JEAN-PIERRE GAREN

M A R K

STONE

POSLEDNÍ

OBYVATEL Z

PLANETY ZWOR

PŘELOŽILA ERIKA RUMPLOVÁ

IŽ

PRAHA

© 1982, Éditions Fleuve Noir, Paris

Translation © Erika Rumplová, 1998

ISBN 80-240-0064-4

ÚVOD

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století

pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však

postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi

vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu

s pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na ni závislými a

žebrali o techniku, kterou nedokázali pochopit. V případě jedné

planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli.

Podařilo se zachránit pouze několik zbylých párů, které byly pak

umístěny do přírodní rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď

Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou

humanoidními bytostmi, měla rozkaz ji pouze zaznamenat, ale v

žádném případě nesměla navazovat kontakt, dokud se podrobně

neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní

Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném

případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními

planetami, která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let

předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů

jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z

agenta činné služby a z androida, kteří se nenápadně vmísili mezi

domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

4

1

Pronikavé zvonění ohlásilo výstup ze subprostoru a vzbudilo Marka

Stonea z hlubokého hypnotického spánku. Tento statný, svalnatý

třicátník se mechanicky podíval na indikátory nad lůžkem a pomalu

se posadil. V hlavě mu škubala bolest. Poslepu sáhl po sklenici

posilujícího nápoje a zapil jím dva prášky.

„Uf, už je to lepší,“ vydechl si za pár minut. Na tuhle metodu

výuky cizích jazyků si snad nikdy nezvykne.

Vstal a ještě nejistým krokem opustil kabinu. Krátkou chodbou

došel do velitelské kabiny a dopadl do křesla.

Ve vedlejším křesle už seděl statný chlapík v černé uniformě.

Vypadal jako kterýkoli astronaut. Na každém astroportu narazíte na

desítky takových chlapů a jen velice pozorný pohled by vám odhalil,

že ve skutečnosti jde o podstatně vylepšený typ androida, o model

vyhrazený Službě pro dohled nad primitivními planetami.

„Vyspal ses dobře, Marku?“ zeptal se dotyčný lehce kovovým

hlasem.

„Těmhle mdlobám před každou misí se dá těžko říkat spánek,“

zabručel Mark a prohrábl si hnědé vlasy.

„Řády jsou řády a řády praví, že agent efektivně využívá

přechodu subprostorem k získání nezbytných vědomostí k výkonu

služby,“ citoval ironicky android.

Mark Stone byl u Služby pro dohled nad primitivními planetami

už šestý rok a pracoval v partě s androidem Rayem. Mezi oběma se

zrodil zvláštní přátelský vztah a Mark si musel neustále připomínat,

že Ray je jen velice dokonalý robot. Bylo to víc než přátelství.

„Kde vlastně jsme, Rayi?“

„Na vysoké oběžné dráze nad planetou, jíž domorodci říkají Tor.

Je to třetí oběžnice hvězdy, kterou najdeš v galaktickém atlasu pod

katalogovým číslem BX 2957.“

Mark se ze zvyku podíval na koordináty v počítači, i když věděl,

že Ray je prakticky neomylný. Potom se opřel v relaxačním křesle.

„Víš co, Rayi? Shrň mi ty údaje sám.“

5

„Tor je planeta pozemského typu,“ spustil android klidným

hlasem. „Odpovídá 0,9 hmotnosti Země, otáčí se kolem své osy za

23 hodina 14 minut a kolem slunce za 323 dnů. Nepříliš velký rozdíl

mezi ročními obdobími. Póly má zaledněné a průměrná teplota na

rovníku je 37 stupňů.“

„A geografická podoba?“

„Tři čtvrtiny povrchu pokrývají oceány. Hlavní kontinent se

táhne severojižním směrem a ve stejném směru jej přetíná horské

pásmo. Značný počet ostrovů. Některé jsou dost velké, ale

nevypadají příliš obydlené. Jakýsi zárodek civilizace se nachází na

severní polokouli východně od pohoří. Právě tu oblast máme

prozkoumat.“

„No a dál?“ zeptal se Raye.

„Je tam jediné království,“ pokračoval klidně android, „asi tak

mezi 40. a 60. stupněm. Nazývá se Vork a stejně se jmenuje i jeho

hlavní město. Civilizace středověkého typu. Před padesáti lety aspoň

byla.“

„Takže zase rány mečem,“ ušklíbl se Mark. „Že já se radši

nespecializoval na meditativní civilizace.“

„Pak by tě nevzali,“ poznamenal Ray.

„Máš pravdu jako vždycky!“ rozesmál se Mark. „Nebýt bojových

sportů, šermu a jízdy na koni, tak mě nikdy nepřijali.“

„Buď klidný, s ochranným pásem ti nic nehrozí.“

Pás patřil k výstroji speciálních agentů. Vypadal jako obyčejný

opasek s velikou kovovou přezkou, v té se však skrýval atomový

článek, který vytvářel kolem nositele silové pole, jež jej chránilo

před ranami, různými projektily a před paprsky termometu.

Proniknout jím mohly pouze jaderné projektily s vyšší energií, než

měl článek v přezce.

„Já vím, že jsem v bezpečí. Ale zapomínáš, že si ho nikdy

nesmím nastavit na maximum, aby nebyl podezřelý. Pole je

elastické, takže každou ránu cítím. Při poslední misi mě jeden

divoch vzal sekerou přes hlavu. Sice mi ji nerozpoltil, ale stejně mi

naskočila boule jako vejce.“

„Tvoje chyba,“ opáčil android. „Chtěls být sám, protože sis

myslel, že narazíš na nějakou pěknou buchtu. No nic. Měli bychom

6

se už připravit.“

„Geologickou studii planety jsi dokončil?“

„Mapy souhlasí s předchozími. Báňský průzkum zde neprobíhal.

Narazil jsem pouze na jednu malou odchylku, a to v horách na sever

od království. V jedné hoře je ložisko kovu, které dosud

nezaregistrovali. Je to však nepatrné množství, takže je mohli

snadno přehlédnout. Kde chceš přistát?“

„Co nejblíž toho hlavního města, to dá rozum. Tam nejrychleji

získáme informace, a hlavně nemusíme dlouho pochodovat. Chtěl

bych mít tuhle misi co nejdřív za sebou, protože před odletem jsem

se seznámil s jednou roztomilou blondýnkou a obávám se, že se jí

nebude chtít čekat věčně.“

„Mně je na misích s tebou dobře,“ prohodil Ray.

Marka tím na chviličku vyvedl z konceptu. Připadalo mu, že

v androidově hlase zaznamenal cosi jako vřelost. Ale takový

nesmysl okamžitě pustil z hlavy. Ray je přece pouhý stroj, nic víc

než velice dokonalý robot. Jenže za těch šest let v něm nikdy

nedokázal vidět jen obyčejný stroj jako ostatní agenti. Že by to bylo

jeho dokonalou podobou s člověkem? Nebo je v tom něco

nedefinovatelného, cosi jako spříznění duší?

„Za koho se máme vydávat?“ zeptal se.

„Předchozí mise si hrála na kupce z druhé strany hor, ale myslím,

že v tvém případě by to nebylo dobré. Smlouvání a vyjednávání ti

nejde. Jsi spíš od rány. Budeš se vydávat za rytíře a já za tvého

sluhu. Výstroj, výzbroj i peníze jsem připravil podle údajů předchozí

expedice.“

„Doufejme, že se tam za padesát let moc nezměnilo.“

„I kdyby! Ti v hlavním městě určitě považují všechny záhoráky

za primitivy.“

Mark se dlouho díval do teleskopu a potom zvolil k přistání místo

vzdálené asi třicet kilometrů od města.

„Přistaneme v noci na tom skalnatém srázu. Ženou se tam mraky

a zřejmě bude bouřka. V té mrňavé boudě se schováme do rána.“

Ještě ověřil palubní přístroje, přepnul na automatického pilota a

odebral se s Rayem do přechodové komory. Tam se převlékl do

hrubé lněné haleny, kožených kalhot, kožené kazajky a vysokých

7

bot. Všechno mu přirozeně skvěle padlo, protože ševcoval a

krejčoval počítač. Na opasku mu visel dlouhý meč a solidní tesák.

Oblečení doplňoval lněný plášť.

Ray byl oblečený podobně, ale bez ozdob, prostěji, jak mu velelo

jeho podřízené postavení.

Oba nastoupili do výsadkového modulu.

2

„Kontakt,“ nařídil Mark.

Stroj tiše zabručel, pak Ray stiskl další tlačítko a přechodová

komora se otevřela. Vyřítili se do kosmického prostoru a modul se

zakrátko vnořil do hustých, těžkých mračen.

„Radši se ujmi řízení ty, Rayi,“ vzdal se po chvíli Mark. „Já ty

mraky neprokouknu.“

Android přikývl a rychle a přesně přistál na plošince na svahu.

Sklo bičoval prudký déšť a nocí prošlehávaly blesky.

„Rychle vystoupíme,“ řekl Mark. „Pochybuju, že by v takovém

nečase byl někdo venku, ale stejně bych tady modul dlouho

nenechával.“

Vylezli a počkali, až se modul vznese k obloze. V takových

chvílích se Markovi vždycky tak trochu sevřelo srdce. Teď jsou

odkázáni jen sami na sebe. Kdyby se jejich lodi něco stalo, jsou

odsouzeni zůstat na planetě až do konce života.

„Pojď, kousek odtud je cesta,“ pobídl Marka Ray. Tentokrát na

něj nepromluvil přímo, protože pro vítr a hřmění by ho stejně nebylo

slyšet, ale přes vysílačku. Mark ho slyšel skvěle, v pravém uchu měl

totiž implantovaný přijímač. Minivysílač se pro změnu skrýval

v hrtanu.

O pár minut později došli k jakési chatrči. Mark zabouchal pěstí

na kus prkna, které se při troše fantazie dalo nazvat dveřmi. A

vzápětí už zaslechl zavrčení a potom ostré zvuky křesadla.

Po nekonečně dlouhém čekání se škvírami v hrubých prknech

prodralo slabé světlo a dveře se otevřely. Na prahu stál vysoký

vyzáblý muž s vrásčitým obličejem a bílými vlasy. Oblečený byl do

8

šedého roucha.

„Kdo jste a čeho si žádáte, synové?“ otázal se stařec pevným

hlasem a posvítil si na hosty čadící pochodní.

„Jsme pocestní, zabloudili jsme a překvapila nás bouře. Koně se

splašili a utekli.“ Mark poprvé hovořil místní řečí, kterou se

hypnoticky naučil během letu, a nebyl si moc jistý.

Mnich si patrně ničeho nevšiml. Případnou chybnou výslovnost

patrně přisuzoval únavě.

„Vstupte,“ pravil prostě. „Rozdělám oheň a osušíte se.“

Zatímco poustevník rozdělával oheň, Mark a Ray se svlékli,

protože za těch dvacet minut byli promáčení až na kůži. O něco

později už seděli na hrubých stoličkách, oheň vydával příjemné

teplo a Mark odpovídal na mnichovy dotazy.

„Jmenuju se Mark de Stone a tohle je můj sluha Raymond. Můj

otec vládne takovému menšímu království za horami.“

Poustevník na něj dlouze pohlédl a poznamenal: „To musela být

dlouhá cesta. Hory jsou prý hodně vysoké.“

„To ano, ale vedou přes ně stezky. Přidali jsme se ke karavaně

kupců, kteří se tam vyznají.“

„Máte-li panství, co potom pohledáváte tady?“

„Jsem nejmladší syn a zatoužil jsem poznat svět.“

Stařec pokýval hlavou. Nad ním zaburácel hrom a bouře zesílila.

„Nemůžu vám nabídnou nic než skývu chleba.“

Vstal a přinesl bochníček a nůž.

„Žijete tady sám?“ zeptal se Mark.

„Už léta. Postavil jsem si tuto poustevnu, modlím se zde k Bohu

a rozjímám.“

V uchu se Markovi ozvala vysílačka: Místní věří v jediného boha

a jsou pod silným vlivem kněží.

Poustevník se pousmál a pokračoval: „Říkají mi světec z kopce,

ale to přehánějí. Občas se m někdo přijde a přinese mi něco k jídlu.

Věrných však stále ubývá.“

„Víra pohasíná?“

„To nikoli! Ale Řád nemá rád poustevníky, jako jsem já.“

Mark se vysílačkou zeptal Raye a dostal odpověď, že předchozí

zpráva se o nějakém Řádu vůbec nezmiňovala. Odpověděl, že každá

9

novinka může být do hlášení dobrá, a zeptal se starce: „A co je to

zač, ten Řád?“

Stařec se na něj dlouze zahleděl a podivil se: „Jak jste mohli

projíždět naší zemí a neslyšet o Řádu?“

„Chtěl jsem se dostat do Vorku co nejrychleji, a tak jsme se

zastavili jen v několika bídných krčmách nebo ve venkovských

chatrčích,“ vymlouval se Mark. Vytáhl z váčku zlaťák. „Přišli jsme

o zavazadla společně s koni, takže se vám za vaše pohostinství mohu

odvděčit jedině tímto penízem. Udělejte mi radost a přijměte jej.

Budu rád, když se pomodlíte za spásu našich duší.“

Poustevník si minci dlouho prohlížel ve svitu ohně. „Zřejmě jste

upřímný, rytíři,“ zabručel po chvíli. „Takové mince kdysi tady

obíhaly.“

„Už neplatí?“

„To ne, ale od té doby, co Řád získal od krále Walika právo

ražby, vídáme je jen zřídka.“

„Co je to tedy ten Řád?“ zeptal se znovu Mark.

„Založen byl před dvaceti lety,“ vysvětloval poustevník.

„Velmistr prý rozmlouvá s posly Božími. Nejdříve u hor vystavěl

jeden chrám, ale později začal budovat další a další. Členové Řádu

jsou zároveň mniši a vojáci. Postupem času nabyli takového vlivu,

že v podstatě vládou království. Ani král Walik s jim nedokázal

postavit.“

„Kde berou své bohatství?“

„Z rozmanitých zdrojů. Mnoho šlechticů, aby si udrželo své

panství, jim platí. Dále znovu zavedli nevolnictví, ale právo na

nevolníky a otroky má toliko Řád. A potom, jak jsem už povídal,

razí mince, které se nikdo neodváží odmítnout, i když podle zlatníků

obsahují více olova než zlata.“

„Jak je ten Řád organizován?“

„V každém městě má chrám a vlastní sídlo, komendu. Řídí jej

velmistr s třiceti komtury. Dále má množství rytířů a zbrojnošů, kteří

slouží v podstatě jako biřici a prosazují rozhodnutí Řádu, někdy i

násilím.“

Více se starci očividně mluvit nechtělo, a tak Mark předstíral

ospalost.

10

„Lehněte si sluhou tamhle na slámu. Já toho ve svém věku už

moc nenaspím. Budu se za vás zatím modlit,“ řekl s úlevou

poustevník.

3

Když Mark otevřel oči, Slunce putovalo po obloze už dvě hodiny.

Pomalu se protáhl a ušklíbl se. Poustevníkovo lože mělo daleko do

pohodlí pozemských lůžek. Pár dní mu potrvá, než si opět zvykne na

středověký způsob života.

„Poustevník šel pro vodu,“ oznámil mu Ray. „Už vrací.“

„Pojďme mu pomoct,“ navrhl Mark. Viděl, jak se stařec prohýbá

pod dvěma velkými vědry, a vyběhl z chatrče. Vtom však spatřil pět

mužů s meči a zastavil se.

Poustevník se rovněž zastavil a postavil vědra na zem. Podíval se

na pětici a pravil: „Vítejte, bratři.“

Vousatý obr s nízkým čelem rychle pokročil dopředu a prudce

poustevníka udeřil. Muž ho ještě nakopl, ale když viděl, že k němu

míří Mark s Rayem, od dalšího kopance upustil.

„Co jste zač?“ obořil se na ně.

„Jsme poutníci zdaleka,“ odvětil klidně Mark. „Proč toho svatého

muže mlátíte?“

„Vypadněte odtud a starejte se o sebe!“

„To v žádném případě. Ten muž nám poskytl přístřeší, a proto ho

budeme chránit.“

Stařec se pracně sbíral ze země a krvácel z úst. „Odjeďte, rytíři.

Ponechte mě mému osudu,“ hlesl.

„A co vy jste zač?“ zeptal se Mark obra.

„Jsme věrní služebníci Řádu a přijeli jsme ztrestat kacíře.“

V té chvíli jeden z mužů, kteří se dosud drželi stranou, shodil

plášť a pod ním se ukázala bílá říza s rudým kruhem.

„Hodláte se vzpouzet Řádu, cizinče?“ pravil.

Mark nehnul ani brvou.

„Nevím, co je to Řád, ale u nás jsem nikdy neviděl, aby se pět

mužů vrhlo na jednoho starce.“

11

„Vaše smůla,“ odtušil muž a přikázal zbrojnošům: „Vyřiďte

všechny tři.“

Obr jako by na nic jiného nečekal. Vytrhl z opasku dýku a vrhl se

na Marka. Netušil však, jak rychlé má Ray reflexy. Android mu

bleskurychle sevřel zápěstí.

„Nezabíjej ho!“ vyslal k němu svůj příkaz Mark.

Obr měl zlomené zápěstí, nestačil však ani zařvat bolestí, protože

rána do žaludku v něm vzbudila dojem, že ho nakopl divoký kůň a

výkřik zdusila. Ray jej vzápětí uchopil za opasek, zvedl nad hlavu a

mrštil jím po dalším útočníkovi. Oba muži se kutáleli pár desítek

metrů po svahu, dokud se nezastavili o křoví.

Ani Mark nelenil. Tasil meč a zkřížil jej s mečem vysokého

hubeného chlapíka s orlím nosem. Umění šermu zde patrně ještě

nedosáhlo vrcholu. Muž dával do úderu pouze svou sílu. Mark

snadno uhnul prvnímu výpadu a udeřil útočníka plochou meče do

hlavy. Muž ztratil rovnováhu, upadl, vstal, nechal meč mečem a dal

se na útěk.

Ray mezitím odpálil ze svahu dalšího útočníka, aby těm v křoví

nebylo smutno.

Mark nyní přistoupil k představiteli Řádu, který boji pouze

přihlížel.

„Taste,“ vyzval jej. „Slibuji, že můj sluha nebude do souboje

zasahovat.“

Muž zbledl jako stěna, na čele nu naskočil pot a ustoupil pár

kroků.

„Jménem Řádu vám… vám přikazuji, abyste… abyste složil

zbraně,“ blekotal.

„Vidím, že odvážní jste pouze před bezbrannými starci,“

prohlásil Mark. „Do střehu!“

Muže však natolik ochromil strach, že nebyl schopen jediného

pohybu. Nakonec ho Ray kopancem trochu rozhýbal a odeslal ho

ostatními do blízkého křoví.

Mark pomohl svatému muži z kopce na nohy a zavedl ho do

chatrče. Ray zatím doběhl znovu pro vodu.

„Jste velice statečný, rytíři,“ bručel poustevník, „ale příliš

neopatrný. Zítra se sem vrátí s desítkami dalších a těm se už

12

neubráníte. Řád nikdy nezapomíná.“

„Jen si odpočiňte,“ řek klidně Mark.

Ray odložil vědra na zem, navlhčil v nich kus plátna a otíral

starci zakrvácený obličej.

„Není to nic vážného. Nic mu nezlámali,“ hlásil Markovi.

Poustevník se napil a znovu opakoval: „Rychle odejděte, rytíři!“

„Rozhodně se tu nemíníme zdržovat, ale nemůžeme vás tady

nechat.“

„Bůh bude bdít nad mou spásou.“

Mark zvedl oči k obloze. „Nemyslím si, že by Stvořitel po vás

chtěl, abyste se mu obětoval. Pomyslete na všechny věrné, kteří za

vámi putují. Když je opustíte, vydáte je Řádu na milost a nemilost.“

Poustevník se zamyslel a potřásl hlavou. „Jste stejně moudrý,

jako statečný, rytíři. Koncem týdne je ve Vorku trh, který pravidelně

navštěvuji. Mám tam hodně přátel.“

„V tom případě se vydejme hned na cestu,“ navrhl Mark.

„Můžeme někde poblíž koupit koně?“

„Bohužel až ve Vorku. Ale když se dostaneme na planiny, svezou

nás vesničané, kteří se sjíždějí na trh.“

Světec se pokusil postavit, ale podlomily se mu nohy. „Nemůžu

chodit,“ postěžoval si.

„Dej mu do vody dvě posilující tablety, ale nenápadně,“ nařídil

Mark a nahlas řekl: „Pijte, svatý muži. Můj sluha vás potom vezme

na záda.“

Za hodinu se zastavili u bystřiny.

„Ti pánové nám zabránili posnídat,“ žertoval Mark. „Podíváme

se, jestli by tu nebyly nějaké ryby.“

Ray došel k potoku, který se hemžil rybami, které připomínaly

pozemské pstruhy. Ujistil se, že Mark odvedl starcovu pozornost, a

několik ryb zabil elektrickým výbojem, který mu vyšlehl z čela. Pak

nasbíral chrastí a rozdělal oheň. Za čtvrt hodiny jim už podával

první opečenou rybu. Stařec jedl s náramnou chutí.

Ray snědl jednu rybu, aby nevzbudil poustevníkovu nedůvěru.

Jeho tvůrci naštěstí s podobným případem počítali a vybavili jej

dutinou v zadní části hrdla, kde se potrava dezintegrovala a měnila

v energii dobíjející androidovu atomovou baterii.

13

Tabletky, ryba a odpočinek dodaly starci sil. Zvedl se sám od

sebe a prohlásil: „Musíme jít. Hned za kopcem už přijdeme na cestu

do města.“

Za necelou čtvrthodinu opravdu došli na dlážděnou cestu.

Zastavil jim povoz jednoho vesničana. Jakmile muž poznal

poustevníka, okamžitě poklekl, a když dostal požehnání, souhlasil

s tím, že poutníky sveze.

V podvečer dorazili k městským branám. Hladce jimi projeli,

sledováni znuděným pohledem jednoho zbrojnoše. Sotva byli za

hradbami, Mark se vesničana zeptal:

„Nevíš o nějakém dobrém hostinci?“

„Jděte k Zelenému lvu, je to hned naproti chrámu. Dobře tam vaří

a budete přímo u místa, kde se zítra koná turnaj. Jistě se ho hodláte

zúčastnit, pane.“

Mark ho nevyváděl z omylu. Rozloučil se s poustevníkem, který

mu ustavičně děkoval a sliboval mu veškerá požehnání nebes, a šli

každý svou cestou.

4

Mark s Rayem procházeli zvolna městem. Bylo to typické

středověké město s úzkými uličkami, lemovanými jednopatrovými

nebo dvoupatrovými hrázděnými domy. V přízemí se činili

řemeslníci. Minuli četné zbrojnoše, kteří procházeli ulicemi ve

skupinkách po čtyřech a přes zbroj měli přetaženou bílou halenu

s rudým kruhem. Lidé se před nimi bázlivě rozestupovali.

Ray vše nahrával pro archiv. „Nijak se to neliší od pásků

nahraných našimi předchůdci,“ poznamenal. „Obávám se, že naše

mise nebude dlouhá.“

„To bych zrovna neřekl,“ namítl Mark, který před odletem

dlouho studoval archivní materiály. „Všechno se zdá sice stejné, ale

vnímám určitou změnu atmosféry. Lidé jsou zjevně vyděšení

představiteli Řádu. Musíme pátrání zaměřit tímto směrem.“

Brzy došli k chrámu. Byla to honosná stavba, téměř

v románském slohu, a před ní velký rynek.

14

Hospodu, o níž mluvil vesničan, poznali už podle vývěsního štítu

ve tvaru stylizované šelmy. Hospodský, kulaťoučký mužík

s řídnoucími vlasy, jim hned vyšel vstříc.

„Vítejte, pánové,“ šveholil a klaněl se jim, jak mu to jen břicho

dovolovalo. „Přejete si něco pojíst?“

„Ovšem, krčmáři, ale taky bychom s tu rádi na pár nocí

ubytovali.“

Krčmáři poněkud ztuhl úsměv. „Jistě jste se přijeli podívat na

turnaj a zřejmě se jej i zúčastníte?“

„Vyloučené to není,“ odvětil Mark.

„Turnaj přitahuje hodně lidí, a pokojů je proto málo a jsou

drahé.“

„Zaplatíme, nebojte se.“

„Nepochybuji o vaší zdatnosti, pane, ale zápolení bývá často

nebezpečné a není nijak jisté, že rytíř, byť sebeodvážnější, získá

cenu. Taky můžete být vážně zraněn… Proto bych si přál nějakou

menší zálohu.“

Mark sáhl do váčku a podal krčmáři několik zlaťáků. Tlouštíkova

tvář se rázem rozjasnila a tentokrát se ukláněl málem až k zemi.

„Pane velkomožný, přichystám vám svůj nejlepší pokoj. A než bude

večeře hotova, budete si přát nějaké osvěžení?“

Zavedl je ke stolu u okna a přivolal číšnici: „Magdo, doběhni pro

džbán mého nejlepšího vína a nalej vznešeným pánům!“

Dívka se brzy vrátila s hliněným džbánem a dvěma cínovými

poháry. Na sobě měla plátěnou sukni do půli lýtek a bílý živůtek,

který příliš neskrýval bujná oblá ňadra.

„Přejete si ještě něco, pane?“ zeptala se a upřeně se na marka

zahleděla. Mohlo jí být sedmnáct a měla příjemné, pravidelné rysy.

Mark jí vsunul mezi ňadra zlaťák a šeptem řekl: „Přineseš mi pak

do pokoje vědro vody.“

Udělala pukrle a na plných rtech se jí objevil úsměv. „Končím

v deset,“ zašeptala, „určitě přijdu.“

Potom si Mark na krčmářovo doporučení objednal jídlo, které ho

příjemně překvapilo. Pokud jde o gastronomii, Země by si měla vzít

z dávných civilizací příklad, pomyslel si. Například tahle nadívaná

koroptev je mnohem stravitelnější než aseptická potrava bohatá na

15

minerály a vitamíny, kterou jim dávkují automaty. Dlouho si však

nepochutnával.

