeba kámen ořezat, aby vypadal moderněji. Já

nakonec souhlasila. Z té částky jsem zaplatila náklady na Neptuna,

účet za nové střely, za náhradu lodi a různé další věci, mimo jiné i

85

tvou spotřebu skotské.“

Pokrčila nos a pokračovala.

„Promiň, Marku, ale nezapomeň, že jsem podnikavá žena! A

když jsem tohle všechno zaplatila, zbylo několik desítek milionů

dolsů. Otevřela jsem ti tedy u svého bankéře účet na tvé jméno.

Tady máš kreditní kartu.“

Ohromený Mark se podíval na barevnou destičku z umělé hmoty.

„Tak velkou částku nemůžu přijmout, Elso.“

Mladá žena jen pokrčila rameny.

„Už je to tak. Peníze jsou na tvém kontě a jenom ty s nimi můžeš

disponovat. Když je nechceš, tak je dej té své Službě nebo nadaci

pro opuštěné psy, mně je to jedno.“

Mark držel kartu v ruce a trochu se usmíval.

„Ty vždycky vyhraješ,“ řekl. „Proto jsem si řekl, že nikdy

nepřijmu peníze.“

Elsa se znovu rozesmála.

„Můj drahý, už bylo načase, aby se někdo postaral o tvé

záležitosti. Víš, co je na celé věci nejlepší? Že mě celá ta transakce

nestála ani dols!“

Když se na ni Mark udiveně podíval, objasnila mu to: „Dnes

večer po tvém odchodu jsem trochu přemýšlela. Bylo mi jasné, že

likvidace Trentona a ztráta ložiska naria bude mít za následek pokles

akcií GSDT a zákonitě i růst akcií menších konkurenčních

společností.“

S významným pohledem dodala: „A já tu zprávu věděla první.

Přikázala jsem tedy svému bankéři, aby okamžitě prodal všechny

akcie GSDT, které jsem měla, a koupil místo toho cenné papíry

konkurenční společnosti, jejíž akcionářkou jsem.“

Mark zvedl hlavu.

„Ty kontroluješ tu společnost?“

Elsa se postavila a naťukala něco do počítače.

„V současné chvíli mám jen čtyřicet osm procent, ale můžu se

domluvit s jiným akcionářem, který má tři procenta, a tím získám

nadpoloviční většinu. Proč?“

Mark jí vysvětlil, co od ní očekává: aby obnovila těžbu naria v

Pozemské unii. Pozorně ho poslouchala a Mark cítil, jak se za jejíma

86

zelenýma očima uvedl do pohybu chladně vypočítavý mechanismus.

„Investice budou důležité, ale rychle uvíznou na mrtvém bodě.

Zítra svolám správní radu společnosti.“

„Nejdřív si musíš zajistit spolupráci toho pána s třemi procenty.“

Elsa přistoupila k Markovi a v očích jí planuly ohníčky.

„Myslím, že to nebude tak těžké! Jsi to ty!“

„Cože?“ vydechl Mark.

„Žádala jsem bankéře, aby spravoval tvůj majetek stejným

způsobem jako můj. A tak ti taky koupil akcie.“

„Tím chceš říct, že už předtím jsem byl akcionářem GSDT?“

vykřikl vzrušeně Mark.

„Jenom s docela malým podílem, a teď už nemáš žádný. Až do

dnešního rána to byla výborná investice. Ujišťuji tě, že bankéř

prodal tvoje akcie zároveň s mými a nakoupil ti akcie stejné

společnosti, jako mám já.“

„Tyhle finanční operace jsou pro mě příliš složité,“ povzdychl si

Mark. „Teď už všechno nechám jen na tobě.“

„Uvidíme zítra,“ řekla a přitiskla se k němu. „Ještě mě trochu

děsí ten dnešní únos. Potřebuji ochranu. Obejmi mě hodně pevně.“

Markovi to nemusela dvakrát opakovat. Hned se ho zmocnilo

příjemné vzrušení.

87

JEAN-PIERRE GAREN

DÉMONI Z HOR

Mark Stone 27

Z francouzského originálu Les démons de la montage,

vydaného nakladatelstvím Éditions Fleuve Noir,

Paris 1987, přeložila Michaela Knappová.

Obálku podle kresby Petra Bauera

navrhl Petr Urban.

Vydal jako svou čtyřtisící čtyřstou padesátou sedmou publikaci

Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství,

spol. s r. o., Praha 5, Ježovská 121/3, roku 1996.

Odpovědná redaktorka Anna Staňková.

Vytiskly Tiskárny Vimperk, a. s., Pasovská 55, Vimperk.

Vydání první.

13/34

Doporučená cena 52,29 + 2,61 DPH = 54,90 Kč.

M A R K

STONE

Jean-Pierre Garen

DÉMONI Z HOR

Mark Stone je pověřen velmi obtížným úkolem: má tajně

proniknout na planetu Terranie XXII, kde Galaktická

společnost pro důlní těžbu těží vzácný minerál narium.

Používá přitom nezákonných metod vůči domorodému

obyvatelstvu a právě tomu je třeba zabránit…

13/34

ISBN 80-237-3487-3

Doporučená cena 52,29 + 2,61 DPH = 54,90 Kč

Document Outline

ÚVOD

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20