JEAN-PIERRE GAREN

M A R K

STONE

VELKÁ TROJKA

PŘELOŽILA ERIKA RUMPLOVÁ

IŽ

PRAHA

© 1984, Éditions Fleuve Noir, Paris

Translation © Erika Rumplová, 1998

ISBN 80-240-0262-0

ÚVOD

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století

pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však

postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi

vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s

pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a

žebrali o techniku, kterou nedokázali pochopit. V případě jedné

planety to došlo tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo

se zachránit pouze několik párů, které byly pak umístěny do přírodní

rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď

Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou

humanoidními bytostmi, měla rozkaz ji pouze zaznamenat, ale v

žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se

podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Jestliže planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní

Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném

případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními

planetami, která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let

předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů

jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z

agenta činné služby a z androida, kteří se nenápadně vmísili mezi

domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

4

1

Zvonění ohlásilo výstup ze subprostoru a vytrhlo Marka Stonea z

letargického spánku, do kterého jej uvrhl psychický induktor. S

hlavou jako v kleštích dovrávoral k automatu na nápoje, který už byl

naprogramovaný na jeho probuzení. Sáhl si pro kelímek, hodil do

sebe nasládlou tekutinu a zavřel oči. Za necelou minutu se už cítil

lépe. Kováříci v hlavě polevili v pracovním úsilí.

Když se dokázal udržet na nohou, aniž by se musel přidržovat

zdi, přešel do pilotní kabiny, kde za řídicím pultem seděl jako

obyčejně Ray.

Byl to urostlý mladý muž s krátkými hnědými vlasy. Pouze

bystrý pozorovatel by si všiml, že má až podezřele nehybné rysy.

Ray byl totiž android, a to ten nejlepší model. Androidy jeho typu

používala výhradně Služba pro dohled nad primitivními planetami,

kterou železnou rukou řídil generál Khov. Stone se usadil na místo

druhého pilota a Ray pronesl lehce kovovým hlasem:

„Zdravím tě, Marku, rád tě vidím.“

Marka Stonea jeho slova ani nepřekvapila. S androidem pracoval

už několik let a vyvinul se mezi nimi vztah, nad kterým by

kybernetici nejspíš žasli.

„Vyspal ses dobře?“ zeptal se android.

„Pokud tomu kómatu, do kterého mě před každou misí uvrhneš,

říkáš spánek…“

Ray jeho špatnou náladu přešel a pokračoval: „To víš, řády jsou

řády a podle řádů musíš těch několik dní cesty v subprostoru využít

ke zvládnuti jazyka a obyčejů cílové planety.“

„Kurz v pořádku?“ zeptal se Mark podle předpisu, přestože

věděl, že s Rayem tomu ani nemůže být jinak.

„Materializovali jsme se v soustavě 07.80.71.75. Je to hvězda

třídy G a míříme k její čtvrté planetě, která jako jediná má

klimatické podmínky umožňující život. Domorodci se jmenuji

Sarkové.“

Stone se zadíval na obrazovku videofonu, na níž visela ve

5

vesmíru namodralá koule. „Gravitace?“

„O patnáct procent nižší než na Zemi, takže se budeš cítit lehčí a

výše vyskočíš jaře jako antilopa.“

„Oceány?“

„Zaujímají osm desetin povrchu. Na severní polokouli velký

kontinent, který se táhne od pólu k rovníku. Na něm se zřejmě

vyvinula jakási civilizace. Jinak je tam dost ostrovů, z nichž stovky

jsou větší než Madagaskar nebo Británie…“

„Rotace?“

„310 dní kolem slunce a 22 hodin 15 minut kolem vlastní osy.

Nepatrné rozdíly mezi ročními obdobími. Oblast, kterou máme

prozkoumat, leží v mírném pásmu. Rýma ti tedy nehrozí.“

Mark pokýval hlavou. Všechno souhlasilo s údaji, které dostal

před startem.

„Typ civilizace?“

Ray se pousmál, což je u androidů dost nezvyklé. „Došlo k

menšímu maléru, poslední mise tady byla před sto lety.“

„Chyba hlavního počítače Služby?“

„Elektronický mozek se nemýlí, Marku. Je to jen lidská nedbalost

v programování a shoda několika nešťastných náhod. Před padesáti

lety byla na Sark přesně podle plánu vyslána loď. Přešla do

subprostoru a krátce nato se dostala do magnetické bouře a zmizela.

V té době však probíhala reorganizace Služby a na Sark se úplně

zapomnělo. Na omyl se přišlo teprve před několika týdny. Takže

máme sto let staré informace. Musíme být proto mnohem opatrnější

než jindy, pokud nechceme, aby si nás někdo všiml.“

„Tohle riziko podstupujeme vždycky,“ ušklíbl se Mark. „V

jakém stadiu byli před těmi sty lety?“

„Zhruba na počátku renesance. Množství nápadů, ale většinou

nerealizovatelných, ale i vynález střelného prachu a střelných zbraní,

třebaže meč a kord byly ještě nejužívanějšími zbraněmi.“

„Ach jo,“ vzdychl si Mark. „Zase rány. Z každé výpravy se

vracím samá modřina.“

„Máš opasek, ne?“ namítl Ray.

Ochranný pás byl jedním z divů pozemské techniky. Vytvářel

kolem svého majitele silové pole, chránící jej proti jakýmkoli

6

střelám a ranám. Narušit se dalo pouze zbraní s vyšší energií, než

dodával generátor v přezce.

„O tom mi nemluv,“ namítl Mark. „Abych na sebe příliš

neupozorňoval, musím ho mít seřízený na minimum. Nezapomeň, že

pole je elastické, takže rány cítím. Pamatuješ se, doufám, na

poslední misi. Ta megera mě málem ugrilovala rozpáleným železem.

Nebýt tebe, upekla by mě zaživa jak sele.“

„Nebylo by se ti to stalo, kdybys nechtěl mermomoci pomoct té

roztomilé dívence. Většinou se dostáváš do problémů jen proto, že tě

nějaká taková zláká. Vzpomeň si, kolikrát jsem musel porušit

předpisy. Kdyby předpisy! I program. A vypínal jsem nahrávání,

abych tě nedostal do průšvihu. Co myslíš, že dělám zrovna teď?“

Stone vybuchl smíchy.

„Vždyť já vím, Rayi, že jsi kamarád. Ale vraťme se k práci. Jak

budeme postupovat?“

„Mám tady ještě další záznamy o planetě. Chceš je vidět?“ zeptal

se celkem zbytečně Ray a přepnul obrazovku, na které se ukázal

onen obydlený kontinent. „Největší hustota obyvatelstva je na

západě, zhruba u 45. rovnoběžky. A tady je vidět nějaké větší sídlo.“

Ray zvětšil obraz. „Zdá se, že za sto let došlo ke značným

změnám… Z města jsou už jen ruiny… Ale o něco jižněji vidíme

menší město. Oblast je silně zalesněná.“

„Máš pravdu. Když to porovnám se starými záznamy, můžeme

začít úplně od začátku. Naveď nás na oběžnou dráhu a zahaj

důkladné pozorování. Nějak mě zase rozbolela hlava. Jdu si ještě na

pár hodin lehnout. Proč já se nespecializoval na nějaké meditativněji

založené civilizace…“

„Pak by tě k Službě ani nevzali,“ prohodil android. „U ní jsi jen

díky tomu, že dobře jezdíš na koni a umíš se ohánět mečem a kopím.

Jinak bys od konkurzu vyletěl.“

Mark vstal. „Nu dobrá. Máš pravdu jako vždycky. Takže si jdu

lehnout. Vzbuď mě, až skončíš průzkum.“

7

2

Když Mark vešel do pilotní kabiny podruhé, cítil se už podstatně líp.

„Proč jsi mě nevzbudil dřív?“ vyčetl androidovi. „Prospal jsem

skoro půl dne!“

„Musíš si pořádně odpočinout. Špatně snášíš psychickou indukci,

to je všechno.“

„No dobře. Spusť!“

„Na ostrovech se život v podstatě nezměnil. Je to primitivní

populace, žijící ve feudalismu. K největším změnám došlo na

hlavním kontinentu. Řada měst zmizela a počet obyvatelstva

podstatně klesl. Kromě onoho většího sídla, co jsme pozorovali

prve, existuje jen několik vesnic.“ Dotkl se prstem obrazovky. „A

tady je nějaká kovová konstrukce, ale detektory nic přesnějšího

nezjistily.“

Mark pokrčil rameny. „Třeba ložisko?“

„Snad.“

„Jak se vmísíme mezi místní?“

„Vydával bych se za trosečníky. Budeme tvrdit, že jsme připluli

tady z toho ostrova, který je od pevniny asi osm set kilometrů.

Dostali jsme se do bouře, narazili na útes a tak dál.“

„Dobrý nápad!“ pochválil ho Mark. „A kdy se do toho dáme?“

„Za čtyři hodiny. Jen se podívej na ty mraky. K pevnině se

zrovna žene bouře, do které se dostaneme. Jdeme se připravit.“

Odebrali se do přechodové komory, kde se Mark převlékl do

lněné haleny a roztřepených kalhot. Připnul si opasek a Ray mu na

něj připevnil koženou pochvu s dlouhou dýkou. Nakonec se nazul

do nízkých bot.

Vlezli si do přistávacího modulu, což byla plastická koule

vybavená antigravitačním systémem, a Ray si sedl k řízení.

„Připraven?“ zeptal se.

Mark přikývl. Hned nato pocítil důvěrné známé trhnutí a spatřil

černou, zamračenou oblohou.

Ray ukázal na obrazovku. „Jen se podívej tamhle na tu bárku.

Podle mě dlouho nevydrží. Myslím, že nám každý uvěří.“

Za pět minut už koule přelétala nad rozběsněným oceánem.

8

Prudký vítr zvedal vlny do výše třiceti metrů. „Doufám, že nechceš,

abych se v tom vykoupal! To bych vyplaval jako mrtvola,“

poznamenal Mark. „Neboj se,“ usmál se Ray. „Přistaneme hezky na

břehu. Noc je tmavá a v téhle bouři se tam nikdo procházet nebude.

Trochu se namočíme a hned půjdeme dál.“

Přistáli na písčitém pobřeží. Mark si těžce vzdychl, otevřel dvířka

a vyskočil.

„Ještě moment,“ řekl Ray. „Kontrola psychického a rádiového

spojeni.“

Mark tedy zavřel oči a v mysli se soustředil na jednu půvabnou

blondýnku, kterou musel kvůli této misi opustit, dřív než si přál.

„Bezva,“ odpověděl mu android telepaticky. „Krásný příjem. A

teď něco tiše řekni.“

„Do háje s těmi kontrolami,“ zabručel Mark a vibrace hlasivek se

přenesla do vysílače implantovaného v hrtanu a z něj k Rayovi.

„V pořádku. Můžeme modul odeslat.“

Když se modul vznesl a ztratil v mračnech, Markovi se poněkud

sevřelo srdce. Právě ztratili poslední pojítko se svou civilizací.

„Dávej pozor!“ zařval android a chytil Marka za loket. Popadla je

ohromná vlna a srazila je k zemi. Jen díky androidově síle je nestrhla

do moře.

„Fuj,“ prskal Mark, „rychle se musíme někam schovat a počkat,

až se rozední.“

* * *

Do úsvitu vítr mraky z větší části rozehnal a zklidnil se v

obyčejnou brízu. Mark s Rayem se natáhli na pláž. Naštěstí nemuseli

dlouho čekat.

Objevil se muž s vědrem. Byl snědý, mohlo mu být kolem třiceti.

Oči měl sklopené k zemi, sbíral zřejmě mušle vyplavené na břeh.

Vtom si všiml dvou těl, rozběhl se k nim, přiklekl k Markovi a

obrátil ho naznak.

Mark pomalu otevřel oči a vydechl: „Kde to jsme?“ Domorodec

se na něj dost zmateně podíval. „Přece u Tyzy,“ odpověděl. „Kdo

jste a odkud přicházfte?“

9

Mark mu neodpověděl, otočil se k Rayovi a zvolal: „Tak jsme to

zvládli!“ Pak se znovu podíval na zmateného „zachránce“.

„Promiňte. Připlouváme z ostrovů,“ ukázal neurčitě na moře, „a byli

jsme na cestě několik neděl. Dneska v noci jsme se dostali do bouře,

která nám servala plachty, zlámala stěžně a nakonec nás vyvrhla na

tenhle břeh. Nevěřili jsme, že to přežijeme. Bohužel ostatní neměli

takové štěstí jako my,“ dodal smutně.

Muž se na Marka dlouze zahleděl. „A nejste spíš živlové?“

„Nerozumím vám. Přicházíme zdaleka. Co jsou to živlové?“

Domorodec ještě chvíli váhal, pak se podíval na vědro, v němž se

zmítaly desítky tvorů připomínajících kraby. „Vypadáte vyčerpaně.

Pojďte ke mně, ale potom se musíte ohlásit úřadům.“

Mark okamžitě souhlasil. „Přesně o to jsem vás chtěl požádat.

Ukážete nám pak, kam máme jít.“

Jeho slova muže poněkud uklidnila. „Můžete chodit?“ zeptal se.

„Doufám, že ano.“

Za deset minut spatřili polorozpadlou stavbu a kolem ní několik

hektarů obdělané půdy.

„Před Velkém šílenstvím mívali moji předkové tvrz,“ vysvětlil

jim muž. „Mně z ní zbylo tohle.“

„A proč ji nevystavíte znovu?“ zeptal se Mark. Domorodec na

něj zděšeně pohlédl. „Patrně jste skutečně cizinci a z velké dálky,

když nevíte, že Velká trojka zakazuje cokoli, co by mohlo sloužit

válečným účelům.“

Vešli do poměrně velké místnosti, kterou zvolna zametala

služebná. Její obličej připomínal lasičku. „Riko, skoč nám pro

paštiku, chléb a víno!“

Žena odběhla a jejich hostitel ukázal s úsměvem na židle.

„Posaďte se přece. Byl jsem vaší přítomností tak překvapen, že jsem

úplně zapomněl se představit. Jmenuji se Zimon.“

„Já zase Mark.“

Služebná se vrátila a prostírala.

„Tady je všechno tak podivné,“ pokračoval Mark. „Rád bych se

od vás dozvěděl co nejvíc.“

Zimon odpověděl až po chvíli. „Od nastoleni Velkého pořádku

žijeme v klidu a míru, a každý den se tak můžeme radovat ze života.

10

Dřív vládlo Temno, nyní máme Světlo.“

Zcela jasně odříkával oficiální verzi, ale nezněla z jeho úst

přesvědčivě. Když služebná odešla, pokračoval tlumeným hlasem:

„Než půjdete na úřady, musíte nutně znát naše dějiny, jinak uděláte

nějakou chybu a skončíte ve vězení…“ Trochu se ošil a dodal:

„Vůbec nechápu, proč vám to povídám. Možná jste mi sympatičtí,

možná ve vás vidím nějaké znamení osudu, nevím.“

Mark mu položil ruku na předloktí. „Vím, že nám chcete upřímně

pomoct, a jsem vám za to vděčný. Můžete počítat s mým

přátelstvím, ať se stane cokoli.“

3

„Ještě před takovými sty lety,“ vyprávěl Zimon, „vládl této zemi

král. Naše společnost byla dost zkostnatělá. Věřili jsme v jednoho

Boha a měli početné kněžstvo. Všechno začalo jedním náboženským

sporem. Následkem toho vznikla řada sekt a jedna sočila na druhou.

Někteří šlechtici pod záminkou tohoto sporu povstali proti ústřední

moci a prohlásili se za krále. Následovala krutá občanská a

náboženská válka, v níž každý ve jménu božím a svého pána vraždil,

raboval a pálil. Trvalo to padesát let a lidé už umírali hlady. Vláda

žádná nebyla, lidé přestali věřit v Boha a obraceli se spíše k těm, kdo

se jim snažili ulehčit v jejich trápení: K lékařům a lékárníkům.

Kolem nich se začaly shromažďovat skupinky lidí vyčerpaných

ustavičnými masakry. A protože obě tato zaměstnání byla

organizována v komoře, a navíc se k nim připojil ještě cech

stavitelů, netrvalo dlouho a převzala do svých rukou osud této země.

Tak se zrodila Velká trojka řádů, složená z jednoho lékaře, z

jednoho lékárníka a jednoho stavitele. Ti nám teď vládnou.“

„Trojí rozhodováni zpravidla k ničemu nevede,“ poznamenal

Mark.

„Velké trojce už třicet let předsedá velmistr lékař Minac za

pomoci mistra lékárníka. Říká se však, že mistr stavitel, jehož

význam den ze dne narůstá, se s přísným Minakem snáší stále hůř.“

Debatu přerušil příchod mladé ženy v prostém lněném rouchu

11

splývajícím jí do půli lýtek, které nicméně neskrývalo půvab jejího

těla. Půvabný obraz bohužel kazily zarudlé oči.

„Představuji vám svou ženu Zilu,“ řekl mechanicky Zimon a

dodal: „Jak ti je, Zilo?“

Mladá žena zavzlykala a vrhla se manželovi kolem krku. „Byla to

hrůza! Sténal celou noc a prosil mě, abych mu dala napít.“

„Kdy se vrací mistr Urgon?“

„K polednímu. Říka1, že jestli se jeho stav nezlepší, dá mu lotaf.“

Zimon stiskl rty a pak řekl: „Takže už teď.“

„Říkám si, jestli to tak nebude lepší. Zyc strašně trpí.“

„Zyc je můj syn,“ vysvětloval Zimon pozemšfanům. „Minulý

týden se zranil na levém stehně a přes veškeré snahy mistra Urgona

se jeho stav zhoršuje.“

„Můžeme se na něj podívat?“ zeptal se Mark. „Můj přítel

Raymond se v léčení tak trochu vyzná.“

„To nejde,“ zavrtěl hlavou Zimon. „Pečovat o něj smí pouze

Mistr Urgon. Porušíte-li toto pravidlo, hrozí vám přísný trest, i když

jste cizinci.“

„Jenom se na něj podíváme,“ naléhal Mark. „Zimone,“ zasáhla

Zila, „buď tak hodný a dovol jim to.“

Muž, ač nerad, kapituloval a zavedl je do světničky v patře.

Zatažené závěsy propouštěly světla jen poskrovnu, na posteli v rohu

místnosti ležel asi osmiletý chlapec. Byl vyhublý a pobledlý. Pravé

stehno mu deformoval otok, oči mu hořely horečkou, rty měl

vyschlé, jazyk v pootevřených ústech celý zkornatělý.

Ray nad ním stál a vyšetřoval jej rentgenovými paprsky.

„Proč mu nedáte nic k pití?“

„Mistr Urgon to zakázal. Tvrdí, že přísná dieta oslabí infekci.“

„A co je to ten lotaf?“

„Lék, která člověku uleví od všech bolestí a nemocí,“ řekl

Zimon. „Ale když se s ním jednou začne, tělo jej potřebuje stále víc

a během několika dní nebo několika měsíců nastává smrt.“

Mark na okamžik zavřel oči a navázal s Rayem spojení. Co jsi

zjistil?

„Hnisavý vřed v podkožní tkáni.“

„Pomohla by antibiotika?“

12

„Povedou pouze k dočasnému zlepšení. Potřebuje drénovat.“

Stone se otočil k Zimonovi a zeptal se: „Cožpak mistr Urgon

nemá v úmyslu ten vřed naříznout?“

Zimon se jen zachvěl. „Asi jste zapomněli, že je přísně zakázáno

vnořit skalpel do těla.“

Mark se v duchu otřásl, příliš mu to připomínalo jednu kapitolu z

dějin lidstva. „Ale mohlo by se stát, že se vřed otevře sám od

sebe…“

„To odporuje oficiální medicíně, ale lékaři někdy přivřou oči a

dělají, že o ničem nevědí.“

Mark se otočil k mladé ženě. „Mohla byste přinést nějaké plátno

nebo prostěradlo?“

Zila přikývla a odběhla z místnosti.

„Na něco jsem zapomněl,“ plácl se Mark do čela. „Řekněte

prosím své ženě, že potřebujeme taky ručníky.“

Zimon váhal. „Rychle, prosím!“

Jakmile se za mužem zavřely dveře, Ray popadl hrníček, která

stál na komodě, nabral do něj ze džbánu vodu a rozpustil v něm

několik prášků, které vytáhl z dutiny ve svém pravém boku.

Antibiotika, analgeťika, povzbuzující koktejl s toniky a aktivátor

zajizvení. Přiložil hrneček k rozpraskaným chlapcovým rtům a zvedl

mu hlav.

Nemocný se lačně napil a zamumlal: „Děkuji…“ Mark mu vzal

hrníček z ruky, pečlivě jej vytřel a vrátil na místo. Ray přistoupil k

nemocnému a namířil na stehno pravý ukazovák. Vyšlehl z něj

tenounký laserový paprsek a prořízl kůži. Ihned se z ní vyřinulo

množství páchnoucího hnisu. Android opatrně rozevřel okraje rány,

aby všechen hnis vytekl, a potom laserem zastavil krvácení.

Právě skončil, když se dveře otevřely a manželé se vrátili s

požadovanými věcmi.

„Otevřelo se to samo,“ usmíval se Mark.

Mladá žena vykřikla a vrhla se k synovi, který ji radostně objal.

„Mami, mami, už mě to nebolí!“ Zatímco se matka se synem líbali,

Zimon zůstal stát a na čele se mu objevily starostlivé vrásky.

„Slibuji, že se váš syn uzdraví,“ řekl mu Mark. „Ale než přijde

mistr Urgon, budete to tady muset dát trošku do pořádku. Vyměňte

13

mu prostěradlo a ránu obvažte obyčejnou plenou.“

Jeho slova je vrátila do reality. Nastala horečná činnost. Ray

podržel chlapce v náruči, rodiče rychle přestlali postel a špinavé

prostěradlo odhodili do kouta. Malého pacienta zabalili do čistého

prostěradla. Chlapci se vracela do tváří barva. Nikdo si nevšiml

pootevřených dveří, za nimiž se mihla služebná. O něco později

opustila statek a utíkala po prašné cestě k městu.

Chlapec usnul a Zila zůstala u něj. Zimon s pozemšťany se vrátili

do přízemí. Muž pohlédl na stoupající slunce a povzdychl si: „Třeba

se mistr Urgon dnes zpozdí. Přiznám se vám, že z toho mám strach.

Ale ať se stane cokoli, děkuji vám, že jste se pokusili Zyka

zachránit. Myslím, že teď bude rozumné, když vyrazíme do města.“

„Proč byste jezdil s námi?“ podivil se Mark. „Řekněte nám jen,

kudy máme jet.“

Zimon pokrčil rameny. „Tak jako tak si mě povolají, pokud mě

rovnou nezatknou. Bude tedy lepší, když pojedu dobrovolně. Budu

mít aspoň polehčující okolnost, že jsem se přiznal sám.“

„Počkejte aspoň na mistra Urgona. Pak nás doženete.“

Do místnosti vtrhl hrozivě vypadající obr s šedivými vlasy.

Pletence svalů na hrudi se mu chvěly.

„To je v pořádku,“ uklidňoval je Zimon. „To je Zwur, můj

nejstarší sluha a přítel.“

Obr se zděšeně na Zimona podíval a čelo měl zrosené potem.