Dveře se rozlétly a do hostince vpadli čtyři zbrojnoši. Zamířili

k výčepnímu pultu, kde jim bledý, rozklepaný hostinský okamžitě

nalil víno.

V místnosti ustal veškerý hovor. Všichni sklopili hlavy a čekali.

Mark s Rayem nechtěli na sebe upoutat pozornost, a proto se

zachovali stejně.

Zbrojnoši klidně popíjeli v tíživém tichu a potom zamířili ke

stolu, kde večeřeli dva mladíci. Jeden vykřikl a chtěl vstát, ale dostal

takovou ránu do šíje, že si zase hned sedl. Jeho druh mu pak pomohl

na nohy a zbrojnoši je odvedli. Když se za nimi zavřely dveře, opět

se rozšuměl hovor, jako by se nic nestalo.

Mark s Rayem dojedli a hostinský nedal jinak, než že Marka

osobně dovede do jeho pokoje. Byla to celkem prostorná místnosti

v prvním patře, k níž přiléhala komůrka se slamníkem, kde se měl

uložit Ray.

„Požádal jsem vaší služebnou, aby mi přinesla vědro teplé vody,“

prohodil Mark.

Tlouštík s vážnou tváří odvětil: „Dohlédnu, aby nezapomněla,

pane.“ Na stole nechal rozsvícenou svíčku a odporoučel se.

Mark se zul, odepnul opasek, odložil jej na stůl a lehl si na lůžko,

které bylo mnohem pohodlnější než se zprvu zdálo.

„Proč jsi sem zval tu ženštinu?“ ptal se vyčítavě Ray.

„Nejdřív pro potěchu, posléze kvůli informacím. Po milování

jsou ženy upovídanější. Až se budu vyptávat, nebude to nijak

nápadné. Hezky zůstaň v koutku, ale detektory měj pro jistotu

v pohotovosti.“

Ray přikývl a zalezl do kumbálu. Mark únavou okamžitě usnul.

Za dvě hodiny ho vzbudilo škrábání na dveře a současně Rayovo

hlášení: „Je to ona a je sama.“

Šel tedy otevřít a vešla Magda s vědrem horké vody. Vědro jí

odebral, postavil na zem a hned ji objal. Bránila se, jen aby se

neřeklo. „Pane, voda vám vychladne…“

Vášnivě ji políbil a rozepnul jí živůtek. Poté zaútočil na sukni.

Z šatů se vylouplo štíhlé tělo s pevnými a pružným stehny a

16

vysokými ňadry. Služebná s chichotáním ustupovala k posteli.

Mark ji sevřel kolem pasu a stáhl na postel. A zakrátko je už

unášel vír vášně. Jistě nebyl jejím prvním milencem, ale do

dokonalé milenky měla ještě daleko, takže jí odhalil zatím netušené

rozkoše. Po prvním milování měl pocit, že jej strávil žár vášně, ale

jakmile se k němu mladé a lačné tělo znovu přivinulo, objevil v sobě

netušené rezervy.

Vyčerpaná Magda se pak k němu tiskla a nad horním rtem se jí

perlily kapičky potu.

„Proč strážní odvedli ty dva?“ zeptal se tiše.

Zachvěla se, ale Mark ji zklidnil pohlazením. „Zbrojnoši takhle

zatýkají každý den. Hlavně mladé,“ špitla.

„Proč?“

„Někoho hned druhý den prodají na trhu s otroky, jiné uvězní a

vystaví koncem měsíce před chrámem. Když se nenajde protivník,

který by se postavil rytíři Řádu, odvedou je na sever a nikdo je pak

už nespatří.“ Odmlčela se a pokračovala: „Rytíř je bohužel

neporazitelný.“ Přitiskla se k Markovi ještě víc. „Odkud přicházíte,

pane, že to nevíte?“

„Z jedné vzdálené země za horami, kde o Řádu nikdo neví.“

„Jak je to možné? Řád je přece zdrojem veškerého života a je

věčný.“ Zarazila se a zašeptala: „Ale máma mi před smrtí svěřila, že

když byla mladá, tak žádný řád neexistoval.“

Dívka ztichla, protože Markova ruka jí něžně přejížděla po těle a

zastavovala na těch nejcitlivějších místech. Něco takového v životě

nezakusila. Hostinský a těch pár hostů, se kterými měla tu čest, se jí

jen zmocnili, a když ukojili své choutky, vyhodili ji z pokoje.

5

Marka pošimral na tváři sluneční paprsek. Otevřel oči a nijak ho

nepřekvapilo, když u postele spatřil Raye. Posadil se a android mu

hned podal pohárek.

„Vypij to. Je to vitamínový posilující nápoj.“

„Kolik je?“

17

„Deset hodin místního času. Nechal jsem tě spát. Musíš nabrat

síly.“

Mark se pousmál při vzpomínce na vášnivou noc s Magdou.

Dívka odešla až před svítáním. „Nějakou informaci jsem z ní přece

jen dostal. Řád vězně odvádí každý měsíc někam na sever.“

„Já vím, tohle jsem slyšel mimo jiné taky, ale nevidím v tom

žádnou záhadu. Poustevník nám přece říkal, že centrum řádu je na

severu. Asi potřebují otroky nebo zbrojnoše. Mě spíš zneklidňuje, že

civilizace tohoto typu se vrátila k otrokářství. Musíme zjistit

příčinu.“

„A proto se vmísíme mezi domorodce. Pojď, vyrazíme do

města.“

V přízemí byl pouze hospodský a melancholicky se opíral o pult.

Růžové tváře mu povadly a vypadaly jako z vosku. Jen s velkými

potížemi se mu podařilo vykouzlit úsměv. Přinesl jim studené maso

a džbán vína. Mark zatím nahlížel dozadu a doufal, že někde spatří

Magdu.

„Vaše služebná tady není?“ zeptal se nakonec.

Krčmář předstíral, že neslyší, a šoural se k výčepu. Mark vstal a

šel za ním.

„Kde je Magda?“

„Odešla,“ odpověděl tlouštík a udělal neurčité gesto.

„Kdy!“ vykřikl Mark, popadl ho za loket a zatřásl jím.

„Dneska ráno. Přišli zbrojnoši a odvedli všechny hosty i s ní.“

Potom upřímně dodal: „Jsem vyřízený. Nikdo mi nezaplatil a někteří

tu už byli několik neděl!“

„Kam Magdu odvedli?“

„To nevím, pane. Když bude mít štěstí, bude zítra na trhu

s otroky.“

„Je možné ji vykoupit?“

„Ale ovšem! Proto je tam Řád prodává. Zámožnější rodiny tak

získají své děti zpět.“

„Kolik takový otrok stojí?“

„Zpravidla tři dukáty. A pěkná holka čtyři.“

Mark znovu sáhl do měšce. Služba jej naštěstí vybavila

dostatečně a v případě nutnosti mohl syntezátor na lodi vyrobit další

18

mince.

„Tady máš deset dukátů. Zítra půjdeš na trh a koupíš ji. Když ji

přivedeš, můžeš si nechat zbytek, když ne, vrátíš všechno.“

Krčmář se znovu začal usmívat, potěšen výhledem, že nečekaný

zisk mu vynahradí veškeré ztráty. „Budu se modlit k Bohu, aby zítra

byla na trhu.“

Mark s Rayem vyšli na ulici, kde i nadále vládlo jisté vzrušení.

Za pár minut dorazili na rynek, na němž stálo lešení, které hlídalo

deset zbrojnošů v halenách s rudým kruhem. Spatřili na něm

hlouček mužů a žen spoutaných řetězy. Marka vůbec nepřekvapilo,

když mezi nimi poznal i ony dva mladíky ze včerejška. Kolem

postávalo několik nuzně oděných lidí, kteří mezi budoucími otroky

hledali své blízké.

Opodál čekala skupinka očividně majetnějších mužů. Byli to

zemané z okolí, kteří si přišli koupit levnou pracovní sílu.

Mark sledoval počátek prodeje a musel se kousat do rtů, aby

nevybuchl.

„Pojď,“ popadl ho Ray za loket. „Tady zasáhnout nemůžeš.

Nemáme dost peněz, abychom je vykoupili. A navíc bychom na

sebe jen upozornili. Všechno jsem nahrál. Třeba nám Země dovolí

diskrétně zasáhnout.“

„Máš pravdu jako vždycky. Ale i kdyby nám Země dala souhlas,

pro tyhle chudáky už bude pozdě.“

Dlouho se toulali bludištěm ulic, až došli k hradu.

„Musíme najít nějakou záminku, aby nás pozvali dovnitř,“

zabručel Mark. „Zatím se budeme potulovat po tržišti na městem.“

Prošli bránou stejně snadno, jako do ní den předtím vjeli, a

nechali se unášet davem k prostranství, na němž se měl konat turnaj.

Stálo tam asi třicet pestrobarevných stanů a kolem vládl

nepořádek. Na kolbišti se rytíři ve zbroji a s kopími cvičili na

zavěšených figurínách.

„Tohle mi připomíná naši předposlední misi,“ prohodil Mark.

„Tenkrát jsem získal dokonce cenu!“

„Ani mi to nepřipomínej,“ zabručel Ray. „Byl jsi samá modřina a

těžko se to vysvětlovalo.“

Když míjeli jeden stan, zaslechli sténání a nadávku. „Ven,

19

povídám, vy nemehla, nebo vás vlastnoručně přetrhnu!“

Ze stanu vyletěli dva muži a div Marka neporazili.

„I takhle se dá navázat kontakt s domorodci,“ zabručel Mark.

Nerozmýšlel se a vstoupil do stanu. Na polním lůžku tam ležel

statný ryšavý muž, obnažený do půli těla. Pravé rameno měl

obvázané. V koutku se krčil třesoucí se sluha.

„Jsem Mark de Stone, rytíř z dalekých krajů. Když jsem šel

kolem vašeho stanu, zaslechl jsem, že máte nějaké potíže, a přišel

jsem vám nabídnout pomoc. Můj sluha Raymond se vyzná

v ranhojičství.“

Zrzek se posadil a zasténal.

„Vítejte, rytíři Marku, ve skromném příbytku Willa de Klarka.

Včera jsem cvičil s kopím a vykloubil jsem si rameno a tihle

neschopní felčaři mi ho nedokážou dát nazpátek. Od té doby trpím

jako zvíře, takže vaši šlechetnou nabídku rád přijímám.“

Ray k němu přistoupil a opatrně mu sejmul obvazy. Lehce se

dotkl kůže, aby vzbudil dojem, že rameno vyšetřuje, ale ve

skutečnosti je rentgenoval. „Zlomená kost pažní a vykloubená

hlavice,“ konstatoval.

„Můžeš to nějak nenápadně spravit?“

„Ano, ale musíme mu dát něco proti bolesti a potom prostředek

na urychlení srůstu kostí.“ Dál pokračoval už nahlas: „Je to ošklivá

zlomenina, pane. Budu potřebovat dlouhé pruhy plátna.“

„Paku, dej mu co potřebuje,“ nařídil Will sluhovi. „Když

nenajdeš nic jiného, klidně mu roztrhej mé košile.“

„Budete potřebovat hodně sil, abyste zvládl bolest, pane. Doušek

vína vám jistě přijde vhod,“ pravil Mark.

„Skvělá myšlenka, rytíři Marku. Doufám, že mi uděláte tu čest a

napijete se se mnou. Tamhle visí měch vína.“

Ray po něm hned sáhl a nalil do dvou pohárů. Do jednoho vhodil

dva prášky, které se v něm okamžitě rozpustily.

„Na vaše brzké uzdravení,“ připil Mark Willovi.

Will dopil do dna a vrátil pohár Rayovi. „Nyní se můžete dát do

díla.“

„Za okamžik, pane, jen co svineme obinadlo.“

Když android usoudil, že prášky začínají účinkovat, pustil se do

20

práce. Za pár minut dal kloub na místo, spojil kost a nakonec vše

zafixoval pruhy plátna.

Na Willově tváři se rozhostil spokojený úsměv. „Rytíři Marku,

ten váš sluha je úžasný. Bolest už polevuje a doufám, že zítra budu

moci na kolbiště.“

„Obávám se, že ne, pane. Ten obvaz si musíte nechat aspoň dva

týdny a ruku rozcvičovat jen a velice opatrně. Pak vám můžu slíbit,

že za dva měsíce bude všechno v naprostém pořádku.“

Rytíř dopadl na lůžko a vzdychl si: „A to jsem jel do Vorku, aby

se aspoň dobře umístil, když už nevyhraju.“

Mark pokýval hlavou, chápal Willovo zklamání. Věděl, že rytíři,

kteří se v turnaji vyznamenali, dostávali značné částky peněz, navíc

si jich všimli vyšší šlechtici, kteří si je pak najímali do svých služeb.

„Přijel jste se zapsat do turnaje?“ otázal se Will de Klark.

„Uvažoval jsem o tom, ale bohužel nemám ani zbroj ani koně.“

„Můžete si je půjčit ode mě,“ odvětil rytíř a hned se zachmuřil.

Bylo vidět, že své nabídky lituje, a proto ho Mark ujistil: „Vaše

nabídka je velice šlechetná, ale nepřijmu ji, pokud vy nepřijmete

moji. V mé zemi kůň a zbroj poraženého patří vítězi, který zpravidla

dává přednost vyplacení ve zlatě.“

„U nás je tomu stejně,“ ušklíbl se Will. „Porážka stojí dvacet

dukátů.“

„A já vám navrhuji toto,“ řekl Mark a sáhl do váčku pro zlaťáky,

které pak vysázel Willovi na lůžko. „Když prohraju už v prvním

kole, tyto peníze vás odškodní. Když projdu, poražený mi zaplatí a

vy mi uděláte tu čest, že tyto peníze přijmete jako půjčku na rok.

Jsem si jist, že po příštím turnaji vám vaše statečnost umožní mi je

vrátit.“

Will se rozesmál hlubokým hlasem a vyskočil z lůžka. „Tímhle

jste mě pobavil, to jsem ještě nezažil! Pojďte, dovedu vás

k hofmistrovi a můžete se přihlásit.“

6

Nazítří se Mark dostavil do Willova stanu. Oblékl si zbroj a trpělivě

21

čekal, až na něj přijde na kolbišti řada.

Will šel zjistit pořadí a vrátil se ve velice špatné náladě.

„Teď jste na řadě vy, rytíři Marku, ale čeká vás těžký protivník,

Ter de Rak. Spolu s Kentem de Chaskem jsou to nejobávanější

soupeři. Navíc je velice dobře zapsán u Řádu. Takže když poruší

pravidla, nikdo ani necekne.“

Mark dal Rayovi pokyn, aby mu nasadil přilbu. Android toho

využil a nenápadně mu zesílil ochranné pole, aby působilo až na štít.

Tato taktika se jim už několikrát osvědčila.

Mark se pak postavil na jeden konec kolbiště a hleděl na

protivníka, obra v černém brnění a s červeným štítem. Hofmistr

zvedl hůl, ale černý rytíř se rozjel, aniž čekal na povel. Chtěl tak

dosáhnout vyšší rychlosti než jeho soupeř. Dav pobouřeně zahučel.

Náraz byl tvrdý, ale Mark zůstal v sedle, zatímco rytíř sletěl z

koně a s velkým rachotem přistál na písku.

Po chvíli překvapeného ticha lid zatleskal vítězi, který se odebral

do svého stanu.

„Báječné,“ jásal Will de Klark a tvář mu zářila. „Teď bych se

nedivil, kdybyste turnaj i vyhrál.“

Dopoledne vyhodil Mark ze sedla ještě dva soupeře a Will s

obdivem sledoval, jak se mu ve stanu hromadí dukáty od

poražených.

Mark odpočíval na lůžku a jeho hostitel mu vysvětloval: „Když

jste se probojoval až k závěrečnému boji, rytíři, vaše jméno bude

slavné. Poslední utkání se koná před čestnou tribunou za přítomnosti

krále Walika a princezny Nardy. Utkáte se s rytířem Kentem de

Chaskem, který vyhrál loni. Je to tvrdý protivník, a navíc bude

bojovat před princeznou, o niž se prý uchází.“

„Co si o takových řečech myslí král?“ zeptal se Mark, aby de

Klarka přiměl mluvit. Ray předstíral, že něco kutí na druhé straně

stanu, ale ve skutečnosti vše nahrával.

„Náš panovník se na tuto romanci dívá blahosklonně, protože de

Chaskové mají velké panství a jsou oddání koruně. Tomuto spojení

brání jedině zdejší komtur Řádu. Přeje si, aby se princezna vdala za

Ter de Raka, kterého jste dneska ráno tak nádherně uzemnil.

Bohužel se obávám, že si za tento výkon nevysloužíte přízeň Řádu.“

22

Čas vyhrazený k odpočinku skončil a zvuk trubek upozornil

rytíře, že se mají připravit, neboť přicházel král. Mark nasedl na

koně a zvolna se rozjel k čestné tribuně, kde se k němu přidal i jeho

soupeř, statný muž v zářivém brnění jedoucí na vraném koni.

Král byl vysoký a štíhlý a jeho unavenu tvář věnčila hříva bílých

vlasů. Narda byla velmi půvabná, asi dvacetiletá plavovláska. Po

králově levici stál komtur Řádu. Měl úzkou tvář, orlí nos a

pronikavé černé oči zapadlé hluboko do důlků, nad nimiž se klenulo

husté obočí. Uprostřed rudého kruhu na říze měl tři zlaté

trojúhelníky.

Král se pomalu naklonil k hormistrovi, starému válečníkovi se

zjizveným obličejem. „Kdo je ten Mark de Stone?“

„Nevím, veličenstvo. Zapsal ho včera místo sebe Will de Klark,

který se poranil.“

„Otče, nechť sem Will de Klark přijde a řekne nám něco o něm,“

navrhla princezna.

Zanedlouho se Will ostýchavě klaněl králi.

„Dobře jsem znal vašeho otce, pane de Klarku,“ pravil vladař s

úsměvem. „Je mi líto, že jste poraněn. A teď mi řekněte, co je ten de

Stone zač.“

„Rytíř de Stone přijel do Vorku teprve nedávno. Prý pochází z

dalekých krajů za horami.“

„Možná je to jen nějaký venkovan, který zneužil vaší

důvěřivosti,“ nadhodil komtur.

„To bych neřekl, veledůstojný Mistře. Bojuje po rytířském

způsobu. Zbroj sice neměl, zato však dostatečně plný měšec.“

„Asi máte pravdu,“ řekl suše král. „Nuže jděte a brzy se uzdravte.

Turnaj nechť začne!“

Hofmistr zvedl hůl a diváci ztichli. Rytíři pobídli koně do cvalu.

Střet byl strašlivý. Mark měl pocit, že narazil do zdi, a

nepřekonatelná síla ho strhla z koně. Při dopadu málem ztratil

vědomí, třebaže ho chránilo silové pole.

Když se s kletbami postavil, s překvapením zjistil, že jeho soupeř

sedí o deset metrů dál na zemi a pokouší se vstát.

„Vhledem k tomu, že kopí o vítězi nerozhodla,“ hlásil hofmistr,

„přichází na řadu zápas cvičnými meči.“

23

Dal znamení a pážata přinesla dlouhé meče se zakulaceným

hrotem a otupeným břitem.

Mark se chopil meče a ztlumil silové pole. Živě si uměl

představit ten všeobecný úžas, až by protivníkův meč odskočil,

sotva by se k němu přiblížil na půl metru.

Nastal lítý boj. Mark používal klasické finty a byl by mohl

protivníka zasáhnout častěji, ale před tak početným davem se mu to

nezdálo rozumné. Někdo by se mohl divit a klást zbytečné otázky.

Souboj pokračoval už několik dlouhým minut. Mark měl

navzdory veškerému výcviku co dělat. Dech se mu krátil a meč mu

těžkl v ruce. Omlácený štít ho už příliš nechránil. Potom se mu

naštěstí podařilo tvrdě udeřit protivníka do přilby a ztlumit tak

poněkud jeho vervu. V té chvíli by byl mohl využít výhody, ale

nepřipadalo mu vhodné porazit místního šampiona. Proto souboj

pokračoval. Údery dopadaly již pomaleji a Mark jasně slyšel, jak

soupeř sípá.

Princezna pevně svírala opěradlo křesla a napjatě sledovala boj,

který jako by neměl nikdy skončit. Potom se naklonila k otci, cosi

mu pošeptala a král přikývl. Kent de Chask byl jedním z mála jeho

stoupenců a bylo třeba si ho udržet. Teď ještě bylo možné souboj

přerušit, aniž by se dotkl jeho cti.

Dal hofmistrovi pokyn. Ten vstoupil na kolbiště mezi soupeře a

zvučně ohlásil: „Souboj skončil! Jménem krále prohlašujeme Kenta

de Chaska a Marka de Stonea za letošní vítěze!“

Dav toto rozhodnutí přivítal nadšeným jásotem. Rytíři zamířili ke

královské tribuně. Zvedli hledí a Mark konečně spatřil zpocenou

tvář svého soupeře. Byl snědý a měl drsné rysy, nyní ztrhané

únavou. Na okamžik pohlédl na princeznu, jíž se tato pocta očividně

líbila.

„Rytíři,“ pravil král, „blahopřeji vám k vaší udatnosti.“ Potom

ukázal na podnos se šarlatovým váčkem a pokračoval: „Cena vítězi

by se měla rozdělit, ale abych neurazil ani jednoho z vás,

zdvojnásobím ji. Předá vám ji princezna na hostině, kterou pořádám

večer na hradě a na níž nás doufám poctíte svou účastí.“

Pak král Walik za jásotu lidu opustil tribunu a s ním i princezna a

dvořané.

24

Kent se s úsměvem otočil k Markovi a řekl: „Uvidíme s večer,

rytíři, a budeme mít možnost seznámit se blíž.“

Mark ho zdvořile pozdravil a vrátil se do Willova stanu, zatímco

Ray od něj odháněl zvědavce.

7

Mark přecházel padací most do královského hradu ve slavnostním

kabátci s červeným pláštěm, který koupil od smolaře Willa. Tvářil se

zachmuřeně. Will zrovna nejásal, když Mark odcházel, ale útěchou

mu byla hromádka dukátů, která mu pomůže přežít další rok.

Než se Mark odebral do paláce, stavil se v hospodě, kde ho

čekalo těžké zklamání. Krčmář strávil celý den na trhu s otroky a

Magdu nespatřil. Mohli s tedy oprávněně obávat, že ji už nikdy

neuvidí.

Na konci mostu Marka zastavili kapitán gardy s jedním strážným.

„Přejděte nádvoří. Čestný sál je hned naproti,“ řekl, když se mu

Mark představil. „Sluha na vás počká u gardistů.“

Než se rozloučili, Ray Marka požádal: „Mluv co nejčastěji, ať

vím, že jsi na živu.“

Na nádvoří k Markovi přistoupil s úsměvem Kent de Chask. „Už

jsem na vás čekal, pane Marku. Nejdřív bych vám rád poblahopřál.

Jste po dlouhé době první rytíř, který mě vyhodil ze sedla.“

„Mám pocit, že totéž se stalo dneska odpoledne mně,“ usmál se

Stone. „Takže jsme si kvit!“

Kent pokračoval tišším hlasem: „Rád bych vás doprovodil do

paláce. Vím, že jste na kolbišti statečný, ale ve dvorských zvycích se

možná nevyznáte. Navíc jsem se doslechl, že večeře se zúčastní i

rytíř Ter de Rak. S porážkou, kterou jste mu uštědřil, se nesmířil.

Ale v mé přítomnosti si vás nedovolí provokovat, třebaže ví, že má

Řád na své straně.“

Marka Kentova upřímnost překvapila. „Pane Kente, vážím si vaší

laskavé nabídky. Musím říct, že jste si získal mé přátelství. Můžete

se mnou kdykoliv počítat.“

Kent poděkoval kývnutím hlavy a vzal pozemšťana za loket.

25

„Teď už pojďte, ať nepřijdeme pozdě.“

Přešli nádvoří dlážděné nahrubo otesanými kameny a vešli do

čestného sálu, prostorné místnosti, jejíž klenbu podpírala řada

vysokých sloupů a kterou osvětlovalo množství svícnů.

Kent Marka představil řadě mladých rytířů, kteří mu kladli četné

otázky, na něž trpělivě odpovídal.

„Pozor, tamhle je Ter de Rak,“ varoval ho šeptem a ukázal

hlavou na ramenatého muže, před nímž se ostatní rozestupovali, jako

by se s ním nechtěli bavit.

De Rak se zastavil před Markem a mrazivým hlasem pravil:

„Blahopřeji vám k vítězství, pane marku. Nemáte náhodou nějaký

talisman?“ Zřejmě se snažil svést hovor na čarodějnictví, kde se

mohl nadít podpory Řádu.

„Kdybych měl pletky s pekelnými mocnostmi, jak se mi to

snažíte jemně naznačit,“ odvětil Mark, „pak by mě kopí pana Kenta

nesrazilo z koně.“

Kent se hlasitě rozesmál a několik rytířů se přidalo. Když de

Rakovi došlo, že jeho lest prohlédli, uraženě odešel.

„Neskočil jste mu na to,“ sykl Kent Markovi do ucha. „Vidím, že

to na dvoře zvládnete stejně dobře jako na kolbišti.“

Hofmistr ohlásil příchod krále a všichni se odebrali k tabuli, jež

měla tvar podkovy. První usedl král a po jeho boku princezna s

komturem. Mark měl po levici Kenta a byl poměrně blízko

princezny, takže mohl obdivovat její krásu.

Sluhové nosili podnosy s mísami, které přetékaly lahůdkami.

Hodovníci jedli prsty, jen občas si sousto odřízli nožem.

Před koncem večeře král oslovil Marka: „Je pro nás ctí, že

hostíme u tabule tak chrabrého rytíře z dalekých krajů.“

„Slyšel jsem,“ poznamenal komtur, „že za hraničními horami

jsou ještě další a vyšší.“

„Jsem dalek toho, abych zpochybňoval vaše slova, důstojný

Mistře. Vím jen to, že v království mého otce slunce uléhá na

rozlehlých planinách. Kupci, kteří přišli na hrad, nám tvrdili, že po

mnoha a mnoha dnech cesty na západ došli k oceánu. Nikdy však

nemluvili o nějakých horách.“

Podle zklamaného výrazu představitele Řádu Mark poznal, že

26

obstál v první zkoušce.

Netrvalo však dlouho a komtur se ozval znovu: „Viděli jsme, jak

jste chrabrý, pane rytíři. Když už vás dlouhá cesta zavedla do Vorku,

nechtěl byste sloužit té nejvznešenější věci na Toru, našemu Řádu?“

Mark okamžik horečně uvažoval a potom odpověděl: „Bylo by to

mým nejvroucnějším přáním, kdybych směl se svým osudem volně

nakládat. Bohužel jsem dal otci slovo, že se vrátím a budu mu

vyprávět vše, co jsem zažil a naučil se za dlouhého putování.“

„Takže se chystáte vydat co nejdříve na zpáteční cestu?“ otázala

se princezna a spočinula na něm zářivým očima.

„Pokud mi to Jeho Veličenstvo dovolí, rád bych pár týdnů zůstal

v tomto městě. Líbí se mi jeho stavby a obdivuji zručnost jeho

řemeslníků.“

„Zůstaňte zde, jak dlouho chcete,“ ozval se král, „ale svůj odjezd

mi nezapomeňte oznámit. Rád bych po vás poslal přátelskou zprávu

vašemu otci.“

Když hostina skončila, Kent a Mark přistoupili k princezně a

převzali od ní cenu. Potom se všichni pozvaní rozloučili a rozešli,

tedy aspoň ti, kteří byli ještě schopní chůze.

Na nádvoří Kent poněkud jízlivě poznamenal: „Princezna se na

vás dneska dost často dívala.“

„Určitě méně, než na vás, drahý Kente. To víte, cizinec vždycky

vzbuzuje zvědavost. Ale když pohlédla na vás, připadalo mi, jako by

se jí oči zapálily vnitřním ohněm.“

„Vážně?“ ujišťoval se rytíř dychtivě.

„Podle mě zcela určitě! A nezapomeňte, že za měsíc už tady

nebudu.“

Došli k padacímu mostu, kde na něj čekal Ray. Marka

překvapilo, že přes něj přešel i Kent. „Vy nebydlíte na hradě?“

„Dřív jsem tady míval komnatu, ale komtur rozhodl, že mé místo

je jinde. A tak jsem si musel najmout skromný pokoj ve městě, což

mi zabraňuje nabídnout vám pohostinství. Příjmy mého otce bývaly

značné. Potom se však dostal do sporů s Řádem, jeho majetek se

stále tenčil a dnes strádá na svém hradě. Já už nezastávám žádné

dvorské úřady a žiji pouze z cen, které získám na turnajích. A kde

bydlíte vy?“

27

„V krčmě U Zeleného lva. Není to tam špatné.“

Došli na jakési náměstíčko a vtom Ray hlásil: „Pozor. Obkličují

nás nějací ozbrojení muži.“

Mark na poslední chvíli strhl Kenta stranou, jinak by se mu byla

zaryla mezi lopatky dýka. Vrhl se na ně asi tucet ničemů.

Mark a Kent bojovali bok po boku a Ray jim kryl záda. Čtyři

hrdlořezové se domnívali, že mají co do činění jen s obyčejným

sluhou, a vrhli se na něj současně. Svůj omyl poznali až v pekle.

Android jedním švihem meče uťal dvě hlavy, potom propíchl třetího

a nakonec ranou pěstí rozdrtil lebku poslednímu To vše se událo

během necelé vteřiny.

Mark zatím kvintou odrazil ránu, která mu měla utnout hlavu, a

hrotem meče stačil ještě poranit útočníka. Hlavní síla útoku však

směřovala na Kenta, který jen stěží odrážel útok tří lotrů. Jeden meč

mu už rozsekl kabátec a bolestivě ho škrábl na hrudníku.

„Ray, pomoz Kentovi,“ nařídil Mark a prudce zaútočil na dalšího

pobudu.

Android reagoval s přímo elektronickou rychlostí. Úderem hrany

malíku přerazil jednomu útočníkovi ruku a druhému prosekl hrtan.

Kent měl proti sobě už jen jediného soupeře, s nímž si hravě

poradil. Pár zbylých útočníků se rozuteklo do noci.

Ray a Mark popadli Kenta pod paží a vlekli ho pryč. „Musíme

rychle zmizet,“ řekl Mark. „Nemám chuť si to rozdat s celou

armádou Řádu.“

Za pár minut už Kenta uložili na lůžko v jeho nuzné komůrce.

Ray mu ošetřil ránu a nenápadně mu do ní nasypal antiseptický

prostředek a aktivátor zajizvování.

Ošetřený rytíř se rozesmál. „Pane Marku, unikli jsme velikému

nebezpečí. Ti ničemové měli určitě políčeno na naše měšce.“

Mark však jen zavrtěl hlavou. V jednom z útočníků totiž poznal

muže, který už ohrožoval poustevníka. „Neřekl bych. Ti měli

políčeno na vás, zdá se, že máte mocné nepřátele.“

Kent na okamžik zavřel oči. „Jsem plně oddán princezně Nardě a

našemu králi,“ zabručel.

„Uvažujte trochu. Vaše přítomnost na dvoře a zájem, která o vás

jeví princezna, je někomu trnem v oku. Počítalo se, že turnaj

28

prohrajete. Proto se přihlásil i rytíř de Rak. Jenže jsem se tam ukázal

já a plány jsem jim zhatil.“

„Snad tím nechcete říct, že ty lidi na mě poslal on!“

„Obávám se, že byste měl myslet o něco výš! Klidně se dneska

vyspěte. To zranění je pouze lehké. My se vrátíme do hospody, kde

nás můžete později navštívit. Každopádně bych si považoval za čest,

kdybyste se mnou zítra povečeřel.“

8

Mark a Ray seděli u snídaně, když si všimli, že se hospodský kamsi

chystá.

„Nějak pospícháš,“ poznamenal Mark.

„Je to tak, velkomožný pane. Nejdřív se chci podívat na trh s

otroky. Pokud tam Magda nebude ani dnes, protlačím se až k bráně

chrámu, protože dneska bude možné naposled vidět všechny, které

povedou do Velkého chrámu v horách. Aspoň budeme mít jistotu.“

Mark odstrčil talíř a vstal. „Pokud ti to nebude vadit, půjdeme s

tebou.“

Došli na trh s otroky, kde Mark marně Magdu hledal. Už chtěl

odejít, když si všiml asi šestnáctileté dívenky. Byla snědá, nuzně

oblečená a bosá. V bledé pohublé tváři svítil pár velikých černých

očí. Jakýsi zeman jí právě osahával ňadra a stehna. Dotek jí byl

očividně nepříjemný, protože se ohnala spoutanýma rukama, za což

ji dozorce přetáhl bičem.

Zeman se ušklíbl. „Až budeš moje, tak si tě zkrotím, i kdybych ti

měl sedřít kůži ze zad.“

Zoufalá dívka se rozhlédla a uplakanýma očima spočinula na

Markovi. Mark se naklonil k hostinskému a pošeptal mu: „Kupte ji.

Nahradí vám Magdu a připočítáte si ji k mému účtu.“

Hostinský vytušil dobrý obchod a zvedl hlavu. Začínala dražba.

„Dva dukáty!“ nabídl zeman. „Ta vizuna za víc nestojí, ale já ji

beru.“ Založil si ruce v bok a vyzývavě se podíval na ostatní kupce.

„Tři,“ ozval se přiškrceným hlasem krčmář.

Zeman ho proklál pohledem, ale nepřidal. Vyvolavač chvíli

29

počkal a potom prohlásil: „Je vaše!“

Zbrojnoš přivlekl dívku k hostinskému, podal mu řetěz, vzal od

něj peníze a vrátil se na pódium, kde pokračovala dražba.

„Vraťme se, už jsme viděli dost,“ navrhl Mark.

Hostinský souhlasil. Už se chystal k odchodu, když mu na

rameno dopadla těžká ruka.

„Pse zatracený,“ vrčel zeman. „Jak sis mohl dovolit mě přeplatit?

Tady máš dva dukáty a dej mi tu holku, jinak ti zpřerážím všechny

kosti v těle.“

„Pane,“ ozval se znuděně Mark, „pokud vyhledáváte hádku, pak

si aspoň vyberte protivníka na své úrovni.“

„Nepleťte se do toho,“ odbyl jej zeman. „Nechte mě, ať mu dám

lekci.“

„Nejsem zvyklý, aby mi někdo rozkazoval,“ opáčil Mark.

„Vyberte si zbraň. Kopí, nebo meč?“

Hospodský využil situace a vytratil se.

Zeman se na Marka upřeně zahleděl a vystrčil bradu. „S cizinci

se v souboji nebiju!“ Prudce se rozmáchl a chystal se udeřit Marka

pěstí do obličeje. Mark však byl ve střehu a hbitě uhnul. Hned nato

uštědřil zemanovi pravicí ránu do žaludku a po ní levicí do brady.

Zeman ztratil vědomí a Ray ho zachytil, aby se neskácel k zemi.

Vše se událo velice rychle a všichni kolem si mysleli, že šlo o

pouhou slovní hádku. Když se trojice vzdalovala, nikdo nezasáhl.

Došli na roh ulice, kde bezvědomého šlechtice opřeli o zeď, a

rychle se vzdálili. Zakrátko dohnali hospodského, který táhl za

sebou na řetězu mladou otrokyni a díval se do země, aby neviděl

nenávistné a opovržlivé pohledy kolemjdoucích.

„Zbavte ji těch pout,“ řekl Mark. „Přece se nebudeme takhle

producírovat.“

„Nejde mi to,“ stěžoval si hospodský. „Potřebujeme kováře.“

„Asi to neumíte. Můj sluha to zkusí.“ Potom, aby odvedl mužovu

pozornost, sáhl do měšce a podal mu peníze: „Tady máte ty tři

dukáty.“

Ray zatím bez zjevného úsilí roztáhl železa. Zmatená nešťastnice

si ani nevšimla, že z androidova ukazováku vyšlehl tenký laserový

paprsek, který čistě přeřízl nýty.

30

Dívka si chvíli třela zápěstí a potom se plačky vrhla Markovi k

nohám.

Mark ji vzal něžně za ruce a přinutil ji vstát. „Kdo jsi?“

„Jmenuji se Perla. Rodiče mi umřeli a dva roky jsem na trzích

prodávala zeleninu. A stráže mě tady včera chytily.“

„Počkej na nás v hostinci U Zeleného lva. Tam budeš teď

pracovat.“

Než jí v tom stačil zabránit, Perla se sklonila a políbila mu ruku.

„Nikdy vám nezapomenu, že jste mě zachránil před tím hnusným

zemanem.“ Potom odběhla.

„Kde je ten chrám?“ zeptal se Mark. „Včera jsem ho neviděl.“

„Kousek za městem, ale na opačné straně než tržiště.“

Po půlhodině rychlé chůze k němu dospěli. Byla to velká, nepříliš

honosná čtvercová budova s vysokými zdmi s několika střílnami, ale

bez cimbuří. Na jedné straně bylo velké staveniště s lešením, kde se

činilo mnoho dělníků v okovech.

„Řád staví nový chrám,“ vysvětloval hostinský. „Otroci jsou

levná pracovní síla.“

Mark si stavbu se zájmem prohlížel. Měla tvar válce o průměru

asi padesáti metrů, vysokého zhruba šedesát. Završit jej měla ještě

nedokončená kupole. Překvapovalo ho, že nikde nevidí jediné okno.

„Podivná stavba,“ poznamenal. „Rád bych se podíval dovnitř.“

„To je naprosto vyloučeno,“ ozval se hospodský. „Mohou tam

jen členové Řádu. Vidíte, tamhle jsou stráže. Pozor, obřad začíná.“

Těžké dveře chrámu se otevřely a dvacítka zbrojnošů vyklidila

prostor před chrámem. Dav se dal odtlačit, naší trojici se však

podařilo zůstat v první řadě.

Potom zazněly trubky, vyšlo pět rytířů a za nimi na padesát

vězňů. Všichni měli bílá roucha s rudým kruhem.

„Pohleďte na ty, kteří budou mít tu čest sloužit Řádu a poslům

Božím,“ hlásal jeden rytíř. „Pokud se někdo domnívá, že tato volba

není spravedlivá, nechť se ozve. Utká se v souboji s tímto

vznešeným rytířem a Bůh rozhodne, kdo z nich zemře.“

Mark mezi vězni postřehl Magdu a trochu zaváhal. Rád by ještě

nějakou dobu pobyl ve Vorku, aby mohl pokračovat v pozorování, a

vítězství nad členem Řádu by mu úkol jen zkomplikovalo. Nemusel

31

však dlouho přemýšlet, protože kordon strážných protrhl jakýsi

snědý svalnatý muž.

„Je mezi nimi má žena a nevěřím, že Bůh chce rozdělit, co

spojil!“

„Dejte mu meč a souboj může začít,“ pravil rytíř, který zřejmě

zbrojnošům velel.

Souboj začal okamžitě. Obr se v jednom kuse oháněl mečem a

nutil rytíře ustupovat. Dvakrát mu rytíř unikl jen prudkým

odskokem. Pak se zbraně zkřížily a létaly od nich jiskry, náraz byl

trak prudký, že se obr na moment zastavil. Rytíř toho využil a

jedinou ranou mu rozpoltil lebku.

Muž klesl k zemi a zavládlo stísněné ticho, přerušované jen

pláčem nešťastníkovy ženy.

„To je zvláštní,“ prohodil Ray. „Zabil ho elektrický proud. Rytíř

udeřil mečem už jen mrtvolu.“

„Jak je to možné?“

„V jílci má jakési zařízení, které nejsem s to identifikovat, ale

vypadá to na kondenzátor. Ten obr navíc zemřel ve chvíli, kdy šlápl

do tamté loužičky. Je to zvláštní, protože všude kolem je země

suchá.“

„Podivný řád. Měli jsme přijmou velmistrovu nabídku a vstoupit

mezi ně.“

„Za pár neděl by ti stejně všechna tajemství nesvěřili, v takových

organizacích bývá přísná hierarchie a k různým stupňům poznání se

nedochází snadno.“

„Bůh rozhodl!“ zvolal rytíř. „Bůh je s Řádem!“

Mark dostal šílený vztek. „Chci osvobodit vězně! Vyzývám

Řád!“ vykřikl.

Rytíř se na něj zmateně podíval, ale odpověděl: „Když chcete

rovněž zemřít, rytíři, pojďte, a Bůh rozhodne.“

Marka nijak nepřekvapilo, že bojovník Řádu si nenápadně

prohodil meč s jiným rytířem. Určitě potřeboval nabitý kondenzátor.

„Můj protivník má za sebou těžký souboj,“ pravil Mark. „Nechce

si ještě trochu odpočinout?“

„Rytíř Řádu je vždy připraven bránit pravou víru,“ dostalo se mu

pohrdavé odpovědi.

32

Protivníci se rychle pozdravili a Mark zahájil souboj. Jeho soupeř

údery jen odrážel a nijak se nesnažil je vracet. Souboj se vlekl už

několik minut, neboť pozemšťan se se zlomyslným potěšením

vyhýbal oné loužičce, do níž se ho protivník snažil vmanévrovat.

Rytíř Řádu ochaboval a po tváři mu stékaly pramínky potu. Mark

se ohnal mečem a sekl ho přes hruď, až mu vytryskla krev. Protivník

ustupoval a dav jásal.

Potom Mark usoudil, že představení trvá už poněkud dlouho, a

schválně šlápl do louže. Neunikl mu vítězoslavný záblesk v

protivníkových očích. I přes silné ochranné pole tu ránu cítil. Ve

chvíli, kdy rytíř, jist si svým vítězstvím, zvedl meč, Mark mu proťal

rameno.

Překvapený muž upustil meč a pomalu klesl na kolena. Levou

ruku si přitiskl na ránu.

Mark k němu přistoupil, přiložil mu hrot na hrdlo a do

nevěřícného ticha pravil: „Vážím si Řádu příliš, než abych jej

připravil o tak chrabrého bojovníka. Ať uzná svou porážku a ušetřím

ho.“

Velitel s tváří zrůzněnou překvapením a zlostí se otočil k budově

a udělal gesto rukou. Měl však tu smůlu, že Ray jeho pohyb

sledoval. Ve zlomku vteřiny zaznamenal v jedné střílně kuši. Natáhl

ukazovák a laserový paprsek ji zasáhl. Zlomila se a vypadla ze

střílny.

Několik diváků si jí všimlo a rozkřičelo se: „Zrada! Zrada!“

Do jejich volání se hned přidal dav, hrozil pěstmi a tlačil se na

kordon zbrojnošů. Velitel zřejmě neměl zájem na tom, aby vypuklo

lidové povstání, a proto zvolal: „Bůh rozhodl. Vězňové jsou volní!“

Dav se uklidnil a zařval radostí. Vězňové si strhli roucha a utíkali

ke svým blízkým.

Mark popadl Magdu za ruku. „Rychle pryč, než si to Řád

rozmyslí a pošle na nás celé své vojsko!“ sykl.

Vymanil se ze sevření vězňů, kteří mu projevovali svou vděčnost,

a ztratili se v davu. Zvolnili až u bran města.

„Tady je těch deset dukátů, pane,“ řekl hostinský Markovi.

„Nech si je. Chci jen, abys mi Magdu přidělil na celý zbytek

mého pobytu. Nebudu tady už dlouho. Pak si ji můžeš ponechat ve

33

svých službách a dávej na ni pozor.“

Hospodský se rozzářil radostí. „To vám slibuju, pane!“

„Kdybych se někdy dozvěděl, že jsi slib porušil,“ řekl Mark suše,

„musel bych se, ač velice nerad, vrátit a uříznout ti obě uši.“

V hospodě na ně čekala třesoucí se Perla.

„Pití mi zaneste na pokoj,“ přikázal Mark. „Tady dole bych byl

vydán na milost a nemilost první hlídce. Na večeři jsem pozval

jednoho rytíře. Zavedete jej rovnou ke mně a večeři budete rovněž

podávat na pokoji.“

9

Probudilo ho energické zabušení na dveře. Vyskočil z postele a

protíral si oči.

Když se vrátili k Zelenému lvu, Magda mu nahoru přinesla džbán

vína. Chtěla Markovi nějak projevit vděčnost, a proto mu předvedla,

že na nic z předchozí lekce nezapomněla, sklonek odpoledne byl tak

bujný, že si Ray občas musel vypínat nahrávání a detektory. Po

milostném zápolení si Mark na chvíli zdříml.

Teď otevřel dveře a uvítal hosta.

„Vítejte, příteli,“ pozdravil Kenta. „Pojďte dál a posaďte se.“

Všiml si, že v koutku sedí Magda, a nařídil jí: „Skoč nám pro džbán

vína a řekni krčmáři, ať nosí na stůl.“

Kent jedl s náramnou chutí. Když pak sluhové i Magda odešli,

Mark se zeptal: „Vypadáte nějak otráveně, pane Kente. To myslíte

ještě na to včerejší přepadení?“

Kentův obličej se protáhl ještě víc. „Zřejmě jste měl pravdu.

Když jsem šel ráno do paláce, setkal jsem se na nádvoří s Ter de

Rakem. Velice jej překvapilo, že jsem ještě naživu. Určitě v tom měl

prsty. Měl jsem sto chutí rozpoltit mu lebku, ale zároveň jsem měl

strach ze skandálu.“

Mark pokýval hlavou.

„Potom se do paláce donesla neuvěřitelná zpráva. Rytíř Řádu byl

poražen při měsíčním ceremoniálu, to se dosud nestalo.“ Zadíval se

na marka a dodal: „Třebaže se onen hrdina nedal poznat, tento večer

34

v paláci kolovalo jediné jméno. A to vaše, pane de Stone!“

„A co si o tom myslíte vy?“ zeptal se opatrně Mark.

„Vy jediný byste to dokázal. Už dvakrát jsem viděl vaše umění.

Nejdřív na kolbišti a potom v té uličce.“

Mark odhodil okousanou kost a řekl: „Byl jsem to já, ale byl

bych vám vděčný, kdybyste to nikomu neříkal. Nerad bych si vztahy

s Řádem pokazil ještě víc.“

Dojedli, dopili a Kent se zvedl k odchodu.

„Uvidíme se zítra?“ zeptal se Mark.

„Bohužel ne, příteli. Komtur mě dnes večer jmenoval velitelem

posádky v Sinaku, takže ráno se musím vydat na cestu.“

„Kde je to město?“

„Na severu, nedaleko hlavního chrámu. V Sinaku je však také

Velký chrám a vládne tam Řád. Bez svolení komtura nemůžu nic

dělat.“

„Je to elegantnější odstranění protivníka než vražda. Určitě za

toto povýšení vděčíte rytíři de Rakovi,“ zasmál se Mark.

Kent si vzdychl. „Asi to tak bude. Bohužel jsem nemohl

odmítnout, protože mé jmenování podepsal král. Trápí mě, že už

neuvidím denně princeznu, a říkám si, jestli by nebylo lepší, kdyby

mě včera zabili.“

„Nezoufejte, příteli,“ utěšoval jej Mark. „Budoucnost závisí

toliko na Bohu a cesty osudu jsou nevyzpytatelné. Třeba dojde k

zásadním změnám, které vám umožní vrátit se do hlavního města.“

„To je jediná má naděje. Sbohem. Jestli vás kroky někdy zavedou

do Sinaku, přijďte se podívat, co ze mě zbylo.“

Sotva Kent odešel, nahlédla do místnosti Magda.

„Pojď dál,“ zavolal na ni Mark, který s rozvaloval v křesle.

„Pane,“ řekla služebná, „je tu jedna přítelkyně, která by vám

chtěla moc a moc poděkovat.“ Nečekala, co Mark odpoví, a strčila

do dveří upejpající se Perlu. Mark byl tak zamyšlený, že si ani

nevšiml, co obě dívky provádějí. Když po chvíli zvedl hlavu, spatřil

na zemi změť šatstva a zpod peřiny se na něj usmívaly dvě dívčí

hlavy.

„To chceš, aby se Perla zúčastnila našich hrátek?“

„Aspoň jednou, pane! Jste tak báječný!“

35

Mark se nahlas rozesmál. Ray jenom zvedl oči ke stropu, zalezl

do kumbálu a bručel si: „Zase musím ošvindlovat záznam!“

10

Unavený po veselé noci se Mark probudil až k polednímu. Navštívil

ho hospodský, aby ho varoval, že ve městě se něco děje. „Stráže jsou

nějak podrážděné a zatýkají na potkání!“ Mark proto po celý den

nevyšel z pokoje.

Večer se opět objevila Magda. „Perla a já budeme spát na

chodbě. Kdybyste něco potřeboval, stačí říct!“ nabízela se.

„Ne, dnes ne, potřebuji být sám,“ odmítl ji něžně.

Jakmile se za ní zavřely dveře, Ray se zeptal: „Čím to, že jsi

najednou dostal rozum?“

„Musíme se vážně zamyslet. Včera jsem vysvobodil padesát lidí.

Řád se teď snaží získat jiné, jako by kvůli něčemu spěchal.“

„Třeba mají strach z komtura.“

„O pár desítek otroků víc nebo míň stavbu chrámu nijak zvlášť

neovlivní. Bude za tím něco důležitějšího. Pravda se bezpochyby

skrývá v hlavním chrámu, který bychom měli navštívit.“

Mark chvíli přemýšlel. „A co to ložisko kovu? Byla to jediná

změna oproti poslední expedici, na kterou jsme narazili. Můžeš je

lokalizovat, Rayi?“

„Souřadnice mám uložené v paměti.“

„Skvělé! Hned zítra vyrazíme. Ale ještě předtím bych rád

navštívil staveniště zdejšího chrámu.“

„To půjde těžko,“ namítl Ray. „Všechno jsem nahrával během

souboje a připadalo mi dobře střežené. Navíc jsou městské brány v

noci zavřené.“

„Proto počítám s tebou, brachu. Máš přece antigrav a trysky,

takže můžeš vystartovat rovnou tady z okna.“

„A co když mě někdo uvidí?“

„Těžko. Noc bude tmavá, protože měsíc vyjde až ve dvě ráno.“

Ray jen pokývl hlavou. Mark otevřel okno a pohlédl na

zataženou oblohu. „Budem stále ve spojení.“

36

„Ovšem,“ odvětil Ray. „Buď ale tak hodný a zesil si silové pole.

Aspoň nebudu mít strach, že tě někdo v mé nepřítomnosti zavraždí.“

Android vylezl na okno, odrazil se a vzlétl.

„Jak mě slyšíš?“

„Skvěle.“

„Právě přelétávám hradby a už vidím staveniště. Je prázdné, ale

hlídá je asi dvacet zbrojnošů. Nikdy by ses dovnitř nedostal.“

Po nějaké chvíli se Ray ozval znovu: „Přistál jsem na té

nedokončené kupoli.“

„Vidíš dovnitř?“

„Ano. Je to taková šachta a dole něco jako kamenný oltář,

dvacet metrů na deset.“

„Registruješ někoho?“

„Ne, nic, a je tam tma. Spustím se dolů.“

Po chvilce hlášení pokračovalo: „Ve zdech jsou dutiny o rozměru

tři na tři a v patnácti řadách.“

„Něco jako mnišské cely!“

„Tak trochu. Na každém patře je ochoz, ale bez zábradlí.“

„Možná to nebude chrám, ale jenom ubytovna pro členy Řádu.“

„Třeba. Ale proč by stavitel vynechal okna? Navíc nevidím nikde

schodiště, které by umožňovalo přecházet z patra do patra. No nic,

všechno jsem nahrál a teď se vracím.“

Mark chvíli uvažoval a potom se zeptal: „Vidíš tu hranatou

budovu chrámu?“

„Ano, střecha je plochá, je tam velký dvůr a hlídky nevidím.