„Právě jsem viděl Urgona na cestě. Má s sebou kufřík s lotafem a

je s ním dvacítka zbrojnošů. Pokud se takhle obtěžují, pak jedině

kvůli zatýkání.“

Zimon zbledl a zablekotal: „Jak se to mohli dozvědět tak rychle?“

Zwur udeřil pěstí do stolu. „To Rika!“ zaburácel. „Zdálo se mi,

že je to ona, kdo uhání po cestě. Udala vás mistru Urgonovi! Jestli

mi padne do rukou, zakroutím jí krkem!“

Zimon vyhlédl oknem ven. Zdálky už bylo vidět skupinu jezdců.

„Za čtvrt hodiny jsou tady,“ a obrátil se prudce k Markovi. „Zyc se

skutečně uzdravil? Není to jen přechodné zlepšení?“

„Dávám vám své slovo, že za týden bude běhat jako dřív, pokud

mu ovšem nedají ten váš lotaf.“

Unavená Zimonova tvář se rozzářila úsměvem. „Nevím proč, ale

14

já vám věřím. Zwure, zabal kluka do pokrývky a přines ho sem. Zila

ať se vrátí taky. Utečete starou podzemní chodbou, co vede z bývalé

hlavní věže do lesa. Půjdete pořád na jih. Při troše štěstí narazíte na

zbojníky. Několikrát jsem jejich vůdci Wixonovi poslal jídlo.

Požádáte ho, aby vás vzal pod svou ochranu. Ale pospěš si!“

Obr kývl hlavou a hnal se do schodů.

„Jestli máte možnost utéct, proč toho taky nevyužijete?“ podivil

se Mark.

Zimon jen zavrtěl hlavou a ukázal na blížící se jezdce. „Musím je

co nejdéle zdržet. Kdyby mě nenašli, prohledají celý dům a okoli.

Stačí málo a objeví chodbu.“

„Budiž. Ale máme-li předstírat, že se nic neděje, sedněme si ke

stolu. Přiznám se, že jsem znovu dostal chuť na tu skvělou paštiku.“

4

Pozemšťané stačili pozřít jen pár soust, když se prudce rozlétly

dveře a do nich vpadli dva zbrojnoši Velké trojky. Měli lesklou

zbroj a na hlavě plochou přilbu, která jim chránila čelo a šíji.

Ozbrojeni byli krátkým oštěpem a u boku se jim houpal meč.

Hned za nimi vešel mistr Urgon, snědý čtyřicátník, spíš menší a

rozložitý. Oblečen byl v černém a nesl kufřík vykládaný vzácnými

kameny. Lesklýma černýma a velice živýma očima přejel po

místnosti a nakonec se zahleděl na Marka.

Zimon mu vyšel vstříc a ukláněl se až k zemi. „Mistře Urgone,

jaká to pro mě čest!“

„Přinesl jsem lotaf pro tvého syna.“

„Myslím, že ho už nepotřebuje. Díky vaší skvělé péči náš Zyc

opět nabyl zdraví.“

Lékař si dupl.

„Ale to nejde! Včera jsem dlouze o tomto případu debatoval s

kolegy a všichni se shodli na tom, že lotaf je naprosto nezbytný.

Proto si jej okamžitě vezme. Otázku těchto dvou mužů vyřešíme

potom.“

Zimon učinil ještě jeden pokus. „Synův zdravotní stav se zlepšil

15

natolik, že si vyšel na procházku s matkou. Každou chvíli by se měli

vrátit.“ Ze skříňky vytáhl váček se zlaťáky a vysypal je na stůl.

„Mám z toho všeho takovou radost, že si přeji dát Trojce tento

skromný dar a vás prosím, abyste jej převzal jeho jménem.“

Urgonovi se chtivě zaleskly oči, ale po zlatě ani nesáhl. Otočil se

k veliteli a nařídil: „Celý dům prohledat a přiveďte sem všechny, co

najdete. Chci toho kluka vidět!“

Zbrojnoši se okamžitě rozběhli po domě, vyráželi dveře, rozbíjeli

nábytek. Za čtvrt hodiny se velitel vrátil s nepořízenou. Ženu ani

dítě nenašli.

„V kůlně jsme objevili tohle zakrvácené prostěradlo.“ Mistr

Urgon zařval a ukázal prstem na pozemšťany. „Takže to byla

pravda! Dovolili jste si vnořit skalpel do lidského těla! Tento zločin

si zodpovíte před Velkou trojkou.“

Marka to spíš pobavilo, než znepokojilo, a ozval se smířlivě:

„Toho dítěte jsme se ani nedotkli. Vřed se otevřel sám od sebe.“

„Tomu nevěřím. Včera tomu ještě nic nenasvědčovalo. Kdyby se

měl uzdravit, vše by se muselo vstřebat. Chci jej okamžitě vidět.

Kam se schoval?“

„Šel se jen trošku projít. Mějte strpení. Vzhledem k tomu, jak

díky vaší léčbě zeslábl, určitě nedošel daleko,“ posmíval se

Urgonovi Mark.

Urgon přistoupil k Markovi se zdviženou rukou, zřejmě se jej

chystal uhodit. Ale když cizinec nehnul ani brvou a jen klidně čekal,

zarazil se. Jasně si v jeho očích přečetl, že nemá před sebou člověka,

který by přijal ránu a nebránil se. Otočil se tedy k veliteli. „Chopte

se těchto mužů a spoutejte je!“

Zbrojnoši se hned vrhli na Raye a na Marka, kteří se však vůbec

nebránili.

Když Markovi spoutali ruce řetězy, prohlásil silným hlasem:

„Jménem krále, mého pána, protestuji proti tomu, jak jste urazili

jeho vyslance!“

Jeho klidný tón a fakt, že se cizinci vůbec nebránili, velitele

zbrojnošů poněkud zneklidnil. „Odkud jste?“ zeptal se.

„Z ostrovů za oceánem. Pluli jsme celé týdny. Ve včerejší bouři

naše loď ztroskotala a moře nás vyvrhlo na břeh. Tento nešťastný

16

muž nás našel.“

„V životě jsem neslyšel tak směšnou pohádku,“ namítl Urgon.

„Jsou to živlové, které hlad vyhnal až sem!“ Velitel si otřel zpocené

čelo. „To je dost možné, ale ne zcela jisté. Nějak mě to zneklidňuje.

Musím podat co nejrychleji hlášení. A teď se hned vydáme na

cestu.“

Urgon protestoval. „Nemůžeme odjet od nemocného, který má

přijmout lotaf! Nejdřív musíme najít to dítě! Jeho otec je někde

určitě schovává!“

Velitel však zavrtěl hlavu. „Je mi líto, Mistře. Můžeme se zítra

vrátit, ale tohle musím ohlásit. Pro jistotu vezmeme s sebou i

Zimona.“

Urgon pochopil, že s velitelem stráže nic nepořídí, a podvolil se.

„HIídejte je dobře. I já podám hlášení.“

* * *

Po dvouhodinovém pochodu došli pozemšťané do města, pokud

se tak dalo říkat shluku bídných chatrčí natěsnaných kolem solidní

budovy, obehnané vysokými zdmi. Kapitán jel před nimi na koni.

Skupina projela úzkou brankou. O několik okamžiků později se

už tři mužové octli v podzemní cele s úzkým zamřížovaným

okénkem u stropu. Nebylo tam ani lůžko, ani židle, a tak si sedli na

vlhkou hliněnou podlahu, z níž se linul zápach plísně a výkalů.

Zimon se podíval k okénku, za nímž končil den. „Už jsou v

bezpečí,“ vzdychl si. „Děkuji vám, že jste je zachránili.“

„Co jsou to ti živlové, k nimž podle nich patříme a u nichž je

podle vás vaše žena s dítětem v bezpečí?“ zeptal se tiše Mark.

Zimon si dal s odpovědí načas. „Už několik let někteří lidé těžko

snášejí tíživou vládu Trojky. Utekli do hlubokých lesů a přežívají v

obtížných podmínkách. Trojka proti nim vyslala trestné výpravy, ale

lesy jsou tak hluboké a veliké, že zbojníci, jak jim říkáme my, se v

nich snadno schovají. Ani já nevím, kde přesně jsou. Občas se menší

skupinky z hladu vypraví do obdělávaných oblastí, aby si sehnaly

trochu potravy. Je to velice nebezpečné, protože při žních vláda

velice přísně střeží všechny východy z lesa. Tak jsem se setkal s

17

Wixonem, který se na útěku před Trojkou schoval v troskách naší

tvrze. Tenkrát jsem mu zachránil život. Doufám, že tento dluh splatí

Zykovi.“

Do hovoru se vmísil Ray. „Zřejmě nám k jídlu nic nepřinesou,

proto navrhuji, abychom se na pár hodin prospali. Musíme načerpat

síly.“

Lehli si na podlahu a zavřeli oči.

„Naše mise nezačíná nejlíp,“ ozval se hned Ray. „Jestli budeme

hnít v téhle díře, pak úkol nikdy nesplníme. Chceš utéct hned?“

„Nic nás nehoní. Počkáme aspoň do zítřka.“

5

Velmistr Minac byl vysoké postavy, měl kostnatý obličej a orlí nos.

Nad očima, hluboko zapadlýma do důlků, se mu klenulo husté

obočí. Posadil se do vysokého křesla. Po pravici měl velmistra

lékárníka, drobného, kulaťoučkého mužíka s lysou hlavou, kterou se

snažil zakrýt parukou. Z druhé strany byl velmistr stavitel, statný

muž s hranatým obličejem.

Minac klidným hlasem začal: „Dnes budeme soudit vážný přečin,

k němuž došlo včera. Ráno jsem vám poslal opisy výslechu svědků.

Teď už nám zbývá pouze vyslechnout viníky.“ Obrátil se ke

kapitánovi stráže, který stál vzadu u dveří, a nařídil mu: „Přiveďte

obviněné i žalobce mistra Urgona.“

Oba pozemšťany a Zimona vstrčili do síně. Když se zastavili v

patřičné vzdálenosti od velmistrů, obstoupilo je několik zbrojnošů.

Mistr Urgon, stále v černém, měl právo na křeslo po pravici

velmistrů.

Minac se podíval na Marka. „Jste obviněni z vážného porušení

našich zákonů. Ale v rámci spravedlnosti jsme ochotni vás

vyslechnout.“

Pozemšťan vypadal unaveně a byl zarostlý. Ray mu ráno naštěstí

dal výživnou tabletu, která zmírnila bolest žaludku, protože celý den

nic nejedl. Mnohem hůř na tom byl Zimon. Ten však předstíral, že je

v naprostém pořádku.

18

„Pokud jsme nějak pochybili,“ začal Mark, „pak jedině z

nevědomosti. Jsme cizinci, tudíž neznáme vaše obyčeje.“

Velmistr stavitel namítl: „Tvrdíte sice, že pocházíte z dalekých

krajů, ale nemůžete to však dokázat.“

„Ale jak bychom mohli? Loď se nám potopila a zachránili jsme

se jen zázrakem.“

„Nato, že jste cizinci, mluvíte až příliš dobře naší řečí, i když

občas používáte zastaralé obraty.“

„Náš lid byl více než sto let bez styku s vaším,“ namítl Mark s

vážnou tváří.

„Nu, nechme toho,“ zasáhl Minac suše. „Já si myslím, že jste

protispolečenský živel a že bouře vyvrhla vaši bárku na břeh, když

jste byli na lovu. Pak jste si vymyslel tuhle báchorku a domníváte se,

že si tak zachráníte život.“

„Jsme cizinci,“ protestoval Mark.

„To není možné,“ přerušil ho velmistr kategoricky.

„Jeden z mých žáků ve svém skvělém spise dokázal, že člověk

nemůže přežít několik dní na vodě. Šťávy těla by se zmítáním ve

vlnách smísily, což by nevyhnutelně vedlo k úmrtí.“

„V tom případě jsou naše těla jiná,“ podotkl Mark. „U nás jsme

zvykli plavit se po moři už od mládí.“ Minac jako by jej neslyšel.

„Ať je to jakkoli,“ pokračoval medovým hlasem, „je to jen podružná

věc. Stejně musíte dodržovat naše základní zákony. Ale vy jste

porušil hned ten nejdůležitější. Vnořil jste skalpel do lidského těla!“

Mark se nenávistně podíval na Urgona a řekl: „Ti, co vám to

řekli, lhali. Nikdy jsme nepoužili ani dýku, ani nůž, ani skalpel.“

„Byla nalezena zakrvácená prostěradla,“ pokračoval mírným

hlasem Minac. „Abychom vám uvěřili, potřebovali bychom vidět

ono dítě. Jenže ani dítě, ani matka se domů už nevrátily. Na důkaz

dobré vůle zařiďte, aby nám to dítě ukázali.“

Tu se ozval Zimon: „Ne, dostal by lotaf!“

„Jestliže mistr Urgon tak rozhodl,“ napomenul ho velmistr

zvýšeným hlasem, „pak to jistě bylo jediné možné a nejlepší řešení.“

„Nechápu, oč se hádáte,“ pokusil se zasáhnout Mark. „Cožpak

není nejdůležitější dítě uzdravit?“

Minac úlisně odpověděl: „Naším posláním je blaho bližních,

19

musíme dbát na to, aby netrpěli. Rovněž musíme respektovat regule

našeho společenství.“ Zvýšil hlas. „Myslím si, že jste zneužil

důvěřivosti nešťastného otce a že jste se uchýlil k ďábelským

metodám, které dítě zabily. Tělo jste pak ukryl. Možná jste zabili i

matku.“

„To je směšné,“ zabručel Mark.

„Pak nám tedy řekněte, kde je najdeme,“ opáčil Minac. Když mu

nikdo neodpovídal, prohlásil: „Obviněni byli vyslechnuti.“ Naklonil

se k lékárníkovi, který potřásl hlavou, a potom ke staviteli.

„Doly?“

„Jedna skupina odešla včera. Na několik týdnů jsou plné stavy.“

„Lotafová pole?“

„Tam je lidí dost. Lepší budou galeje. Velkoadmirál si mi včera

stěžoval, že na jedné lodi nemá dost veslařů. Minac na okamžik

zavřel oči, aby nedal najevo vztek. Velmistr stavitel si začíná

dovolovat už příliš. Naštěstí ho ještě může kontrolovat, protože to on

mu dodává léky, které potřebuje. Nebylo by špatné zbavit se ještě

lékárníka, ten je však jediný, kdo dovede připravit lotaf. A tak už

třicet let je nucen dělit se o moc se dvěma soky…“

„Soud tedy rozhodne,“ řekl sladce. „Za tyto zločiny byste si

zasloužili trest smrti. Ale vedeni snahou zachovat jakýkoli život, i

ten sebenehodnější, rozhodli jsme se projevit co největší shovívavost

a dobrotivost. A proto vás všechny tři odsuzuji na pouhých dvacet

let galejí.“ A rychle dodal: „Zimonovy statky se samozřejmě

zabavují a bude jimi odškodněn mistr Urgon. On pak dá sto zlatých

služebné Rice jako odměnu za její snahu posloužit vládě. Stráže,

odveďte odsouzené!“

Při vyslovení rozsudku se Urgon radostně ušklíbl, ale současně

ho začala trápit představa, že té holce musí vyplatit sto zlatých, a už

přemýšlel, jak by na ní ušetřil.

Odsouzence neodvedli do cely, ale vyvedli je rovnou z města. Po

dvou kilometrech došli k něčemu, co se dalo s dobrou válí nazvat

přístavem. Na vodě se tam pohupovaly tři lodě. Dlouhé byly asi

dvacet metrů a kryté byly pouze na přídi a na zádi. Ježila se z nich

dlouhá vesla.

„Pěkně primitivní technika,“ prohodil Ray.

20

Stráže je odvedly k špinavé chatrči, u níž stál urostlý chlap.

Mohutnou hruď mu obepínal kabátec z černé kůže, u širokého

opasku mu visel krátký meč a za ním devítiocasá kočka.

„Jen tři?“ zavrčel nespokojeně.

Velitel stráže pokrčil rameny. „Ať tedy dělají dýl, kapitáne.“

Obr se rozesmál a ukázal dvě řady bělostných zubů. „Vlezte

dovnitř,“ nařídil vězňům.

V chatrči byla primitivní kovárna. Hned k ním přiskočili dva

muži a nasadili jim na zápěstí a kotníky železné kruhy.

Potom odsouzenci nastoupili do člunu. Obr ukázal na vesla. „A

hezky zaberte, mládenci, ať se pocvičíte,“ rozesmál se a nastoupil

ještě s jedním dozorcem také.

Za chvíli doveslovali k nejvzdálenější galéře. Jakmile k ní

přirazili, jeden lodník jim hodil lano, aby mohli vylézt na palubu.

„Dejte je k jednomu veslu,“ nařídil obr.

Když sestupovali po nékolika dřevěných schůdcích, Markovi se

udělalo špatně od žaludku. Každé hrubě otesané veslo obsluhovali

tři mužové a na každém boku bylo dvanáct vesel. Muži seděli na

úzké lavičce. Všichni byli vyhublí, samá rána a vřed. Jako by byli v

polospánku. Hlavu měli položenou na ruce opřené o veslo.

Paluba nebyla krytá, přesto však děsivě zapáchala. Lodník ukázal

na prázdnou lavici vzadu na pravoboku. Mark lehce odstrčil Zimona,

aby si Ray mohl sednout k vnější straně.

Další lodník jim hned kruhy protáhl řetěz, který přibil kladivem k

úchytce na dně lodi.

„A je to! Od této chvíle jste spojeni s osudem lodi,“ posmíval se

jim.

Mark se naposled rozhlédl a kapitán zařval: „Zbývají ještě tři

hodiny do setmění. Trochu se pocvičíme, protože zítra nás admirál

vyšle na výpravu. Vzbuďte ty psy!“

Dva dozorci se rozběhli mezi galejníky a štědře rozdávali rány

bičem. Galéra se zvolna rozjela v pomalém rytmu bubnu.

Zimona překvapilo, jak lehce se mu zabírá, a Mark mu zašeptal:

„HIavně to neříkejte nahlas a předstírejte, že se dřete. Můj přítel Ray

je silný a odvesluje to za nás.“

Když ujeli asi dva kilometry podél pobřeží, dal kapitán příkaz k

21

návratu.

Zakotvili a Mark si vydechl úlevou. Předstírat námahu ho už

unavovalo a divil se, jak ostatní vězňové mohou tu dřinu vydržet.

O něco později jim dali najíst. Každý dostal krajíc černého chleba

a natěračku jakési lepkavé polévky.

Ray jedl jako ostatní. Měl totiž v sobě dutinu, v níž se potrava

rychle spálila, a ona nepatrná energie sloužila k dobíjení atomové

baterie. Svůj krajíc přistrčil Markovi. „Dej to Zimonovi, ty si

vezmeš tabletku.“

Nešťastný rolník otupěle snědl příděl navíc. V tu chvíli na lodi

zavládl rozruch. Mezi galejníky sestupoval kapitán s podobným

kufříkem, jaký měl mistr Urgon. Galejníci se zvedali a natahovali

prosebně ruce.

Kapitán jednomu po druhém podával hnědou kuličku, kterou si

hned strčili do úst. Když došel k lavici pozemšťanů, řekl: „Vám nic.

Ještě si to nezasloužíte.“

„Škoda,“ vysílal Mark Rayovi. „Byl bych rád, kdybys to

analyzoval.“

Ostatní galejníci jako by zapomněli na všechny strasti. Spali

klidně, chvílemi se dokonce usmívali, zřejmě se jim zdály sladké

sny.

Markovi se nesedělo pohodlně a dlouho nemohl usnout.

6

Ještě ani nezačalo svítat a už je vzbudily rány bičem. Ray naštěstí

podstrčil Markovi další vitamínovou tabletu. Rychle jim dali najíst,

bylo to stejně nechutné jako večer. Přistoupilo dvanáct zbrojnošů.

Dva se odebrali na příď a zvedli poklop, pod nímž se ukázalo malé

dělo, které hned nabili.

Vycvičený Rayův sluch zachytl rozhovor mezi velitelem

zbrojnošů a kapitánem galéry.

„Bez meškání vy plujeme. Chci být na místě ještě před východem

slunce. Jsem přesvědčen, že živlové vyrážejí na lov za úsvitu. Při

troše štěstí se nám je podaří překvapit.“

22

„Proč nejsou lodníci ozbrojeni?“ zeptal se Mark Zimona.

Zimon se na něj udiveně podíval. „Pouze zbrojnoši a někteří z

vyšších důstojníků smějí mít zbraně a mohou se s nimi učit zacházet.

To byl první dekret Velké trojky po Velkém šílenství.“

„Zámysl jistě chvályhodný,“ uznal Mark, ale hned si uvědomil,

jak na všech planetách platí, že cesta do pekel bývá dlážděna

dobrými úmysly.

Slunce stoupalo nad podivuhodně klidný oceán. „Plachta na

obzoru!“ zařval kapitán. A skutečně. Ukázal se asi desetimetrový

člun s krátkým stěžněm. „Jsou nám vydáni na milost a nemilost!

Vítr je žene k nám! Přidejte!“

Bubeník zrychlil tempo a na záda galejníků se snesly rány

karabáčem.

„Ten člun je ještě tak primitivní, že může plout jedině s větrem v

zádech,“ poznamenal Ray.

Lodě se k sobě pomalu a neúprosně blížily. Zbrojnoši se už

shromáždili na přídi, někteří měli připraveny háky.

Důstojník uchopil lunt a přistoupil k dělu. Ozval se výbuch a

vyvalilo se množství kouře. Bárka však byla ještě příliš daleko a

koule dopadla pár metrů před ni. Zbojníci však byli rovněž

vyzbrojeni, protože jako ozvěna se ozvala druhá rána a koule zvedla

vlnu na pravoboku.

Mark se okamžitá rozhodl.

„Rayi, už mám toho galejnického života dost. Při příštím výstřelu

nám přeřízni řetězy a vypal pořádnou díru do dna. Jakmile se

galéra začne potápět, uplaveme a pokusíme se dostat na tu bárku. Je

to jediná možnost úniku, při níž nevzbudíme příliš velkou

pozornost.“

„Dobře, ale pro jistotu ti pouta přeříznu rovnou. Dej mi vědět, až

uvidíš stoupat z kanonu dým.“

Ray dál vesloval a zároveň se dal do práce pro Marka. Zbrojnoši

zatím znovu nabili dělo. Namířili tentokrát příliš vysoko a zasáhli

plachtu. Bárka se zastavila.

„Pozor, Rayi. Teď budou střílet oni.“

Malá koule lehce zavadila o galéru a zmizela v moři. Ray prorazil

už díru ve dně a do lodi se vevalila voda. Ozvaly se výkřiky hrůzy.

23

Mark se rychle vymanil z řetězů a popadl Zimona za ruku.

„Rychle, utečeme!“

Ray postupoval uličkou mezi veslaři, ale srazil se s kapitánem,

který se šel podívat na způsobené škody. Kapitán tasil kord a

androida udeřil. Ray úder zarazil s elektronickou přesností levou

rukou a pravicí kapitána omráčil. Sebral mu kord a hodil jej

Markovi.