Mám se tam mrknout?“

„Dobře, ale nepřibližuj se ke střílnám. Pak se hned vrať.“

Neuplynulo ani deset minut a Ray proletěl oknem. Zanedlouho

už na stěnu promítal nahrávky.

Mark se na delší dobu zamyslel.

„Taková architektura nijak neodpovídá tomu, co jsme tady zatím

zjistili, a rozhodně není středověká. Ostatně není šance ani jedna ku

miliardě, že by na princip kondenzátoru, který mají v mečích, přišli

náhodou. Je tu určitě nějaký vnější vliv a my musíme zjistit jaký.“

„Připadalo mi, že registruji elektromagnetické vlny,“ nadhodil

Ray, „a to když jsem dosedal na kopuli. Byla to jen chvilka a

37

přijímač je nestačil zachytit.“

„Dokázal bys lokalizovat, odkud přišly?“

„Odhadoval bych to na sever, ale můžu se mýlit.“

Mark zamyšleně potřásl hlavou. „Řešení určitě najdeme ve

Velkém severním chrámu. Zítra vyrazíme.“

Natáhl se na lůžko, ale dlouho nemohl usnout.

„Rayi? Víš co? Skoč mi pro ty dvě. Trávit noc o samotě mě nějak

nudí. A taky mi připrav pár dukátů, abych jim před odjezdem nechal

aspoň nějaký dárek.“

Ray nesouhlasně potřásl hlavou, ale na rtech se mu rozehrálo cosi

jako úsměv, což je u androida přece jen trochu zvláštní.

11

Hned po svítání Mark s Rayem sešli do hostince, kde jim rozespalý

hostinský připravil snídani sestávající ze studeného masa a skvělé

paštiky.

„Na pár dní odjíždíme,“ oznámil mu Mark. „Kde se tady dají

koupit koně?“

Hospodský jim ochotně poradil. Dosnídali a chystali se opustit

hostinec.

„Pozor!“ vykřikl Ray, sotva překročili práh. Ze všech stran se na

ně vyhrnuli zbrojnoši s kopími.

„Odložte meče,“ nařídil jim rytíř na koni, který skupině zřejmě

velel.

Mark rychle vyhodnotil situaci. „Poslechneme,“ pošeptal Rayovi.

„Při troše štěstí nás zavedou do nějakého chrámu a v noci se

decentně vzdálíme.“

Dva zbrojnoši jim hned nasadili pouta a skupinka se dala na

pochod. Zanedlouho došli na rynek, kde se konal trh s otroky. Rytíř

zajel přímo k vyvolavači a něco si šeptali. Raye s Markem zatím

odvedli na pódium k ostatním otrokům.

„Jako první nabízíme tyto dva statné otroky, se kterými ale budou

jistě problémy.“

Nějaký muž hned zvedl ruku a zasmál se: „Rád je zkrotím.“

38

Mark v něm poznal onoho zemana, se kterým se včera dostal do

hádky. Na bradě měl ještě fialovou podlitinu.

Prodej proběhl pozoruhodně rychle. Zeman si je dal připoutat ke

koni, a než na něj vylezl, nenávistně na Marka pohlédl a procedil

mezi zuby: „Ten krátký čas, který ti ještě zbývá ze života, budeš

litovat, že jsi mě udeřil.“

Celé dopoledne a ještě část odpoledne klusali za zemanovým

koněm, hlídání čtyřmi pohůnky. Pouze v poledne byla krátká

přestávka, aby se koně mohli napít. Mark byl zpocený jako myš.

„Mám vyřídit všech pět?“ nabízel se Ray.

„Ještě to nějakou dobu vydržím. Počkal bych do noci, pak

zavoláme modul.“

Slunce se už sklánělo nad obzor, když spatřili opevněný statek.

Byla to čtvercová stavba obehnaná vysokou zdí a kolem ní řada

chatrčí.

Přešli padací můstek a vešli na dvůr. Hned k nim přiběhlo asi

deset dozorců. Byli celkem slušně oblečení a každý měl za opaskem

bič.

Uprostřed dvora byl do země zapuštěn sloup. K němu byl

připoután do půl těla svlečený bezvládný muž. Záda měl roztřískaná

do krve karabáčem a kroužilo kolem něj mračno velkých

nazelenalých much.

„Vítejte na panství, pane Kasi,“ pozdravil zemana chlupatý

tmavý obr s nízkým čelem, který měl dozorce zřejmě na povel.

Zeman mu neodpověděl, sesedl z koně a přikázal: „Ty dva

zavřete a po večeři je navštívíme.“

Kopanci a ranami je zahnali k nízkým dvířkům, za nimiž bylo

vlhké schodiště. Po něm je sestrkali do velkého klenutého sklepa

s malinkými okénky u stropu a s rukama nad hlavou je připoutali

k velkým kruhům zapuštěným do zdi.

Když si Mark zvykl na přítmí, zjistil, že k protější zdi jsou

připoutáni další dva vězňové: dívka velice ladných tvarů oblečená

do šatů z šedého plátna, jejíž tvář byla zmáčená slzami, a pěkně

stavěný mladík s ostře řezanými rysy, který na ní hleděl něžnýma a

zoufalýma očima.

„Určitě už myslíš na to, jak těm dvěma hrdličkám pomoct, co?“

39

ozval se Ray. „Utečeme?“

„Až v noci, nechci moc svědků.“

Mark pohlédl na mladíka a oslovil jej: „Zdá se, že jsme všichni

ve stejné kaší. Jste tady už dlouhou?“

„Řád mě prodal před půl rokem a Danu před měsícem. Byla tak

zoufalá, že jsem ji chtěl utěšit. Ale paní Saya nás dneska ráno

bohužel přistihla a dala nás sem zavřít.“

„Život na statku je těžký?“

„Ani peklo nemůže být horší! Musíme pracovat osmnáct hodin

denně, dozorci nás každou chvíli mlátí a k jídlu dostáváme jen dva

talíře polévky a kousek chleba.“

„Nikdy jste se nepokusili o útěk?“

„To nejde! Ve dne nás příliš střeží a na noc nás zaženou do

smradlavé ratejny. Naposled se o útěk pokusil Luk. Brzy ho chytily

a připoutali ho ke kůlu. Jeho mrtvola jste přece museli vidět. Ráno a

večer dostával po padesáti ranách karabáčem, jíst mu nedali, jen

trochu vody. Umíral šest dní.“

Marka se zmocnila prudká nenávist jako vždy, když narazil na

tak surovou nespravedlnost. „A paní Saya neumí manželovi

domluvit?“

„Vždyť je ještě horší než on! Má oči všude a nedělá nic jiného,

než vyhledává záminky, aby nás mohla dát potrestat. To ona nás

přistihla. Každý večer musí před ní zbičovat nějakého otroka, jinak

by prý neusnula.“

Uplakaným hlasem se ozvala i dívka: „Navíc má s sebou často

ochočeného roska, kterého krmí krví otroků.“

„Jsou to zvířata veliká asi jako vlk,“ vysvětloval okamžitě Ray,

„černožlutě pruhovaná. Mají malou tlamu s ostrými, ale křehkými

zuby. Po stranách tlamy mají velká chitinová klepeta, jimiž si

přidržují potravu. Prokousnou kůži a jazykem vysávají krev.“

„Rufa kousli minulý měsíc,“ pokračovala Dana a ukázala hlavou

na svého milého. „a rána se mu dodnes nezajizvila.“

„V kolik hodin chodí páni a dozorci spát?“ zeptal se Mark.

„Práce končí po setmění. Dostaneme polévku a pak nás hned

zavřou. Dozorci odcházejí do svých světnic, v panském domě jich

zůstává tak pět.“

40

„Kolik je jich celkem?“

„Dvanáct na padesát otroků.“

„A nikdy jste na ně nezaútočili?“

„To nejde,“ ozval se Ruf. „Jsme k sobě připoutáni po skupinkách.

A dozorci jsou navíc opatrní.“

„Už je noc,“ upozornil Marka Ray. „Jak hodláš utéct?“

„Chtěl bych se dostat na střechu a zavolat modul. Bylo by to

nejméně nápadné, ale ti dva nám to poněkud komplikují.“

Vtom se dveře jejich vězení otevřely. První vešel onen obrovský

hlavní dozorce a zasadil pochodeň do držadla na stěně. Za ním se

objevil zeman s chotí, kteří se posadili na připravené židličky.

„Tyhle dva otroky,“ spustily Saya, „jsem ráno přistihla, jak se

objímají. Čekala jsem na váš návrat, pane, abys rozhodl, jak je

potrestat. Zvlášť přísný trest si zaslouží ta coura. Dobře ví, že jedině

vy máte právo se jí dotýkat, když se vám zachce projevit jí svou

přízeň.“

Saya byla vysoká, vyhublá, s úzkou tváří, vystouplou bradou a

s krutýma bleděmodrýma očima.

„Potrestáme je oba, má drahá,“ rozhodl zeman, „ale tento večer

bych se rád věnoval výhradně poslednímu přírůstku.“

„Jsou to nádherné kusy, ti zvládnou hodně práce!“ namítla Saya.

„Jeden z nich na to nebude mít moc času,“ posmíval se zeman.

Potom se obrátil na obra. „Rile, tyhle tři odveď do díry u strážnice.

Dneska si podáme jen toho,“ ukázal na Marka.

„Pane Kasi, jsem cizí rytíř,“ protestoval Mark, „a královský syn.

Byl jsem zrádně zadržen navzdory pohostinství, které mi poskytl

král Walik. Jsem přesvědčen, že můj otec rád zaplatí výkupné pět set

dukátů.“

Saye se chtivě zaleskly oči a naklonila se k muži. Leč Markova

naděje trvala jen krátce, protože Kasi ženě zašeptal: „Nabídka je

jistě lákavá, ale Řád si nepřeje, aby přežil. Dobře víte, drahá, že ani

za desetkrát vyšší sumu se nevyplatí našeho komtura

neposlechnout.“

Saya přikývla a zeptala se: „Všechno má skončit dneska večer?“

„Pár dní se s ním bavit můžem, ale pak vystřídá u sloupu tu

hnijící mrtvolu.“

41

Dozorce právě odpoutával Raye a bylo třeba se rychle

rozhodnout.

„Zabiju je všechny tři,“ navrhoval Ray.

Mark před tak radikální řešením váhal. „Možná by to šlo jinak…

Namiř Kasimu laserem na hrudník. Chci, aby to vypadalo na

spontánní výduť aorty. Tím získáme odklad a ještě dnes v noci

utečeme.“ Nahlas řekl: „Pane Kasi, ještě jednou vás prosím, abyste

přijal mou nabídku.“

Zeman mu ani neodpověděl.

Ray nenápadně namířil ukazovákem a nikdo si nevšiml tenkého

paprsku, který se zavrtal zemanovi do hrudi a udělal mu nepatrnou

dírku do aorty.

„Hotovo,“ hlásil android. „Nicméně musíme zůstat ve stálém

spojení, Stačí, abys trochu hekl, a vpadnu sem, i kdybych měl celý

statek srovnat se zemí. Kdybys chtěla dělat hrdinu, můžeš

kandidovat na posmrtnou medaili Služby. Uvědom si, že ve všech

civilizacích se vyskytly nevysvětlitelné jevy a jejich vývoj to nijak

neovlivnilo.“

Dozorce vystrčil vězně na schodiště a švihl za nimi karabáčem.

Zasáhl dívku, a tak se Ray postavil mezi ní a dozorce a bez jediného

mrknutí snesl dobrých deset ran.

Prošli prostornou síní, odkud je zavedl do místnosti, kde čtyři

dozorce hráli karty. Ti nevěnovali příchozím žádnou pozornost,

dokud na ně vrchní dozorce nezařval: „Tyhle tři zavřete do malý

cely. Já se musím vrátit k pánovi.“

Ray brzy ležel na holé zemi, pevně připoután k oběma otrokům.

Místnost byla malá, bez možnosti větrání. Holá díra.

Málem se zachvěl, když v detektorech zaregistroval tlumené

sténání. „Co se děje?“ zeptal se.

„Malér, se kterým jsme nepočítali. Dozorce mě mlátí karabáčem.

Nešťastnou náhodou však zasáhl regulaci silového pole a oslabil je.

Jsem prakticky nechráněný.“

„Hned jsem u tebe!“

„Ještě počkej,“ zadržel ho Mark. „Kasi se právě chytil za srdce

a zhroutil se. Začíná tak trochu panika. Panička dává obrovi příkaz,

aby ho odnesl. Řekl bych, že teď máme na pár hodin pokoj.“

42

A vskutku. Náhlá zemanova smrt vyvolala na statku rozruch. Ray

slyšel ustavičné pobíhání, přebíhání, šepotání. Slyšel i Sayu, jak

s naprostým klidem nařizuje, aby Kasiho přenesli do jeho pokoje.

Potom nastal klid. Ray byl sice nedočkavý, ale nakonec se

rozhodl vyčkat, protože v domě bylo ještě tu a tam slyšet kroky.

12

Mark se už posté pokoušel změnit polohu. Rameny ho bolela jako

ďas a řetězy se mu zarývaly do zápěstí. Navíc mu hrdlo spalovala

žízeň. Celý vyčerpaný se už chystal zavolat Raye, když vtom se

otevřely dveře.

Vešel onen obrovský dozorce s ohřívadlem plným rozžhavených

uhlíků, na nichž ležely dvě rozžhavené železné tyče. Za ním se

ukázala zemanova choť a nenávistně zasyčela: „Kasi zemřel! Nevím

sice proč, ale mám dojem, že za to můžeš ty. A tak jsem se rozhodla,

že zemřeš ještě dnes v noci. Ale nejdřív tě dám mučit. Ať se Kasiho

duše potěší tvým křikem!“

Dala znamení a Ril přistoupil k Markovi. Vzal do kleští

rozžhavený prut a přiložil mu jej na hruď. Mark se neubránil

výkřiku.

Saya s šíleným výrazem v očích popadla do kleští druhý prut a

přitiskla jej Markovi na břicho. Bolestí ztratil vědomí.

Ray prudce vstal a nevšímal si svých spoluvězňů. „Co se děje,

Marku?“

Nikdo mu neodpovídal a Ray provedl něco, nad čím by všem

kybernetikům poklesla čelist. Robot přece nemá cit! Je to známé,

prověřené, ověřené. Nicméně bouře, která zuřila v Rayových

obvodech, se silně podobala šílené úzkosti, již hned nato vystřídal

chladný, metodický a ničivý vztek. Ve zlomku vteřiny mu

z ukazováku vyšlehl laserový paprsek a přeřezal řetězy.

Zmatená Dana a Ruf v té tmě viděli, že se něco děje, vnímali, jak

Ray vstává a míří ke dveřím, pod nimiž procházel uzoučký paprsek

světla z vedlejší místnosti. Ze zápěstí a kotníků jim sklouzly

přeříznuté okovy a pak se u dveří zableskl tenounký červený

43

paprsek.

Dveře vypadly a čtyři dozorci vyskočili od karet. Dva se na Raye

vrhli s karabáčem. Android je rozhrnul a odhodil. Měli však tu

smůlu, že počítač, který normálně kontroloval Rayovy pohyby, byl

příliš zahlcen podivnou bouří v elektronických neuronech. Oba

s neuvěřitelnou prudkostí naletěli na stěnu a celí polámaní dopadli

na podlahu.

Třetí ani nestačil postřehnout pěst, která mu přerazila šíji. Pouze

čtvrtý, který byl nejdál ode dveří cely se s řevem pokoušel o útěk.

Z androidova čela vyšlehl paprsek a zabil ho ještě dřív, než stačil

vyběhnout.

* * *

„Omdlel, paní, teď už necítí nic. Počkejte aspoň chvíli, než ho

přivedu k vědomí,“ žádal Ril.

Saya s očima vytřeštěnýma ještě jednou přiložila Markovi na

hruď rozpálené železo.

„Bolest ho probudí líp než nějaké tvé mazlení, Rile. Ale železa

by chtěla přihřát! Normálně by mělo být slyšet, jak se škvaří maso!

Zanechávají jenom spáleniny!“

„Všiml jsem si toho, paní, ale sama vidíte, že jsou rozpálená

doběla!“

Jejich debatu přerušily dveře, které do mučírny doslova vletěly.

Ray jediným pohledem přehlédl situaci. Mark visel za ruce a hlava

mu klesla na prsa. Hruď, břicho a stehna měl samou popáleninu.

Vtom se na něj vrhl obr s rozpáleným železem. Android úder ani

neodrážel, pouze se rozmáchl pěstí. Ril odletěl s proraženým

hrudníkem a dopadl na ohřívadlo. Celou se okamžitě začal linou

odporný zápach spáleného masa.

Saya zaječela a uchýlila se do kouta, ale Ray si jí nevšímal.

Přistoupil k Markovi, přeťal mu pouta, chytil ho a opatrně položil na

podlahu.

Přitiskl mu ucho na hruď. Srdce tlouklo slabě, nepravidelně, ale

tlouklo. Android se zklidnil. Z dutiny v pravém stehně vytáhl

injekční stříkačku a dvě ampule. Jejich obsah vstříkl Markovi do

44

žíly.

Mark skoro okamžitě začal dýchat silněji a jeho puls byl patrný.

Vzápětí otevřel oči a ušklíbl se na známý obličej. „Rád tě vidím,

Rayi,“ zamumlal. „Takový strach jsem ještě nezažil, jako když jsem

viděl tuhle čarodějnici s rozžhaveným železem.“

„I já měl strach,“ přiznal se android. „Musíme jednat rychle. Máš

dost ošklivé spáleniny. Dal jsem ti něco pro zmírnění bolesti a taky

SX 14, protože ti hrozila zástava srdce. Účinek však trvá jen pár

hodin a další dávku dostat nesmíš. Do té doby se musíme dostat ne

loď, kde tě budu moct pořádně ošetřit.“

Mark zavrtěl hlavou, chytil se Raye a opatrně se posadil.

„Myslím, že už to bude dobré.“

Ray mu vsunul do úst dvě posilující tablety. „Spolkni to, od rána

jsi nic nejedl. Před odchodem musíme najít ještě vodu.“

Mark vstal a zkusil chodit. „Myslím, že to půjde,“ zabručel.

„Hlavně si zvyš pole na maximum. Teď by ti stačilo málo.“

Tím však jejich dobrodružství neskončilo. Když vešli do sálu, už

na ně čekalo sedm dozorců, které přivolala Saya. Dva mávali meči a

ostatní měli dlouhé píky. Za nimi stála zemanka, bledá, rozcuchaná,

s pěnou u úst.

„Zabte je!“ řvala jak pominutá. „Jsou to démoni!“

U nohou jí vrčel rosk. Mark se spíš se zájmem než s hrůzou

zadíval na jeho klepeta.

Dozorci utvořili půlkruh, aby mohli zaútočit aspoň ze tří stran.

Ray se vrhl na nejbližšího. Jednou rukou popadl jeho meč a

druhou mu přerazil hrtan. Vzápětí hodil zbraň Markovi, který ji

v letu zachytil a pustil se do půtky s druhým dozorcem. Na nějaký

souboj neměl náladu protivníka rovnou probodl.

Ani Ray nezahálel. Popadl nejbližší píku za hrot, vyrval ji

dozorci a ratištěm ho probodl skrz naskrz. Nešťastník naletěl na své

druhy, kteří ztratili rovnováhu. Ray toho využil, jednomu kopnutím

zlomil vaz, dalším prorazil pěstí hrudník a třetího roztřískal o zeď

jako dřevěnou loutku.

Tato neskutečná scéna měla dva ohromené svědky. Dana a Ruf

totiž následovali opatrně Raye a plni pověrečného strachu prošli síní,

kde ležela těla čtyř dozorců. Ruf jednomu sebral dýku. Sayiny

45

výkřiky a příchod dalších dozorců do hlavní síně je přinutily se

schovat. Ale když začala bitka, Ruf vyrazil Markovi na pomoc. Boj

však trval příliš krátce, takže nestačil zasáhnout. Milenci užasle

hleděli na sedm zakrvácených těl.

Upocená a zděšená Saya vůbec nechápala, co se děje. Měla pocit,

že vše se odehrává v jakémsi strašlivém snu. Očí ji spočinuly na

rozechvělé Dane. Ukázala prstem na roska a křikla: „Na ni! Zab ji!“

Rosk vyskočil a zacvakal zuby.

„Rayi pozor!“ vykřikl Mark.

Android reagoval s elektronickou rychlostí. Popadl nestvůru za

ocas, zatočil s ní nad hlavou a mrštil ji za sebe. Rosk náhodou

dopadl na svou paní a okamžitě se jí zahryzl do hrdla. Ostré zoubky

ve zlomku vteřiny prokously kůži na krku a šelma lačně chlemstala

crčící krev.

Na další Markův povel Ray paprskem usmrtil šelmu i její oběť.

Mark přistoupil k Rufovi, který byl stále ještě v šoku, a zatřásl

jím. „A teď musíme honem zmizet! Kde jsou stáje?“

„Na… na dvoře, to stavení vpravo,“ blekotal mladík. „Ale brána

je v noci zavřená!“

„Veď nás.“ K Rayovi vyslal povel: „Asi bude dobré smazat

stopy. Připrav zápalný granát a nastav ho na deset minut.“

Ray otevřel stáje a uprchlíci si osedlali koně.

„Kde jsou ostatní otroci?“ zeptal se Mark Rufa.

„V sousední budově.“

„Jděte je s Rayem vysvobodit. Utečte co nejrychleji a co nejdále.

Až Řád zjistí, co se tu stalo, budou se dít hrozné věci.“

„Myslíte, pane,“ zeptal se Ruf.

„Jak jinak? Vzpouru otroků musí potrestat, jinak by ztratili

všechnu vážnost.“

Zatímco Ruf s Rayem osvobozovali ostatní otroky, Mark a Dana

odváděli koně k bráně.

„Kam odjedete?“ zeptal se Dany.

„Rodiče už nemám, jsem úplně sama, ale Ruf prý má ještě strýce

ve Vorku. Určitě se nás ujme.“

„To nepřipadá v úvahu,“ zavrtěl hlavou Mark. „O tomhle

příbuzném bude Řád jistě vědět a bude vás u něho hledat nejdřív.

46

Mám lepší návrh. Odjedete co nejrychleji do Sinaku, to je město na

severu.“

„Trochu to tam znám, pane.“

„Tím líp. Tam vyhledáte guvernéra Kenta de Chaska. Abyste se

k němu dostali, řeknete, že vás posílá rytíř Will de Klark. Poskytl

jsem mu před nedávnem jednu službu a určitě se na mě nebude

hněvat, že použiju jeho jméno. Hlavně se nikde nezmiňujte, že jste

byli tady. Až se dostanete ke Kentovi a budete s ním o samotě, pak

mu můžete říct pravdu a vyřídit mu, že rytíř Mark de Stone ho prosí,

aby vás vzal pod svou ochranu, a bude-li to možné, obstaral vám

nějakou práci.“

Dívka padla na kolena a políbila Markovi ruku. „Děkuji vám,

pane. Nebýt vás, ubičovali by nás k smrti. Náš život patří od této

chvíle vám.“

Naštěstí se vrátil Ray. Od cely otroků se ozývaly výkřiky údivu a

někteří z uvězněných už váhavě vycházeli na dvůr.

„Rayi, rychle otevři bránu!“

Zatímco android odřezával laserem závory, hlavní budova

vzplála. Čtyři jezdci už déle nečekali a vyrazili ze statku.

Když Mark usoudil, že jsou od neblahé tvrze dostatečně daleko,

zastavil koně. Požár zbarvil obzor do červena.

„Naše cesty se nyní děli,“ řekl Rufovi a Daně. „Ujíždějte do

Sinaku. Hlavně se vyhýbejte vesnicím. Brzy se to v nich bude

hemžit zbrojnoši.“

Nařídil ještě Rayovi, aby dal dvojici deset dukátů, a potom

prudce pobídl koně, aby nemusel poslouchat slova díků. Ray vyrazil

za ním.

Zastavili se až na jednou rozlehlém palouku.

Za necelou minutu hladce přistál modul. Android pomohl svému

druhu nastoupit, sedl si k řízení a odstartoval. Mark se natáhl

v křesle. Účinky léků polevovaly a bolest se vracela. Tiše zasténal.

„Stiskni zuby,“ radil Ray. „Další dávku ti vážně dát nemůžu.

Musíš vydržet až na loď!“

47

13

Mark čile vešel do pilotní kabiny a sedl si do křesla vedle Raye.

Nikdo by v něm nepoznal, jaká utrpení musel přestát. „Cítím se zase

v plné formě,“ usmál se.

„Strávit osmačtyřicet hodin ve zdravotním bloku, to už je skoro

rekord,“ poznamenal android.

Mark zvedl hlavu. „Teprve když jsem se probral a prošel si

lékařské záznamy, tak jsem si uvědomil, že jsem utekl hrobníkovi

z lopaty. Kdybys včas nezasáhl, doslova by mě upekli. Ale podle

tvého líčení se mi některé tvé reakce zdají poněkud nejasné.

Kontroloval jsi obvody?“

„Taky už mě to napadlo. Zatímco jsi spal, otestoval jsem se.

Všechno je v naprostém normálu.“

Mark nějakou chvíli mlčel a potom zamumlal: „Víš, ono to není

poprvé, co máš vysloveně lidskou reakci. Předevčírem byla pouze

nápadnější. A co kdybychom se to nepokoušeli vysvětlit a onu část

hlášení jednoduše vymazali? Jinak se o to začne zajímat nějaký

šťoura inženýr a začne tě testovat. To bychom se dlouho neviděli.

Byl bych bez tebe jako bez ruky.“

Zavládlo významné mlčení, v němž se zrcadlila složitost dvou tak

rozdílných tvorů. První se vzpamatoval Mark. „Teď bychom se ale

měli dát do práce, ať ty dva dny doženem.“

„Máme před sebou ještě deset dnů, než dosáhneme normální

délky mise,“ poznamenal Ray. „A podle služebního řádu můžeme

pobyt prodloužit o sedm dnů, pokud to okolnosti vyžadují.“

„Bezva! Budeme tedy lokalizovat to mrňavé ložisko kovu.“

„Už se stalo. Udělal jsem i pár snímků.“ Ray přepnul obrazovku.