„Zesil si pole. Teď tě nikdo nesmí omráčit. V tomhle zmatku by

mi nějaký čas trvalo, než bych tě našel.“

Měl pravdu, protože zmatek už nemohl být větší. Galejníci

zjistili, že řetěz, který je spojoval, je volný, a s řevem vstali.

Nepomýšleli na útěk ani na vzpouru. Hrnuli se ke kapitánově kabině

na přídi, kde byly uloženy zásoby lotafu. Několik zbrójnošů

nepochopilo, oč jde, a pustilo se do nich meči. Galejníci zbrocení

krví klesali k zemi. Ostatní se však valili s řevem přes své mrtvé a

zraněné druhy.

Ray postupoval pomalu kupředu, až se dostal na můstek a na

čerstvý vzduch. Dva dozorci se mu postavili do cesty, ale jedním

máchnutím je odhodil. Učinil tak takovou silou, že doslova odletěli,

přeletěli palubu a přistáli ve vodě. Tíha zbroje je okamžitě stáhla

pod hladinu.

Ray s Markem a Zimonem v zádech se konečně dostali na

můstek, kde se několik zbrojnošů snažilo nabít dělo. Důstojník

zaryčel a vrhl se na Marka s napřaženém kordem. Mark mu

odpověděl švihnutím a rozťal mu hrdlo.

„Pospěš si, galéra se každou chvíli potopí,“ křikl na něj Ray.

Zimon váhal, a tak ho Mark popadl za ruku a vrhl se s ním do

vody.

Když se vynořil, spatřil Zimona, jak se zoufale plácá a křičí

hrůzou. „Neumím plavat! Neu…“ Zbytek věty spláchla vlna.

Mark po Zimonovi sáhl, podržel mu hlavu nad vodou a zavolal

na Raye: „Podrž ho!“

Bárka byla od nich necelých dvacet metrů. Brzy k ní doplavali a

vyšplhali se na palubu, kde se setkali s podezíravými pohledy.

Vousatý kapitán se k nim blížil s kordem v ruce.

Zimon se už vzpamatoval z nedobrovolné lázně a vykřikl:

24

„Wixone, ty mě nepoznáváš?“

Vousáč se rozzářil úsměvem. „Zimone! Co tady děláš? Tvá paní

a syn k nám dorazili včera a vyprávěli mi, co se stalo.“ Podíval se na

Marka a Raye. „To jsou ti dva cizinci, kteří překročili zákaz Trojky

a uzdravili ti syna?“

„Přesně tak! Zatkli nás a odsoudili na galeje. Dneska jsme prvně

vypluli na moře.“

Wixon podal Markovi ruku. „Nepřátelé Trojky jsou mými přáteli.

Jenom nechápu, jak se vám podařilo utéct.“

„Váš druhý výstřel zasáhl galéru,“ vysvětloval klidně Mark, „a

šťastnou náhodou urazil spojku, která držela společný řetěz. Zároveň

prorazil dno. Proto se nám podařilo utéct.“

„A já bych skoro přísahal, že jsme střelili příliš vysoko…,“ divil

se kapitán.

„Kdepak,“ přesvědčoval ho Mark s úsměvem, „trefili jste se

velice dobře.“

„To tam probíhá vzpoura?“ zeptal se Wixon s pohledem upřeným

na galéru.

„Stráže se nám pokusily zahradit cestu. Musel jsem kapitána

podříznout,“ vysvětloval Mark a poklepal si na kord, který měl za

opaskem. Zahleděl se na zvolna se potápějící galéru. „Proč se

nepokusíte někoho z těch nešťastníků zachránit?“

Wixon potřásl hlavou. „To nemá smysl. Jsou závislí na lotafu.

Bez něj by stejně brzy umřeli nebo by nás za něj zradili.“

„Ale my ho ještě nedostali,“ ohradil se Zimon, „protože jsme na

galejích teprve od včerejška.“

„S tím počítám, a proto vás beru na loď,“ usmál se kapitán.

Galéra zmizela pod hladinou a křik utichl. Několik mužů se

pokoušelo opravit ráhno, aby mohli vytáhnout plachtu.

„Nemáte na palubě kováře, aby nám sundal náramky?“ zeptal se

Mark Wixona.

Kapitán se rozesmál a zavolal na jednoho námořníka: „Hej, Pite,

přines na to něco!“

Muž se hned vrátil se špalkem, sekáčkem a pořáďnou palicí. Při

první ráně palice odskočila a udeřila Zimona do lýtka, až zařval

bolestí. Okov neměl ani škrábnutí.

25

„Je to nějaké moc dobré železo,“ zabručel námořník. „Tohle se

mi nepodaří. Asi to bude chtít na břehu našeho kováře. Možná je

bude muset nahřát…“

„Můj přítel Ray taky umí dělat se železem,“ navrhl honem Mark.

„Co kdyby to zkusil?“

Pit mu s nevěřícným a trochu pohrdavým úsměvem podal

nástroje. Ray si sekáček a palici dlouze prohlížel, nastavil ostří na

okov a jednou udeřil. Nikdo si nevšiml tenkého laserového paprsku.

Za chvíli byli všichni volní.

Mark chtěl odhodit zbytky okovů přes palubu, ale Wixon mu v

tom zabránil. „Železo je příliš vzácné a náš kovář zužitkuje všechno,

co najde.“

Mark ukázal na moře a zeptal se: „Tak proč nevylovíte z toho

vraku všechno, co by se vám hodilo?“ Kapitán na něj vytřeštil oči.

„Jsme kousek od břehu a jistě zde není příliš hluboko,“

pokračoval Mark.

„Pár sáhů, nebo sto, to už je jedno. Nikdo se tam neodváží.

Nejsme přece ryby!“

Mark kývl hlavou a Ray mu vysílačkou sděloval: „Galéra je

hluboko šest metrů padesát.“

„U nás,“ řekl pozemšťan, „jsme považováni za velice slušné

plavce. Když se potopíme, můžeme přece jen něco zachránit. I

kdyby to bylo jen pár mečů. Vašim lidem se jistě budou hodu.“

„To by bylo úžasné!“ zvolal vousáč. „A myslíte, že byste to

dokázali?“

„To se uvidí, až to zkusíme,“ usmál se Mark.

Vrhl se do vody a za ním Ray. Brzy vrak našli a naskytl se jim

hrůzný pohled na desítky mrtvých těl spoutaných řetězí.

Mark rychle doplaval ke kapitánově kabině, kde našel, co ve

skutečnosti hledal. Ukázal na truhličku s lotafem. Vezmi z toho

vzorek.

Ray násilím otevřel truhlu a strčil si do úst několik kuliček. Mark

už musel vyplavat, aby se nadechl. Zavolal na Wixona, který se s

ustrašeným výrazem nakláněl přes zábradlí: „Hoďte nám lano!“

Asi hodinu usilovně pracovali. Většinu práce vykonal přirozeně

Ray, ale na lodi to nezpozorovali. Když konečně vylezli na palubu,

26

Wixon zářil radostí, protože se jim podařilo vytáhnout dělo, dva

sudy střelného prachu, koule, meče, nože, píky a krunýře.

„Ten lov byl mnohem úspěšnější, než kdybychom při vezli ryby.

Bohužel se však musíte spokojit jen se skrovným jídlem, protože

máme velice ubohé zásoby.“

„Rozhodně to nemůže být horší než na galejích,“ rozesmál se

Mark. „A navíc to bude mít úžasnou chuť svobody.“

Wigon mu položil ruku na rameno. „Líbíte se mi, cizinče. Mám

pocit, že váš příchod přinese do naši společnosti velké změny.“

Podařilo se jim znovu vytáhnout plachtu a bárka zvolna zamířila

ke břehu. Wixon ji vedl do malé zátoky, kde ji muži vyložili a

zamaskovali větvemi.

„Galéry často plují při pobřeží,“ vysvětloval kapitán. „Nesmíme

se prozradit.“

Potom se zástup mužů vydal s nákladem do lesa. Když si Ray

všiml, že jeden z nich zavrávoral pod váhou děla, odebral mu je a

dal si je klidně na rameno.

Asi po hodině namáhavého pochodu se dostali na mýtinu, na níž

stálo asi třicet chatrčí spletených z větví. K příchozím se hned

seběhly ženy a děti.

„Není jich ani stovka včetně žen a dětí,“ hlásil hbitě Ray.

V té chvíli dokulhal k Zimonovi chlapec s ovázaným stehnem a

volal: „Tati! Tati!“

Zimon ho vzal do náruče a v jeho tváři bylo znát dojetí, ale to už

k němu přiběhla Zila a vrhla se mu kolem krku.

O něco později se Zimon obrátil k Markovi a zabručel: „Za tuhle

chvíli štěstí jsem vám, příteli, nesmírně vděčný. Patří vám můj

život.“

Ženy se pustily do přípravy těch několika ryb, které výprava

ulovila, než se setkala s galérou.

Wixon přistoupil k Markovi. „Na tuto noc vás zvu do své chaty.

Zítra vám postavíme vlastní.“

„Když nám půjčíte sekeru, uděláme si svou ještě dnes.“

Po jídle se pozemšťané dali do práce. Sekeru ve skutečnosti

vůbec nepotřebovali, protože Ray přetínal větve mnohem rychleji

laserem. Když si připravili materiál, postavili si za pomoci několika

27

dalších zbojníků chatu podobnou ostatním.

7

Večer seděli všichni u ohně. Wixon se tvářil utrápeně, a když se ho

Mark zeptal, co mu je, vzdychl si. „Poprvé se nám podařilo porazit

Trojku a přemýšlím, jak bude reagovat.“

Mark nedokázal skrýt údiv. „Zimon mi říkal, že vaše skupina

existuje už několik let.“

„To souhlasí, ale ještě jsme ve skutečnosti nebojovali. Krademe

na polích a Velká trojka proti nám vysílá trestné výpravy. Takže naší

jedinou obranou je útěk. A s čím bychom se taky mohli bít? Do

včerejška jsme měli v táboře jen sedm mečů, se kterými navíc

neumíme ani kloudně zacházet. Šerm a veškeré bojové sporty patří

mezi tajná umění vyhrazená pouze pochopům Trojky.“

„V tomhle směru vám můžu pomoct. Hned zítra začneme s

výcvikem. Nedělejte si však iluze. Aby se z vás stali dobří šermíři,

potřebovali byste léta cviku. Ale ukážu vám nějaké ty výpady a

obrany.“

„To by bylo skvělé!“ nadchl se Wixon. „Třeba to do mých mužů

vlije aspoň trochu bojového ducha.“

Mark se na chvíli zamyslel. „Mohl byste mi ještě vyprávět o té

podařené Trojce?“

Wixon pokrčil rameny. „Zimon vám už asi řekl, za jakých

okolností po Velkém šílenství vznikla a velmistr skutečně odvedl po

té krvavé anarchii kus práce. Byl to skvělý muž, který myslel pouze

na veřejné blaho. Časem se však všechno zvrátilo. Ti, kteří pracují

dobře a hodně, nemívají zpravidla chuť ani čas obětovat své volno

zájmům společnosti. A tak se průměrní a ctižádostiví postupně

propracovali k moci. K nim patří i Minac. Obětoval vše, jen aby

uhasil svou žízeň po moci. Znal všechna kolečka, snažil se tak, že

velmistr ho před smrtí jmenoval svým nástupcem. To bylo před

třiceti lety. Potom Minac ukázal svou pravou tvář a nastolil tvrdý

režim.“

„A kolik je tomu velmistrovi?“ podivil se Mark Stone. „Jistě se k

28

funkci nedostal jako nezletilý a musel se narodit v období Velkého

šílenství, ne?“

„Nevím,“ pokrčil rameny Wixon, „ale určitě mu bude přes

sedmdesát.“

„To je zvláštní,“ ozval se telepaticky Ray. „Analyzoval jsem jej

při té parodii na soud a nezjistil jsem žádné příznaky biologického

stárnutí. Podle mé mu nemůže být víc než čtyřicet.“

„Jak jste svou lodí mohli překonat takovou vzdálenost?“ vyptával

se Wixon. „Větry přece nevanuly ustavičně na naši pevninu. A jak

jste navigovali v noci?“

Mark se rychle zamyslel, protože odpovědi nesměl porušit zákon

o nevměšování. „Držet správný směr je snadné. Ve dne máme přece

slunce a v noci hvězdy.“

„Ale ty putují po obloze!“

„Ne všechny: Když je budete sledovat pozorněji, zjistíte, že

některé zůstávají na místě.“

„Před Velkým šílenstvím prý bývaly hvězdné mapy a říká se, že

naši předkové se podle nich dokázali orientovat. Tyhle znalosti se

však bohužel ztratily.“

„Pomůžu vám je obnovit,“ slíbil Mark. „A pokud jde o plavbu,

používáme velkou trojúhelníkovou plachtu, která částečně umožňuje

plout proti větru.“

Kapitán se vyptával na spoustu podrobností, ale Mark se omezil

pouze na obecné odpovědi.

„A dokázal byste takovou loď postavit?“

„Pozor, tohle nemám v paměti,“ varoval Marka Ray.

„Vím,“ odpověděl Mark, „ale máš v ní všechny typy historických

lodí, už kvůli identifikaci. To by nám mohlo stačit.“ Obrátil se na

Wixona a pokračoval: „Možné to je, ale znamená to nesmírnou

práci.“

„My to zvládneme! Kdybychom se mohli zdržovat na širém

moři, daleko z dosahu galér, mohli bychom si v klidu nalovit ryby.“

Mark si všiml, jak jsou všichni bledí a vyhublí. „Čím se vlastně

živíte?“

„Shánění obživy nám zabere nejvíce času. Vždycky celá jedna

skupina se zabývá lovem, klade pasti, loví lukem, ale ten daleko

29

nedostřelí. Co naplat,“ vzdychl si Wixon a vstal. „Je čas si jít

lehnout. Zítra budeme pokračovat:“

V chatě se ještě Mark Raye zeptal: „Nahrál jsi všechno?“

„Že se ptáš! Náramně se vydařila především galéra.“ Bylo

všeobecně známo, že Služba pro dohled nad primitivními planetami

si přilepšovala prodejem záznamů z misí nejrůznějším televizním

společnostem:

„Stejně si myslím,“ pokračoval Ray, „že bychom se mohli vrátit

na loď. Na závěrečném hlášení se už nic nezmění: Primitivní

civilizace ve stadiu úpadku. Kontrola za padesát let.“

„Máš pravdu, jenže já mám pocit, že jsme ještě všechno

nepochopili. Musíme využít těch dvou neděl, které nám generál

Khov dává.“

Androida to příliš nepřesvědčilo. Vypnul nahrávací zařízeni a

zabručel: „Prostě tě štve, že se o tebe ještě nezajímala žádná místní

dámička, co?“

„Už jsi zjistil, co je ten lotaf?“ zeptal se Mark.

„Pracuje se na tom. Je to směs složitých substancí. Až se k

něčemu dostanu, dám ti vědět.“

Mark si vzdychl a natáhl se na lůžko z listí a větví. Bylo

každopádně pohodlnější než lavice na galéře, ale s relaxačním

lůžkem v kabině se srovnávat nemohlo.

8

K snídani jim Wixon nabídl kus antilopího masa a hned se zeptal,

jestli by jejich bárku nemohli přebudovat na něco rychlejšího.

Mark se tímto problémem zaobíral i část noci, takže mohl rovnou

odpovědět: „Možné to je, ale musíme ji nejdřív vytáhnout na břeh.“

„Vyrazíme, jakmile nám řeknete.“

Na břehu oceánu je hlídka varovala, že pobřeží střeží od východu

slunce tři galéry.

„Velkoadmirálovi se patrně nelíbí ztráta jedné lodi a hledá nějaké

stopy boje,“ usmál se Wixon. Podíval se na oblohu a na kupící se

mračna a dodal: „Moře se rozbouří a budou se muset schovat. Zatím

30

půjdeme na lov. Viděl jsem antilopí stopy.“

„Jak je lovíte?“ zajímal se Mark.

„Natahujeme mezi stromy sítě z lián a zaháníme je do nich.

Dávejte si však na ně pozor, mají ostré rohy, a když se dostanou do

úzkých, bez váhání zaútočí.“

Zatímco dva lovci natahovali síť, ostatní vytvořili v lese velký

půlkruh. Po půlhodině cesty Wixon přidělil Markovi a Rayovi místo.

„Zůstaňte tady. Až mě uslyšíte křičet, vyrazíte přímo za nosem a

budete dělat co největší hluk. Všichni budeme postupovat k sítím.“

Když se lovci vzdálili, Mark řekl Rayovi: „Vyleť nad les a dej si

pozor, ať tě nevidí.“

Android poslechl a ztratil se nad stromy.

„Vidím deset zvířat, jdou tvým směrem,“ hlásil za chvíli. V té

chvíli Wixon vykřikl a Mark vyrazil kupředu. „Ať se stočí k sítím!“

Stádo vedl mohutný samec. Z androidova čela vyšlehl paprsek,

samec dostal slabý elektrický úder, trhl sebou a zastavil se. Druhá

rána ho donutila obrátit se a uhánět pryč. Stádo se vrhlo za ním.

Ray musel jejich směr dvakrát zkorigovat. Potom se schoval do

větví a čekal, až kolem projde Mark.

Když se dostali k sítím, spatřili na zemi čtyři antilopy.

„To je neuvěřitelné!“ jásal Wixon „Přinesli jste nám štěstí!

Nechám tady čtyři muže, aby se o ně postarali, a my se vrátíme k

lodi.“

Oceán zešedl a vlny měly krajky z pěny. Hlídka jim ohlásila, že

galéry už zmizely.

Muži porazili pár stromů, kulatinu položili na břeh a vytahovali

po ní bárku. Byla těžká, ale práce jim šla od ruky, zvláště když Ray

zapojil svou nadlidskou sílu.

Za hodinu už byla loď ukrytá v lese. Izow, který kdysi býval

tesařem, pozorně naslouchal Markově instruktáži. „Nejdřív musíme

zhotovit kýl, který bude loď stabilizovat. Potom vztyčíme stěžeň,

vyšší než je tenhle. K němu přiděláme ráhno. Nakonec uděláme

krytou palubu, abyste nenabírali vodu při každé vyšší vlně.“

Lekce trvala dobré dvě hodiny a Mark kreslil do písku, jak má

loď vypadat. Wixon a Izow měli množství dotazů a Mark se musel

spoléhat na Rayovy paměťové krystaly.

31

„Což o to, udělat by to šlo,“ zabručel nakonec tesař. „Ale chce to

spoustu dřeva. Ženské můžou utkat plachty z lián. A některé stromy

pouštějí hustou šťávu, kterou loď utěsníme…“ Vstal. „Nebudeme

marnit čas. Zůstanu tady a dám se do díla. Wixone, budu chtít

takových dvacet mužů.“

„Samozřejmě. Na lov naženu kluky.“

Tesař se podíval na slunce, které bylo ještě vysoko na obloze.

„Nejdřív porazíme ještě pár stromů.“

„Ukažte nám, které potřebujete,“ nabídl se hned Mark. „Jsme s

Rayem výteční dřevorubci.“

Když se schylovalo k večeři, Izow s úžasem hleděl na hromadu

klád u staveniště. „Jestli tam u vás pracuji všichni jako vy, pak

musíte být zatraceně bohatá země.“

Po večeři, k níž spořádali celou antilopu, si Mark všiml dívky,

které se držela stále v ústraní. Byla sice možná až příliš hubená, ale

měla zajímavý obličej s velkýma smutnýma očima. Ukázal na ni

hlavou a zeptal se Wixona, co je zač.

„Jmenuje se Mima,“ odpověděl kapitán. „Přišla k nám před půl

rokem. Našli jsme ji při lovu skoro mrtvou hlady. Tátu jí Trojka

poslala na deset let do dolů a ona měla jít do tábora na převýchovu.“

„Co to je?“

„Ani nevím. Zřídili je tak před deseti lety. Vím o dvaceti

dívkách, které do nich byly odsouzeny, a žádná se už nevrátila.“

Mark k dívce přistoupil a ta hned vyskočila. Podal jí kus masa a

usmál se na ni.

„Jezte, potřebujete to.“

Váhavě si od něj maso vzala.

„Nechcete mi vyprávět svůj příběh?“

„Proč se vrtat v minulosti?“ vzlykla. Ale pak se přece jen dala

pohnout k vyprávění. Její otec odmítl pracovat zdarma pro jednoho

lékárníka. Ji soudili kvůli tomu, že se tátu pokoušela ukrýt.

„Byly jsme tři a vedli nás čtyři zbrojnoši,“ vyprávěla. „Celý den

jsme šli k východu. V noci jsme se zastavili u jakéhosi

polorozpadlého domu. Jeden zbrojnoš řekl: Úkol jsme splnili. Dál už

nesmíme. Zítra budete mít tu čest, že vás dál povede velmistr Minac.

On jediný má právo jít dál do té divočiny.“ Odmlčela se, jako by

32

váhala, jestli má pokračovat. „Hodně jedli a pili. Myslela jsem, že

usnou, ale jeden ke mně přistoupil a prohlížel si mě. Najednou mi

sundal pouta, přiložil mi dýku na krk a vytáhl mě z té zříceniny ven.

Jistě víte, co se dělo potom. Nikdy předtím se mě muž nedotkl…“

Rozplakala se. Když se uklidnila, pokračovala: „Připadalo mi, že se

to odehrává v nějakém zlém snu. Leželo na mě těžké tělo a drtilo

mě. A tu jsem nahmatala jeho dýku. Už ani nevím, jak se to stalo,

ale popadla jsem ji a vrazila mu ji do zad. Zařval, vstal ze mě, s

dýkou pořád v zádech, a křičel, že mě zabije. Odkutálela jsem se

stranou a pak jsem utíkala a utíkala. Od té chvíle mám strach, že na

mě odněkud vyběhne a pomstí se mi.“

Mark se trochu nuceně zasmál. „Z toho nemusíte mít strach. I

kdyby vaši ránu přežil, o čemž dost pochybuji, určitě by měl potíže s

velmistrem, který od svých lidí jistě vyžaduje kázeň. Pokud je

naživu, pak jistě vesluje na nějaké galéře nebo rube v dole.“

Stiskl jí ruku a dodal: „Kdyby vás opět přepadl strach, stačí

zavolat a budu s vámi. Pomůžu vám ho překonat.“

Dlouze se na něj zahleděla a poprvé po tolika měsících se usmála.

„Děkuju. Jste první, kdo mě povzbudil.“

„Tvůj úsměv se mi pranic nelíbí,“ poznamenal v chatrči Ray.

„Do jakého dobrodružství se to zase vrháš?“

Mark předstíral kvůli záznamu pohoršení.

„Myslím jedině na náš úkol, abys věděl. Můžeš mi říct, proč je

nějaká cesta vyhrazena jedině velmistrovi? Dokud to nezjistíme,

nemůžeme se vrátit.“

9

Následující den měli práce nad hlavu. Mark zahájil výcvik v šermu,

potom se odebral na staveniště, kde se Izow činil už od samého rána.

Ray řezal klády na prkna a Mark dlouze debatoval s Wixonem a

tesařem o lanoví.

Po večeři Mark narazil na otráveného Zimona.

„Není to lepší než veslovat?“ prohodil. „Co se tak mračíš?“

„Jenom na mě padl smutek. Vzpomněl jsem si, že u nás skončily

33

žně a ten mizera Urgon si vozí pytle s mou pšenicí do stodoly.“

Marka hned něco napadlo. „Dokážete najít vchod do té podzemní

chodby i v noci?“

„Samozřejmě. Zwur mi potvrdil, že je stále v dobrém stavu.“

Obrátil se na obra a ten jen pokýval hlavou. „Pojďte se mnou za

Wixonem.“

„Ale teď při žních tam bude hodně stráží!“

„Když je překvapíte, určitě je přemůžete. Jak daleko jsme od

statku?“

„Celý den cesty,“ řekl Zwur. „Jestli chcete, povedu vás. Chci za

to jedinou odměnu. Smět zakroutit Urgonovi krkem.“

Wixon chvíli váhal. Byla to jeho první válečná výprava a měl

strach. Nakonec souhlasil. „Lepší je umřít v boji než chcípnout

hlady nebo zimou. Vyrazíme časně ráno. Kolik mám vzít mužů?“

„Dvacet se zbraněmi stačí: A k tomu dvacet dalších, třeba i žen,

aby čekali na mýtině a potom odnášeli kořist.“

* * *

Zwur ukázal na hromadu větví. „Tady to je. Půjdu první.“

Wixon rozdělil lidi na dvě skupiny. „Když se do svítání

nevrátíme, vrazte se do tábora.“

Zwur zapálil pochodeň a posvítil do úzkého, vlhkého tunelu

vedoucího do hlubin země…

Když dorazili do staré věže, převzal vedení Zimon. Tápali

opatrně podél stěn a dostali se k hlavní budově, v níž se ještě svítilo.

V té chvíli se otevřely dveře a někdo vyšel.

Mark muži sevřel hrdlo, přitiskl mu hrot meče na bok a zašeptal:

„Stačí slovo a je tvoje poslední.“

Zajatec se roztřásl jako osika, ale měl dost rozumu, aby mlčel.

Přistoupil k němu Zimon.

„Zimone!“ vydechl muž. „My mysleli, že jsi mrtvý! Od té doby,

co to za tebe převzal mistr Urgon, je tady peklo. Je tak lakomý, že

snad přepočítává každé zrnko. Nenechal nám ani na osev. Aby

nemusel Rice vyplatit odměnu, radši se s ní oženil. Ta mrcha nám

teď vládne.“

34

„Jsou tady nějací zbrojnoši?“ přerušil ho Mark.

„Čtyři. Dva u stodoly a dva u brány.“

Ray zmizel ve tmě. Za pět minut byl nazpátek se čtyřmi meči.

„Cesta je volná,“ řekl prostě. „Jenom jsem je omráčil. Bylo by

rozumné je svázat.“

„Jestli dovolíte,“ řekl Markův vězeň, „postarám se o to. A potom

mě pořádně spoutejte, aby mě nenařkli ze spoluviny.“

Zbojníci dvě hodiny tahali pytle zrní podzemní chodbou a vzali s

sebou i několik ovcí a veškerou drůbež. Když byli hotovi, Wixon

shromáždil své lidi. Mark vešel do podzemní chodby jako poslední.

„Chybí Zwur!“ znepokojoval se Wixon. „Kde vlastně je?“

V té chvíli k nim Zimonův sluha doběhl. Když na něj pán tázavě

pohlédl, zabručel: „Jenom jsem navštívil Urgona a Riku. Dluh je

splacený.“

„Tys je zabil?“

Obr se zasmál. „Ne tak docela. Jenom jsem do nich narval lotaf

Mají teď sladké sny. O to horší bude probuzení.“

„To mě těší,“ poznamenal Wixon, „ale radši už pojďme.“

Zpáteční cesta s kořistí byla trudná. Ráno byli teprve v půli a

Wixon musel povolit přestávku.

Když za půl hodiny dal rozkaz k dalšímu pochodu, Mark s

Rayem zůstali sedět. Wixon se domníval, že jsou unaveni, a nabídl

jim pomoc. Mark však zavrtěl hlavou a ukázal na množství stop,

které za sebou zanechali.

„Takhle vás snadno najdou.“

„Trojce vždycky trvá několik dní, než vyšle trestnou výpravu,“

mávl rukou Wixon.

„Dneska tomu tak nebude,“ soudil Mark. „Takový útok na svou

autoritu nemůže nechat bez odezvy. Jsem přesvědčený, že jezdci

jsou už na cestě. Počkáme na ně a zdržíme je.“

„Co zmůžete proti oddílu jezdců?“

„Máme určité bojové zkušenosti,“ usmál se Mark. „Ale teď už

radši zahlazujte stopy.“

Wixon nebyl příliš přesvědčen, ale přesto dal znamení k

odchodu.

„Proč jsi je nutil na tuhle výpravu?“ zeptal se Ray. „Těch pár

35

pytlů obilí jim zas tolik nepomůže. Přivolal jsi na ně mnohem tvrdší

represi.“

„Chci velmistra rozčílit a zjistit, jestli nemá nějaká esa v rukávu.“

10

Velmistr Minac měl náladu pod psa. Jemně si třel čelo, aby rozehnal

sílící bolesti hlavy. Strávil hroznou noc. Ona děvenka, kterou mu

tajemník zavedl do pokoje, byla mnohem méně ochotná ke

spolupráci, než čekal, a musel se uchýlit k výhrůžkám. Nakonec mu

poskytla jen velice chabé potěšení.

Nicméně doufal, že ji dostatečně vystrašil, aby mlčela. Nepřál si,

aby se o jeho zálibě v mladičkých děvčátkách dozvěděli ostatní

členové Velké trojky.

„Musím ji odeslat s příští várkou,“ zabručel. Zamyšleně žvýkal

pečeni, napil se a zhnuseně pohár odložil. Dneska chutná všechno

nějak divně.

Do místnosti vpadl vrchní velitel. Uklonil se až k zemi a květnatě

promluvil:

„Ctihodný velmistře, omlouvám se za tak neuctivý vpád a prosím

vás, abyste v tom viděl toliko snahu zpravit vás co nejdříve o tom,

co se stalo.“

„A co se stalo?“ zeptal se suše Minac.

„Byl bych rád, kdybyste si vyslechl, co mi říkal váš žák Mistr

Urgon.“

Velmistr pokývl a velitel uvedl roztřeseného lékaře.

Černé roucho měl zaprášené a na popelavých tvářích se mu leskly

kapky potu.

Urgon přerývaným hlasem vyprávěl o přepadení a vyplenění

statku.

„Ale to není všechno, Ctihodný velmistře, jeden živel mi

vyhrožoval smrtí a přinutil mě a ženu vzít si lotaf.“

Minac se zachmuřil a mrazivým hlasem pravil: „To je mrzuté,

Mistře Urgone. Jděte za svým nadřízeným a zpravte jej o tom.“

Urgon, celý přepadlý, zamířil ke dveřím a velmistr ještě dodal:

36

„A samozřejmě mu odevzdáte schránku s lotafem, když už jste byl

tak neopatrný a měl ji na dosah pro kohokoli. Nehodí se, abyste si ji

ponechal.“

Urgonovi poklesla ramena. Držení schránky s magickou drogou

bylo symbolem funkce a tato výsada se získávala až po řadě

zkoušek. Má-li teď schránku odevzdat, pak je navždy vyloučen z řad

Trojky!

Minac se už o něj dál nezajímal a obrátil se na velitele. „Tohle je

velice vážná událost. Určitě to provedli živlové?“

„Bez jakýchkoli pochyb, Ctihodný velmistře. Urgon mezi

útočníky poznal bývalého sluhu ze statku, který uprchl se

Zimonovou ženou a synem.“

„A to tam nebyl dozor při žních?“

Velitel zrudl. „Překvapili je a omráčili. Když se probrali, zjistili,

že mají pouta a roubík. A navíc jim ukradli zbraně.“

Velmistr se zamyslel a pak zabručel: „Po krádeži se museli

uchýlit do lesa. Jdou pěšky a mají těžký náklad, to znamená, že

nepostupují rychle. Mají tudíž jen pár hodin náskok. Postavíte se do

čela dvanácti jezdců, věrných, oddaných a především mlčenlivých.

Když popoženete koně, můžete je do večera dohnat.“

„Pokud po sobě zanechali nějakou stopu, zítra je přivedu v

řetězech,“ kasal se velitel.

„To v žádném případě. Musíte je pobít na místě.“

Velitel se zachvěl, třebaže byl drsný chlap bez jakéhokoli citu.

„Bez soudu Trojky? Zákon přece praví, že…“

„Velká trojka je už odsoudila,“ skočil mu do řeči Minac. „Jsou to

protispolečenské živly, povstalci, agresivní, pro naši společnost stále

nebezpečnější. Musíme je vyhladit, dřív než své škodlivé myšlenky

rozšíří mezi lidem, který si nepřeje nic jiného než žít pod naší

otcovskou a blahosklonnou vládou,“ vychrlil ze sebe. Potom se

odmlčel a dodal: „Splňte úkol a pak mi dejte vědět. Zatím podám

zprávu Velké radě.“

Velitel rázně odešel, ale vzápětí už na dvoře shromáždil své

muže. Za necelou hodinu už cválali po prašné cestě.

Na Zimonově statku pak ztratili hodně času hledáním stop.

Jeden jezdec, který se odvážil hlouběji do lesa, nakonec přece jen

37

nějaké stopy našel.

„Je to zvláštní,“ mudroval velitel, „skoro bych přísahal, že vylezli

ze země. Teď, když už máme stopu, nemůžou nám uniknout.“ Zaryl

zvířeti do slabin paty a rozjel se po stopách. O půl hodiny později

důstojník znepokojeně pozoroval slunce klesající za obzor. Vtom

vítězoslavně vykřikl: spatřil muže, jak sedí opřený o strom, Muž se

na něj díval, jak přijíždí, usmíval se a nezdálo se, že by měl z něčeho

strach.

Když k němu dojel na pár metru, kůň se náhle zastavil, jako by

narazil na neviditelnou překážku. Mark si totiž zvýšil intenzitu

silového pole. Jezdci se shlukli kolem velitele.

Mark zvolna zvedl ruku na znamení míru. „Co si přejete,

pánové?“ zeptal se mírně.

Velitel se div nezadusil vzteky. „Chceme dostat bandu lupičů a

odpadlíků, k níž patříš.“

„Nemá smysl, abyste pokračovali dál, jinak se vystavíte četným

nepříjemnostem.“

„Zabte ho,“ nařídil velitel svým mužům. Dva zbrojnoši už tasili

meče.

Mark seděl dál, ani se nehnul, jenom vyslal Rayovi signál:

„Rayi, teď.“

Z větví stromů se na muže snesla těžká sít z lián. Koně se

polekali, splašili se a shodili jezdce na zem.

Mark se tou scénou chvíli kochal a Ray mezitím seskočil ze

stromu, na němž se ukrýval. Mark se pak přiblížil k veliteli, který

spadl z koně a marně se pokoušel vyprostit nohu ze sítě. Mark tasil

meč a jeho hrot přitiskl veliteli na hrdlo.

„Co chceš?“ zachrčel zděšený a překvapený velitel. „Vaši muži

vylezou zpod sítě jeden po druhém a svléknou se donaha. Jestli se

jeden jediný pokusí o odpor, jako první to odneseš ty.“

Velitel by byl z hrdosti nejraději nedbal příkazu, ale bylo to

poprvé v životě, co musel čelit skutečnému nebezpečí. Zbojníci

dosud jen prchali a nekladli odpor.

Chladný kov na hrdle mu nedovoloval příliš myslet. Jak tlak

zesiloval, nakonec k velké Markově úlevě zasípal: „Poslechněte ho!“

Za Rayova dohledu muži jeden po druhém vylézali, svlékali se a

38

Ray jim spoutal ruce za zády. Když přišla řada na velitele, Mark se

nemohl ubránit úsměvu, když viděl, jak se snaží zakrýt svou nahotu.

„Neboj, nevzbudíš žádné pohoršení. Jsme přece jenom mezi

muži. A teď se honem vydáte na zpáteční cestu, než padne noc. Noc

by mohla být nebezpečná.“

Zbrojnoši na nic nečekali a rozutekli se, jako by jim země hořela

pod nohama.

Ray v klidu vymotal koně ze sítě a svázal je k sobě za otěže.

Mark se vyšvihl do sedla. „Musíme oklikou, abychom zmátli

stopy.“

Klusali asi půl hodiny na východ, až dojeli k mělké řece. Chvíli

jeli řečištěm proti proudu a potom zamířili k táboru. Jejich návrat

uprostřed noci s třinácti ukořistěnými koni nejdříve způsobil paniku.

Wixon Marka objal. „Příteli, už jsme si mysleli, že vás nikdy

nespatříme. Jak jste nás v té tmě našli?“

„Vedl nás zápach kouře. Jak to, že jsme nenarazili na stráž?“

„Protože jste přijeli z druhé strany.“

„Stejně tak by mohl přijet i nepřítel. Od zítřka musíte zesílit

stráže!“

Wixon zavedl Marka do své chatrče a Ray se zatím postaral o

koni. Mark mu předal věci, které sebrali zbrojnošům.

„Říkal jsem si, že oblečeni, zbraně a koně se mohou hodit těm,

kteří nemají vůbec nic.“

„To je skvělé! Se zásobou osiva a s koni můžeme obdělávat pole

a osít menší plochy. Při troše štěstí bychom nemuseli příští rok

loupit.“

„Doufejme, že budete mít dost času, abyste sklidili,“ povzdychl

si Mark, vstal a rozloučil se.

Před chatou ho čekala Mima. „Říkala jsem si, že budeš mít jistě

hlad. Schovala jsem vám něco od večeře.“

„Jsi poklad,“ usmál se Mark. „Umírám hlady, za celý den jsem

měl jen pár doušků vody z řeky.“

Dívka, viditelně potěšená, mu podala pár plátků masa zabalených

do listů a Mark se do nich s chutí pustil. Když se nasytil, poděkoval

jí něžným polibkem.

Mima chvilku váhala, ale pak se k němu přitulila a zašeptala:

39

„Když jsi tady, nebojím se ničeho. Sevři mě pevněji.“

Takové nabídce nedokázal Marti odolat. Zvolna položil dívku

vedle sebe a hladil ji po sametové kůži, až se lehce chvěla.

Ray je chvíli pozoroval a nakonec usoudil, že bude rozumnější,

když vypojí veškeré nahrávání.

11

Když Ray Marka probudil, slunce už dávno stoupalo na obloze.

Marti šetrně odsunul spfcí Mirnu, vylezl z chatrče a zívl si. Měl za

sebou pohnutou noc. Dívka projevila pro lásku značné nadání a

chvílemi se obával, že se mu ten oheň nepodaří uhasit. Nakonec

usnuli, až když hvězdy začínaly blednout.

„Lituju, že musím rušit tolik zasloužený odpočinek,“ poznamenal

Ray ironicky, „ale Wixon tě chce vidět. Izow sebou včera hodil, ale

narazil na nějaké potíže, které chce s tebou konzultovat.“

Wixon už přecházel před svou chýší. Když spatřil Marka, chtěl se

hned vydat na cestu. Marti ještě cítil slastnou malátnost a při

představě dlouhého pochodu se ušklíbl. „Proč bychom si nesedli na

koně?“ navrhl:

Wixon se chvíli ošíval a potom přiznal, že na koni jezdit neumí.

Toto umění je vyhrazeno pouze pro zbrojnoše.

„V tom případě využijme příležitosti a naučme se to!“

Za půl hodiny dojeli na staveniště. Wixon byl očividně rád, když

stál opět na pevné zemi. Izow a jeho lidé už udělali pořádný kus

práce. Bárka měla hotovou palubu a stěžeň byl už vztyčený. Dva

muži vylévali pryskyřicí mezery mezi prkny.

Marti celý den připravoval lanoví, Ray vyráběl kladky.

„A teď se dáme do výzbroje. Bohužel máte jen dvě malá děla

Nejvhodnější místo pro ně, by bylo kousek za hlavním stěžněm.

Tam nebudou překážet při manévrování s plachtami a vy můžete

střílet na obě strany.“

Do vesnice se vrátili až v noci. Hned druhý den chtěli loď spustit

na vodu.

40

* * *

Na hradě Velké trojky zatím za svitu loučí probíhala válečná

porada. Zúčastnili se jí všichni tři velmistři, velitel zbrojnošů v

nových šatech a velkoadmirál. Velkoadmirál byl štíhlý muž s úzkým

obličejem, známý svou náročností a tvrdostí k podřízeným.

„Tímto jsem vám vyjasnil situaci,“ končil Minac, „a teď se

rozhodneme, jaká učiníme opatření.“

Velmistr stavitel udeřil pěstí do stolu. „Musíme tu sběř co

nejrychleji vyhladit. Když dřevo napadnou červi, zpravidla to

zjistíme, až když se trámy zhroutí. Doufejme, že není příliš pozdě.“

Nenávistně se podíval na nešťastného velitele, o kterém věděl, že je

plně oddán Minakovi, a dodal: „Škoda že se tak nedělo už dřív. Už

rok upozorňuji na nevysvětlitelná zmizení mladých dělníků, ale

nikdo mě neposlouchá.“

Velmistr lékárník se pokusil zklidnit debatu, která se začínala

ubírat nebezpečným směrem. „Myslím, že se musíme dohodnout na

jednotném postupu. Všichni máme nesmírnou úctu k lidskému

životu, jak nás to naučili naši vznešení předkové. Ale když jedinec

onemocní, musíme jej obětovat, abychom zachránili zbytek stáda.

Myslím si tudíž, že živlové, soudě podle jejich posledního chování,

už nejsou nemocní, které bychom měli šetřit, ale že se sami zařadili

mezi podřadné bytosti. Musíme je nyní považovat za to, čím se stali,

tedy za nemocná a nebezpečná zvířata.“

Oba vojáci mlčky poslouchali úvahy, které přesahovaly jejich

mozkovou kapacitu.

„Soudím,“ pokýval hlavou Minac, „že s jasným názorem našeho

pana kolegy můžeme jedině souhlasit.

Opět nám předvedl svůj nekonečný humanismus a své úžasné

morální kvality. Bude to pro naše svědomí nesmírně obtížné a skoro

nás nehodno, ale musíme uvažovat o konkrétních činech.“

Konečně, pomyslel si velmistr stavitel.

Minac se obrátil na důstojníka. „Veliteli, jste schopen zahájit

ráznou akci, která nás navždy zbaví těch škůdců?“ zeptal se ho.

Důstojník zvolna přistoupil k nástěnné mapě. Nohy ho od

pochodu naboso ještě nesnesitelně bolely a neustále mu připomínaly

41

ponížení, kterému byl vystaven.

„Nebude to snadné, Ctihodný velmistře. Jak vidíte, les je značně

rozlehlý a my nevíme, kde se ta sběř zdržuje. I kdybych shromáždil

veškeré muže z města a z hradu, což považuji za velice nebezpečné,

nebudu mít víc než pár set lidí.“ Na adresu velmistra stavitele

poznamenal: „I já už léta vyžaduji zvýšení počtu ozbrojenců, ale

věčně narážím na odmítavý postoj zdůvodňovaný tím, že jsou to

zbytečné výdaje v zemi, kde díky Velké trojce vládne mír a

svornost.“

Minac plácl dlaní do stolu, aby zabránil rodící se hádce.

„Živlů není zas tolik a jsou špatně vyzbrojení. Můžete přece

shromáždit všechny své muže a v rojnici pročesat celý les od kopců

k moři.“

Velitel jen potřásl hlavou. „Zkoušel jsem to už loni, ale zbojníci

se mají na pozoru a včas utečou. Podařilo se mi vypálit jen pár

ubohých chatrčí.“

„Pošlete tedy do lesa nejdřív průzkumníky.“

„Bandité dosud vždycky prchali. Teď však ukázali, že už

nebudou váhat zaútočit na ozbrojenou moc. Menší průzkumné

skupinky by se mohly stát jejich snadnou kořistí. Každý muž,

kterého ztratím, oslabuje naše síly a svou zbraní naopak posiluje

povstalce.“

Velmistr lékárník poznamenal: „A co když jim jde právě o tohle?

To, jak vás nechali naživu, když vás ponížili… Co když je to jen

provokace, abyste se dopustil této chyby?“

„Jaké řešení tedy navrhujete?“ otázal se suše Minac.

„Abychom rozdrtili povstalce jednou ranou, musíme jejich tábor

obklíčit. Což znamená, že nejdřív musíme vědět, kde přesně je.“

Veliteli blesklo v očích.

„To by možná šlo!“

„Jak?“

„Od mistra Urgona jsme se dozvěděli, že přepadení se zúčastnil

jeden ze Zimonových sluhů. Pokud se mu podařilo zapojit se tak

rychle mezi živly, svědčí to o tom, že jeho pán věděl, kde je hledat.

Nedávno byl přece odsouzen na galeje. Když ho důkladně

vyslechneme, určitě promluví.“

42

„To je výborný nápad!“ usmál se Minac. „Co o tom soudí

velkoadmirál?“

„Bohužel to nejde,“ odvětil oslovený chladným hlasem. „Taky

mě to napadlo, ale Zimon je mrtev. Byl na té galéře, která se

potopila.“

„A co ti podivní cizinci?“ zeptal se Minac.

„Byli na ní taky.“

„Už se vysvětlilo, proč se ta galéra potopila na klidném moři?“

zeptal se velmistr lékárník.

„Otevřeně přiznávám, že si to vysvětlit nedovedu.“

„Nemohla se setkat s lodí banditů?“

„To je vyloučeno!“ vybuchl velkoadmirál. „Vzbouřenci mají jen

chatrné bárky a mé galéře velel zkušený důstojník. Navíc měla na

palubě ještě deset zbrojnošů! Kdyby náhodou na nějaké plavidlo

narazili, ta chátra by co nejrychleji uprchla.“

„Náš velitel je rovněž rázný muž a měl s sebou dvanáct stejně

zkušených zbrojnošů,“ namítl velmistr lékárník. „Přesto je odzbrojili

dva muži. Soudě podle popisu ti dva se až podezřele podobají oněm

galejníkům. Co když nám tyhle potíže působí tihle dva cizinci? Co

když dodali povstalcům odvahu, která jim až dosud chyběla?“

Minac se už nadechoval k protestu, ale velmistr lékárník ho s

ironickým úsměvem přerušil: „Četl jsem práci vašeho chráněnce o

nebezpečí smíšení šťáv. Je to skvělá hypotéza, hodna jeho ducha, ale

víte stejně dobře jako já, že se ve skutečnosti neopírá o žádný

seriózní základ. Teď, když je budoucnost řádu ohrožena, musíme

zvažovat všechny hypotézy.“

Minac jen stěží potlačoval vztek. „Co tedy navrhujete?“

„Myslím, že musíme využít všeho. Tedy za prvé: Pan

velkoadmirál si myslí, že povstalci se občas odváží na moře. Nechá

tedy zkontroluje každou píď pobřeží, ale tak, aby se jedna galéra

neztratila z dohledu druhé, to pro případ, že by narazili na

nepřátelskou loď. Kolik máte galér?“

„Od zítřka mohou vyplout tři. Čtvrtá se dokončuje a bude hotová

příští týden. Budeme však potřebovat větší počet veslařů, protože na

ně budeme klást takové nároky, že jistě dojde k citelným ztrátám.“

„Dáme vědět soudům, aby se pode toho zařídily,“ poznamenal

43

Minac.