„Kov je v této hoře. Jde o vyhaslou sopku a kráter je už zarostlý.

Připadá mi, že ložisko se skrývá přímo v sopce, někde na poloviční

cestě mezi dnem kráteru a svahem, na němž je centrum Řádu. Jen

tak mimochodem, ona stavba už je dokončená. Stejně jako ve Vorku

má tvar válce zakončeného měděnou kupolí. Žádné okno, žádný

vchod, pouze na vrcholu jakýsi komín.“

Na obrazovce se střídaly různé pohledy na budovu.

„Na úpatí hory,“ pokračoval Ray, „je Sinac s další menší

48

komendou a s rozestavěnou věží.“

Mark si při pohledu na hrádek vzdychl. „Doufejme, že se Ruf

s Danou dostali ke Kentovi.“

„Jak hodláš pokračovat dál?“ zeptal se praktický Ray.

„Rád bych s podíval do kráteru. Je obydlený?“

„Není. Všichni se soustředili kolem města a komendy.“

„To je báječné. Modul nás před svítáním vyloží v kráteru a přes

den jej prozkoumáme.“

„Jakou výbavu mám připravit?“

„Místní oděv pro případ, že bychom narazili na domorodce, což

je málo pravděpodobné, a potom ochranný štít, antigravitační

opasek, trysky a laserovou pistoli. Taky nezapomeň dostatečné

množství zápalných granátů, uspávací střely a detektor kovů.“

* * *

Když modul přistál na dně kráteru, východ již lehounce růžověl.

Mark s Rayem vystoupili a modul se opět rychle vznesl. Čas do

východu slunce využili k odebírání vzorků.

Jakmile se rozednilo, Mark si prohlížel okolí. Dno kráteru bylo

široké asi třicet kilometrů, tvořila je rovina zarostlá vysokou travou.

A kolem dokola se strmě zvedaly temné skalní stěny.

„Detektor ukazuje tamtím směrem,“ řekl Ray a ukázal na místo,

kde bylo cosi fialového. „Biodetektor nesignalizuje nic, takže můžeš

použít antigrav a trysky. Získáme tím čas.“

Letěli těsně nad zemí a brzy se přiblížili ke skalní stěně, porostlé

jakýmisi fialovými liánami.

„Nic zvláštního nevidím,“ zabručel Mark. „Možná jsme se vydali

po špatné stopě.“

„Jenže detektoru ukazuje, že někde poblíž je značné množství

kovu. Podíváme se na to rentgenem… Pozor!“

Mark si rychle zesílil silové pole, protože odkudsi vylétlo pár

desítek gigantických létajících potvor a zaútočilo na ně.

Zvířata narazila na silové pole, ale neustoupila. Mark si je mohl

prohlédnout ze dvou metrů, a to se značnou nechutí. Připomínala

černé, asi třímetrové rejnoky s dlouhým ocasem zakončeným

49

žihadlem. Hlavu měli trojhrannou, zploštělou a dvě kulatá očka bez

víček. Krátkým masitým chobotem se přisála na silové pole a

z místa dotyku se vznesl narezavělý obláček.

„Kde se tu ty mrchy vzaly?“ podivil se Mark.

„Zřejmě z nějaké jeskyně. Naši předchůdci se o nich

nezmiňovali. Aspoň máš co dát do hlášení,“ poznamenal ironicky

android.

„Dokážeš je analyzovat?“

„Jen částečně. Nemají peří ani šupiny, ale množství miniaturních

bodlin. Z chobotu či z té přísavné trubice se vylučuje nějaká

kyselina, která ve styku se silovým polem reaguje na kysličník

sírový. A to žihadlo má jedový váček, ale s jakým jeden, těžko říct.“

Tvorů bylo stále víc a pokrývali prakticky celou plochu silového

pole. Mark se ocitl skoro v naprosté tmě, jen mezerami tu a tam

trochu prosvítalo. Laserovou pistoli použít nemohl, její energii

absorbovalo naplno puštěné silové pole.

„Napadá tě něco, Rayi?“

„Opřu se zády o skálu, vypnu pole a pokusím se je zničit.“

„Hodně štěstí, ale pospěš si! Připadá mi, že je jich pořád víc. Jsou

tak těžké, že se za chvíli ani nevznesu.“

Mark musel dlouho čekat. Dvakrát se pokusil navázat s Rayem

spojení, ale odpovědi se nedočkal. Začínal si už dělat starosti, ale

vtom jako by se rozjasnilo. Hned nato zaslechl známý zvuk. To

laserový paprsek škrtl o silové pole.

Poslední příšery byly rychle pobity a Marka oslnily paprsky

vycházejícího slunce. Potom spatřil usmívajícího se Raye. Jeho

kabátec a suknice se změnily v ohořelé cáry.

„Bylo to drsné,“ vysvětloval. „Dvakrát jsem si musel zapnout

pole, jinak by mě ta jejich zatracená kyselina rozežrala. Slyšel jsem

tě, ale nemohl jsem odpovědět, protože všechny obvody jsem

využíval k boji. Bojoval jsem elektrickými výboji, laserem a

zápalnými granáty současně a přitom jsem kopal a mlátil kolem sebe

pěstí. Ale ani to by mi zřejmě nepomohlo, kdyby ty potvory neměly

takový sympatický zvyk. Požírají své mrtvé. Kyselinou si je rozloží

a pak je vcucnou.“

Mark se podíval na desítky hořících mrtvou kolem sebe.

50

„Doufám, žes to všechno nahrával. Služba to výhodně prodá

televizi. Miliardám diváků bude naskakovat husí kůže.“

„Všechno v pořádku. Ale radši bych odtud co nejrychleji

zmizel.“

„Vzhůru do jeskyně. Určitě ji zakrývají ty liány.“

Postoupili o pár set metrů, ale vtom se Ray zastavil. „Moment!

Při bitvě s těmi potvorami jsem si všiml, že se liánám vyhýbaly.“

„Třeba jim vadí jejich zápach?“

„Možné to je, ale radši bych měl jistotu.“

Android s odporem sebral jednu mrtvolu a prudce jí mrštil proti

liánám. To, co ještě před chvíli bylo jen vegetací, lehce se

pokyvující ve vánku, náhle oživlo. Z fialového listí vyjely tisíce

vláken, popadly černého „rejnoka“ a během okamžiku jej celého

pokryly. Zvedl se namodralý obláček, který vítr téměř okamžitě

rozehnal. Za necelých pět minut se vlákna uvolnila a liány opět

nabyly původního vzhledu. Z podivného zvířete nezůstalo nic, jako

by ani neexistovalo!

„Takovou masožravou rostlinu nikdo nezná,“ poznamenal Ray

klidně. „Takže můžeme zdůvodnit případné prodloužení mise.“

Mark roztržitě kývl hlavou. „Zjistíš rentgenem, co je za těmi

liánami?“

„Těžko, jsou podivně neprůhledné. Jako by obsahovaly olovo,

baryum a ještě nějaký těžký kov. Co dál?“

„Odřízni je!“

Liány spadly na zem a ukázal se vchod do jeskyně. Nemohli však

vstoupit dovnitř, protože výhonky lián se víjely na zemi, jako by se

snažily zapustit nové kořeny.

„Hoď na ně granát,“ nařídil Mark, „jinak s to svinstvo rozroste

znova!“

Třebaže zápalné granáty měly značnou teplotu, trvalo půl hodiny,

než rostlina shořela. Potom Ray Marka přenesl přes spáleniště,

z něhož se nesl odporný zápach spálené gumy, masa, kvašení a

organického rozkladu.

Zachytávali se sklaních výstupků, až se dostali k úzkému otvoru

asi dvacet metrů nad zemí. Ray do něj nahlédl.

„Je to dost rozlehlá jeskyně, žádný kov sice nevidím, ale je tam.

51

Odpálím pár balvanů, aby se nám vcházelo pohodlněji.“

14

Komtur Gal de Fask, představitel Řádu ve Vorku, vešel nervózním

krokem do velkého sálu komendy a usadil se ve vysokém křesle

v čele dlouhého stolu.

Dvacet rytířů povstalo a ztuhlo v uctivém pozoru. Gal de Fask je

pozorně přehlédl černýma očima a potom jim gestem přikázal, aby si

sedli. Řádoví rytíři byli na tento rituál už dávno zvyklí, nicméně se

nedokázali ubránit nepříjemnému pocitu. Komturova tvář jim

připadala užší než jindy, jeho rty sevřenější a v obličeji mu

pocukávalo, jako by jen stěží zvládal nervozitu.

Konečně promluvil mrazivým hlasem: „Právě jsem hovořil se

vznešeným velmistrem. Je nadmíru zneklidněn a nespokojen!“

Následovalo tíživé ticho. Všichni zatajili dech. Rytíři věděli, že

velmistr může dávat příkazy na dálku každému komturovi. Jistě

v tom bylo cosi nadpřirozeného a Bůh tak zřejmě dával velmistrovi

najevo svou přízeň.

„Vznešený velmistr řekl, že jsme líní a nebalí,“ pokračoval Gal

de Fask. „Stavba chrámu se vleče. Poslové nebes si přejí, aby stavba

byla dokončena podle plánu, tedy do měsíce.“ Nevšímal si zděšení

rytířů a pokračoval: „Nejdřív si probereme příčina zpoždění, potom

možnosti, jak stavbu urychlit.“ Otočil se k rytíři, který stál po jeho

pravici. „Bratře Zanku, vy jste odpovědný za celou stavbu. Proč se

zdržela?“

Rytíř Zank vstal. Byl to statný chlap, ale hlas se mu třásl. „Račte

si vzpomenout, Mistře, na zpoždění jsem Radu upozorňoval už

několikrát. Ještě před čtrnácti dny jsme měli dřeva nedostatek a

práce se na pár dní zastavily. Pak jsme všechno museli dohánět,

otroci zakrátko vyčerpali a nepodávali náležitý výkon. Ani nejtvrdší

tresty s nimi nic nesvedly. Pokud chceme stavbu dokončit včas,

musíme mít do týdne veškeré stavební dřevo a měděné plechy. Dále

je třeba ztrojnásobit počet otroků, aby mohli pracovat na směny, a to

i v noci za svitu loučí.“

52

Komtur kývl hlavou a Zank se posadil. „Kdo odpovídá za

dodávky materiálu?“

„Já, Mistře,“ ozval se rytíř od opačného konce stolu. „Měl jsem

však značné potíže. Na Vorku už totiž není jediné prkno. Dřevo jsme

dostávali z lesů východně a severně od města. Včas jsme je

objednal, ale ostatní komendy, které rovněž stavějí, si také

objednávaly, zvláště pak ty, které nemají les poblíž.“ Na okamžik se

zastavil, nadechl se a pak pokračoval: „Je mi zatěžko se o tom

zmiňovat, nicméně je mou povinností vám oznámit, že někteří

z našich bratří neváhali dodavatele uplácet, aby je zásobili

přednostně, zatímco my jsme se vždy domnívali, že dodávky dřeva

jsou dobrovolným příspěvkem občanů za to, že je ochraňujeme.“

Gal de Fask nehnul ani brvou, přestože to byl on, kdo při

zahájení stavby rozhodl, že se nebude platit nic a že za ušetřené

peníze se bude vydržovat víc zbrojnošů. „Jak ty hamižné nevděčníky

potrestáme, rozhodneme později,“ zabručel. „Co uvádějí na svou

obhajobu?“

„Stěžují si na nedostatek otroků a na jejich ceny. Ve skutečnosti

se jim nechce utrácet peníze na pracovní sílu, která vyrábí zboží, za

které neplatíme.“

„Pokračujme,“ pravil suše komtur.

Zvedl se další rytíř. „Totéž platí o dodávkách měděných plechů.“

„Doly přece kontrolujeme,“ namítl Gal de Fask.

„Ne tak úplně! Ostatní komendy rovněž odebírají svou část podle

rozdělovníku, který byl schválen při rozšíření těžby. Jenže my jsme

měď prodávali obchodníkům na výrobu různých předmětů. Já před

tím varoval!“

„Zbývá tedy otázka otroků,“ změnil téma komtur. „Proč jich není

dost?“

Rytíř odpovědný za otroky odpověděl: „Sebrali jsme veškeré

obyvatelstvo z okrajových vesnic a bezdomovce. Obyvatelé Vorku

teď už po setmění nevyjdou z domů. Nikdo nechodí do hospod.

Mladí lidé se vyhýbají i trhům a veřejným prostranstvím a prchají

před našimi hlídkami. Všechno ještě zhoršila ona politování hodná

událost. To nečekané osvobození padesáti otroků určených pro

hlavní komendu byla katastrofa. Během dvou dnů jsem musel sehnat

53

jiných padesát. Zatýkání nestačilo, a tak jsem musel dát otroky

z naší zásoby. Nehledě na to, musíme za necelé tři neděle dodat

našemu vznešenému Nejvyššímu další. Ať jsem se snažil sebevíc,

víc jsem jich našemu bratru staviteli Zankovi poslat nemohl.“

Zank pohotově zareagoval. „Radši dodáváte na městský trh, kde

vám to vynese víc a do vlastní kapsy. Budu si stěžovat velmistrovi.“

Gal de Fask, který měl z prodeje otroků na tržišti polovinu,

okamžitě převedl debatu na jinou kolej. „Rád bych ještě rychle

vyřídil jednu maličkost. Jak to, že onen neznámý rytíř, který o sobě

tvrdí, že přišel odkudsi zdaleka, porazil našeho rytíře?“

„Dlouho jsem poraněného bratra vyslýchal,“ odpověděl rytíř

odpovědný za otroky. „Kouzelný meč asi selhal. Vysvětluji si to tak,

že jakousi politováníhodnou nedbalostí nebyl jeho meč dostatečně

dlouho vystaven slunečním paprskům. Bratr, který ho nesl a dal

potom našemu rekovi, však tvrdí, že ho ve stojanu za zbraně nechal

náležitou dobu.“

„Postarali jste se o to, abychom o tom Marku de Stoneovi už

neslyšeli?“

„Okamžitě jsem ho dal zatknout i s jeho sluhou a osobně jsem je

odvedl na trh s otroky. Tam jsme je rovnou prodali panu Kasimu, je

to takový omezený zeman. Nadhodil jsem, že budeme rádi, když ten

člověk hodně rychle zmizí ze světa. Myslím, že tomto ohledu si

nemusíme dělat starosti. Ten zeman je znám svou surovostí a je to

náš nejlepší zákazník.“

„Přesvědčili jste se, jestli vás poslechl?“

Účastníci porady měli pocit, že se o jejich druha okouší mrtvice.

Zfialověl a po chvíli ze sebe vysoukal: „Na panství zemana Kasiho

došlo ještě ten den, co otroky přivezli, k mimořádné události. Zdá

se, že Kasi zemřel násilnou smrtí, otroci povstali, pobili stráže a tvrz

zapálili.“

Komtur se otřásl a suše se otázal: „Proč mi to nikdo neřekl dřív?“

„Čekal jsem… čekal jsem,“ koktal nešťastník, „až budu mít

celkovou zprávu. Jakmile jsem se o vzpouře doslechl, poslal jsem

tam svého nejlepšího muže, aby zavel opět pořádek. Mám tu čest

vám oznámit, že šlo o ojedinělou vzpouru, kterou ostatní panství

nebyla zasažena. Nicméně jsem varoval všechny pány v okolí, aby

54

byli opatrnější a zvýšili dozor nad otroky.“ Řádový rytíř se zhluboka

nadechl a tváře mu poněkud pobledly. „Když jsem se ujistil, že naše

oblast je v bezpečí, dal jsem povstalce pronásledovat. Zatím jsme

dostali dva. Přísně je vyslechli, ale nic zvláštního z nich nedostali.

Na noc byli prý zavřeni v celách. Viděli příchod onoho Marka de

Stonea a jeho sluhy. Byli spoutáni. Pan Kasi je dal odvést do vězení

ve sklepě panského domu. Tou dobou tam byli ještě dva jiní otroci.

A zbytek jsou už jen domněnky a drby. Že prý jejich pána ranila

mrtvice. Za pár hodin je vysvobodil jeden otrok ještě s tím sluhou a

poradili jim, aby rychle utekli. Ti dva hned sedli na koně a uháněli

pryč. Už jsem nezjistil, jestli byl s nimi Mark de Stone, nebo jestli

uhořel i se strážci.“

„Jak se jmenoval otrok, který je vysvobodil?“

„Nějaký Ruf. Našel jsem záznam o jeho prodeji. Má ve Vorku

strýce, který však neměl dost prostředků, aby jej vyplatil. Dal jsem

ho přísně střežit, ale zatím se u něj synovec neobjevil. Uvědomil

jsem rovněž všechny stráže, aby zadržely Marka de Stonea, ale

zatím ho nikdo neviděl. Pokud je ještě naživu, což je

pravděpodobné, nemůže se dostat ke králi ani se vrátit do své

vzdálené vlastí, aniž by nenarazil na některou z našich hlídek.“

Gal de Fask ho vyslechl s ledovým, zlověstným mlčením. „Takže

ten bídný Stone se teď možná projíždí po království v čele bandy

vzbouřených otroků a vy o ničem nevíte! Tenhle poslední případ

svědčí o vaší naprosté neschopnosti. Zbavuji vás úřadu! Vše, co jste

vydělal na obchodech s otroky, se vám zabavuje! Od této chvíle

spadáte pod bratra Zanka a pod jeho vedením budete ve dne v noci

dohlížet na stavbu. Můžete jít.“

Rytíř vstal, ztěžka pozdravil a vrávoravým krokem zamířil ke

dveřím. Když se za ním zavřely dveře, komtur suše pokračoval:

„Toho nekňubu nahradí rytíř Ter de Rak, nový člen našeho bratrstva.

Doufám, že bude hoden důvěry, kterou v něj vkládáme.“

Markův soupeř z turnaje využil nepřítomnosti rytíře de Chaska a

rychle se začal dvořit princezně Nardě, narazil však na odpor a

opovržení. Gal de Fask mu nabídl kariéru v Řádu a de Rak nabídky

využil.

„Toto jsou mé rozkazy,“ pokračoval Gal de Fask břitkým hlasem.

55

„Trh s otroky končí. Už se nebudou prodávat, ani je nebudou moci

vykoupit příbuzní. Všichni zbrojnoši budou ve dne v noci pročesávat

město a zatknou každého, kdo jim přijde pod ruku. Dívky koncem

měsíce pošleme do sídla Řádu a muži půjdou na stavbu. Pokud

neseženete dost lidí, vpadnete do domů a zatknete všechny muže od

osmnácti do třiceti let.“

Ter de Rak vstal. „Vaše rozkazy vykonám, ctěný Mistře.“

„To ještě není všechno,“ pokračoval Gal de Fask. „Vaši lidé

zabaví i veškeré předměty z mědi, hrnce, kotlíky, pánve, a pošlou je

sem. Přetavíme je a uděláme z nich plechy.“ Otočil se k rytíři

odpovědnému za dřevěnou konstrukci. „Vy osobně navštívíte

majitele pil a získáte potřebné dřevo. Nabídněte jim tolik zlata, kolik

budou chtít. Později jim ho už zase nějak zabavíme. Budou-li se

vymlouvat, že nemají dost dělníků, dodáte jim otroky. A kdyby si

vymýšleli dál, pohrozte jim hranicí. V případě potřeby dejte jednoho

pro výstrahu veřejně upálit. To je vše, bratři. Rozejděte se po svých

povinnostech. Už zítra chci vidět, jak do komendy proudí zástupy

otroků a nejpozději pozítří nastoupí noční směny. Nestrpím

sebemenší zpoždění a žádnou nedbalost. Umím ocenit píli, ale i

tvrdě trestat.“

15

Jeskyně byla mnohem větší, než se původně zdálo, a táhla se

hluboko do nitra hory.

„Zvláštní,“ řekl Ray. „Stěny jsou hladné a pravidelné, jako by

někdo vytesal laserem nebo dezintegrátorem. Spíš tím druhým,

protože registruji zbytky radioaktivity.“

Postupovali dál do jeskyně, připadala jim nekonečná. Ale pak se

světlo Rayovy svítilny odrazilo od kovu. Za necelých pět minut

dorazili k válci, který zaplňoval skoro celou jeskyni a pouze na

jedné straně se dal obejít.

„Kdyby to nebyl nesmysl, řekl bych, že máme před sebou

kosmickou loď,“ zabručel Mark.

„Není to nesmysl, i když takový typ lodi nebyl v našich

56

archivech nikdy zaznamenán,“ odpověděl android. „Bude to dost

starý model, přestože má ještě funkční reaktor.“

Protáhli se kolem skály a na druhé straně objevili vchod do lodi.

„Biovlny neregistrovány,“ hlásil Ray. „Ideální příležitost, jak tuto

podivnou loď prozkoumat. Přesto si zkontroluj silové pole a vezmi

si pistoli.“

Ray vlezl dovnitř první. Úzká chodba vedla do prostorné

místnosti, která se automaticky rozsvítila. Celou jednu stěnu

pokrývaly číselníky, obrazovky a tlačítka. Kolem nich spousta

nesrozumitelných nápisů.

„Všechno nahrávej,“ nařídil Mark.

„Díky za radu, to by mě nenapadlo,“ odpověděl Ray, který se

choval stále lidštěji. Náhle se zarazil. „Cítím velice slabou biovlnu.

Ukázal na dveře. Ta bytost je patrně tamhle. Jdi stranou. Kdyby

něco, rovnou střílej.“

Mark poslechl, s prstem na spoušti opatrně ustoupil, zatímco Ray

opatrně odsunul závoru. Potom prudce otevřel dveře. Za nimi byla

malá místnost s lůžkem, z něhož se prudce zvedl jakýsi humanoid.

Byl velká, štíhlý, na sobě měl černou kombinézu. Jeho tvář měla

pravidelné rysy, ale pleť byla podivně břidličnatá a vlasy skoro

fialové. Velice žluté oči se podivně leskly.

„Nechápu, jak se vám podařilo vniknout do sídla poslů Božích,“

pravil místním jazykem, „ale rychle prchněte, jinak Jeho hněv bude

strašlivý.“ Vstal a vznešeně napřáhl ruku.

„Pozor,“ pravil suše Mark, „nehýbejte se. Při prvním podezřelém

pohybu budu nucen střílet.“

Humanoid se překvapeně podíval na Markovu zbraň a potom se

mu na rtech objevil lehký úsměv. „Nebojte se, nejsem ozbrojen.

Nevím, odkud jste, ale z této planety určitě ne. Tak trochu civilizaci

Toru znám a váš oděv mě na okamžik zmýlil, ale zbytek vaší

výstroje a výzbroje není zdejší. Začínám věřit, že vás skutečně

posílají nebesa. Rychle pryč odsud, než na nás přijdou krussové!“

„Nejdřív by mě ale ledacos zajímalo,“ řekl Mark.

Humanoid se zatvářil úzkostlivě. „Později. Už dvacet let se

modlím, abych mohl utéct, a nemůžu teď riskovat nezdar.“

Mark mu začínal věřit. Vzpomněl si na závoru na dveřích. „Tak

57

dobře,“ souhlasil, „ale dejte si pozor, můj společník vás má na

mušce.“

Muž se smutně pousmál. „Neudělám chybu. Nezaútočím na

jediné dvě bytosti, které snad mohou zachránit obyvatele této

planety před osudem horším, než je smrt.“

Humanoid přešel do pilotní kabiny, otevřel skříňku ve zdi a z ní

vytáhl černou kotku. Potom přistoupil k řídícímu pultu a stiskl

několik tlačítek.

„Můžeme odletět,“ pravil s rozzářenýma očima.

„Slíbil jste, že nám něco vysvětlíte,“ připomněl mu Mark.

Cizinec se nadechl, zaváhal a potom řekl: „Nikdy byste mi

nevěřili. Nedá se tedy nic dělat a musíte se přesvědčit sami.“ Ukázal

na dvě šedé metalizované kombinézy. „Oblékněte si to a vezměte si

přilby.“

Pozemšťané se rychle oblékli a nasadili si přilby, které odrážely

světlo, ale pro majitele byly průhledné. Potom za humanoidem vyšli

ven z rakety a nořili se stále hlouběji do jeskyně. Asi sto metrů od

rakety narazili na uzavřená kovová vrata.

Muž ukázal na zámek a zašeptal: „Od této chvíle se dívejte, ale

nedělejte žádné náhlé pohyby. Krusse by nemělo překvapit, že mě

uvidí v doprovodu dvou bytostí oblečených jako vy, protože jsem

pravidelně procházel jejich jeskyní ve stejné společnosti. Zbraň,

kterou mě ohrožujete je patrně laser.“

„Správně.“

„Nemáte něco silnějšího?“

„Můj přítel má ještě zápalné granáty.“

„Skvělé! Doufejme ale, že je nebudete potřebovat. Chtěl bych

vám říct jen to, že se v žádném případě už nenechám chytit živý a

bude mi úplně jedno, jestli zahynete se mnou, nebo ne. A teď se

podívejte, jak vypadá krusské peklo!“

16

Ten pohled Markem otřásl, že si ani nevzpomínal, kdy viděl

naposledy podobnou hrůzu. Kovovými dveřmi vešli do oné podivné

58

válcovité stavby, která sousedila s komendou a která je tolik

zajímala. Vnitřek se utápěl v podivném narudlém přísvitu.

Když si jejich oči zvykly, Mark měl pocit, že se ocitl v jakémsi

obrovském mraveništi nebo v hnízdě jiného hmyzu. Necelé dva

metry od nich se činily hrůzné bytosti. Vysoké byly zhruba dva

metry a vzdáleně připomínaly pozemské kudlanky nábožné. Měly

relativně malou trojhrannou hlavu s velkýma kulatýma fazetovýma

očima bez víček. Drobná kulatá ústa měla na každé straně jedový

zub. Z hlavy jim trčela dvě krátká tykadla. Tato velice pohyblivá

hlava seděla na válcovitém těle pokrytém tmavozeleným chitinovým

krunýřem. Na zádech měly dva páry dlouhých, skoro průhledných

blanitých křídel. A nakonec, jako většina hmyzu, měly tři páry

nohou. Zadní nohy byly silné, zahnuté podobné jako u kobylek.