„Za druhé,“ pokračoval velmistr lékárník. „Náš velitel vyšle

čtyřčlenné hlídky, každou do předem určené oblasti. Jestliže se jedna

nevrátí, o čtyři muže nezchudneme a budeme aspoň vědět, kde

hledat dál.“

Velitel a velkoadmirál se krátce poradili a s lékárníkovým

návrhem vyslovili souhlas.

Minaka rozzlobilo, jaké váhy lékárníkův názor nabývá, a

poznamenal: „Ještě bych dodal za třetí. Výzvědná služba.“ Přítomní

se zatvářili překvapeně a Minac si tím trochu zahojil raněnou

ješitnost. „Požádáme jednoho z venkovanů, aby se přidal k

povstalcům, potom nám řekne všechno, co zjistil.“

„Na to nikdo nepřistoupí,“ namítl prudce velmistr stavitel.

„Já bych řekl, že naopak,“ usmál se mrazivě Minac. „Zvlášť když

bude vědět, že v případě neposlušnosti jeho žena, děti i rodiče

onemocní tak vážně, že budou muset dostat lotaf.“

12

Když Mark za svítání sledoval, jak loď zvolna sjíždí po kulatinách

na vodu, sevřelo se mu srdce a modlil se, aby se nedopustil nějakého

omylu.

Loď zvířila hladinu, voda se zpěnila, loď se chvíli kolébala, ale

kýl ji zklidnil.

Wixon se podíval na oblohu a zavrčel: „Mizerné počasí. Vítr

vane od moře. Takhle se nám vyplout nepodaří.“

Mark dal spustit kotvu, aby vítr nezahnal loď na břeh, a s hranou

sebejistotou poručil rozvinout hlavní plachtu a kosatku.

„Zvedni kotvu,“ nařídil Rayovi, který stál na přídi. Loď se lehce

naklonila, jako by nahmatávala vítr, a potom se rozjela. Wixon na

chvíli zavřel oči, myslel si, že je vítr zažene zpět ke břehu, každou

chvíli čekal, že příď zaskřípe o mělčinu.

Když je otevřel, zjistil, že loď poslušně pluje k jižnímu okraji

zálivu. Brzy se však ukázalo jiné nebezpečí, neboť mys, k němuž

směřovali, měl řadu ostrých útesů.

44

Mark nařídil obrat a otočil kormidlem. Loď změnila směr. Chvíli,

která se zdála nekonečně dlouhá, stála loď proti větru, potom

poslušně dokončila obrat, rozjela se k severu a nabrala rychlost.

Mark upravil kurz a vypluli na volné moře.

„To je úžasné!“ vydechl Wixon. „Nikdy by mě nenapadlo, že se

můžeme pohybovat skoro proti větru.“

Mark se asi půl hodiny bavil řízením lodi, přičemž Wixona

zasvěcoval do tajů navigace.

„Zkusíte to s kormidlem,“ navrhl mu. „Jen co objedeme

tamhleten mys.“

Už si chtěli vyměnit místa, vtom Ray řekl:

„Pozor! Galéra na pravoboku!“

Několik set metrů od nich plula podél břehu galéra.

Vtom změnila směr a mířila přímo na ně. Mnohem víc je však

zneklidňovala přítomnost dalších dvou lodi, vzdálených pouhé dva

kilometry.

„Musíme zaútočit, než se všechny spojí,“ rozhodl Mark.

Přitáhl kormidlo, aby se ještě víc vzdálili od pobřeží. Když

usoudil, že jsou již dostatečně daleko, namířil přímo na galéru.

Posádka zatím nabíjela děla.

Z nepřátelské lodi je se zájmem sledoval kapitán. „Takový

zvláštní tvar plachty jsem ještě neviděl,“ řekl veliteli zbrojnošů.

„Moc života jim nezbývá,“ uchechtl se velitel. „Vítr je žene

přímo na nás.“

„Mám pocit, že vidím dělo, je sice naprosto nesmyslně na boku,

ale možná by bylo rozumnější počkat, až k nám doplujou ostatní

galéry.“

Zbrojnoš popuzeně namítl: „Tím jenom riskujeme to, že nám

zdrhnou před nosem. Dávám vám naopak příkaz, abyste zvýšil

rychlost.“

Kapitán zaklel a plachetnice proplula víc než dvě stě metrů před

jeho přídí, protože Mark dal poopravit kurz. Důstojník dal zapálit

doutnák, avšak na tak malé dělo to byla příliš velká vzdálenost a

koule šplouchla do vody daleko od plachetnice.

Mark něco podobného očekával. Prudce změnil kurz a užaslý

kapitán najednou viděl, jak se zbojnická loď řítí k němu a míjí jej po

45

levoboku. Od stěžně se zvedl obláček kouře. Koule zasáhla trup

galéry těsně nad čárou ponoru a vzduchem létaly třísky. Galéra

začala nabírat vodu.

Ale to ještě nebyla všechna překvapení, která nešťastného

kapitána čekala. Se zděšením sledoval, jak plachetnice míří proti

větru směrem na jeho záď, a pak už další výstřel zasáhl galéru z

pravoboku a loď nabírala ještě víc vody. Plachetnice provedla ještě

třetí manévr a třetím výstřelem poslala galéru ke dnu.

Mark nečekal a zamířil k druhé galéře, která se k nim hnala, co

nejrychleji mohla.

„Uděláte to stejným způsobem?“ vyptával se nadšeně Wixon.

„Spíš ne, tihle si už dají pozor. Zkusíme je vylákat na širé moře,

ale musíme zůstat mimo dostřel jejich děla.“

Mark se chopil kormidla a stočil loď do protivětru.

Galéra rovněž změnila kurz. Po dlouhé minuty se mezi loděmi

udržovala stále stejná vzdálenost. Potom se zdálo, jako by galéra

svou kořist už doháněla. Dělmistr už zapaloval doutnák, ale vtom

plachetnice provedla prudký manévr a ocitla se za zádí galéry.

„Pozor, Rayi. Střelba bude mnohem obtížnější, protože nemůžu

úplně otočit, propočítej si příslušný úhel.“

„Jen klid. Stoč to ještě kousek doleva… To je ono!“

Ozval se výstřel. Koule zasvištěla a roztříštila galéře kormidlo,

přičemž urvala i kus trupu. Kapitán dal příkaz, aby zabrali veslaři na

levoboku. Těžká loď se začínala pomalu otáčet, ale za tu dobu ji

stačily zasáhnout ještě dvě koule. V boku se utvořil tak velký otvor,

že galéra zanedlouho následovala svou družku.

Posádka plachetnice nadšeně zařvala.

Třetí galéra raději rychle obrátila a pokoušela se spasit se útěkem.

„Dosáhli jsme neuvěřitelného vítězství,“ řekl Wixon Markovi.

„Proč se pouštíte ještě do dalšího boje? Nebylo by moudřejší se

vrátit?“

Pozemšťan jen zavrtěl hlavou. „Viděli nás vyplouvat a vědí tedy,

kde je zhruba naše ležení. Pro vaši bezpečnost bude jistější, když se

do přístavu nevrátí ani tahle loď.“

„Ale nedostihneme je včas! Za necelé dvě hodiny už budou v

bezpečí.“

46

Naštěstí vítr zesílil a plachetnice plula rychleji. Wixon ukázal na

jakýsi bod na obzoru. „To je poslední mys před přístavem.“

„Nebojte se. Dostaneme je, protože už zpomalují.“ A vskutku.

Tempo bylo pro galejníky příliš vražedné, několik jich zkolabovalo

únavou a vyhodilo galéru z rytmu.

Mark se na Raye upřeně zahleděl a android pochopil, že má

vypnout nahrávání. Hned nato mu Mark sdělil: „Účinek koule posil

laserem. Tuhle loď musíme potopit za každou cenu, jinak zbrojnoši

zítra zmasakrují celý tábor. Služba se nemusí dozvědět, že jsme jim

tak trošku pomohli…“

Za čtvrt hodiny už galéra spočívala na dně mořském. K

překvapení všech stačil jediný výstřel, který prorazil bok. Potom se

plachetnice elegantně obrátila a vzdálila se na širé moře.

Vítězstvím opojený Wixon se postavil ke kormidlu a nemohl se

nabažit, jak loď poslouchá:

„Rayi,“ ozval se Mark, „nenašel bys někde pořádné hejno ryb?

Abychom nějak využili zpáteční cestu.“

„Něco je asi dva kilometry po pravoboku.“

Mark vytáhl dlouhý provaz, který si připravil už předešlý den.

Kováři dlouho trvalo, než se mu podařilo zhotovit háčky se zpětným

hrotem. Řemeslník zřejmě nechápal, k čemu by taková věc mohla

sloužit.

Mark s pomocí dvou mužů přehodil provaz přes palubu.

Zanedlouho cítil, jak se napnul. Prudce trhl a vytáhl tři stříbřité ryby,

z nichž každá byla větší než půl metru. Připomínaly pozemské

tresky.

Domorodce tak rychlý úspěch nadchl a střídali se v lovu. Paluba

byla zakrátko pokryta rybami a Wixon zamířil k zátoce.

13

Zpáteční cesta proběhla bez rušivých příhod. Plachetnici vytáhli na

břeh a pečlivě ji ukryli. Wixon přikázal svým lidem, aby ryby

odnesli. Sám nasedl na koně a uháněl do tábora.

Tam panovalo velké vzrušení. Kovář ukázal na čtyři těla ležící na

47

zemi.

„Tohle je hlídka, která nás málem překvapila. Ještě že jste nám

dali příkaz, abychom posílili stráže. Jakmile spatřili naši vesnici,

chtěli se vrátit, ale my je obklíčili. Bili se statečně a dva naše muže

zabili…“

„Dnešní den se vydařil,“ pochvaloval si Wixon. „Zasloužíme si

pořádnou hostinu.“

Potom užaslé vesnici vylíčil, co se dělo na moři. Mark se držel

poněkud stranou a k všeobecnému veselí se nepřipojil. Hlavou se

mu honily všelijaké myšlenky.

„Jestli velitel zbrojnošů myslí aspoň trochu logicky, tak rozeslal

po kraji více hlídek,“ svěřil se Rayovi. „A pokud se jedna nevrátí,

snadno si vydedukuje, kde se skrýváme. Navíc bych rád tomu

velmistrovi, který nás tak rychle odsoudil na galeje, namluvil, že

zbojníků je mnohem víc a že ovládají celý les. Takže, Rayi! Přeletíš

les a zjistíš, kde jsou další hlídky. Všechny musíš pobít!“

„Dezintegrátorem?“

„Bude to nejjistější. Nemá smysl, aby našli mrtvoly a lámali si

hlavy tím, co se jim stalo.“

Ray se nenápadně vzdálil mezi stromy, potom zapnul antigrav a

odletěl.

Mark se zatím vrátil k Wixonovi, který zrovna rokoval s jakýmsi

bledým mladíkem.

„Představuji vám Arika. Dnes ráno uprchl ze svého statku a chce

se k nám přidat. Myslím, že by se mohl dát do party se Zimonem.

Dobře se znají, protože jejich statky spolu sousedí.“

Mark roztržitě potřásl hlavou. „Vidím, že je velice snadné se k

vám dostat. Jste příliš blízko města, zvláště kdybyste chtěli založit

pole. Měli byste si všechno sbalit a přestěhovat se aspoň tři dny

pochodu na jih. Jedna hlídka vás objevila dneska. Po ní přijdou

další. Zítra, za týden, za měsíc. Nejste zatím natolik vyzbrojeni,

abyste se mohli utkat se zbrojnoši v přímém boji. Měli jste z pekla

štěstí a nemá smysl to přehánět.“

„Vyžadujete po nás vážné rozhodnutí,“ odvětil rozvážně Wixon.

„Poradím se o tom s přáteli.“

„Neraďte se však dlouho!“

48

Mima před chýší připravovala večeři. Právě napichovala rybu na

klacek a chystala se ji opékat na ohni.

„Viděla jsi toho nového?“ zeptal se jí.

„Arika znám. Když se před pěti lety oženil, táta mu na statku

hodně pomáhal. Nechápu, že jen tak opustil ženu a dva syny, těm

teď hrozí, že je Velká trojka potrestá.“

Mark se rozesmál a políbil ji na šíji. „Jsi chytrá ženská!“

V té chvíli se neslyšně vrátil Ray. „Budou postrádat ještě dvě

čtyřčlenné hlídky.“

Mark snědl ryby, a když k němu Mima přistoupila, zřejmě proto,

aby s ním pokračovala ve včerejších hrátkách, vstal a zeptal se:

„Nevíš, kde teď bydlí Arik?“

„Myslím, že u Zimona.“

„A co kdybychom ho šli navštívit, když říkáš, že se znáte?“

Zimon je přivítal nadmíru přátelsky. Byl stále optimističtější a už

měl velkolepé plány, jak si vybuduje v lesích hospodářství. Chvilku

o tom debatovali a potom Mark požádal Arika: „Nešel byste se se

mnou chvilku projít?“

Zimon se na ně překvapeně podíval.

„Víte přece, že každý se musí naučit zacházet s mečem,“

vysvětloval Mark Arikovi. „Začal jsem cvičit vaše druhy. Abychom

ušetřili čas, rád bych vás ještě dnes večer naučil aspoň základy.“

Arik byl z toho poněkud zmatený, nicméně poslechl a šel.

„Stavíme se u mě pro zbraně,“ řekl Mark a vzal ho za loket.

Když kousek poodešli, pevně mu loket stiskl. „Čím vás přinutili,

abyste sem šel?“ zeptal se ho.

Mladík sebou překvapeně trhl. „Nechápu, co tím myslíte. Pusťte

mě laskavě!“

A potom se zhroutil.

„Když se nevrátím s informacemi, dá jim všem lotaf. A ještě

vyhrožoval, že moje Lica bude každý večer spát se zbrojnoši. Čím

dřív se vrátím, tím kratší dobu s nimi bude spát…“

„Víš, kde ji vězní?“ zeptal se Mark.

„Na statku a hlídá ji deset mizerů.“

„Je daleko od Zimonova?“

„Asi sto metrů. Dříve byly oba součásti hradu.“

49

Ray pochopil, oč Markovi jde.

„Když půjdeme podzemní chodbou, kterou ještě neobjevili, bude

to nenápadnější. Ale generál Khov by ti řekl, že už se příliš vměšuješ

do jejich vnitřních záležitostí.“

Mark odtáhl Arika ke koním, nasedli na ně a vzali si ještě

jednoho navíc. Vyhnuli se strážím a zmizeli do noci.

14

Lica zaslechla, jak někdo prudce otevřel dveře světnice, a posadila

se na lůžku. Byla to třiadvacetiletá hnědovláska, porodila už dvě děti

a třetí nosila pod srdcem. Přitáhla si pokrývku pod bradu, protože

noční košile jí odhalovala část ňader. Na prahu stála mohutná

postava nějakého zbrojnoše. Vrávoravým krokem zamířil k posteli.

Ten večer si notně přihnul z jejich zásob. Postavil svíčku na okno.

„Odejděte, prosím,“ prosila ho. Obr z ní však strhl pokrývku.

„Slyšela jsi velmistrův příkaz. Každý večer tě má hlídat jeden z

nás. Hráli jsme kostky a já to dneska vyhrál.“

Lica se pokusila o útěk, ale surovec ji k sobě přitáhl a pokoušel

se ji políbit. S odporem odvrátila hlavu a vykřikla. Výkřik ještě víc

podnítil opilcovy neřestné choutky.

„Jen si řvi, jak chceš. Nikdo ti nepřijde na pomoc. Leda tím

vzbudíš děti. Když se na nás budou dívat, mně se to bude líbit ještě

víc. Dneska jsem v náramný formě. Ale už jsem čekal víc než dost!“

Surově z ní strhl košili. Z Ličina sevřeného hrdla vyšel jen sten.

Srazil ji na postel a padl na ni.

Marně se pokoušela bránit, byl mnohem silnější než ona. Obr

pomalu, ale jistě dosahoval svého.

Vtom se nad ním ozval hlas: „Na tvém místě bych ji hned pustil.“

Násilník se otočil, jako by ho uštkl had. Na prahu stály dva stíny

s rukama založenýma na hrudi a hleděly na něj. A do místnosti

vběhl další stín.

Nahá Lica vyskočila z postele a vrhla se mu do náruče.

„Ariku!“ zalykala se pláčem. „Ty blázne, ty ses vrátil! Teď nás

zabijí všechny.“

50

Zbrojnoš se už vzpamatoval a volal své druhy. Odpovědělo mu

jen mlčení.

„Křičíš zbytečně,“ ozval se hlas ode dveří. „Tvoji přátelé tvrdě

spí.“

Obr se však nevzdával. Všiml si, že vetřelci mají meče dosud v

pochvách, a vrhl se na ně. Ray mu však skočil do cesty. Zbrojnoš

byl hrdý na svou sílu a velice rád ji dával na odiv. Domníval se, že

bude ve výhodě, když prudce zaútočí. Měl však pocit, že narazil do

kamenné zdi. Potom následoval úder pod hrudník, který mu vyrazil

dech. V následujícím zlomku vteřiny jej cosi udeřilo do lebky a pak

už jen padal do jakési bezedné studny.

Android krátce pohlédl na hroutící se tělo. Než dopadlo na zem,

popadl obra za opasek a mrštil jim do okna. Obr plavmo proletěl na

dvůr.

Arik si teprve teď uvědomil, že jeho žena je nahá. Lehce ji od

sebe odstrčil a přikázal jí, aby se oblékla. „A pospěš si: Musíme

pryč. Postarám se zatím o děti.“

Mladá žena přiskočila k truhle a začala se oblékat, což Mark se

zájmem sledoval.

Výprava proběhla až znepokojivě snadno. Zbrojnoši podzemní

chodbu dosud neobjevili, takže dostat se do věže a potom na Arikův

statek byla hračka. Ray musel vyřídit pouze jednoho zbrojnoše,

který hlídal spíš jen symbolicky. Další čtyři byli namol. Údery do

hlavy ani nezaznamenali.

Když se Lica oblékla, Mark poznamenal: „Vezměte si i

pokrývky. V táboře se vám budou hodit.“

Lica smotala pokrývky a převázala je provazem. Potom

následovala Marka po schodech na dvůr. Tam je už čekal Ray s

Arikem, který držel v náruči čtyřletého a tříletého chlapce.

„Rayi, postarej se o děti,“ nařídil Mark. „A vy, Ariku, pomozte

ženě. Já jdu napřed pro případ, že bychom na někoho nečekaně

narazili.“

Za necelou půlhodinu je pohltil les. Vylezli na koně a Ray s

oběma dětmi v náruči jel jako první.

„Jak je možné, že najde cestu takhle potmě?“ divil se Arik.

„Jeďte těsně za ním,“ vyhnul se Mark odpovědi. „Má cit pro

51

krajinu.“

Když dorazili do tábora, blížící se rozbřesk už rozjasnil oblohu a

ztlumil svit hvězd. Opět se jim podařilo obejít stráže. Mark si

umínil, že si o tomto nedostatku promluví s Wixonem.

V Zimonově chýši Arik zaváhal.

„Uložte rodinu,“ řekl Mark. „A vám bych doporučoval, abyste

ještě teď zašel za Wixonem a řekl mu pravdu. Vyřiďte mu, že se za

ním stavím později. Musím se nejdřív trochu vyspat.“

Vyspat se však mohl až za hodnou chvíli, protože jakmile vešel

do chýše, Mima vyskočila z lůžka a přimkla se k němu. Když držel v

náručí její mladé, dychtivé tělo, únava z něj spadla a nechal se

unášet vichrem lásky.

15

Minac znovu svolal válečnou radu. Mihotavý svit loučí zvýraznil

starostlivé vrásky na jeho tváři.

„Usoudil jsem, že bude nejrozumnější, když si sami vyslechnete

hlášení velkoadmirála a velitele gardy,“ řekl kolegům, když se

usadili kolem stolu. Povzdychl si a pokračoval: „Situace je velice

vážná a vyžaduje mimořádná opatření, protože v sázce je sama

existence našeho zřízení. Nejdříve si vyslechneme pana

velkoadmirála.“

Velitel veškerého loďstva nasadil chmurný výraz. „Přesně podle

plánu zvedly moje tři galéry včera za svítání kotvy a vyrazily na

průzkum pobřeží. Bylo to naprosté fiasko! Nevrátila se ani jedna.

Všechny zmizely.“

„Jak je to možné?“ divil se velmistr stavitel. „Nevím, protože

nepřežil ani jeden muž. Pouze od několika svědků z břehu víme, že

jedna galéra se pokoušela uniknout do přístavu. Pronásledovala ji

jakási plachetnice, dohnala ji a zničila dělem. Potom se obrátila a

odplula na širé moře. A to mnohem rychleji než galéra.“

„Posádka jistě zahynula, protože jejich šťávy se pomíchaly a…,“

neodpustil si ironii velmistr stavitel. Minakův varovný pohled mu

další prostořeká slova zarazil v hrdle.

52

„Teď vy, veliteli!“

„Jak bylo dohodnuto při poslední schůzce,“ začal voják, „vyslal

jsem tři čtyřčlenné hlídky do předem stanovených míst. Nevrátily se

a nezbylo po nich ani stopy. Z toho usuzuji, že živlů je mnohem víc,

než jsme se domnívali, a že kontrolují celý les. Ale to ještě není

všechno. Včera v noci zaútočili na jeden statek.“

„Vyplenili ho?“

„To ne, ale unesli děti a manželku toho Arika, co jsme ho vyslali

do lesa. Arik nás jistě zradil a přišel si pro rodinu se svými

komplici.“

„Dal jsem přece příkaz, aby je hlídali jako oko v hlavě,“

poznamenal suše Minac.

Velitel zrudl, jako by se o něj pokoušela mrtvice. „Na statku bylo

šest mužů, ale někdo je omráčil. Jeden dokonce utrpěl vážné zranění,

protože ho vyhodili oknem z prvního patra.“

„Kolik bylo útočnfků a kolik ztratili lidi?“

„To nevíme,“ blekotal nešťastný velitel. „Zbaběle je přepadli ze

zálohy. Jeden raněný tvrdí, že jich bylo nejméně dvacet a že jich

stačil několik zabít, než ho zneškodnili.“ Odmlčel se a po chvíli

lítostivě dodal: „Moc mu ale nevěřím, protože jsme nikde nenašli

stopy krve a jediný nepořádek byl v ložnici té ženské. Zválená

postel.“

„Jak se tak dívám, vaši muži mají hodně chabý výcvik, když se

dají tak snadno překvapit,“ poznamenal kysele velmistr stavitel. „Je

to banda, která dokáže jen žrát a chlastat.“

Velitel sebou při takové urážce trhl. „Vždy jsme věrně sloužili

vládě,“ odpověděl upjatě.

Minac si vzal raději slovo. „Nemá smysl debatovat o tom, co

bylo, ale zamyslet se nad tím, co bude. Musíme se dočasně vzdát

myšlenek na útok a budeme připravovat obranu. Co navrhujete,

pánové?“

„Okamžitě musíme vybudovat novou flotilu,“ prohlásil

velkoadmirál. „Potřebuji všechny tesaře a k nim dvě stě

dobrovolných pomocníků. Hutnici a kováři zatím budou vyrábět

děla a koule. Vyzbrojeny budou nejen galéry, ale musíme vybudovat

i opevnění na břehu, které by chránilo přístavy a doky. Všechny své

53

požadavky jsem sepsal,“ skončil a s úklonou podal velmistrovi

pergamen, který vytáhl z rukávu.

„A co navrhujete vy, veliteli?“ obrátil se velmistr na vojáka.

„Povolat do služby dvě stě mužů.“

„Vždyť nemají výcvik…“

„Výcvik začne okamžitě. Každého rekruta svěříme zkušenému

vojákovi, který ho vycvičí.“

„Dobrá,“ pokýval hlavou Minac. „A dál?“

„Než přejdeme do protiútoku, budeme střežit všechny statky

poblíž lesa. Vytvoříme systém stálých hlídek. Pokud by na některou

zaútočili, všechny naše síly se mohou rychle přeskupit.“

Minac se zamyslel a nakonec prohlásil: „Pánové, jsem toho

názoru, že s těmito plány můžeme souhlasit. Jde o bytí a nebytí

systému.“

Velmistr lékárník si vzdychl. „Obávám se, že tyto požadavky

jsou poněkud přemrštěné. Pokud na ně přistoupíme, zmobilizujeme

většinu občanů, kterých od Velkého šílenství není zas tolik: Dneska

jsem byl na inspekci na lotafových polích. Jak dobře víte, vlivem

nepříznivých povětrnostních podmínek se sklizeň opozdila. Ale

nečekaně slunné počasí v posledních dnech způsobilo, že vše

dozrává najednou. Zůstanou-li zralé plody na slunci ještě několik

dní, znehodnotí se. Sklizeň tedy musí proběhnout během čtyř dnů.

Na polích však nemají dostatek pracovních sil. Na ty čtyři dny

budeme potřebovat velký počet lidí.“

Minac se pohroužil do chmurných myšlenek. Dlouho mlčel, než

řekl: „Přednost mají žně. Ty nesmíme v žádném případě ohrozit.“

Voják a admirál se pokoušeli něco namítnout, poukazovali na

nebezpečí dalších útoků zbojníků, ale narazili na odpor.

„Zítra nás budou chránit okultní síly a ty je zničí,“ odpověděl

prorocky Minac.

16

Velmistr lékař Minac odeslal doprovod do zchátralého domu a sám

vyrazil po úzké stezce do zakázaného pásma. V duchu se

54

připravoval na hovor s oněmi tajemnými cizinci, kteří sem přicházeli

každý rok a vyžadovali stále víc lotafu.

Vzpomínal si, jak se s nimi setkal poprvé: Vracel se sám z

inspekce lotafových plantáží a vtom spatřil na nebi podivný vůz,

který se pak snesl nedaleko od něj. Vystoupili z něj tři muži. Hned

nato pocítil prudkou bolest a ztratil vědomí.

Když se probral s hlavou celou bolavou, stál nad ním vousáč a

podával mu sklenici s nějakým zvláštním nápojem.

„Napijte se. Dobře vím, jak je člověku po psychosondáži,“

pobízel ho v domorodé řeči.

Napil se, a skutečně! Do deseti minut bylo po bolesti. Neznámý

pak pokračoval: „Jsem Steve Carter a přicházím zdaleka. Z krajin až

za hvězdami. Mám takovou moc, že vím o vašem světě všechno.

Musím vám říct, že za moc nestojí. Zajímá mě pouze jediná věc, a to

lotaf. Takovou drogu u nás ještě neznáme. Podle snů, jež vyvolává,

si myslím, že by pro nás byla zajímavá.“

„Vede však nevyhnutelně k smrti.“

Ještě teď si vzpomínal, jak se Carter cynicky usmál. „Až si toho

zákazníci všimnou, bude pozdě. Pak si najdu jiné. Chci hned jednu

dodávku.“

„To nejde,“ namítl Minac. „Ostatní velmistři budou proti.“

Muž se rozesmál na celé kolo. „Budete je muset přesvědčit. Měl

jsem štěstí, že se mi dostal do rukou ten nejvyšší z vás: vy. Ale

nechci, aby u vás došlo k palácové revoluci. Já ten lotaf od vás

koupím.“ Předešel Minakovým protestům a pokračoval: „Zlato vám

za něj nedám, to ne, ale zato nesmrtelnost, nebo skoro nesmrtelnost.

Mám lék, který zpomaluje stárnuti. Dostanete ho vy i vaši dva

kolegové. Každý rok se setkáme tady. Když je nepřemluvíte, zničím

celé vaše město i s okolím.“

Cizinec vytáhl z opasku podivný kovový předmět. Z něj vyšlehl

paprsek a strom padesát metrů od nich okamžitě vzplál.

Minaka tak mocná zbraň poděsila a na cizincovy podmínky

přistoupil. Vrátil se do města a v uších mu zněla Carterova slova:

„Jestli o vás do čtyřiadvaceti hodin neuslyším; zapálím celé město.“

Tak to začalo. Už deset let se Carter rok co rok vracel a odvážel

si náklad lotafu. Výměnou za něj dával Minakovi tři lahvičky s

55

bílými oblázky, které se v ústech okamžitě rozpustily. Lék skutečně

fungoval, protože Minac se cítil stále svěží a měl pocit, že nestárne.

Odbočil ze stezky a vešel do soutěsky, kde stály čtyři hranaté

stavby. Muž v černé uniformě mu zastoupil cestu.

„Chci mluvit s kapitánem Carterem,“ řekl velmistr. Strážný ho

uvedl do jednoho baráku. Carter seděl u bohatě prostřeného stolu a

obsluhovaly ho dvě ustrašené dívky.

„No konečně,“ poznamenal. „Doufám, že máte zboží. Už na ně

čekám čtrnáct dní.“

Služebné opustily místnost a Minac odpověděl: „Sklizeň skončí

za čtyři dny, pokud se nám podaří…“ Carter se zamračil. „Co mi to

tady povídáte? Jestli je to nějaká finta, nedostanete prášky. A když si

je letos nevezmete, jejich účinek rychle pomine a za pár měsíců

budete tak starý, jak skutečně jste!“

„Snažíme se své závazky plnit;“ bránil se Minac, „ale našemu

městu hrozí útok banditů, kteří ovládají les.“ Velmistr stručně vylíčil

své potíže. „Pokud chcete, aby sklizeň proběhla co nejdřív, musíte

nám pomoct.“

Carter se na chvíli zamyslel, bylo vidět, že usilovně přemýšlí, a

potom vytáhl z kapsy malou černou krabičku a řekl do ní: „Jeffe,

mrskni sebou, je tu problém.“

Krátce nato vešel do místnosti Jeff, hubený dloubán s vyzáblou

tváří, připomínající kostlivce. Hned se s Carterem začal dohadovat

Minakovi naprosto neznámým jazykem.

„Takže,“ shrnul to Carter, „ty divochy v lese bude třeba

zlikvidovat.“

Jeff se na chvíli zamyslel. „Ideální by byly zápalné granáty. Ale

je to dost velká plocha a nebude jich dost.“

„Tak tam šoupneme atomovku,“ nadhodil Carter.

„To bych nedělal. Větry vanou většinou od moře a spad by zasáhl

právě lotafové plantáže. Pěstovat se dá jedině tady. Nikde jinde se

nám to zatím nepodařilo.“

„Co tedy navrhuješ?“

Jeff se ošklivě zašklebil. „A co kdybysme použili pavouše?“

„Ale jak potom propašujeme drogu, kterou schováváme v jejich

klecích? Kvůli těm mrchám se přece poldové drží stranou.“

56

Jeffa to nevyvedlo z konceptu. „Uvažuj, Steve. Klecí máme deset

a zpravidla jich použijeme jenom pět. V podstatě by nám stačili jen

tři pavouši. Za pár dní pokryjou mýtinu pavučinou a vyvolají

parádní zmatek. Uvidíš, že ty bandity už ani nenapadne nějak

narušovat žně.“

Carter poklepal komplici po rameni. „Budiž. Řekni jim, ať

vysunou tři klece.“ Potom se otočil k velmistrovi, který je nechápavě

poslouchal, a přešel do domorodé řeči: „Mám řešení, ale dostaneme

za to deset pytlů navíc.“

Minac by byl velice rád smlouval, ale Carter ho předešel: „Buď

berete; nebo ne.“

Velmistr musel, ač nerad, ustoupit.

„Když jsme se tedy dohodli,“ pokračoval s úsměškem Carter,

„ukážu vám svou tajnou zbraň.“

Vyšli z baráku a velmistr sebou škubl. Celý bledý se zeptal

třesoucím se hlasem: „Co je to za příšery?“

Na plošině stály tři obrovské klece a v každé bylo zvíře jako ze

zlého snu. Vysoké metr, dlouhé aspoň dva, podobalo se obrovskému

pavouku na krátkých chlupatých nožičkách s oválným světležlutým

tělem, porostlým dlouhými hnědavými chlupy. Hlava s fasetovýma

očima měla tlamu s četnými háčky. Na zádech byl pár dlouhých

blanitých křídel.

„Tohle jsou pavouši neboli létající obří pavouci,“ vysvětloval

Carter. „Dneska v noci je vypustíme u lesa. Les je totiž jejich

přirozené prostředí. Velice rychle vytvoří mezi stromy obrovské

pavučiny. Jeden pavouk zpravidla utká pouze jednu pavučinu. Tihle

desítky. Křídla jim slouží k tomu, aby mohli oblétávat všechny své

pasti. Vaši povstalci se do nich zamotají a vy se jich navždy

zbavíte.“

Velmistr ještě váhal. „Až je zlikvidují, nezaútočí na naše město?“

„Nepřečkají první zimní mrazy,“ odvětil ledabyle Carter. „Prostě

nesmíte do zimy do lesa, to je vše.“ Minaka to uklidnilo a s plánem

souhlasil.

„Já myslel, že pavouši se dožívají skoro sta let a snášejí jakékoli

klima,“ zašeptal Jeff Carterovi do ucha.

„Nemýlíš se,“ uchechtl se Carter. „Všiml jsem si, že domorodci

57

si schovávají pro svou potřebu nějaké ty pytle navíc. Vrátíme se za

tři měsíce a budou nás na kolenou prosit, abychom je pavoušů

zbavili. Takže zaplatí dvakrát. Jednou za to, že pavouše nasadíme, a

podruhé, že je odstraníme.“

Jeff uznale pokýval hlavou. „To je dobrý. Večer je vypustím.

Ještě štěstí že se ty klece otvírají dálkovým ovládáním. Mám je pak

hned naložit?“

„Necháme je tady. Nějakému poldovi by mohly prázdné klece

připadat divné. Vleze do nich a najde úkryt pro lotaf. Za takové

riziko to nestojí.“

17

Mark se vzbudil až po poledni. Ray mu mlčky podal posilující

tabletu.

„Díky,“ zabručel pozemšťan, „cítím se ale ve formě. Je něco

nového?“

„Konečně jsem dodělal analýzu toho lotafu.“

„To jsi mě měl vzbudit dřív.“

„Nejdřív tě zajímala jenom Mima a potom jsi usnul jako špalek.“

„Dobrá, nechme toho. Jaké jsou tedy výsledky?“

„Ten lotaf obsahuje tři alkaloidy, z nichž jeden se podobá

morfinu, je ale mnohem účinnější. Nejvíc problémů mi však dělala

jiná substance, které je tam značné množství, a v paměti jsem ji

neměl k čemu přirovnat. Ale skoro na sto procent se podobá entesu.“

Mark na něj vytřeštil oči. Před deseti lety se na četných planetách

rozšířila úplně nová droga. Dali jí jméno neznámá toxická substance

neboli NTS. Měla na svědomí stále víc lidí, antidrogový úřad

zmobilizoval všechny své jednotky, ale dosáhl jen mizerných

výsledků. Podařilo se jim zatknout jen několik dealerů, ale nikdy

nezjistili, odkud se droga ve skutečnosti získává.

„Tentokrát,“ zabručel Mark, „jsme nejspíš kápli na pořádně

velkou rybu. Měli bychom se co nejrychleji podívat na ta lotafová

pole.“

Vyrušil je Wixon. „Příteli, hodně jsem debatoval s našimi lidmi a

58

rozhodli jsme se, že poslechneme vaši radu. Přesídlíme dál na jih,

možná půjdeme ještě jižněji a založíme na břehu moře skutečnou

osadu, s přístavem, s obdělanými poli a budeme žít jako skutečně

svobodní lidé.“

„Jak to tam vypadá?“ zeptal se Mark Raye.

„Sto kilometrů na jih ústí do moře taková menší říčka. Kolem je

hodně náplav, stačí jen vymýtit les a budou mít dostatek úrodné

půdy. Bylo by to velice vhodné místo s dobrým přístupem k moři a s

dobrým úkrytem při špatném počasí.“

Mark si sedl na bobek a dlani zametl podlahu před sebou.

„Moji předkové,“ pravil ostatním, „mi odkázali mapu, kterou

jsem si pečlivě prostudoval.“ Rychle do hlíny klacíkem nakreslil

pobřeží a ústí řeky. „Těžší věci naložíte na plachetnici, která ústí

řeky najde rychleji a jejíž posádka vše připraví pro založení vesnice.

Počká tam na ostatní, kteří přijdou pěšky.“

Wixon pokýval hlavou. „Vyrazíme hned zítra. Poplujete s námi?“

„Bude rozumné tady někoho nechat, pro případ, že by zbrojnoši

podnikli náhlý útok. Pozdržíme je, ale hlavně zahladíme všechny

vaše stopy.“

Mark zbytek dne pomáhal s přípravami a radil, jak nejlépe vytížit

koně. Zašel k plachetnici a do paluby vyryl mapu hvězdné oblohy se

stálicí, která ukazovala vždy na jih. Víc pro ně udělat nemohl, jinak

by porušil zákony o nevměšování. Potom dvěma námořníkům

vysvětlil, jak se vyrábějí sítě, jak se dělají pasti a jak se kladou.

Do tábora se vrátil až v noci. Mima na něj čekala u ohně a

připravovala antilopí steaky na bylinkách. Mark právě dojedl, když

se za ním zastavil Wixon a sedl si proti němu na zem.

„Příteli, nevím, čím to je, ale mám takový pocit, že se dnes

vidíme naposled.“

Jeho jasnozřivost Marka zaskočila a hledal vhodnou odpověď.

Wixon ho však předešel: „Je-li tomu skutečně tak, rád bych vám

poděkoval za všechno, co jste pro nás všechny udělal. Pouze jsme

živořili a váš příchod vlil do našich srdcí naději. Díky vám jsme

pochopili, že musíme skutečně bojovat, jinak nikdy nebudeme

svobodní. Vystavíme nové město a pojmenujeme je po vás. Nikdy

na vás nezapomeneme.“

59

Markovi trochu zaskočilo v hrdle, ale rychle dojetí přemohl a

předal Wixonovi ještě další informace. Kde najde železnou rudu,

kde olovo…

Wixon si vše zapsal do paměti a pak se zeptal: „Ještě něco by mě

zajímalo. Pokud se naše osada bude rozvíjet a bude vzkvétat, což

doufám, budeme muset mít nějakou vládu. Co byste nám radil?“

Mark si vzdychl. „Znám jednu možnost. Říká se jí demokracie.

Má hodně nedostatků, ale když ji budete mít dost dlouho, zjistíte, že

není nad ni.“

Když Wixonovi vysvětlil principy demokracie, oba dlouho mlčeli

a hleděli na skomírající oheň. Potom se bez jediného slova, jako by

si už neměli co říct, zvedli a Wixon odešel.

V té chvíli se ozval Ray: „Měl jsi mi říct, co chceš udělat.

Naštěstí jsem včas vypnul nahrávání, jinak by ti Komise pro

nevměšování po návratu pěkně dala. Letěl bys ze Služby jako

kometa. Rád jsem na mísích s tebou.“

„Doufejme, že za odhalení původu entesu přehlédnou menší

porušení pravidel.“

Mark si vzdychl a šel si lehnout. Cítil, jak se k němu Mima

přitulila.

„Připravila jsem ti překvapení,“ zašeptala. „Zavři oči a počkej na

mě chvíli.“

Přistoupil na její hru. Slyšel šustění listí a jakési tlumené

chichotání. Potom se k němu z každé strany přitisklo jedno tělo:

Otevřel oči a s překvapením zjistil, že je to Zila a Lica.

„Víme, že se zítra loučíme,“ šeptala Mima. „Zachránil jsi obě dvě

a chtějí se ti odvděčit. Neměj strach, jejich manželé mají celou noc

hlídku.“

Marka to zprvu lehce zaskočilo, ale pak na vše zapomněl a nechal

se unášet vírem vášně.

18

Když Mark vyšel z chýše, sluníčko už stálo vysoko na obloze. V

táboře panoval čilý ruch a Wixon vydával rozkaz za rozkazem.

60

„Pozměnil jsem plán odchodu,“ vysvětloval. „Máme mnohem víc

nákladu, než jsem čekal. Taky se obávám, že pro ženy a děti bude

cesta lesem příliš obtížná. Rozhodl jsem se tedy, že loď rovnou

vypluje s materiálem a všemi muži, kteří se na ni vejdou. Až je

vyložíme, vrátíme se pro ženy a děti, které budou čekat v zátoce.

Zbytek, budou to jen muži, bude postupovat lesem mnohem rychleji.

A abychom se vyhnuli nepříjemným překvapením, zbylí muži posílí

stráže. Při sebemenším nebezpečí se rozptýlí po lese a podél pobřeží

a počkají na návrat lodi.“

Mark bloumal po vesnici a neměl co dělat. Všiml si, že Mima má

namířeno s košíkem do lesa.

„Wixon mě poslal na bobule, abychom měli něco na cestu.“

„Moc rád půjdu s tebou,“ usmál se Mark. „Aspoň se podívám po

okolí a pak – budeme aspoň chvíli sami.“ Mima na něj vrhla

obdivný pohled. „Myslela jsem, že ti včerejší noc stačila ke štěstí.“

„Zotavuju se velice rychle,“ usmál se na ni a sevřel jí ruku.

Šli asi hodinu. Mark obdivoval ladné pohyby dívčina pružného,

štíhlého těla. Mima trhala nafialovělé bobule. Najednou zděšeně

vykřikla.

„Marku, Marku! Pomoc! Po…“

Vyřítil se za jejím hlasem a pak se zděšeně zastavil. Z větví se

spustila dlouhá bílá vlákna, silná asi jako prst, a Mima se z nich

nemohla vymanit. Vzduch jako by se rozechvěl a v koruně stromu

přistálo hrůzné stvoření opatřené párem blanitých křídel, které s

pozoruhodnou rychlostí šplhalo po vláknech dolů.

Mark vytrhl meč, zesílil si pole a vrhl se k Mimě.

„Rayi, honem sem!“

Dvěma mocnými údery meče přeťal vlákna, která věznila Mimu,

a přitáhl si ji k sobě. Nestvůra byla sotva metr od ní.

Odběhli asi deset metrů. Pavouk stál teď na pevné zemi a poulil

na ně oči.

Mezitím už dorazil Ray.

„Zkus ho na chvíli zaměstnat,“ požádal ho Mark, „já zatím

odvedu Mimu stranou. Až bude mimo nebezpečí, tak tu mrchu

dezintegruj.“

Pár se dal na útěk a pavouk se chystal k činu. Soustředil se na

61

jedinou zbývající oběd. Ve chvíli, kdy do ní chtěl zatnout své

jedovaté zuby, oběť uskočila stranou. Netvor se rozběsnil a zaútočil

nanovo. Ray opět uskočil. Tak to šlo pořád dokola, dokud se Ray

neujistil, že Mark s Mírnou už na něj nevidí. Potom napřáhl levici, z

ní vyšlehl fialový paprsek a pavouk okamžitě zmizel i s několika

stromy. Jako by je přejela nějaká obrovská guma.

Ray potom dohnal Marka, který se snažil uklidnit šokovanou

Mimu. Tiskl ji k sobě a říkal Rayovi: „Myslím, že máme další záběr

pro televizi. Takového pavouka jsem ještě nikdy neviděl.“

Ray zchladil jeho nadšení. „Tohle už vysílali. Tenhle druh

létajících pavouků se jmenuje pavouši, pocházejí z třetí planety

soustavy katalogového čísla 39.82.34.33. Jsou známí svou krutostí a

ničivou silou. Nezabíjejí proto, aby se nažrali, ale ničí vše, nač

narazí Mají nějak narušený pud sebezáchovy. Jejich domovská

planeta je vyjmuta z kolonizace. Čeká se, až vymřou hlady a sežerou

se mezi sebou.“

„Později si musíme zjistit, jak se sem dostali,“ odpověděl Mark.

„Teď jsou pro naše přátele nebezpečím číslo jedna. Zjisti, kolik jich

ještě je, a dezintegruj je.“

Ray se vznesl nad stromy a Mark se mohl dál věnovat Mimě.

Stále se třásla jako osika. Aby ji konečně uklidnil, musel nasadit

nejstarší léčebnou kúru, jakou lidstvo zná. Začal ji něžně líbat. Za

pár minut se z lesa neslo sténání, které už nemělo se strachem nic

společného.

* * *

Než se Mark vrátil s Mimou do tábora, přidal se k němu Ray.

„Byli tam ještě dva. Vyřídil jsem je. Nebezpečí je zažehnáno, ale

budeme si muset dávat pozor.“

V táboře zůstaly už jen děti s matkami a deset mužů jako

ochrana. Mima vylíčila Wixonovi co se stalo, a náčelník se rozhodl,

že co nejdřív vyrazí k pobřeží.

„My s Rayem provedeme noční průzkum,“ slíbil Mark.

Povečeřel s Mírnou, která se už vzpamatovala ze šoku, a potom

dal Rayovi znamení, aby šel za ním. Zvolna došli na mýtinku, která

62

byla dostatečně daleko od tábora.

„Zavolej modul. Poletíme se podívat na ty jejich lotafové

plantáže.“

„Už by tady měl být,“ odpověděl klidně Ray. „Zavolal jsem ho,

hned jak jsme vyšli z tábora.“

Za pár minut vedle nich skutečně přistála plastová koule.

„Poletíme těsně nad stromy,“ nařídil Mark. „Člověk nikdy neví.

Třeba tady mají i radar.“

Android ukázal na jednu kontrolku. „Pokud by tomu tak bylo,

pak se rozsvítí a já hned půjdu k zemi. Kterým směrem to

vezmeme?“

„Mám takový pocit, že je to někde na východ od města.“

Modul za necelých pět minut přeletěl nad rozlehlou planinou.

Mark na obrazovce jasně viděl rostliny připomínající přerostlé

slunečnice, které měly uprostřed fialových okvětních lístků velkou

cibuli.

Ray ukázal na řadu budov. „Biodetektory reagují jako šílené. To

budou ubikace dělníků.“

Stranou stála menší budova.