Prostřední malé, skoro zakrnělé, a přední měly dva ohromná klepeta

s ostrými bodci.

Bytosti se rychle pohybovala na zadních nohách. Občas prudce

rozevřely křídla a vzlétly k vrcholu budovy.

Uprostřed, na jakémsi kamenném stupni, stála nestvůrná královna

s obrovským nazelenalým zadečkem, metr širokým a deset metrů

dlouhým. Ustavičně jím probíhaly záchvěvy a působil měkce a

třaslavě. Na konci mezi oběma ostny měl otvor, z něhož vypadávalo

jedno šedé vejce za druhým. Kolem zbytnělého břicha se tlačili

menší tvorové bez křídel. Zřejmě samci, kteří tuhle děsivou samičku

ustavičně oplodňovali.

Dělnice odebíraly vejce a odnášely je do buněk ve stěnách věže.

A tam ta hrůza dosahovala svého vrcholu!

V každé té buňce bylo lidské tělo, nehybné, ale živé, protože

slabě dýchalo.

Dělnice ke ztuhlému tělu nejdřív opatrně přiložily asi třicet

vajíček. Vajíčka přilnula ke kůži a potom zvolna vnikala do masa,

svalů a přitom se vyhýbala všem důležitým orgánům, aby neusmrtila

organismus, který je chránil a živil. Nakonec se ztratila v těle celá.

Dobře bylo vidět pouze na několik těl. Zpočátku byl u nich

nápadný jen příliš vyklenutý hrudník. Potom vak zduřeniny bytněly,

až připomínaly balónek. Těla nabývala groteskní podoby a

přestávala připomínat člověka.

59

Kůže nakonec zrudla, ukázaly se na ní vředy, ty praskaly a z nich

vylézali asi třiceticentimetroví krussové. Ještě neuměli létat,

pohybovali se jen s obtížemi a nepouštěli se těla. Když

zkonzumovali mrtvé tělo a odlétli od něj, zůstala jen dočista

ohlodaná kostra.

Malí krussové se podle jakéhosi záhadného systému

shromažďovali ve vyšších buňkách. Dělnice jim přinášely

předžvýkanou potravu, obohacenou různými hormonálními

substancemi, a z nich se stávaly válečnice, dělnice nebo i královny.

Děsem ztuhlý Mark cítil, jak mu Ray položil ruku na předloktí.

Jeho dotyk ho poněkud zklidnil.

„Pojď,“ řekl android. „Je načase zmizet. Zdá se mi, že některé

těch potvor se o nás začínají zajímat.“

Asi deset krussů k nim obracelo hlavy a zvědavě komíhalo

tykadly. Zjevně se pokoušelo navázat kontakt.

Neznámý s břidličnatou pletí znovu otevřel kovové dveře. Mark

zvolna ustupoval, a když se dveře za ním zavřely, uvědomil si, že se

chvěje po celém těle. Ray mu skoro mateřsky pomohl sundat přilbu

a svléknout skafandr. Pozemšťan si hřbetem ruky setřel pot, které ho

už pálil do očí.

„Musíme honem pryč,“ nabádal je neznámý. „Když jsme strážím

neodpověděli, určitě upozorní své nadřízené a možná se přijdou

podívat, jestli jsem pořád na svém místě.“

Rozběhli se chodbou. Když doběhly na kraj jeskyně, kde svítilo

slunce, humanoid je varoval: „Pozor. Vchod by měly normálně

střežit yory. To jsou takové masožravé liány. Pocházejí z mé

domovské planety a krussové si je sem převezli.“

„Díky za upozornění,“ usmál se Mark, „ale už jsme se s nimi

seznámili. A z těch, co obrůstaly tuhle stranu hory, zbyl jen popel.“

Ray však pro jistotu vyšel první a zjistil, že yory neměly čas

znovu narůst.

„Napadli nás nějací létající rejnoci,“ vzpomněl si Mark. „Ty

znáte?“

„Ale ano, to jsou minkové,“ odpověděl humanoid bez váhání.

„Také pocházejí z mého světa a krussové je přenesli do tohoto

kráteru, aby ho ochránili před zvědavci. To byl zázrak, že se vám

60

podařilo uniknout. Teď už taky chápu, proč váš druh takhle vypadá.

Jejich kyselina mu propálila oblek. Obávám se, že odtud

neunikneme. Sežerou nás zaživa.“

Mark se na okamžik zamyslel. Měl pouze jeden ochranný opasek

a nechtěl podivného neznámého nijak ohrozit. „Rayi, zavolej modul

a naveď ho co nejblíž k jeskyni. Když jsou tady ty bestie, nikdo jiný

nás neuvidí.“

Plastiková koule se přiblížila rychle ke skále. Naskočili do ní.

Byl nejvyšší čas, protože na obloze se už ukázali minkové. Ale

modul už nedostihli.

„Jak to, že se ti minkové nerozšířili po celé planetě?“ divil se

Mark.

„Krussové si všechno nejdřív pořádně promysleli. Rejnoci, jak

jim říkáte vy, se mohou vznést pouze do výšky patnácti set metrů.

Sopka je však vysoká dva tisíce metrů, takže minkové jsou v kráteru

uvězněni. Navíc k přežití potřebují krusse.“ Humanoid se odmlčel a

potom pokračoval: „Odpovím vám na všechny otázky, ale nejdřív by

mě zajímalo, kam letíme a odkud jste.“

„Na mou kosmickou loď, která obíhá kolem Toru. Jsem agent

Pozemské unie. Úlohou mé služby je dohlížet, ale bez zasahování,

na primitivní světy, které jsme až dosud objevili.“

„Takže každý rok objevujete nové a nové světy?“

„Ano, ale to je práce Dálkového průzkumu. Já jen navštěvuji už

registrované planety.“

Humanoid se pousmál. „Škoda, že vaše expedice vynechaly naši

soustavu!“

Přerušil je přistávací manévr.

17

„Tak to by bylo,“ řekl Mark a vypnul poslední obrazovku. „Myslím,

že teď už víte o Unii a o naší civilizaci dost. Znáte všechno dobré i

to špatné.“

„Děkuji vám. To, co jste mi ukázal, mi naplňuje srdce radostí. Ty

dvě hodiny smazaly třicet let hrůzy, utrpení zbabělosti a dokazují, že

61

jsem se nadarmo nesnažil přežit i za cenu všemožných

kompromisů.“

Ray mu podal kelímek s narůžovělou tekutinou. „Klidně se toho

napijte. Zatímco jste naslouchal Markovým výkladům, prozkoumal

jsem váš organismus. Vaše biologická stavba se značně podobá naší.

Zaznamenal jsem však pár výkyvů. Způsobených patrně dlouhým

vězněním a jednostrannou syntetickou výživou. Budete muset do

zdravotního bloku na důkladnější vyšetření.“

Humanoid si dal doušek, uznale mlaskl a potom vypil kalíšek do

dna.

„Vyšetření počká, když dovolíte. Nebylo by slušné, abych vašeho

přítele nechal umírat zvědavostí. Jmenuji se Csis a jsem bohužel

poslední obyvatel Zworu. Má domovská planeta Zwor obíhá kolem

hvězdy vzdálené od nás dva světelné roky.“

Ray naklepal koordináty do palubního počítače a nahlas přečetl

výsledky.

„Hvězda třídy F, BX 3982 podle galaktického katalogu. Obíhají

kolem ní tři planety. Pouze druhá je v mírném pásmu, ale vzhledem

k intenzitě ultrafialového záření jsou značné pochybnosti, že by na

ní existoval organický život. Její průzkum byl odložen.“

Humanoid se smutně pousmál. „Pozorování je správné, ale

dedukce chybné. Moje planeta má silnou vrstvu ozonu, který účinky

ultrafialového záření snižuje. Navíc nás chrání pigmentace.“

Mark se přesvědčil, že záznamy jsou v pořádku, a potom dal

humanoidovi znamení, aby pokračoval.

„Podle našich vědců se život na naší planetě ukázal před osmi

tisíci lety. Nejdřív to byly jednobuněční živočichové, pak tvorové

stále složitější. První dokumenty jsou staré tři tisíce pět set let. Naše

civilizace se vyvíjela asi do stadia odpovídajícího vašemu

dvacátému a jednadvacátému století. Objevili jsme atomovou

energii a začínali jsme pronikat do nejbližšího vesmíru. Neznali

jsme však jako vy antigravitaci a nadsvětelnou rychlost.“

Brzy vznikla federace relativně autonomních republik, která

umožňovala, aby náš vývoj probíhal podobně jako váš bez

závažnějších výkyvů. Drama začalo před dvěma stoletími. Jedna

velká republika na jižní polokouli se odtrhla a okamžitě vypukl

62

prudký konflikt, při němž byly použity jaderné zbraně. Potom byl

nastolen mír a život pokračoval jako dřív. Ale do mnoha oblastí se

nesmělo, protože byly radioaktivní. Nikdo je však bohužel nehlídal.

Ray podal Csisovi další pohárek a Mark si dal na zklidnění

sklenici sternu, což je alkoholický nápoj z Venusie.

„Před osmdesáti lety se krussové ukázali ve své nynější podobě.

Jednoho dne zaútočili na městečko na okraji zakázané zóny. Využili

momentu naprostého překvapení a zajali veškeré obyvatelstvo.

Místní policie však ještě stačila varovat hlavní město federace. Když

dorazily posily, krussové byli už pryč a na místě zanechali jen pár

svých mrtvých.

Hlídky se pokusily prozkoumat radioaktivní pásmo, kde začínala

rašit jakási vegetace, ale brzy musely zatroubit na ústup, protože je

buď napadli minkové, nebo se zapletli do yor.

Na základě těchto informací se vědci pustili do průzkumu a brzy

zjistili úděsná fakta. Silná radioaktivita, spojená s účinkem

ultrafialového záření, vedla k hrůzným mutacím. Minkové i yory

byli známi odedávna. Minkové bývali dvoucentimetrový hmyz,

který svými slinami s vysokým obsahem kyselin mohl způsobit

spáleniny. Byli prakticky vyhubeni a přežívali jen v některých

lesech. Yory zas bývaly drobné masožravé rostliny, jež lapaly pouze

hmyz, mouchy a pavouky. Jejich mutace, jakkoli nepříjemná, by

neznamenala žádnou katastrofu, neboť se jednalo o značně

izolovaný druh s pranepatrnou inteligencí. Nebezpečné byly jen

svou velikostí. Jenže s krussy tomu bylo úplně jinak!“

Csis na okamžik zavřel oči a snažil se utřídit si myšlenky, jež se

mu honily hlavou už několik let.

„Krussové byli asi deseticentimetrový hmyz, kolektivní asi jako

vaši termiti. Královna kladla vajíčka, která se mohla vyvíjet pouze

v živých organismech, předtím paralyzovaných. U některých

živočichů to je běžné, ale krussové měli tu zvláštnost, že si nositele

vybírali mezi savci. Jejich běžnými oběťmi bývaly myši. Krussové

zářením zvětšili svou hmotnost a některým jedincům se navíc

zvýšila inteligence. Začali ke své reprodukci lovit všechna velká

zvířata, která postupně obsazovala území opuštěné člověkem. Časem

jim však už nestačila…

63

Od incidentu uplynuly tři roky a všichni na drama zapomněli, až

na několik zanícených entomologů a botaniků. O to drsnější bylo

probuzení. Krussové jedné noci překvapivě zaútočili na milionové

město, ležící asi sto kilometrů od jejich pásma. Město mělo menší

posádku a kladlo o něco silnější odpor. Za pár hodin však krussové

zvítězili a veškeré obyvatele vzali do zajetí. Těch pár, kterým se

podařilo uprchnout, pak vyprávělo hrůzné věci.

Úřady tentokrát vypravily armádu. Po jaderném konfliktu totiž

došlo k odzbrojení, takže republiky měly jen slabé, symbolické

jednotky. Válka s krussy trvala dvacet let a my prohrávali. Neumíte

si představit, co to je bojovat s hmyzem. Krussové útočili bez

přestání, ve dne v noci, nehleděli na ztráty, naprosto opovrhovali

smrtí. Naši vojáci je pobíjeli po desítkách, po stovkách, ale místo

nich přilétali tisíce dalších.

Čím častěji docházelo ke střetům, tím nemilejší věci jsme

zjišťovali. Potom, po dlouhém váhání, se generální štáb – vzhledem

k vážnosti situace – rozhodl použít těch několik jaderných střel, co

zbyly po válce. Exploze spálila množství krussů, ale zjistili jsme, že

ti, co přežili, jsou odolní vůči radioaktivitě. Uchýlili se do

bombardovaných míst, kam naše jednotky nemohly.

V druhém roce války se krussové naučili používat naše zbraně, a

dokonce i vozidla. A tak postupně zaplavili všechny světadíly.

Dvacátý rok kapitulovala i poslední bašta, hlavní město. Pracoval

jsem tam ve středisku kosmického výzkumu. Vláda si uvědomila, že

nám hrozí porážka, a proto hodlala postavit rakety, aby aspoň

několik desítek párů mohlo pokračovat jinde. Ale dřív než se nám

podařilo postavit první, krussové zvítězili. Se stovkami tisíc dalších

mě uvěznili v obrovském koncentračním táboře.

Krussové naštěstí nedokázali své vítězství zvládnout.

V příznivých podmínkách se množili stále víc, plenili přírodní

zdroje a nestarali se o jejich náhradu. Neměli jsme příliš rozvinuté

zemědělství a většinu potravin jsme vyráběli synteticky. Po naši

porážce se továrny zastavily a krusse ani nenapadlo je udržet

v provozu. Navíc počet naší populace prudce klesal, protože tisíce

mužů a žen musely denně posloužit k rozmnožování krussů.

Každá kolonie se soustřeďovala kolem královny a byla prakticky

64

nezávislá. Jedinou její starostí bylo, aby se rozrůstala. Neuplynul ani

rok a krussové se bili mezi sebou, kolonie se navzájem okrádaly o

potravu a o lidské zajatce. Inteligentnější krussové se shromáždili

v našem hlavním městě. Jeden můj přítel vymyslel důmyslný

elektronický systém, který převáděl vibrace tykadel na zvukové

signály. Vítězové a poražení mohli spolu konečně komunikovat.

Krussové se dokonce pokoušeli pochopit funkci některých strojů, ale

pokus velice rychle ztroskotal, protože jim chybělo jakékoli

vzdělání. Inteligentní primitiv se sice za pár týdnů naučí zacházet

s puškou, řídit vůz, ale nezvládne zákony balistiky ani atomovou

teorii.

Tito krussové, kteří rovněž strádali útoky svých bratrů, pochopili,

že dřív či později je tato anarchii odsoudí k zániku. Když objevili

jednu už skoro dokončenou raketu, dostali šílený nápad. Obsadí

jinou planetu! A tak mě jednoho dne ještě s několika techniky

předvedli před jednoho krusse, která nás seznámil s jejich plánem a

přikázal nám, abychom raketu dokončili.

Pokoušeli jsme se mu vysvětlit, že takový projekt je učiněné

šílenství. Jednak je nejbližší slunce od nás vzdáleno dva světelné

roky, což předpokládalo nejméně tři roky letu, jednak jsme nevěděli,

zda jsou jeho planety obyvatelné. Oni však nechtěli nic slyšet.

Někteří takovou spolupráci rázně odmítli. Před našima očima je

paralyzovali a okamžitě odvedli do reprodukčního centra…“

„Jak krussové paralyzují?“ skočil mu Mark do řeči.

„Jistě jste si všimli, že po každé straně úst mají takový jedový

zoubek. Kousnou do oběti a vstříknou jí jed. Ten působí pouze na

periferní svalstvo, srdce a dýchací svaly nezasahuje.“

„Takže oběti ani neztratí vědomí!“ zděsil se Mark.

„Bohužel ne. Aspoň v prvních dnech vnímají, jak do nich vnikají

vajíčka, cítí rozpínání svalů.“

„To musí příšerně trpět! Nedovedu si představit horší muka, než

být zaživa požírán takovou larvou!“

Csis lehce pokývl hlavou. „Nicméně je pravděpodobné, že po

několika dnech následkem nedostatku potravy, a především tekutin,

nastává milosrdné kóma, z něhož je jen občas vytrhne drásající

bolest.“

65

„Promiňte, přerušil jsem vás…“

„Ze zbabělosti jsem tedy souhlasil,“ pokračoval Csis. „O měsíc

později byla raketa hotová. Onen kruss rozhodl, že s nimi poletím já,

pilot a dva technici. Upravili prostor pro jednu mladou oplodněnou

královnu a na palubu nastoupilo ještě deset nejinteligentnějších

krussů. V určený den jsme odstartovali a ponechali Zwor vítězům,

kteří se požírali mezi sebou.“

18

„O letu vám neřeknu nic,“ pokračoval Csis. „Trval tři roky, byl

jednotvárný a nic zvláštního se při něm nestalo. K mému

nesmírnému překvapení loď fungovala zcela podle našich představ.

Konečně jsme doletěli k cíli. Modlil jsem se, aby to byla

neobyvatelná poušť, ale krussům opět přálo štěstí a brzy jsme se

octli na oběžné dráze kolem Toru. Ukázalo se, že na něm existuje

humanoidní civilizace. Já a moji druhové jsme se rozhodli, že

nemáme právo přinést jí takovou zkázu. Rozhodli jsme se, že loď

zničíme ještě na oběžné dráze.“

Velitel krussů však nás úmysl zřejmě vytušil. Mé druhy na místě

paralyzovali a odvedli ke královně, aby sloužili za potravu prvním

zárodkům nové kolonie. Nebudu nic zakrývat, ztratil jsem veškerou

odvahu a souhlasil, že s lodí přistanu. Za míso přistání jsme si

vybrali neobydlený kráter vyhaslé sopky. Poblíž žili domorodci,

kteří měly brzy posloužit krussům.

Krussové malými nukleárními náložemi prorazili štoly a vytvořili

jeskyni, v níž schovali loď. U vchodu do jeskyně vysadili yory a do

kráteru vypustili několik minků, které si prozíravě vzali s sebou.

Minkům se dařilo velice dobře, protože se mohou živit i rostlinnou

potravou. Jejich počet se však vzhledem k možnostem potravy

stabilizoval.

„Podle mě jich bylo pořád víc než dost,“ poznamenal Mark. „Dali

nám skutečně zabrat.“

„Nestěžujete si,“ usmál se humanoid, „nebýt vaší výstroje, ani

byste se k jeskyni nedostali.“

66

Ray dolil skleničky a Csis pokračoval: „Náčelník krussů prorazil

menší otvor do vnějšího svahu a začal opatrně zkoumat okolí. Aby

zbytečně domorodce nepoplašil, vzal si kosmický skafandr a mně

nařídil, abych ho doprovázel. Krussové měli opět štěstí. První

člověk, kterého jsme potkali – je tomu už dvacet pět let –, byl zeman

posedlý mysticismem, kterému patřila tvrz na úbočí hory. Padl na

kolena a považoval nás za posly Boží. Už jsem ho chtěl vyvést

z omylu, ale kruss můj úmysl uhodl a nařídil mi mlčet. Okamžitě

pochopil, co může z této situace vytěžit.“

„Jak jste se s domorodci domlouvali?“ podivil se Mark.

„Jeden přítel vynalezl v době, kdy jsme ještě doufali, že před

krussy unikneme, univerzálního tlumočníka. A tak se zrodil Řád a

zeman Xer de Sark se stal jeho velmistrem. Kruss mu mým

prostřednictvím pravidelně radil a pomáhal. Na úbočí hory vznikla

první komenda. Stavba trvala plných sedm let a Řád během té doby

jen prospíval. Náčelník krussů projevil při té příležitosti takovou

znalost psychologie, až mě to znepokojovalo. Jeho inteligence se

však vyvíjela dál.

Když byla věž hotová, zakázal členům Řádu do ní přístup a

umístil v ní královnu.“

„Proto tedy Řád vyžaduje každý měsíc desítky lidí,“ pochopil

Mark.

Csis pokýval hlavou. „Kruss jim namlouval, že se stanou

služebníky Božími. Nebožáky, naštěstí trochu omámené drogami,

nám předávali při rituálu před věží. Pak se za nimi zavřela těžká

pancéřovaná vrata, krussové se na ně vrhli a paralyzovali je.“

„To vy jste dal rytířům ony podivné meče?“

„Ano, je to takový můj skromný vynález. Kruss po mně chtěl

zbraň jíž by rytíři věrohodně vítězili. Proto jsem do izolovaného

jílce zabudoval obyčejný kondenzátor.“

„Jak se nabíjí?“

„Fotoelektrickými články v jílci. Nevýhodou je, že se musí

vystavit na šest hodin slunečnímu záření. Velmistr má navíc žezlo,

z něho lze vystřelit smrtící elektrický výboj. Tomu zas dodává

energii miniaturní atomový článek.“

„Ve Vorku jsem se podíval do jedné rozestavěné věže. Krussové

67

se do ní hodlají přestěhovat?“

„V současné době se staví šest věží. Hotovy budou za měsíc. Do

každé dají krussové novou královnu. Pak odhodí masku, zlikvidují

Řád a ovládnou zemi.“

„A dějiny Zworu se budou opakovat, tentokrát však bez

kosmické lodi,“ konstatoval Mark.

„Náčelník krussů,“ pokračoval Csis, „zůstane pánem i šesti

nových kolonií, které se budou vyvíjet plánovitě, podle možností

této planety. Lidé se nebudou hromadně likvidovat. Jejich stavy se

budu regulovat. Lidé budou dál tvrdě pracovat, aby uživili sebe a

krussy, a krussové budou podporovat jejich reprodukci.“

Marka to tak pobouřilo, že vyskočil z křesla. „Takže obyvatelé

Toru budou jen otroky a potravou pro ty hnusné larvy! Něco

takového přece nemůžeme dopustit!“

Csis se smutně pousmál. „vaše reakce mě naplňuje nadějí. Ještě

donedávna jsem se obával, že Tor dopadne hůř než Zwor. Vaše

přítomnost však může vše změnit.“

Mark se uklidnil a opět se posadil. „Když jsme vnikli do vaší

lodi, našli jsme vás zamčeného v kabině. Proč?“

„I když s krussy spolupracuji už pětadvacet let, stále mi

nedůvěřují. Ani jednou jsem se nehnul bez jejich doprovodu. Ve

všem jsem je poslechl, všechno jsem snášel, s nadějí na minutku

svobody. Za tak dlouhou dobu by lidská pozornost polevila, ale

hmyzí nikdy! Své povinnosti vykonávají přesně, metodicky, bez

invence, ale také bez sebemenší nedbalosti.“

„Co jste si od té minutky sliboval?“ podivil se Mark.

„Chtěl jsem aktivovat atomový generátor a přivodit explozi. Díky

vám to teď můžu udělat.“ Vytáhl z kapsy černou kostku a

vysvětloval: „To je dálkový ovladač. Bohužel nemá už dost energie.

Exploze zničí loď, ale už ne reprodukční věž. Takže teď musíte

jednat vy, mladý muži.“

Mark se dlouze zamyslel. „Obávám se, že tento případ přesahuje

mé kompetence,“ řekl nakonec. „Jsem jenom řadový agent. Musím

to nahlásit a velení se zase musí obrátit na Radu Pozemské unie.“

Humanoid se na něj s obavou podíval. „Ale času je málo! Za

měsíc budou věže hotovy a hned nato rozmístí královny!“

68

„Expanzi bránil zatím jen nedostatek budov?“

„Ne tak docela. Mezi snesením vajíčka a vylíhnutím prvního

mláděte uplyne pouhých čtrnáct dní. Mládě krmí chůvy. Za dva roky

dospěje, je z něj dělnice nebo válečník. Královna snese denně přes

tisíc vajec. Teď už jistě chápete, proč krussové navzdory těžkým

ztrátám tak rychle ovládli Zwor. Naštěstí pro tuto planetu je výchova

královen a samečků mnohem delší a vyžaduje asi deseti let. Teprve

teď dospívají. Zatím jsou všichni krussové v hlavní věži, ale příští

měsíc se už přesunou do nových budov a celá ta hrůza se rozběhne

naplno.“

„Přesto máme ještě dostatek času,“ prohlásil Mark. „Okamžitě se

spojím se základnou.“ Stiskl několik tlačítek a obrazovka se

rozsvítila. „Nahrávky máš připravené?“ obrátil se na Raye.

„Ovšem! Bude to nejpozoruhodnější reportáž století!“

Na obrazovce se ukázal otrávený obličej nějakého operátora.

„Tady je Mark Stone, mise ZX 9155. Žádám přímé spojení

s generále Khovem. Priorita A1.“

Když Mark vyslovil jméno všemocného ředitele Služby pro

dohled nad primitivními planetami, operátor se zachmuřil. „Radši

byste se měl podívat na počítač,“ doporučil Markovi. „Na základně

jsou teď dvě ráno a generál spí. Dobře víte, že s ním nejsou žádné

žerty. Poslední agent, který ho vytrhl ze spánku, byl převelen na

jakýsi satelit a žije tam dodnes, pokud ještě nechcípl nudou. Dám

vám dobrou radu. Udělejte to jako ostatní a hlášení nám nahrajte.

Šéf si ho pustí, až vstane.“

„Trvám na své žádosti.“

Operátor pokrčil rameny. „Jak chcete. Já vás varoval.“

Potom si Marka ještě čtvrt hodiny předávali různí pobočníci,

s nimiž musel provádět podobnou čtverylku jako s operátorem.

Konečně se na obrazovce ukázal generál Khov. Holá hlava se mu

leskla. Hlášení trvalo půl hodiny a po celou dobu generál nehnul ani

brvou. Když Mark skončil, pouze řekl: „Zajímavé. Ten Zwořan je

s vámi?“

Csis přistoupil ke kameře a řekl něco svým jazykem.