„Tam zřejmě ukládají úrodu. Venku je zhruba deset lidí. Podle

mě stráže.“

„Přistaň radši o kus dál. Překvapíme je.“

Když přistáli, Mark vydal další rozkazy: „Měsíc nesvítí, noc je

temná. Můžeš se tedy dostat nepozorovaně na střechu toho skladu.

Seber pár cibulí na analýzu. Potom tam hoď zápalný granát a nastav

ho na čtyři minuty.“

Ray přikývl a tiše se vznesl k nebi. Ke splnění úkolu

nepotřeboval víc než deset minut. Když modul odlétal, nad skladem

se vznášela oranžová zář.

Když letěli nad lesem, Mark si všiml četných pavučin na

stromech, připomínaly jakousi podivnou plíseň. „Nevím, jak dlouho

ty potvory tady jsou, ale odevzdaly pěkný kus práce. Doufejme, že

byly skutečně jen tři.“

63

19

Když Jeff vešel do šéfova baráku, dostal Carter zrovna záchvat

vzteku. Obě otrokyně, které mu dodal velmistr, si zalezly do kouta a

tam se chvěly hrůzou. Vyštěkl na ně, aby vypadly. Ochotně mu

vyhověly.

Carter udeřil pěsti do stolu. „Právě jsem měl velice nepříjemný

rozhovor s tím jejich velmistrem. Přišel mi říct, že banditi zapálili

sklad, ve kterém byla čtvrtina celé úrody. A právem mi vyčítal, že

jsme je dostatečně neochránili. Co dělají ti pavouši?“

Jeff si prohrábl světlé vlasy. „Nevím. Dneska ještě před svítáním

jsem letěl na obhlídku. Začali soukat pavučiny a pak se najednou

zastavili. Třeba jim zdejší klima nevyhovuje.“

„Musíme ty povstalce nějak zastavit,“ zavrčel Carter. „Co

navrhuješ?“

Jeff si vytáhl mapu. „Nevím, jestli se můžeme spolehnout na

tvrzení toho velmistra. Když jsem kontroloval pavouše, zapnul jsem

biodetektor. V okolí je jen pár lidí. Nic víc.“ Palcem ukázal na místo

nedaleko mořského břehu. „Každopádně tě můžu ujistit, že les se

povstalci nehemží. Možná bychom se měli Minaka zeptat, jestli ten

sklad náhodou nezapálil sám, aby si část úrody ulil pro sebe.“

Carter se zamračil. „Jestli se nás pokusil převézt, šeredně si to

vypije. Zaútočíme na vesnici a vezmeme rukojmí. Při troše štěstí se

na nic nezmůžou. Pak uvidíme, jestli velmistr dodrží slovo. Připrav

plošinu a vezmi si dva lidi.“

Navečer se Mark vrátil s Wixonem do tábora. Ráno sledovali

odchod hlavní skupiny, ale hned se zase vrátili k moři, aby dohlédli

na přípravy k odpluti.

„Do země zaslíbené se dostanou jako první,“ usmál se Wixon.

„Rád bych plul s nimi, ale radši dohlédnu na ženy a děti. Ty jsou

naše budoucnost. Jestli chceme, aby se nám tam dařilo, musíme mít

brzo hodně dětí.“

V táboře nehořel jediný oheň. Bylo jasné, že se něco stalo.

Přiběhl k nim Zimon a ještě se celý třásl rozčilením.

„Nějací muži! Přiletěli na takové desce. Neměli meče, a tak jsme

se na ně vrhli, ale z rukou jim šlehaly blesky a oheň.“

64

„Co chtěli?“ zeptal se klidně Mark.

„Takový vousatý ďábel chtěl mluvit s náčelníky. Když zjistil, že

nejste tady, zatvářil se zmateně. Sebral deset žen a deset dětí, nahnal

je na tu desku a řekl mi: ‚Zítra ráno budou vaši náčelníci na mýtině

dva kilometry odtud na sever. Jestli se dneska v noci pokusíte o útok

na město nebo na lotafová pole, tak ženy a děti popravíme.‘“

Mark si dal od Zimona útočníky popsat. „Asi to jsou obchodníci

s drogou. Budeme muset být opatrní.“

O něco později přišel za pozemšťany zdrcený Wixon. „Mluvil

jsem o tom s chlapy. I když je velice malá šance je osvobodit,

musíme se o to pokusit. Čtyři dobrovolníci půjdou zítra se mnou na

tu mýtinu.“

Mark zavrtěl hlavou. „Myslím, že se chtějí setkat spíš se mnou.

Jestli ženy vyslýchali, určitě se od nich dozvěděli, že jsme tady a co

jsme podnikli.“

„Taky si to myslím,“ vzdychl Wixon, „ale nechtěl jsem po vás

žádat takovou oběť.“

„Takže se s nimi setkám já a Ray. Bohužel musíte jít s námi i vy,

protože teď už určitě vědí, že jste náčelník. Ostatní budou

užitečnější tady. Nejrozumnější bude, když si teď půjdeme všichni

lehnout. Zítra potřebujeme jasnou hlavu.“

Mark vstal a zamířil s Rayem ke své chatě.

„To jsme jim to nadrobili,“ řekl Rayovi. „Musíme je z toho

dostat. Piráti mají základnu na Sarku a určitě přiletěli lodí. Na

oběžné dráze nebyla, jinak bychom ji zaregistrovali. Kde ji asi tak

mohli schovat?“

V Rayových elektronických obvodech to na tři vteřiny

zapracovalo a android odpověděl: „Detektory zjistily jakousi

kovovou hmotu přesně ve směru, kde je podle Mimy ona zakázaná

stezka. Budeme hledat tam.“

Mark souhlasil. „Zavolej modul, ať přistane co nejblíž tábora. Až

všichni usnou, vytratíme se.“

O půlnoci už pozemšťané tiše letěli nad lesem.

„Zapojil jsem rušičku,“ poznamenal Ray, když vycítil, že Mark je

trochu nervózní. „Radarem nás nezaměří.“

Po nějaké chvíli objevili soutěsku s několika baráky, které zcela

65

určitě vyrobila nějaká továrna Unie.

„Teď už zbývá jenom najít tu loď,“ poznamenal Mark.

Za necelou půlhodinu se jim podařilo i to. Ray přistál o něco dál

a Mark vyskočil na zem. Po hodině se dostali do blízkosti pirátského

člunu.

Pozor, venku je hlídka, varoval Ray.

Mark spatřil před vstupem do lodi přecházet jakýsi stín. „Na

nějaké chytračení není čas,“ rozhodl. „Foukni na něj uspávadlo.“

Strážný se skácel k zemi a Ray podal Markovi pilulku, která

neutralizovala účinky plynu. Potom se oba rozběhli ke vchodu do

lodi.

Ray se na okamžik zastavil a zapnul všechny detektory.

„Myslím, že byl sám, ale stejně si musíme dát pozor. Ty silné

přepážky se nedají naprosto bezpečně prověřit.“

Do velitelské kabiny se nicméně dostali bez potíží.

Tam Mark našel palubní dokumenty. Začetl se do nich a požádal

Raye, aby zatím prohledal loď.

„Na palubě je ještě sedm pavoušů,“ informoval ho Ray. Když

Mark skončil velice zajímavou četbu, přistoupil k videospojení.

Několikrát ťuknul na klávesnici a spojil se s přijímačem Služby pro

dohled nad primitivními planetami.

„Chci mluvit s generálem Khovem. Priorita A1.“

Dozorčí důstojník se na něj podíval a rozesmál se.

„Patrně se vracíte z maškarního bálu a ještě jste nestačil

vystřízlivět. Podívejte se na počítač a zjistíte, že tady máme půlnoc.

Jestli generála vzbudím, může se velice snadno stát, že nás všechny

přeloží na nějaký zapadl satelit, kde zajdeme nudou.“

„Trvám na své žádosti,“ odpověděl suše Mark. Dozorčí jen

pokrčil rameny. „Jak chcete. Ale nemůžete mi vyčítat, že jsem vás

nevaroval.“

Za necelých pět minut se na obrazovce ukázala tvář generála

Khova. Oči měl ještě šikmější než obvykle a pleš mu zářila jako

vycíděná měď.

„Stone, začínám mít pocit, že se mě při každé misi snažíte

pravidelně vzbudit,“ pronesl mrazivým hlasem.

„Je mi to nesmírně líto, pane generále. Nevolám ze své lodi, ale z

66

lodi pozemských pirátů, kteří přistáli na Sarku. Každou chvíli se

může stát, že se přeruší spojení. Potřebuju jasné instrukce. Objevil

jsem původ NTS, extrahují ho z jedné zdejší rostliny. Domorodci jí

říkají lotaf.“

S generálem Khovem normálně nic nehnulo, ale tentokrát přece

jen projevil jistý zájem.

„Podrobněji,“ přikázal suše.

Mark mu rychle shrnul výsledky Rayovy analýzy. „Navíc mám

takový pocit, že drogu pašují v klecích s pavouši, kteří jsou oficiálně

určeni pro zoologické zahrady.“

„Pokračujte v hlášení,“ nařídil Khov, „a já zatím seženu admirála

Neumana.“

Mark asi deset minut líčil, co všechno se na planetě událo od

jejich přistání. Potom se na obrazovce znovu ukázal Khov. Měl

lehce stažené koutky, což se u něj dalo považovat za úsměv.

„Měl jsem to potěšení vzbudit samotného velkého admirála.

Objev pravděpodobného zdroje drogy, s níž se v poslední době stále

víc obchoduje, ho velice rozjařil a počítače už vyhledávají všechny

dovozce exotických zvířat. Náhodou má jednu jednotku v sousední

soustavě. Přerušil její akci a posílá vám ji na pomoc. U Sarku by

měla být za šest hodin. Přál bych si, aby na primitivní planetě

nedošlo k přímému zásahu, ale Neuman má na prezidenta větší vliv

než já. Dosáhl jsem pouze jednodenního odkladu.“ Pohled mu

ztvrdl. „Tady máte ty své instrukce: V následujících šesti hodinách

musíte všemi prostředky zabránit odletu pašerácké lodi. Až přiletí

křižník, ať se schová za pátou planetu, která je nyní v příznivé

poloze. Potom musíte nějak zařídit, aby piráti odstartovali, jako by

jim hořela půda pod nohama. Pokud se vám to nepovede do

čtyřiadvaceti hodin, křižník zaútočí bez ohledu na následky, které by

to mělo na místní obyvatelstvo. Doufám, že mé očekávání

nezklamete. Až skončíte, budu netrpělivě očekávat vaše hlášení.“

Obrazovka zhasla a Mark se zamyslel.

„Dost těžko řešitelný problém,“ konstatoval klidně Ray, který

právě skončil s prohlídkou lodi.

Mark potřásl hlavou a tvář se mu rozjasnila. „Myslím, že jsem

dostal nápad!“ Zadíval se na letový počítač. „Odmontuj ten krycí

67

panel, ale ať to nikdo nepozná.“

Netrvalo dlouho a Mark mohl nakouknout počítači do střev.

„A teď velice opatrně vyndej blok s paměťovými krystaly a kryt

zase nasaď.“

Ray rychle provedl Markovy rozkazy a potom se rychle uklidili

na svůj modul. Mark dopadl do křesla, vytáhl z kapsy

deseticentimetrovou kostku a zasmál se.

„I kdyby kapitán těch pirátů byl kdovíjaký astronaut, potrvá mu

několik hodin, než se mu podaří propočítat hloubku vnoření do

subprostoru bez počítače. Teď musíme jen šikovně vyjednávat,

abychom osvobodili rukojmí.“

20

Slunce bylo na vrcholku své dráhy a Wixon ve společnosti obou

pozemšťanů už přes dvě hodiny čekal na palouku, kde se měli setkat

s piráty. Konečně se nad lesem ukázala antigravitační plošina,

zakroužila nad nimi a přistála. Carter se zřejmě chtěl ujistit, jestli na

ně v záloze nečekají ještě další humanoidi.

Mávl na trojici termopistolí, aby si nastoupila. Plošina se za

tíživého mlčení vznesla a o deset minut později přistála před

prefabrikovanými baráky.

Na Wixona to všechno silně zapůsobilo, ale snažil se nedávat

svůj údiv najevo. Jakmile stál opět na pevné zemi, obrátil se ke

Carterovi a řekl mu: „Cizinče, letěli jsme s tebou dobrovolně. Kdy

dodržíš i ty slovo a dáš svobodu ženám a dětem?“

Carter se jen cynicky rozesmál. „Já vám nic nesliboval! Předám

vás velmistru Minakovi. Ale jestli vaši muži zaútočí, začneme na

vaši vesnici shazovat zajatce. Hezky jednoho po druhém.“

Wixon pochopil, že jeho oběť byla marná, a svěsil hlavu.

Pirát vychutnával svůj triumf a galaktickou řečí prohodil ke

svému pobočníkovi: „Zavři je do cely a nech je hlídat. U těchhle

divochů člověk nikdy neví.“

Nato Mark pronesl domorodým jazykem: „Domnívám se, že

nikdy už Sark neopustíte, protože vám něco chybí v tom vašem

68

podivném kovovém domě.“

Carter sebou trhl, popadl Marka za rukáv a zavrčel: „Vyjádři se

jasněji.“

„Stráž vám asi neřekla, že celou noc na dnešek prospala,“

vysvětloval Mark s úsměvem. „Měl byste si přezkoumat obsah té

velké kovové skříně, co stojí vlevo, když se vejde do horní

místnosti.“

Kapitán ho surově odstrčil, sáhl po telekomu a galakticky do něj

zařval: „Igore, hlídka proběhla v pořádku?“ Lodník poněkud váhal s

odpovědi a Carter na něj vyštěkl: „Jestli mi okamžitě neřekneš

pravdu, přísahám, že tě dám zavřít do klece k pavoušovi.“

Lodník se musel ač nerad přiznat. „Nevím, jak je to možné, ale

asi jsem na pár minut usnul. Když jsem se vzbudil, provedl jsem

obvyklou obchůzku a všechno bylo v pořádku.“

Carter jen tlumeně zaklel a nařídil, aby prověřili palubní počítač.

Zatímco čekal na výsledek, nervózně přecházel sem a tam. Za

necelých pět minut se v telekomu ozval znejistělý Igorův hlas.

„Paměťové krystaly!“

„Co je s nimi?“

„Chybějí.“ Kapitán se obrátil na Jeffa. „Můžeš je nějak

nahradit?“

„Máme čisté krystaly. Chtělo by to ale měsíce propočtů, než je

pořádně naprogramujeme. A není jisté, jestli se po prvním vnoření

neoctneme na úplně jiném konci galaxie.“

Carter v návalu vzteku namířil na Marka termopistolí.

„Máš deset vteřin. Vrať mi to, jinak tě zabiju.“

Velice ho překvapilo, když Mark zůstal naprosto klidný. „Když

zemřu, o krabičku přijdeš.“

Jeff se přitočil ke kapitánovi a pošeptal mu: „Žádné hlouposti. Ty

krystaly musíme dostat za každou cenu. Slib mu cokoli. Jakmile tu

paměť dostaneme, můžeš si ho píct nad ohněm nebo rozřezat na

nudličky, jak budeš chtít.“

Carter se uklidnil, což byl na něj skutečně mimořádný výkon.

„Dobrá,“ řekl Markovi, „budeme se bavit vážně. Co za tu kostku

chceš?“

„Pusťte všechna rukojmí.“

69

„Dobrá. Jakmile bude krabička tady, můžou klidně odejít.“

Pozemšťan však zavrtěl hlavou. „A opět nedodržíte slovo.

Nejdřív je musíte pustit.“

„Pobiju všecky rukojmí!“ rozeřval se pirát. „Pěkně jedno po

druhým. A začnu dětma. Pak se uvidí, jestli mě poslechneš nebo

ne!“

Mark nehnul ani brvou a prstem ukázal na slunce.

„Jestli ten, kdo má teď tu kostku, nedostane o mně zprávu, dřív

než slunce klesne ke stromům, pak ji roztluče kyjem.“

Při té představě se Jeff otřásl. „Propána,“ zašeptal galakticky,

„povol. Nerad bych na týhle nemožný planetě strávil zbytek života.“

Carter si hlasitě odfrkl a zavrčel: „Co teda navrhuješ?“

„Zajatci okamžitě odejdou s náčelníkem Wixonem,“ odpověděl

Mark. „A můj druh zatím dojde pro krabičku:“

„A všichni zdrhnou, co?“

„Ne, protože tady zůstanu já.“

Pirát se na chvíli zamyslel. Raněná ješitnost mu velela odmítnout,

ale nakonec zvítězil rozum. „Dobře. Ale při sebemenším podrazu tě

dám sežrat létajícím pavoukům.“

„Platí. Rychle shromážděte rukojmí, protože slunce začíná

klesat.“

Carter vydal příslušné rozkazy a Mark zašeptal Wixonovi, který

byl z celé debaty naprosto zmatený: „Do vesnice se dostanete, ale

nezdržujte se v ní. Utečte na břeh moře a poschovávejte se mezi

stromy. Když to půjde, doženeme vás, ale kdybychom se už nikdy

neměli vidět, vystavte to město na naši paměť.“

Wixon chtěl něco namítnout, ale dva piráti už přiváděli rukojmí.

Nezbývalo mu než Marka poslechnout. „Prosím vás pouze o jednu

laskavost,“ dodal ještě Mark. „Dávejte na Mimu pozor. Ať jí nic

nechybí.“ Skupinka se vydala na pochod a Mark přikázal Rayovi:

„Jdi pro ty krystaly, ale vrat’se až za dvě hodiny, aby to působilo

věrohodně.“

„Jasně. Zesil si pole a buď se mnou pořád ve spojení. Carter je

práskaný a s porážkou se nesmířil.“

Jakmile Ray odešel, Mark si s bohorovným klidem sedl pod

strom a Jeff z něj nespouštěl oči.

70

Míjely minuty, příliš dlouhé pro Cartera, který byl tak nervózní,

že nedokázal zůstat na jednom místě a pořád rázoval uličkou mezi

baráky. Snad už posté se podíval na hodinky. Konečně se Ray vrátil.

Pirát vítězoslavně zařičel a vytrhl Rayovi kostku z ruky.

Jeff mu ji hned sebral a pozorně si ji prohlédl. „Zdá se v pořádku.

Jdu ji zabudovat a spustím test.“

Carter se postavil před Marka, který se přihlouple usmíval.

„Dostal jste, co jste chtěl, takže můžeme odejít, ne?“

Pirát se zle ušklíbl. „Za tohle krutě zaplatíte. Nesnáším, když si

někdo ze mě takhle vystřelí. To, co vám připravoval velmistr, je

procházka rajskou zahradou proti tomu, co s vámi udělám já.“

21

Carter nespouštěl z Marka oči. Když si uvědomil, že výhružka příliš

nezapůsobila, dodal:

„Zároveň zase zajmu rukojmí, která si myslí, že mi už unikla.

Než odletím, předám je velmistrovi. Ale nejdřív si s nimi moji muži

trochu zalaškují.“

Pustil se do zevrubného popisu, co provedou s ženami a jaká

muka čekají muže. Jediná Markova reakce bylo diskrétní zívnutí,

čímž jen přilil olej do ohně.

Nakonec se však Carter ovládl a spojil se s Jeffem. „Všechno v

pořádku?“

„Zabudoval jsem krystaly. Na první pohled všechno funguje, ale

pro jistotu jsem spustil kompletní test. Myslím si ale, že můžeš se

zajatci naložit podle libostí. Hezky se bav! Přijdu se na tu srandu

podívat, jen co to tady skončím.“

Carter se spokojeně usmál, strčil telekom do kapsy a zavadil o

Marka pohledem. Potom se prudce rozmáchl a chtěl ho udeřit do

obličeje.

Zařval však bolestí. Ruka mu odskočila už dvacet centimetrů od

cíle a měl pocit, jako by udeřil do kamenné zdi.

Pro jistotu ustoupil o krok, vytrhl z pouzdra pistoli a namířil na

Marka, který se dosud nehnul z místa. „Oddělám tě!“ zalykal se

71

vzteky.

Ztuhl překvapením, když se jeho budoucí oběť ironicky ušklíbla

a odpověděla tou nejčistší galaktičtinou:

„Přestaňte se chovat jako blbeček. Už po té nešťastné ráně pěstí

jste si měl uvědomit, že jsem chráněn silovým polem a že mě

nedostanete ani nějakou termopistolkou. A potom, můj společník

není jeden z těch chudáků domorodců, které tak rád trápíte a

terorizujete, ale android, který by vás už dávno mohl dezintegrovat,

jako to udělal těm vašim třem pavoušům, které jste vypustil do lesa

navzdory všem nařízením Pozemské unie.“

Carter ztuhl a upřel oči na Raye, kterého předtím poctil jen

letmým pohledem. Android stál nehnutě jako socha, levou ruku měl

zvednutou.

„Ten levý barák,“ řekl Mark, aby piráta zcela přesvědčil.

Ray maličko hnul rukou a z předloktí vyšlehl fialový záblesk.

Barák rázem zmizel. Zbyla po něm jen jáma v zemi, v níž se leskla

obnažená skála.

Carter zvolna vrátil pistoli do pouzdra a třesoucí se rukou si otřel

zpocené čelo.

„Vy jste poldové,“ vydechl.

„Mýlíte se, jsem agent SDPP.“

Pirát se znovu podíval na Raye a potřásl hlavou.

„Slyšel jsem, že Služby používá nějaké vylepšené androidy, ale

že jsou tak vylepšení, to by mě nenapadlo! A ty ochranné opasky!

Už dávno jsem chtěl nějaký sehnat, ale nepodařilo se mi to.“ Carter

se uklidnil a oči se mu lstivě zaleskly. „Oč vám vlastně jde? Jistě,

udělal jsem chybu, neměl jsem na této planetě přistávat, ale vy zase

nemáte důvod mě nějak buzerovat nebo dokonce zatýkat. To je věcí

policie.“

„Jen klid,“ usmál se Mark, „ta už o všem ví. Využil jsem

návštěvy vaší lodi a podal jsem šéfovi kompletní hlášení. Ani ne za

čtyřiadvacet hodin bude v téhle soustavě hlídkovat policejní loď,

která vás má dostat. Tou dobou už budou vaši komplici za mřížemi

nebo aspoň pod dohledem.“

Pirát se zatvářil nedůvěřivě.

„Jak by je zjistili?“

72

„Když jsme zjistili, že jste drogu pašovali v klecích s pavouši,

zapojili jsme počítače. Víte, on není takový problém zjistit, kdo kdy

na jejich domovské planetě přistál.“

Carter chvíli, nic neříkal. Tvářil se, jako by kousl do citronu, a

pak se podezřívavě zeptal: „A proč mi to vlastně říkáte? Když rychle

zmizím, tak poldům uniknu.“

„To ano. Radost z toho nemám, ale poslouchám rozkazy. Těžíte z

něčeho, čemu se říká válka policajtů.“

„Co tím chcete říct?“

„Vesmírná policie má veškeré pravomoci a admirál dal flotile

rozkaz zničit vás, ať jste, kde jste, třeba i na Sarku. Ale generál

Khov, jako můj šéf, má úctu k zákonu o nevměšování a byl by radši,

kdybyste z této planety unikl.“

„Vážně?“

Mark jen mávl rukou.