„Rozumí galaktičtině?“ zeptal se generál.

„Zatím ne. Domlouvali jsme se místním jazykem.“

69

„Tak ho ode mě pozdravujte a neučte ho naší řeči. Bude to do

budoucna praktičtější. A teď nám pošlete kompletní hlášení.“

„Rozkaz, pane generále, ale žádám o souhlas s okamžitým

zásahem proti krussům.“

„Budu o tom uvažovat a promluvím s vyššími místy. Zatím

zůstaňte na lodi a čekejte na mé rozkazy.“

Generál zmizel z obrazovky a vystřídal ho onen první operátor.

„Tak sem s tím! Příjem!“

19

Mark nervózně přecházel po pilotní kabině. Od hovoru s generále

Khovem uplynuly plné tři dny – a stále nic!

„Uklidněte se, můj mladý příteli,“ chlácholil ho v galaktické řeči

Csis.

Zwořan se uvolnil a jeho břidlicovitá pleť získala skoro fialový

nádech. Několik hodin ve zdravotním bloku jako by mu vrátilo

mládí. Pak podstoupil výuku v psychickém induktoru a jeho mozek

bez problémů nasál jazyk pozemšťanů.

„Chápu vaši netrpělivost, ale pomyslete na to, co jsem cítil já po

pětadvacet let věznění! Doufám, že vaše vláda problém pochopí a dá

vám svolení k akci.“

„Ať se moji nadřízení rozhodnou jakkoli,“ řekl Mark,

„nedovolím krussům, aby s Torem udělali totéž co se Zworem, i

kdybych měl touhle lodí naletět do věže.“

Přerušilo ho zvonění videofonu. Vteřinu nato se na obrazovce

ukázal přísná tvář generála Khova.

„Stone, tady jsou rozkazy! Velká rada Pozemské unie si vyžádala

názor odborníků a potom svolala mimořádné zasedání. Z vašeho

hlášení jasně vyplývá, že krussové vážně ohrožují torskou populaci.

Vzhledem k naléhavosti případu zasáhnete sám. Ale na žádost

zastánců zákona o nevměšování musíte jednat co nejdiskrétněji.

Obyvatelé Toru se nikdy nesmějí dozvědět o nebezpečí, které jim

hrozilo, ani že jejich zachránci jsou vesmírného původu. Nejsou

ještě na takové úrovni, aby se mohli dozvědět o existenci dalších

70

civilizací ve vesmíru. Rovněž smíte zlikvidovat minky a yory.

Odpovídám za vaše činy, takže doufám, že mě nezklamete.“

Mark se rozzářil. „Děkuju, pane generále. Slibuju vám, že se

zachovám přesně podle vašeho rozkazu.“

„Ještě jednu maličkost! Až skončíte, přivezete na základnu svého

zworského přítele. Naši vědci se s ním s radostí setkají a doufají, že

z něj naklonují další zástupce jeho civilizace. Potom bude na Zwor

vyslána průzkumná mise, která prostuduje krussy a případně nalodí

zbylé Zwořany, pokud vůbec nějací zbyli. A teď se dejte do práce.

Netrpělivě čekám na vaše hlášení, i kdyby přišlo uprostřed noci.“

Obrazovka zhasla a Ray už Markovi podával skleničku.

„Zasloužíš si ji,“ poznamenal jedovatě. „To je poprvé, kdy generál

projevil aspoň špetku smyslu pro humor.“

Csisovi se po tvářích koulely slzy. „Díky bohu!“ vzlykal. „Takže

moje zbabělost nebyla nadarmo! Možná díky vám nebudu

posledním Zwořanem!“ Otřel si slzy a pokračoval: „Jak se do toho

chcete pustit? Nezapomeňte, že čas pracuje proti nám.“

„Během té nucené nečinnosti jsem o tom tak trochu uvažoval.

Musíme zničit nejen krusse, ale i Řád, který obyvatelstvo zotročuje.

A právě v tom budeme potřebovat vaši pomoc, protože vy jediný

komunikujete s velmistrem.“

„Můžete se mnou počítat. Rád aspoň trochu napravím zlo, které

jsem způsobil.“

* * *

Na střechu komendy se tiše snesly tři stíny. Zwořan ukázal na

okno v prvním patře, kde se ještě svítilo. „To je velmistrova

pracovna. Sousedí přímo s věží a je s ní propojena dveřmi.“

„A to ho nikdy nezajímalo, co je za nimi?“

„To by o nich musel vědět. Za nimi je ještě jedna místnost a

teprve z ní vedou pancéřované dveře do věže.“

„Rayi, podívej se, jestli nejsou na nádvoří nějaké stráže,“ nařídil

Mark.

„Jenom dvě, a právě pod tím oknem.“

„Uspi je.“

71

Android tiše sklouzl po zdi na zamířil pistolí s krátkou hlavní.

Noční ticho narušily dvě skoro neslyšná hvízdnutí. „Cesta je volná.

Spí jako andělíčkové,“ ohlásil Ray.

Mark přistál na římse otevřeného okna. Velmistr byl k nim zády,

seděl u stolu pokrytého pergameny.

Tiše vnikli do místnosti. Mark a Ray byli oblečeni jako

domorodci a pod plášti měli trysky, Csis si nechal svůj oděv.

Zwořan rázně přistoupil k velmistrovi. Ten vyskočil ze židle a

padl na kolena.

Xer de Sark byl štíhlý muž s asketickou tváří. Černé oči mu

pronikavě svítily a nad nimi se klenulo husté bílé obočí.

„Pane, neočekával jsem vaši náhlou návštěvu. Pracoval jsem ze

všech svých skrovných sil, aby vše bylo do měsíce hotovo, jak jste si

přál.“

„Vstaň!“ přikázal mu Csis. „Přišla chvíle, aby ses dozvěděl

krutou pravdu.“ Zwořan se zhluboka nadechl a potom ze sebe

vychrlil: „Dvacet pět let jsem tě obelhával. Nejsem ani Bůh, ani jeho

posel, ale obyčejný člověk jak ty, pouze mám jinou barvu kůže,

protože pocházím z dalekých končin.“

Velmistr klečel dál a jen nevěřícně potřásal hlavou. „Zkoušíte

pevnost mé víry, pane, ale já nepodlehnu, neb má víra je pevnější

než tyto skály. Navíc jste mi podal tolik důkazů o vaší

všemohoucnosti, že má duše nemůže ani na chvíli zapochybovat.“

Csis dupl. „Pěkné důkazy!“ posmíval se. „Zešvindlované meče,

možnost domluvit se na dálku s dalšími chrámy a žezlo pro

potvrzení tvé moci. To není žádná magie, ale výsledek mnohem

dokonalejší techniky, než znáš.“ Ukázal na Marka a Raye. „Podívej

se na ty dva muže. Kdo myslíš, že jsou?“

„Rytíř a jeho sluha.“

„Omyl! Jenom tak vypadají. Jsou to muži, kteří přicházejí

z mnohem vzdálenějších krajů než já.“

Csis popadl těžký svícen, rozpřáhl se a hodil ho na hlavu

Markovi, který si už předtím zesílil ochranné pole. Železo mu od

hlavy odskočilo a dopadlo na dlaždice. Ray ukázal prstem, z něhož

vyšlehl paprsek a přeťal jedno rameno svícnu.

Velmistr vše zmateně sledoval a potom se zoufale zadíval na

72

Csise. „Jestliže jste pouze člověk, proč jste mi tak dlouho lhal?“

„Protože jsem k tomu byl nucen oněmi dvěma tvory v zářících

přilbách, kteří mě ustavičně doprovázeli. Byl jsem jejich vězněm a

kdybych je neuposlechl, hrozila by mi ošklivá smrt. Tito dva muži

mě vysvobodili, abych mohl hlásat pravdu!“

Xer de Sark pomalu vstal. Pomalu začínal chápat, co mu Zwořan

říká. „Oč vám vlastně šlo?“

„Nejdřív vás připravit o vaše bohatství a připravit cestu pro ten

nejsurovější druh otroctví. Uvidíš sám, k čemu jste jim měli

sloužit!“

Csis zamířil na druhý konec místnosti a otočil kamennou rozetou.

Část zdi se dosunula a za ní se objevila prostorná místnost, slabě

osvětlená lucernou. Vešlí a zeď se za nimi ihned zasunula. Zwořan

přistoupil k pancéřovaným dveřím a stiskl na nich knoflík.

„A teď se podívej, jaký osud vás čekal, Xere de Sarku!“ vykřikl.

Za dveřmi se v načervenalém svitu horečně činil hmyz. Všichni

čtyři na to chvíli s hrůzou hleděli. První se vzpamatoval Mark,

protože tentokrát byli krussové blíž. Instinktivně vycítili nebezpečí,

blížili se k nim a cvakali klepety. „ Rayi, granáty,“ přikázal a vytáhl

pistoli.

Ze zbraně vyšlehl červený paprsek a přeťal ohromnou královnu

v půli. Vyřinula se z ní zelená kapalina a stékala na kámen. Ve věži

nastal rozruch. V té chvíli Ray vrhl zápalné granáty ke všem

východům, o kterých je Csis předem informoval.

Rozpoutalo se peklo. Skoro současně vzplanulo deset ohňů a

krussy uvěznilo. Chtěli se vrhnout na lidi, ale Mark usilovně tiskl

spoušť a kosi jednoho za druhým.

Navzdory vysokým ztrátám krussové v útocích neustávali a

Markovi se čelo zbrotilo chladným potem. V té chvíli pochopil, jak

si bylo vojákům na Zworu, když se bránili invazi. Před ním se už

zvedala hradba mrtvých těl, ale krussové se na něj vrhali dál,

přelézali mrtvé, pokoušeli se je oběhnout. Z krunýřů narážejících na

sebe a cvakání klepet mu naskakovala husí kůže.

Ray hodil jeden granát asi metr od Marka. Mezi nimi a hmyzem

rázem vyrostla ohnivá hradba.

Mark si zesílil ochranné pole, aby ho plameny nepopálily.

73

Nejmladší krussové se pokoušeli uletět úzkým komínem ve stropě

dómu, ale prudký žár jim spaloval křídla. Dopadali na zem a

bezmocně hrabali nožkami.

Ray se svým příslovečným klidem rozhodil ještě deset granátů, a

když se ujistil, že žádný kruss už neunikne, dal znamení, aby

ustoupili, a zavřel kovové dveře.

Vrátili se do velmistrovy pracovny. Velmistr padl do křesla a

chvěl se po celém těle. Už tak bílá pleť mu ještě víc zbledla a po

tvářích se mu řinuly proudy potu.

„Peklo, učiněné peklo,“ mumlal bez přestání.

Csis mu položil ruku na rameno. Srozumitelnými slovy mu

vyprávěl o neštěstí Zworu a o tom, jak krussové obsadili Tor.

„Za všechno můžu já,“ uzavřel. „Ale díky našim přátelům ta

hrůza skončila a vás lid je zachráněn. Z pár hodin se věž žárem

zhroutí a pohrbí poslední krussy.“

Mark k němu přistoupil a pošeptal mu: „Brzy začne svítat. Měl

byste se opět schovat. Nemá smysl, abychom mu zamotali hlavu

ještě víc. Vylezte s Rayem na střechu. Zavolá modul a ten vás

automaticky převeze na loď. Až tady s Rayem skončíme, přiletíme

za vámi. Potrvá to jen pár dnů. Doufám, že se nebudete příliš nudit.“

Sis zavrtěl hlavou a usmál se. „Mám se toho o vaší civilizaci tolik

do učit, že mi čas uběhne velice rychle. Zlomte vaz!“

Velmistr byl v takovém šoku, že se už ani nedivil, když dva muži

vyletěli oknem.

20

Mark se posadil a ponechal velmistra úvahám. Stařec se ani nesnažil

skrývat slzy, které mu stékaly po lících.

Po chvíli se vrátil Ray. „Csis už je na cestě k lodi.“

Velmistr zvedl hlavu a řekl: „Jestliže jsem dobře pochopil, pak to

vy jste osvobodil nešťastníka Csise a zničil ty příšery. Mohu se

dozvědět vaše jméno a odkud pocházíte?“

„Vaši lidé mi říkají Mark de Stone.“

Ve velmistrových očích se na okamžik pobaveně zablýsklo.

74

„Vaše jméno už dospělo k mému sluchu. Vy jediný jste porazil

rytíře Řádu. Můžete mi odpovědět i na druhou otázku?“

Mark se na okamžik zamyslel a potom řekl: „Příliš si vážím vaší

inteligence, a proto vám nemůžu lhát. Má planeta se jmenuje Země,

obíhá kolem jedné hvězdy, která je tak vzdálená, že ji pouhým okem

neuvidíte. Moji předkové často dělali hlouposti, ale časem tak trochu

zmoudřeli. Proto se nechtějí vměšovat do záležitostí jiných planet.

Měl jsem zde pouze konat pozorování. Ale vzhledem k mimořádné

situaci jsem dostal souhlas k přímému zásahu.“

Xer de Sark se na Marka dlouze zadíval. „Děkuji vám za vaši

upřímnost, rytíři. Zničením krussů však vaše dílo neskončilo. Musíte

ještě potrestat jejich spojence. Jsem ochoten podstoupit trest, který

mi určíte.“

„Nejsem tady, abych soudil, nebo dokonce trestal!“ zvolal Mark.

„Byl bych však rád, kdyby vše, co jsme si teď řekli, zůstalo pouze

mezi námi. Je to v zájmu vašich lidí. Nejsou na takové poznání ještě

dost vyspělí.“

Velmistr se na něj nevěřícně zadíval. „To tedy znamená,“

vykoktal, „že nikomu tuto hanebnost neprozradíte a jméno mých

předků nebude proklínáno z pokolení na pokolení?“

„Ani král se nic nedozví. Nicméně vám zbývá nepříjemná práce.“

Xer de Sark pokýval hlavou. „Vím, Řád musí skončil, protože

spočíval na odporném podvodu. Ale je to, jako bych měl zabít

vlastní dítě. Prosím vás proto, abyste mě toho ušetřil. Dvacet pět let

jsem ze všech sil, s nasazením celé své duše, pracoval na rozvoji

Řádu a obávám se, že mě každou chvíli opustí síly. Jedině vy

dovedete jednat s dostatečnou rázností.“

„To přece nejde! Nikdy nebudu mít u ostatních rytířů dostatečnou

autoritu.“

„Jmenuji vás za sebe velmistrem a ostatním nezbude nic jiného

než se podřídit.“

Ray se neslyšně vrátil a vyslechl celý rozhovor.

Velmistrovi se vrátilo nadšení a otevřel velké desky s několika

pergameny. „Tady máte seznam všech členů této komendy, zde jsou

jména komturů šesti ostatních chrámů a jména mých tajných

vyslanců. Na vysvětlenou: Abych se ujistil o věrnosti komturů,

75

nasadil jsem do každé rady svého člověka. Mistři o jeho existenci

vědí, ale netuší, kdo to je. Domníval jsem se, že si tak zajistím jejich

naprostou poslušnost.“

Xer de Sark pak ještě asi půl hodiny informoval Marka o

organizačních podrobnostech Řádu. Když skončil, přistoupil

k okované truchle. Sňal z krku zlatý řetízek s klíčkem a truhlu

otevřel. Uvnitř se skrývala malá primitivní vysílačka.

„Oznámím všem komturům vaše jméno a potom si zavoláme

komtura této komendy.“

„Dobře, oznamte jim, že jste jmenoval svého nástupce, ale

neříkejte mé jméno,“ požádal Mark. „Mám obavy, co provede

komtur z Vorku.“

„Ano, ten vám bude dělat největší potíže,“ souhlasil velmistr.

„Už léta touží, aby se stal mým nástupcem. Kuje všelijaké pikle, a

proto jsem mu dával naději, že tím vyvoleným je právě on.“

Rychle stiskl tlačítko a pětkrát zopakoval krátkou zprávu, v níž

sděloval, že odstupuje z funkce a nahradí jej nový velmistr. Potom

truhlu zamkl, klíč předal Markovi a zatáhl za šňůru zvonce.

Okamžitě vstoupil zbrojnoš, který stál na stráži přede dveřmi.

„Svolávám schůzi do kapituly. Ať se dostaví všichni bratři.

Zdůrazňuji všichni!“

Zbrojnoš se uklonil a odklusal.

Velmistr Markovi ukázal hromadu pergamenů na policích. „tohle

je archiv Řádu, pane de Stone. Dvacet pět let víry, práce, naděje,

důvěřivosti…,“ hlas se mu zlomil do vzlyku, „a přípravy na hrůzu.

Najdete tam i podrobnosti o našem rozpočtu. I přes veškerou

hanebnost té věci jsem si zachoval poctivost. Mohu zdůvodnit

každičký dukát. Někteří z našich bratří takové ohledy neměli, ale

vždycky, když jsem se o nějaké takovém případu dozvěděl, přísně

jsem zakročil.“

Zbrojnoš ohlásil, že rada se shromáždila.

Mark s Xerem de Sarkem v zádech sešel po impozantním

schodišti, prošel klenutou chodbou do velké síně, uprostřed níž byl

dlouhý stůl.

Třicet rytířů při jejich příchodu povstalo.

Velmistr usedl do křesla a jim pokynul, aby si sedli. Mark stál za

76

ním.

„Bratři,“ pravil Xer de Sark rozechvělým hlasem, „právě jsem

hovořil s posly našeho Pána Nejvyššího. Jsou s námi tak

nespokojeni, že se nás rozhodli navždy opustit.“

Rytíři ztuhli úlekem a velmistr pokračoval do hrobového ticha:

„Žádali nás, abychom postavili velkolepé chrámy. Byla to zkouška

naší víry. V touze a ochotě jim vyhovět jsme zapomněli na jedno

z prvních přikázání: na velkorysost, nezájem o světské statky a na

lásku k bližnímu. Chovali jsme se zcela opačně, vykořisťovali jsme,

zavedl znovu otroctví, a přiznejme si to, mnozí z nás zneužívali své

postavení, aby ukojili svou mrzkou hamižnost. Poslední vůlí poslů

Božích je, aby se lidé vrátili k původní víře a zapomněli na Řád,

který této víře tak špatně sloužil. Z tohoto důvodu se vzdávám svého

místa a velmistrem jmenuji zde rytíře Marka de Stonea. Je poučen o

všech tajemství Řádu a jeho jediným úkolem je zajistit klidný

rozchod našeho bratrstva.“

Velmistr vstal, zvolna si svlékl bílé roucho s rudým kruhem a

pěti zlatými trojúhelníky a předal je svému nástupci, který si je

navlékl.

Mark Stone neváhal a hned spustil: „Do večera bude tato

komenda prázdná. Každý zbrojnoš dostane deset dukátů a bude

propuštěn. Mezi vámi, bratři, jsou někteří, kteří už mají panství a

tvrz. Vrátí se tedy prostě domů, budou poslušni krále Vorku a budou

se modlit k Bohu za spásu našich duší. Ti, kteří statky nemají,

dostanou patřičnou část z naší pokladnice. Postará se o to bratr

pokladník. Co se mě týče, odjedu odtud jen na svém koni a se svým

sluhou. To je vše. Jděte a nezapomeňte, že to vše se musí vyřídit do

večera!“

Pak se vrátil s velmistrem do pracovny. „Myslím, že tady nás

potíže nečekají.“

„Poslušnost byla první ctností našeho Řádu,“ pravil velmistr.

„Ale přesto si dávejte pozor. Ve Vorku se můžete nadít nemilých

překvapení. Gal de Fask je příliš pyšný a zpupný, než aby se

podvolil nějakému rozkazu. Musíte postupovat tvrdě a uplatnit

veškerou svou moc.“

Podal Markovi žezlo ve tvaru ruky s nataženým ukazovákem.

77

„Tady je symbol velmistrova úřadu. Jestliže žezlo v tomto místě

stisknete, z prstu vyšlehne smrtící jiskra. Vaše znalosti vám jistě

umožní pochopit, jak tato podivná věc pracuje, ale já se domníval,

že jem svědkem moci Boží.“

„Kam se hodláte odebrat?“ zeptal se Mark. „Pokud si dobře

vzpomínám, tato komenda vyrostla na místě vaší tvrze.“

„Zůstanu zde,“ usmál se smutně Xer de Sark. A než Mark stačil

něco namítnout, ukázal na tajné dveře. „Mé místo je u nešťastníků,

které jsem odsoudil k tak krutému osudu, zatímco jsem si myslel, že

jim otvírám království nebeské.“

Mark se to snažil starci vymluvit, ale narazil na neuvěřitelnou

tvrdošíjnost.

„Ne, nikdy bych nemohl žít s takovými výčitkami svědomí!

Nechť mi skutečný Bůh odpustí mé hříchy!“

Xer de Sark otočil rozetou, jak mu to ukázal Csis. Zeď se

rozestoupila a do místnosti vnikl závan horkého vzduchu. Velmistr

se ještě jednou ohlédl na Marka a Raye, potom rázně vešel a zavřel

za sebou.

Mark se dlouho díval na zeď. „Jsi si jist, že žádný kruss

neunikl?“ zeptal se Raye.

„Když jsem se vracel, přeletěl jsem dóm. Brzy se zhroutí. Pro

jistotu jsem do něj hodil ještě několik zápalných granátů, ale zřejmě

zbytečně, ty mrchy jsou už ugrilované!“

21

Gal de Fask chvatně vstoupil do kapituly, kde se už shromáždili

příslušníci Řádu, a rovnou jim oznámil: „Bratři, situace je velice

znepokojující. Ráno jsem dostal zprávu od našeho vznešeného

velmistra, že odstupuje a jmenuje svého nástupce. Jméno však

nesdělil.“

Odpovědělo mu překvapené mručení.

„Ale to ještě není všechno,“ pokračoval. „Ten nový velmistr má

jediný úkol: rozpustit Řád.“

Od stolu se teď nesly výkřiky nevole. Komtur počkal, až se

78

přítomní zklidní. „K takovému rozhodnutí mohl dospět jedině

pomatený duch. Jediné možné vysvětlení je, že Nejsvětějšího z nás

posedl zlý démon.“ Zdálo se, že v tomto bodě s ním všichni naprosto

souhlasí. „Musíme se tedy připravit, než se ten Satanem

podporovaný podvodník ukáže ve Vorku.“

„Takové kacířství jistě oslabí Řád,“ poznamenal Ter de Rak. „V

králi to vzbudí naděje, že znovu získá moc, o kterou v průběhu let

přišel. A král má ještě dost stoupenců mezi lidem, který jsme

poslední dobou nijak nešetřili.“

„Vaše poznámka, pane de Raku, je velice správná. Musíme tedy

jednat jako první. Potají seskupíme všechny své síly. Hned dám

rozestavit nám oddané stráže u jeho komnat a zítra na úsvit se

zmocníme paláce. Zatkneme rytíře, kteří zůstali věrni králi, a

zajistíme panovníka i jeho dceru. Potom jej přinutíme, aby

odstoupil.“

Nikdo z přítomných však nepoložil otázku, která je trápila

nejvíce, ale Gal de Fask je nenechal dlouho v nejistotě.

„Vzhledem k naléhavosti situace si nasadím korunu já sám.

Spojím tak moc duchovní i světskou a rozdrtím kacíře!“

Rada s ním jednomyslně souhlasila a komtur začal přidělovat

konkrétní úkoly.

* * *

Slunce se sklánělo nad obzor, když Mark a Ray jako poslední

přejeli padací most komendy. Jezdci, zbrojnoši a vozy proudili

v bizarním nepořádku po kroutící se cestě.

Věž se podle očekávání zhroutila a požár zvolna zachvacoval

nyní již opuštěnou hlavní budovu.

„Musíme se co nejrychleji dostat do Sinaku,“ řekl Mark. „rád

bych tam byl dřív, než tahle horda uvědomí místního komtura.“

Díky dobrým koním dorazili do Sinaku ještě téhož dne v noci.

Ray zabušil pěstí na městskou bránu.

Brána se otevřela a z ní vyšel strážný a zbrojnoš Řádu, který se

nepříjemným hlasem dotazoval, co to má znamenat.

„Chci okamžitě mluvit s komturem Sinaku a s guvernérem,“

79

požadoval Mark.

„Mlč, červe,“ zachechtal se zbrojnoš jízlivě. „Ke guvernérovi

můžeš pouze se svolením Řádu. Počkej do rána a pak rozhodnu,

jestli si tvá žádost zaslouží být přednesena mému nadřízenému.“

Po jeho slovech Mark shodil plášť a odhalil roucho s rudým

kruhem a zlatými trojúhelníky.

Nebohý zbrojnoš zbledl a padl na kolena. Nebyl schopen

jediného slova, pouze cosi blekotal.

„Otevři mi,“ řekl Mark. „A odveď mě do komendy.“

Za hodinu vešel do sálu, v němž se už shromáždili všichni rytíři

Řádu. Chladně jim zopakoval nařízení, že řád se rozpouští a že on je

novým velmistrem.

Sinacký komtur, hromotluk s brunátným obličejem, v němž

nebylo zhola nic asketického, zařval: „Odmítám podvolit se

takovému ďábelskému příkazu. Odedávna je známo, že novým

velmistrem bude Gal de Fask, a ne nějaký přivandrovalec, který

ošálil nebohého starce!“

Ostatní rytíři se k němu přidali. Mark musel jednat rychle, aby

zabránil vzpouře. Zvedl velmistrovské žezlo a prohlásil: „Když jste

byl dosazen do úřadu komtura, přísahal jste poslušnost Řádu, jeho

regulím, svým představeným, jinak na vás dopadne ruka

velmistrova.“ Teatrálním gestem napřáhl žezlo. Vyšlehl paprsek,

komtur se skácel a převrhl křeslo. Ostatní ztuhli úlekem a potom

jako jeden muž padli na kolena.

„Uposlechněte má slova,“ štěkl Mark. „Nechť věčné mlčení se

snese na náš chrám!“

Když si byl jist, že jeho příkazu uposlechnou, zahalil se opět do

pláště a zamířil do guvernérova sídla. Tam nebyly s otevřením brány

takové potíže. Hlídku neměl totiž nikdo jiný než Ruf, který se

Markovi hned začal uklánět.

„Pane, jak jsem šťastný, že vás opět vidím!“ A hned zavedl

pozemšťany do komnaty guvernéra de Chaska.

Kent seděl za stolem v melancholické rozpoložení a s nechutí

hleděl na vyzáblé kuře na talíři. Když poznal Marka, vyskočil od

stolu a celý se rozzářil.

„Příteli, vítám vás!“ Obrátil se k Rufovi. „Řekni Daně, ať nám

80

donese džbán vína, a kuchaři, ať připraví něco pořádného. Doufám,

rytíři, že mi uděláte tu čest a podělíte se se mnou o večeři, do níž

jsem se chtěl pustit jako každý den o samotě.“

„Velice rád, můj drahý Kente, protože od včerejšího večera jsem

byl v jednom kole a neměl jsem čas ani posnídat.“

Zářící Dana jim už mezitím nalila víno.

Když se vše uklidnilo, Kent se zeptal: „Umírám zvědavostí,

drahý Marku. Není to dlouho, co jsem se doslechl, že jste byl zajat a

prodán do otroctví. Zprávu mi přinesla číšnice z vašeho hostince

jménem Magda. Když sem chudinka dorazila, byla napůl mrtvá

vyčerpáním. Šla pěšky až z Vorku, bez odpočinku, den a noc.“

„Chudák holka,“ usmál se Mark. „Je mi tak oddaná…“

„Když jsem se dozvěděl, že vás koupil ten surovec Kasi, hned

jsem se chystal na cestu, že vás buď vykoupím, nebo vyzvu Kasiho

na souboj a zabiju ho. Ale dříve než jsem odjel, dorazila sem

podivná dvojice, která tvrdila, že je pod ochranou Willa de Klarka.

Přišlo mi to divné, protože s de Klarkem nemám žádné styky.

Naštěstí jsem si vzpomněl, že Will vám při posledním turnaji půjčil

výstroj, a tak jsem je přijal. Když jsme byli o samotě, Ruf mi

vyprávěl prapodivnou historku. Váš sluha na něj zřejmě velice

zapůsobil. Věděl jsem, že je to ostrý chlapík, ale stále ještě nechápu,

jak se dokázal zbavit řetězů a vyřídit tolik strážných. Zaměstnal jsem

Rufa jako strážce a jeho ženu jako komornou. Pochopil jsem, že jste

na svobodě, ale myslel jsem si, že jste odjel někam daleko. Teď

s radostí zjišťuji, že tomu tak není. Nicméně si dávejte pozor,

protože velmistr vydal příkaz, abychom mu ohlásili, jakmile se

objevíte. Doufám, že jste se při příjezdu nikomu nepředstavovali.

Mé pravomoci jsou velice chabé a před Řádem bych vás

neuchránil.“

Mark nejdřív ohryzal stehno a potom odpověděl: „Po útěku

z Kasiho tvrze jsem prožil mnoho podivuhodných dobrodružství.

Bohužel je teď nemohu vyprávět ani vám, svému drahému příteli.

Setkal jsem se při té příležitosti i s Xerem de Sarkem a měli jsme

spolu zajímavou debat, po níž mě jmenoval velmistrem.“ Mark si

rozhalil plášť a ukázal insignie na rouchu.

Kent prudce vstal, zatvářil se nenávistně a sjel rukou k jilci meče.

81

Mark mu rychle vysvětlil, jak k celé věci došlo a Kent se opět

uklidnil.

„Přijel jsem za vámi proto, příteli, protože potřebuji vaši pomoc.

Gal de Fask se s porážkou jen tak nesmíří a bude se snažit udržet si

moc. Král a princezna Narda jsou v nebezpečí a počítám s vámi, že

mi je pomůžete zachránit.“

Kent dopadl zpět do křesla a vydechl si. „Dobře víte, že vám

pomůžu, seč budu moci.“

„Právě proto jsem přijel. Hned ráno se vydáme na cestu.

Shromážděte všechny ozbrojené muže, i kdybyste měl tuto

pevnůstku nechat bez obrany. Sinacký řád je rozpuštěn. Můžete tedy

převzít i jeho nezaměstnané zbrojnoše.“

Rytíř de Chask hbitě vstal a tváře mu zářily radostí. „Zítra bude

všechno připraveno. Přejete si ještě něco?“

„Uvítal bych postel, už dlouho jsem se pořádně nevyspal.“

„Dana vám ukáže vaši komnatu,“ řekl Kent a zazvonil.

Mladá žena jej vedla labyrintem chodeb a potom otevřela jedny

dveře. „Doufám, že budete spokojen, pane,“ řekla s roztomilou

úklonou. „Váš sluha bude spát ve vedlejším pokoji.“

Mark vešel do místnosti, kterou chabě osvětlovala svíčka na

stole. Začal se svlékat a pak padl na postel. Teprve v té chvíli si

uvědomil, že pod pokrývkou někdo leží.

„Magdo!“ vydechl. „Co ty tady?“

„Pan de Chask si mě nechal na hradě. S Danou jsme si o vás

často povídaly a ona mi teď řekla, že jste se vrátil, a tak jsem

vklouzla do vašeho pokoje. Mám odejít?“

Mark se upřímně rozesmál a cítil, jak z něho padá únava. Rychle

se zbavil posledních kusů oděvu.

22

Komtur Gal de Fask sledoval východ slunce. Vykláněl se z okna

obytné věže nedaleko královských komnat. Otočil se, protože do

místnosti vešel rytíř de Rak.

„Jsme připraveni, pane,“ hlásil. „Naše stráže kontrolují hrad a

82

těch několik baronů, co zde přespávalo, jsme zatkli a uvěznili.“

„Skvělé! Skončíme to!“

Vše proběhlo nesmírně hladce. Krále a princeznu vzbudila tlupa

ozbrojených mužů. Neměli ani čas se bránit. Za necelou půlhodinu

se octli ve vlhkém sklepě, přikováni ke zdi.

„Co si představujete, vy zrádci?“ křičela princezna a její hlas

dodal králi aspoň trochu sil.

„Jakmile se o tom dozvědí moji baroni, vyrazí mi na pomoc,“

prohlásil Walik.

„Nekojte se zbytečnou nadějí,“ posmíval se mu Gal de Fask.

„Nikdo nebude takový blázen, aby se mi postavil. Už dlouho jsem

byl skutečným vládcem tohoto království a vy to dobře víte. Ani

brvou jste nehnul, když jsem odstranil toho směšného nápadníčka

vaší dcery. Teď chci, abyste odstoupil v můj prospěch. Tady jsem

sepsal vaši abdikaci. Stačí ji pouze podepsat.“

„Nikdy!“ zvolal král.

Komtur se zlomyslně usmál. „Nemáte jinou možnost. Když

odstoupíte, máte mé slovo, že se můžete uchýlit do kláštera. Vaše

dcera si rovněž může vybrat klášter nebo se vdát za rytíře Ter de

Raka.“

„Ne!“ vykřikli král i princezna současně.

„Raději si to rozmyslete,“ varoval je Gal de Fask. „Takové

odmítnutí by mohlo mít nepříjemné následky. Obviníme vás

z čarodějnictví, ze spojení se Satanem a z krvesmilstva.“

„To si nedovolíte!“ vydechl panovník.

„Nic mi v tom nezabrání,“ zahučel komtur. „Kdo by si troufl

zpochybnit mé slovo ve věci víry? Navíc budeme mít doznání vaší

dcery.“

„Ze mě nikdy nic takového nedostanete?“ pravila a oči jí plály

hněvem.

„Dobře vedenému mučení nikdo neodolá. Máte do zítřka čas na

rozmyšlenou, ale ještě předtím vám ukážeme vzorek toho, co vás

čeká, když odmítnete.“

Pokynul ke dveřím a do cely vešel kat. Mistr ukázal na

princeznu. „Dvacet ran bičem jako u veřejných holek.“

Svalnatý obr popadl řetězy, které poutaly Nardiny ruce, a obratně

83

je vsunul do kladky u stropu. Nešťastnice rázem visela za ruce a

nohama se jen stěží dotýkala země. Potom jí kat roztrhl šaty na

zádech. Vůbec ho nezajímal pohled na princeznino pěkně tvarované

tělo. Popadl karabáč se sedmi pruhy, bič zasvištěl a na zádech

vyskočily krvavé pruhy. Narda si skousla rty až do krve, aby jí

z hrdla neunikl jediný výkřik bolesti. Nicméně při dvanáctém úderu

přece jen zasténala, potom znovu. Při posledním a nejsurovějším

úderu už křičela nahlas.

Komtur vše pozorně sledoval a nehnul přitom ani brvou.

Když odcházel, znovu připomněl: „A nezapomeňte, do zítřka se

musíte rozhodnout.“

* * *

Gal de Fask se procházel po ochozu věže. Od zatčení krále

uplynul celý den.

Ter de Rak se před ním uklonil a hlásil: „Ve městě je klid, pane.

Včera ještě celou noc pročesávaly stráže město, ale nenarazili na nic

znepokojujícího. Měšťané mají strach a zdržují se ve svých domech.

Navíc jsem poslal oddíl do Sinaku, aby je varovali, že se tam ten

podvodník možná ukáže. Zprávy zatím nemám žádné.“

Komtur pokýval hlavou. „Jen tak dál! Když nám všechno vyjde,

udělám z vás šťastného člověka. A teď si půjdeme poslechnout

Walikovu odpověď. Doufám, že ten starý blázen bude souhlasit.

Vezměte ten pergamen, co má podepsat.“

Sešli do sklepa a vešli do cely. Krále uvěznění velice

poznamenalo. Rysy měl strhané a jeho tváře nabyly popelavého

odstínu. Princezna Narda se tak sklesle netvářila.

„Tak co? Jaký je vaše odpověď?“ zeptal se komtur.

„Radši smrt!“ odpověděla i za otce Narda.

Ter de Rak se pokusil zasáhnout. „Uvažujte prosím, princezno.

Po svatbě můžeme spokojeně žít a mém panství a…“

„Takový návrh je pro mě urážkou!“ přerušila ho princezna.

„Zrádce, jako jsi ty, bych se nikdy nemohla ani dotknout.“

„To stačí,“ řekl tvrdě komtur. „Vidím, že včerejší trest nestačil.

Tentokrát vás budeme bičovat tak dlouho, dokud váš otec

84

nepodepíše. Mistře popravčí, strhej z té ženské všechno a dej jí

padesát ran! A nešetři žádnou část jejího těla!“

* * *

Skupina jezdců vedená Kentem večer narazila na hlídku asi

deseti mužů, kterou se jim díky Markovi podařilo celkem snadno

zajmout. Když zbrojnoši Řádu spatřili velmistra, netroufali i už klást

odpor. Pouze jejich velitel, jakýsi rytíř z Vorku, tasil meč, ale Ray

ho okamžitě odzbrojil.

Kent ho podrobil výslechu a přitom zjistili, že král je uvězněn.

De Chaska se zmocnila zuřivost a nařídil, aby se okamžitě vydali na

cestu. Koním téměř nedopřáli oddechu. Ráno dojeli k městským

branám.

„Jménem velmistra, otevřete!“ křikl Mark a ukázal své roucho.

„Jediným velmistrem je pan Gal de Fask! Vy jste jen kacíř!“ zněl

odpověď.

Mark vytáhl žezlo. „Pozor! Přísahal jsi věrnost! Dopadne na tebe

ruka Řádu!“

„Má víra mě chrání před všemi ďábelskými kousky!“ odpověděl

rytíř z hradeb. Na ta slova jej zasáhl paprsek. Muž přepadl přes

hradby a zřítil se před Markova koně. Jeho smrt vyvolala paniku a

zbrojnoši se rozprchli. Brána však zůstala zavřená.

„Vyrazte ji beranidlem,“ přikázal Mark.

„Tím ztratíme spoustu času,“ vztekal se Kent.

„Neřekl bych,“ usmál se Mark. „Panty i závory jsou rezavé. Stačí

jedna pořádná rána.“

Kenta jeho slova nepřesvědčila, ale přesto poslal muže pro

nějakou kládu. Když se vrátili, rozběhli se proti bráně. Nikdo si

nevšiml, že z Rayova ukazováku vyšlehl červený paprsek.

Sotva beranidlo narazilo na bránu, brána se rozletěla. Obránci

s ničím takovým nepočítali a nechali padací most spuštěný. Proti tak

nenadálému vpádu už nic nezmohli.

Kent ponechal na svých lidech, jak se vypořádají s obránci, a

rovnou zamířil k hradnímu vězení s Markem a Rayem v patách.

K žádnému boji vlastně nedošlo. Na strážné zapůsobila velmistrova

85

přítomnost a nechali se celkem snadno odzbrojit. Mezi útočníky

navíc poznali některé své bývalé druhy, kteří jim potvrdili moc

nového velmistra.

Několik zbrojnošů se sice vzpouzelo, ale Kent se s nimi

vypořádal sám. Potom vykopl dveře vězení.

To, co spatřil za nimi, na něj bolestně dolehlo. Starý král sténal

v řetězech a princezna Narda visela za zápěstí úplně nahá. Navzdory

krvavým pruhům za zádech byla neskutečně krásná.

Když Gal de Fask spatřil roucho s pěti zlatými trojúhelníky a

žezlo, prudce se otočil a zbledl.

Ter de Rak tasil meč. Pohled na Kenta ho rozrušil na nejvyšší

míru a okamžitě se na něj vrhl.

„Rayi pozor!“ ozval se Mark „Kondenzátor je nabitý.“

Android se vrhl vpřed a zarazil úder určený Kentovi. Vyšlehl

fialový blesk a Ray ustoupil.

„Kondenzátor je vyřízený. Ať si to klidně rozdají. Jsou na tom

teď oba stejně.“

Kat udělal pohyb, jako by se chtěl vmísit do souboje, ale Ray ho

omráčil drtivým úderem pěsti.

„Gale de Fasku,“ zvolal Mark, „přišel čas, abys pykal za své

zločiny.“

Komtur, celý zbrocený potem, ustoupil o krok. „Vzdávám se,“

zasípal.

„Příliš pozdě,“ opáčil Mark. „Řád má být rozpuštěn. Kdybys

zůstal naživu, stále by se s pokoušel jej obnovit.“

Komtura zasáhl paprsek a on se zhroutil k zemi. Mark pak

soustředil svou pozornost na Tera de Raka a Kenta. Ter de Rak bylo

dobrý bojovník, ale Kentovi jako by princeznina přítomnost

zdvojnásobila síly. Pomalu, ale jistě nutil protivníka k ústupu. Ter de

Rak začínal propadat panice. Už dvakrát stiskl mechanismus meče a

nestalo se ni. Ještě naposledy to zkusil… Kent ho zasáhl do paže,

potom zvedl meč a udeřil jej do přilby. Ter de Rak se zhroutil

k zemi s rozpolcenou lebkou.

Ray už mezitím zbavil princeznu řetězů. Málem se skácela

k zemi, kdyby Kent neodhodil meč a nezachytil ji.

Osvobozený král se opřel o Marka.

86

„Jdeme odtud,“ řekl Mark. „Cosi mi říká, Veličenstvo, že si

potřebujete odpočinout. Jestli dovolíte, doprovodím vás do vašich

komnat.“

23

Hodiny po vysvobození krále a princezny byly dost pohnuté. Baroni

se shromáždili v hlavní síni paláce, ale stále jim ještě nedocházelo,

co se přihodilo.

Před polednem král opatrně sešel dolů po hlavním schodišti.

Nardu doprovázel Kent a za nimi šel Mark. V síni zavládlo hluboké

ticho. Všichni upírali zraky na vyčerpaného krále a na nového

velmistra, který měl situaci očividně v rukou. Vazalové opatrně

vyčkávali, na čí stranu se přiklonit.

Král těžce dosedl na trůn.

V té chvíli před ním Mark poklekl a prohlásil: „Třebaže jsem

v této zemi cizí, následkem nenadálých okolností, nezávislých na mé

vůli, se stalo že jsem byl jmenován velmistrem. Prohlašuji přede

všemi barony, že se plně podřizuji vaší vůli. Mým jediným úkolem

je dokončit rozpuštění Řádu a zrušit jeho nejhorší důsledek, a to

otroctví. Prosím vás tedy, abyste okamžitě zrušil otroctví a

nevolnictví v celé této zemi.“

„Budiž,“ pravil král. „Hned dnes to poslové oznámí po celé

zemi.“

Mark opět vstal, stáhl si roucho a položil je králi k nohám. „Řád

již neexistuje! Rozeslal jsem jezdce, aby to oznámili i do těch

nejvzdálenějších komend. Veličenstvo, prosím vás o souhlas, abych

už zítra mohl odjet do své vlasti.“

Král byl dostatečně chytrý politik, aby dovedl ocenit odjezd soka,

který by jej snadno mohl vystřídat na trůně. „Stane se, jak si

přejete,“ odpověděl. „Veřejně bych vám chtěl vyslovit své uznání a

projevit své přátelství. Budete-li se chtít vrátit, pak vězte, že jste

kdykoli vítán a že tento hrad patří i vám.“

Princezna na Marka dlouze pohlédla. „Nač takový spěch, rytíři?“

zeptala se. „Vy nechcete zůstat ještě pár dní v naší společnosti?“

87

„Bylo by to pro mne nesmírnou ctí, princezno, ale můj stárnoucí

otec čeká netrpělivě na můj návrat,“ odpověděl Mark a myslel na

generála Khova, který už nejspíš bude poněkud nervózní.

Král vstal a odešel i s princeznou.

Kent přistoupil k Markovi. „To chcete skutečně odjet tak

rychle?“

„Tady jsem skončil a musím se vrátit do vlasti. Myslím, že vaše

štěstí je již jisté.“

Kent náhle zrudl. „Princezna se dala slyšet, že by mě ráda vídala

každičký den, a král mě pověřil reorganizací armády, potom mě

bude jmenovat vrchním velitelem.“

„Blahopřeji. Nevíte, kde bych si v tomhle paláci mohl lehnout?

Přiznám se vám, že se po tom všem stěží držím na nohou.“

„Budete se divit, ale princezna na to už myslela. Budete spát

v komturově ložnici, která sousedí s královskými komnatami.“

„Poděkujte jí za tuto pozornost, protože já časně ráno odjedu. A

kde strávíte noc vy?“

„Jako vrchní velitel mám k dispozici jedno křídlo paláce.

Nepovečeříte se mnou?“

„S radostí!“

Večeře proběhla rychle, protože Kent se už nemohl dočkat, až se

pustí do nové práce.

Mark mu nicméně dal několik rad. „Nezapomeňte hned zítra

vyhlásit, že otroctví už neexistuje. Určitě narazíte na odpor

některých pánů, kterým se tak levná pracovní síla zalíbila. Zbylí

řádoví rytíři by vám neměli dělat potíže. Ale dávejte si na ně pozor,

a nepřistupujte hlavně na žádný souboj. Mají zvláštní meče, proti

kterým nemáte v čestném boji naději. Odzbrojte je a meče dejte

roztavit!“

Potom Mark provázen Rayem vešel do komturových komnat.

Mark se rychle svlékl a s chutí zalezl do postele s nebesy. Nebylo

pochyb, že zdejší komtur si potrpěl na pohodlí.

Sfoukl svíčku a chystal se usnout, když tu zaslechl jakýsi zvuk.

Znehybněl v naprosté tmě. Zaslechl pleskot bosých nohou na

dlaždicích, potom se zvedla pokrývka a někdo pod ni vklouzl. Mark

se pořád nehýbal. Náhle ucítil dotyk hebkých a svěžích rtů. Dal se

88

na průzkum toho mladého těla s pevnými ňadry, hladkými stehny a

oblými hýžděmi. Veškerá únava jako zázrakem zmizela a on se

zmocnil ženy, která se mu sama nabízela.

Jejich první milování bylo vášnivé a takřka brutální. Mark si

hned uvědomil, že je prvním mužem té neznámé. Neměl však čas na

rozmyšlenou.

Následující hodiny byly jako rozbouřené moře. Po každé zteči

dívka Marka povzbuzovala k dalším a dalším výpadům a on

nacházel nové síly. Hra pokračovala, jako by neměla nikdy skončit.

Nakonec usnuli vyčerpáním na zpustošené posteli…

24

Marka probudil sluneční paprsek. Opatrně se vymanil z dívčina

objetí a vstal. Když na ni pohlédl, krve by se v něm nedořezal.

Neznámá byla princezna Narda.

Otevřela oči a usmála se na něj. Blaženě se protáhla a potom si

ho přitáhla blíž.

„Princezno… já nevěděl…,“ koktal.

„Mlčte! Vím, že dnes odjedete do své tajemné vlasti. Nemá smysl

mi lhát. Nepocházíte ze žádného kraje za vysokými horami. Tam žijí

jen divoké kmeny a nikdo z nich by nedokázal to co vy. Včera jsem

toho chudáka Kenta přinutila, aby mi o vás řekl všechno. Ale ani

jemu jste toho moc neprozradil, neboť k tomu, abyste přinutil

velmistra de Sarka, aby vám postoupil své místo a rozpustil Řád, jste

jistě potřeboval mimořádné schopnosti.“

„Ale proč jste sem vklouzla?“

„Prosím! Teď už budu zase princezna Narda. Vdám se za Kenta a

budu vzornou královnou, příkladnou chotí a starostlivou matkou.

Chtěla jsem si ukrást pár hodin ze svého budoucího života

panovnice. Pouze jsem chtěla strávit chvíli s polobohem. Chtěla

jsem toho tak moc?“

Mark na to nic neřekl, hleděl na její rozzářenou tvář, na svatozář

vlasů rozhozených na polštáři. Pokrývka z ní sklouzla a odhalila

pružná ňadra a ploché břicho. Zmocnila se jej opět touha a sklonil se

89

nad ní. Narda ho strhla k obě a dychtivě se k němu přitiskla…

* * *

Když Mark s Rayem vešli do koníren, slunce už stálo vysoko nad

obzorem. Podkoní jim rychle osedlal koně a zakrátko už přejeli

padací most. Mark se ještě jednou otočil. Připadalo mu, že v okně

spatřil princeznu. Jen krátce, pak zmizela.

„Kam pojedeme,“ zeptal se Ray.

„Na místo prvního přistání. Je to dost pustá oblast a můžeme

přivolat modul, aniž vzbudíme pozornost.“

„Cestou musíme ještě letět přes kráter a zničit zbytek minků a

yor,“ připomněl mu Ray.

Celé dopoledne cestovali v poklidu. Nakonec se zatavili u řeky,

aby dali koním pít.

„Vím, že jsi měl dost únavnou noc,“ poznamenal Ray. „Zase

jsem musel vypnout nahrávání. Doufám, že si technici ničeho

nevšimnou. Navíc jsme tě zachránil před nepříjemnou situací.“

„Jak to?“ pohlédl na něj Mark překvapeně.

„Vzpomínáš si na Perlu,“

„Jasně. To je přece ta, co jsme ji koupili na trhu s otroky a kvůli

které mě pak Kasi tolik nenáviděl.“

„A tahle dívenka se nějak dozvěděla o tvém návratu a podařilo se

jí vniknout do hradu. A mermomocí chtěla do tvé komnaty. Věděl

jsem, že máš práce nad hlavu, tak jsem se ji snažil zadržet.“

„A jak se ti to podařilo?“

„Nechtěl jsem na to jít násilím. Proto jsem na to šel jako ty. Začal

jsem ji líbat.“

Mark jen vybuchl překvapením. „A pak?“

Ray se trochu ostýchal. „Dobře víš, že inženýři mě vybavili

orgány, které jsou do lidských k nerozeznání…“

„Takže tys…!“ vybuchl Mark smíchy. „A nevšimla si ničeho?“

„Vím já? Reagovala úplně stejně, jako bys s ní byl ty. Vzdychala,

sténala a prováděla takové ty podivné pohyby.“

„A co ty?“

Android se zasnil. „Cítil jsem jisté potíže v obvodech. Tak trochu

90

jako by dočasně ochably a nezajímalo je nic jiného než napodobovat

její pohyby!“

Mark se nad novou Rayovou reakcí dlouze zamyslel. Tohle se

rozhodně nesmí dostat do hlášení, uvědomil si.

„Jakmile se vrátíme na Zem,“ řekl, „vymluvím se na to, že

musím zpracovat ještě podrobnější zprávu, a ztratíme se ze

základny. Znám takové místečko, kde moře je modré a kde dívky

neříkají ne. Tam to zkusíme znovu a klidně se vsadím, že brzy se

budu od tebe učit!“

91

JEAN-PIERRE GAREN

POSLEDNÍ OBYVATEL Z PLANETY ZWOR

Mark Stone 34

Z francouzského originálu Le dernier des Zwors,

Vydaného nakladatelstvím Éditions Fleuve Noir, Paris 1982,

Přeložila Erika Rumplová.

Obálku podle kresby Petra Bauera navrhla Petra Jodasová.

Vydal jako svou tisící šedesátou osmou publikaci IŽ, s. r. o.,

Václavské nám. 36, Praha 1, roku 1998.

Odpovědná redaktorka Anna Staňková.

Vytiskl Ueberreuter Print, spol. s r. o., knižní výrova,

Brněnská 1024, Pohořelice.

Vydání první.

13/34

Doporučená cena 57,05 + 2,85 DPH = 59,90 Kč.

M A R K

STONE

Jean-Pierre Garen

POSLEDNÍ OBYVATEL

Z PLANETY ZWOR

Mark Stone se s androidem Rayem vydává na jednu

ze svých pravidelných misí, během níž má

na primitivní planetě Tor zjistit situaci a doplnit zprávu

předcházející expedice. Jejich rutinní práce se však

brzy změní v dobrodružství: planetu totiž

ovládli příslušníci neznámého Řádu,

kteří si zotročili původní obyvatele.

Dojde k nevyhnutelnému konfliktu…

Doporučená cena 57,05 + 2,85 DPH = 59,90 Kč

13/34

ISBN 80-240-0067-9

Document Outline

ÚVOD

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24