„Podle něj jste jen něco podružného. Sark bude přirozeně pod

dohledem. Bude tady přísný zákaz přistání. Hlídat jej budou satelity

‚zabijáci‘, které bez milosti zničí každou loď, která se k Sarku

přiblíží. Tím bude odříznut i přístup k entesu. Generál určitě dá

přednost tomu, když utečete a uniknete trestu, než aby narušil

přirozený vývoj zdejší populace.“

Pirát se zachmuřil. „Asi je to tak,“ zabručel. „Nezbývá mi nic

jiného než rychle vypadnout.“ Vytáhl telekom. „Jeffe, připrav se na

okamžitý start a pošli pro mě Igora s plošinou.“

Mark přikývl a dodal: „Co jste vůbec dávali velmistrovi za ty

pytle lotafu?“

„Obyčejné regenerační pilulky. Rád jednám vždy se stejnými

lidmi.“

„To je chytré,“ usmál se Mark. „Teď už chápu, proč se udržel tak

dlouho u moci.“

Vedle nich přistála antigravitační plošina. Pirát už nic neřekl,

nastoupil si a dál se na Marka nenávistně díval.

73

22

Mark se snad už podesáté podíval na hodinky. „Na palubě jsou

skoro hodinu. Tak proč neodstartovali?“

Ray naprosto lidsky pokrčil rameny. „Ať už se teď stane cokoli,

základní úkol mise jsme splnili – zabránili jsme jim odstartovat

příliš brzy. Policejní křižník stačil dorazit.“

„To ne, Rayi! Nejdůležitější je, aby ten zatracený pirát odletěl ze

Sarku. Nesmějí ho zničit tady na planetě.“

Ray ukázal na jakýsi bod na obzoru. „Pozor, vrací se antigrav.

Posil si pole.“

Plošina přistála asi třicet metrů od nich a z ní sestoupil

plavovlasý Jeff. Už z dálky ukazoval prázdné ruce. Když došel k

Markovi, ironicky se usmál. „Kapitán by se před startem ještě rád

dodatečně pojistil, proto jsme si vzali jako rukojmí tři mladé ženy.

Jsou teď u klecí s pavouši. Kdybyste se o cokoli pokoušeli, Carter tu

klec otevře.“

Vytáhl z kapsy komunikátor a dodal: „Abyste si nemysleli, že

blufujeme, můžete se s rukojmími spojit. Carter je s nimi.“

Když Mark zaslechl z reproduktoru Mimin hlas, ztuhly mu rysy.

Nešťastnice byla v šoku, ale nicméně pochopil, že jsou s ní Zila a

Lica.

„Jestli neuděláš, co řeknu, dám je sežrat pavoušům!“

„Co vlastně chcete?“ zeptal se Mark chraplavým hlasem.

„Abys šel na palubu místo nich, kdybychom se náhodou potkali s

policajty.“

„Obávám se, že tím se z toho nedostanete.“

„Ještě uvidíme! Ale kdybych přece jen měl zařvat, utěšilo by mě,

kdybych s sebou vzal člověka, který zmařil nejlepší kšeft století.“

„A jestliže přijmu, pustíte ty ženy?“

„Nejdřív musíš neutralizovat toho androida. Jeff je kybernetik a

zkontroluje to. Pak tě dovede na loď. Jakmile budeš na palubě,

propustím ty holky.“

„A jak mám věřit, že dodržíte slovo?“

Carter se cynicky usmál. „Jakmile budeme ve vesmíru, nemají

žádnou tržní hodnotu. Máš teď minutu na rozmyšlenou. Pak

74

předhodím první pavoušovi. Nechám tě na příjmu, abys slyšel její

řev.“

Ray si všiml, jak Mark váhá. „Na to nesmíš přistoupit. Uvědom

si, že Carter nikdy nedodrží slovo. Jakmile budeš na palubě, bude tě

znovu vydírat, aby sis sundal opasek. Pak mu budeš vydán na milost

a nemilost. Dobře víš, že až budete v kosmu, policejní křižník se vás

bude snažit zadržet. Jeho velitel má přísné rozkazy a nebude o

ničem diskutovat. Nemáš žádnou šanci, jak se z toho dostat.“

Mark se smutně pousmál. „To vím, ale nemůžu si koupit život za

cenu bytí a nebytí tří nešťastných dívek.“

„Tvá oběť bude naprosto zbytečná! Carter vás nikdy nepustí.“

„To je možné, ale i kdybych měl šanci jedna ku stu je zachránit,

musím se o to pokusit.“

„Ještě třicet vteřin!“ ozvalo se z reproduktoru.

„Je čas,“ vzdychl si Mark. „Sbohem, Rayi. Doufám, že Khov pro

tebe někoho pošle.“

„Zapřísahám tě, Marku, uvažuj!“

„Je pozdě, Rayi. Musíš poslechnout.“

Ray tedy ustoupil.

„Dobrá, přijímám,“ ozval se Mark nahlas.

„Bylo už načase,“ opáčil Carter. „Ještě dvě vteřiny a už by si

jeden pavouš pochutnával na čerstvém mase. Jeffe, přesvědč se,

jestli toho robota vypnul.“

Ray viděl, jak ti dva míří k němu. Zaznamenal výraz Markovy

tváře a rychle si přehrával všechny mise, kterých se zúčastnili spolu.

Při pomyšlení, že bude už navždy odloučen od druha, pro kterého a

jehož prostřednictvím existoval, zachvátila jeho elektronické

neurony šílená bouře. Jen vzdáleně slyšel, jak Mark vysvětluje:

„Řídicí systém je uložen na místě levého prsního svalu.“

23

Jeff se pro jistotu držel trochu dál. Mark očima zalitýma slzami

napřáhl ruku a chystal se rozhrnout Rayovi halenu, aby mu otevřel

hrud.

75

„Sbohem, můj jediný skutečný příteli,“ zašeptal.

A vtom se stalo něco neuvěřitelného! Android se poprvé vymkl

Markově kontrole. Rozmáchl se pravou rukou a udeřil Marka přímo

do brady. Jeho pán okamžitě ztratil vědomí. Současně zvedl levou

paži, z níž vyšlehl fialový paprsek a zasáhl Jeffa, který se vzápětí

proměnil v ohnivý sloup.

Potom Ray přiskočil k řídicímu panelu antigravitační plošiny a

odstartoval.

„Co se děje? Jeffe, odpověz!“ křičel Carter.

Za tři minuty dorazila plošina k pirátské lodi. Vstupní komora

byla ještě otevřená. Ray do ní vletěl a brzdil až na poslední chvíli.

Plošina ještě nezastavila a už z ní seskočil. Lodník, který měl

službu, čekal srážku a zavřel oči. Ani neviděl, jak z androidova čela

vyšlehl paprsek, který ho poslal do pekel.

Ray věděl, že výsledek akce závisí na pouhých vteřinách. Vrhl se

vpřed a dveře raději dezintegroval, než aby se zdržoval jejich

otvíráním.

Na chodbě narazil na nějakého lodníka, který právě vycházel z

kabiny. V běhu ho odhodil mávnutím ruky. Bohužel

nekontrolovanou silou. Lodník naletěl na stěnu, promáčkl ji a na

zem se sesulo už jen mrtvé tělo se zpřeráženými kostmi.

Konečně se dostal na místo. Scénu, která se tam právě

odehrávala, zanalyzoval v miliontině vteřiny. Carter stál u dveří a v

levé ruce tiskl dálkové ovládání pavouších klecí. V pravici držel

komunikátor. Zřejmě doufal, že se mu ještě podaří navázat spojení s

komplicem.

Tři mladé ženy měly magnetická pouta a každá ležela před

jednou klecí. Pavouši doráželi na plastikovou stěnu. Nešťastnice

ječely hrůzou, až na Zilu, která měla to štěstí, že omdlela.

Když pirát spatřil, jak Ray vletěl do místnosti, vykřikl: „Ještě

krok a vypustím pavouše!“

Android se posupně zachechtal. „Klidně! Jejich jed mi neublíží.

Zato u vás je tomu jinak. Jestli ovšem chcete zemřít v prackách těch

potvor, nebudu vám bránit.“

Carter zbledl a čelo se mu orosilo potem. „Moment,“ znejistěl.

„Můžeme se přece nějak dohodnout. Tím byste přece odsoudil i ty

76

tři ženy. Kde je váš pán? Já se domníval, že vám něco přikázal.“

Ray chvíli mlčel a potom prohlásil: „Mně už nikdo nic nebude

rozkazovat.“

„To není možné! Jsi jenom android. Nemůžeš přece jen tak, když

se ti zamane, ohrožovat lidské životy. Tvůj pán byl ochotný obětovat

svůj život, jen aby zachránil ty tři.“

Ray se ironicky usmál. „Uvažujte logicky! Pořád se oháníte tím,

že jsem android. Měl byste potom vědět i to, že neznám lidské city

jako soucit, nenávist nebo lásku. Vaše smrt jen předběhne rozsudek

Velkého soudního počítače.“

„Na to nemáš právo!“ zařval Carter a dál svíral v ruce dálkové

ovládání. Ray se do téhle naprosto zbytečné debaty pustil jen proto,

aby odvedl pirátovu pozornost a našel vhodný úhel výstřelu.

Dezintegrátorem by totiž ohrozil rukojmí.

Nicméně musel využit pňležitosti. Každou chvíli se mohl objevit

nějaký komplic. Rozhodl se tedy, že přejde do akce a použije čelní

blesk.

Carter v poslední křeči stačil stisknout ovladač a otevřít klec,

před níž ležela Zila. Zvíře uvnitř náhlé otevření klece překvapilo a

zlomek vteřiny se ani nehnulo.

Ray pohotově zareagoval. Skokem byl u klece. Levou rukou strhl

Zilu dozadu a pravou nastavil právě ve chvíli, kdy se ta potvora

chtěla zakousnout do mladé ženy.

Pavouše neúspěch jeho útoku zarazil stejně jako nezvyklá tvrdost

kořisti. Chystal se zahryznout znovu, ale to už Ray zaktivoval

dezintegrátor a fialový zášleh zvíře doslova vymazal.

Pak zařval na ženské, aby byly zticha, a přesekl magnetická

pouta. Omdlelou Zilu vzal do náruče a dvěma ostatním nařídil:

„Pojďte za mnou a znovu vám říkám, hlavně mlčte!“

Rychle přešel k antigravitační plošině. Jeden ozbrojený pašerák

se tam zrovna skláněl nad mrtvým tělem lodníka. Když spatřil

androida, prudce se napřímil a vytáhl termopistoli. Domníval se, že

Ray není ozbrojený, a posmíval se mu: „Pusť tu holku a zvedni ruce,

nebo z tebe udělám škvarky!“

Než pochopil svůj omyl, bylo po něm.

„Vylezte si na tu plošinu,“ nařídil Ray a položil Zilu opatrně

77

nahoru.

Potom si sedl k řízení a odstartoval. Za dvě minuty zastavil za

jedním skalním výběžkem. Seskočil na zem a přikázal: „Hlavně se

nehýbejte. Vrátím se za čtvrt hodiny. Zatím se pokuste probudit vaši

přítelkyni. Nic jí není, pouze omdlela.“

Odběhl za skálu, tam spustil antigravitační reaktory a odletěl k

lodi. Musel ještě něco dodělat.

Zapnul biodetektor a v klidu si prohlédl loď. Objevil ještě tři

piráty, které bez milosti zlikvidoval. Nakonec zašel do pilotní

kabiny a zapnul letový počítač.

Rychle a přesně jej naprogramoval. Potom se spokojeným

úsměvem, což je u androida něco zcela nezvyklého, stiskl tlačítko.

Rázem se rozsvítila řada kontrolek a generátory zahučely. Ray

rychle opustil loď. Přistál asi o padesát metrů dál a čekal, co se bude

dít.

Vrata přechodové komory se automaticky zavřela, zvuk

generátorů sílil, až přešel v pronikavý pískot. Loď se zvolna zvedla,

stoupala stále rychleji, až se změnila v maličký černý bod.

Ray se spokojeně vrátil k plošině, kde ho čekaly tři vyděšené

dívky. Zila se už probrala, ale byla ještě celá bledá.

„Mé dámy,“ usmál se na ně, „tak už je to za vámi. Můžete se

vrátit domů.“

Zvolna odstartoval. Cítil, jak mu elektronické obvody zaplavuje

nesmírná úleva a jak opět začínají fungovat normálně. V té chvíli

zaznamenal vyděšené volání.

24

Velmistr Minac přijížděl cizincům oznámit, že sklizeň lotafu v

podstatě skončila a že zítra dostanou zboží. Zároveň chtěl požádat o

silnější podporu, protože se i nadále obával útoku živlů.

Překvapilo ho, že ho nezastavila žádná hlídka, a zamířil rovnou k

barákům. Když si uvědomil, že je tábor prázdný, znejistěl. Že by už

odletěli? Okamžik cítil uspokojení, když si uvědomil, že by mu lotaf

zůstal, ale vzápětí si uvědomil, že nedostal onen zázračný lék, který

78

zabraňuje stárnutí.

Na stezce spatřil tělo a prudce zastavil. Seskočil z koně a opatrně

se k němu přiblížil. Podle šatů poznal, že před ním leží zbojník. S

překvapením konstatoval, že je to ten, který se vydával za cizince a

byl odsouzen na galeje. Byl naživu, protože pravidelně oddechoval.

Velmistr zbavil koně otěží, bezvědomého spoutal a potom si ho

přehodil přes sedlo.

Vyskočil koni na zadek a pobídl zvíře do klusu. Dojel až k

polorozbořené chatrči, kde na něho čekal doprovod. Seskočil z koně

a mužům nařídil: „Postarejte se o toho vězně. Pořádně ho spoutejte a

probuďte ho. Musím ho vyslechnout.“

Doufal totiž, že mu ten muž vysvětlí, co se stalo. Vtom ale

zaslechl ostrý hvizd. Trhl sebou a zvedl oči k obloze. Připadalo mu,

že se na ní rýsuje dlouhá zářivá čáru.

Nasupeně vešel do chatrče. Zbrojnoši mezitím přivázali Marka za

zápěstí k trámu a čekali, až se probere. „Rozdělejte pořádný oheň,“

nařídil jim. „Pár žhavých uhlíků by mu mohlo rozvázat jazyk.“ Dva

pochopové se vrhli k ohništi. „Chrstněte mu vodu do obličeje! Už

jsme ztratili dost času!“

„Ctihodný velmistře, v tom musí mít prsty sám dábel,“ prohlásil

o něco později jeden ze zbrojnošů. „Jen se podívejte, vylili jsme na

něj už dvě vědra, ale voda se ho ani nedotkla a stéká kus od něj.

Vidíte? Košili má úplně suchou.“

„Zvláštní,“ zamumlal Minac. „Uvidíme, jestli oheň bude

účinnější než voda.“

Vzal do kleští oharek a silně ho přitiskl zajatci na hruď.

Marek měl naštěstí silové pole zapnuté na dostatečný výkon,

takže žár nezasáhl ani jeho halenu. V té chvíli se však probral.

Zamžikal a upřel oči na žhavé dřevo. Lekl se a vyslal silnou

psychickou vlnu, kterou Ray okamžitě zachytil.

„Co se děje?“

„Jsem na tom nevalně. Jsem spoutaný a velmistr mě vyzní v

jakési chatrči. Nevím, kde jsem, protože mě sem přenesli v

bezvědomí.“

„Nemůžeš být daleko, protože tvé vlny jasně registruju. Promluv

nahlas a pak snadno lokalizuju rádiové vlny z tvé hrtanové

79

vysílačky.“

Mark zvedl hlavu a s ironickým úsměvem poznamenal:

„Přestaňte se ohánět tím klackem, na mě to neúčinkuje. Ještě byste

se mohl sám popálit.“

Minac se rozlítil a udeřil Marka dřevem. Dosáhl jedině toho, že

zasršely jiskry a popálily ho na obličeji a na rukou. Strašně zařval

bolestí a ohořelé dřevo upustil.

„A teď si promluvíme vážně,“ pokračoval Marka „Nejdřív

pošlete pryč zbrojnoše. Není třeba, aby věděli o všech vašich

tajemstvích.“ Když viděl, že velmistr váhá, dodal: „Čeho se bojíte?

Vidíte, že jsem pevně připoutaný.“

Minac se dlouho rozmýšlel, ale nakonec poslal zbrojnoše pryč.

„Kdo jste?“

„Cizinec z jednoho velice vzdáleného světa, až za hvězdami.“

„Už tě mám,“ přihlásil se v té chvíli Ray. „Nemusíš si dělat

starosti. Loď odstartovala podle plánu a rukojmí jsem převzal v

pořádku.“

Marka jeho informace poněkud překvapila a velmistra vnímal jen

na půl ucha.

„Kde jsou ti cizinci, se kterými jsem jednal?“

Mark se zamyslel a bez ohledu na svou nepohodlnou pozici

odpověděl: „Když jste se tak dlouho udržel u moci, nutně musíte být

inteligentní. A tak pusťte z hlavy absurdní představy o šťávách,

které se mísí, a dobře mě poslouchejte.“

Minac upřel pozorný pohled na pozemšťana a ten pokračoval:

„Vesmír je nesmírně veliký a každičká hvězda, kterou vidíte na nebi,

je slunce jako to vaše a kolem něj obíhají planety. Některé z nich

obývají bytosti, jež dosáhly značného technického pokroku.

Vynalezly lodě, které umějí plout po nebi. Bohužel existují v těchto

civilizacích bezohledná individua, která jsou pro peníze schopná

všeho. A na taková jste narazil. Kupovali lotaf a tuto drogu šířili

mezi svými spoluobčany.“

„A kdo jste vy?“ zabručel velmistr.

„Jsem na straně pořádku. Carter a jeho komplici opustili Sark

navždy a uplynou staletí, než sem zase někdo přiletí.“

Minac povyskočil. „To není možné! A kdo mi dá léky; které

80

nutně potřebuji?“

„Nikdo. Musíte se s tím smířit. Za pár měsíců jejich účinky

pominou a vy dosáhnete svého skutečného věku. Už teď byste měl

uvažovat o tom, kdo nastoupí po vás.“

Minac přecházel sem a tam se skloněnou hlavou. Náhle se mu na

rtech objevil vychytralý úsměv. „Cizinče, nějakým zázrakem vás

nelze poranit ani vám nijak ublížit. Nicméně jste stále v mé moci.

Každá živá bytost potřebuje jíst a hlavně pít. Nu, a já vás tady

nechám viset tak dlouho, dokud mi neobstaráte lék, který potřebuji.“

Když Mark nereagoval, velmistr se rozběsnil. „Jestli mám zemřít

stářím,“ řval, „pak vy ještě dřív zhynete žízní a hlady a já budu mít

to potěšení, že budu svědkem vaší agonie.“

Když Minac zjistil, že jeho výhrůžky na vězně nijak nepůsobí,

pokusil se o jiný manévr: „Jistě víte, že můj lid trpěl padesát let

vražednou občanskou válkou. Mému předchůdci a mně se podařilo

nastolit alespoň zčásti pořádek a zavést zde normální život. Kdybych

zmizel, jsou všichni opět odsouzeni k barbarství.“

„Váš lid bude mít takový osud, jaký si zvolí,“ zavrtěl hlavou

Mark. „U nás se říká, že hřbitovy jsou plné nepostradatelných.

Každý jsme smrtelný. Odpovědný člověk musí připravovat

budoucnost s mladými.“

„Právě proto potřebuji ještě nějaký čas;“ zaúpěl Minac. „Sežeňte

mi aspoň jednu dávku, abych přežil do příštího roku. Tím získám

čas, abych mohl znovu nastolit mír. Jistě si dovedete představit, že

bandy znovu přejdou do útoku a budou všude rozsévat zármutek a

smrt.“

Jeho slova ale Marka rozesmála. „Pokud jde o tohle, pak vás

můžu ujistit, že se obáváte zbytečně. Hodně a hodně let o nich

neuslyšíte, protože jsou už hodně daleko.“

Ray už stál několik minut na prahu chatrče.

„Myslím si, že my dva se už neuvidíme,“ končil Mark. „Těch pár

měsíců života využijte k něčemu kloudnému. Rayi, odveď mě

odtud.“

Velmistr se otočil, a když spatřil Raye, vykřikl: „Stráže! Zabte

ho!“

„Šetřte si plíce,“ poradil mu android. „Vaši pochopové spokojeně

81

spí.“

Minac si stoupl mezi vězně a Raye, rozpřáhl paže a řval:

„Ustupte! Kdokoli vztáhne ruku na velmistra, neujde trestu smrti.“

Android však popadl Minaka kolem pasu a zvedl ho do výšky.

Chvíli ho držel daleko od těla a potom ho postavil do kouta.

Velmistr se chvěl vzteky a strachy, ale byl aspoň natolik

duchapřítomný, že neprotestoval. Ray přeťal Markova pouta, vsunul

mu do úst dvě tablety a řekl: „Stráže jsem uspal a ty se musíš

zotavit. Musíme si pospíšit. Nechal jsem děvčata o samotě a byl

bych nerad, kdyby musela dlouho čekat.“

Jejich přílet vyvolal ve vesnici zprvu paniku, ale pak několik

domorodců poznalo na plošině Marka.

„Bůh budiž pochválen,“ vydechl Wixon. „Takže se vám podařilo

uniknout těm cizím ďáblům.“

„Buďte klidní. Dostali se někam, odkud už nikdy neodejdou. Ale

my musíme taky brzy odejít.“

Wixon vážně pokýval hlavou a zahleděl se na slunce klesající za

obzor. „Chápu. Ještě se s námi aspoň naposledy najezte.“

Mark váhal, ale nakonec kapituloval před Miminým úpěnlivým

pohledem.

Když dojedli, Wixon vstal. „Sbohem, příteli, brzy pro nás

připluje loď.“

„Velmistři mají momentálně velké starosti,“ usmál se Mark,

„nicméně se mějte na pozoru. Mohlo by se stát, že někdo z vojáků

bude příliš horlivý.“

Před svou chýší narazil na Mimu, která už na něho netrpělivě

čekala. Na Raye se pověsila Lica se Zilou a android nevěděl, jak se

zachovat. Obě mu zjevně chtěly projevit své upřímné díky.

„Takový dar nesmíš odmítnout, Rayi,“ nabádal ho Mark. „Bylo

by to podezřelé.“

„Vlastně máš pravdu. Stačí, když si promítnu některé záznamy, a

hned budu vědět jak na to.“

„Hlavně vypni nahrávání.“

„Neměj strach, obvody se přepálily ve chvíli, kdy ses mi pokoušel

vypnout generátor.“

Tohle by bylo Marka zajímalo nejvíc, ale Mima mu už nedopřála

82

čas. Zatáhla ho do chýše, kde se oddali slastnému víru vášně.

25

V modulu si pak Mark mnul bolavou bradu a přemýšlel. Ray mu

dopodrobna popsal, co vše dělal od oné rány pěsti. Když Mark

slyšel, jak chladnokrevně pozabíjel celou posádku pirátské lodě,

víčka mu zamžikala překvapením, ale android naprosto logicky

namítl: „Stejně by to byl pro ně konec. Buď by jejich loď zničil

křižník, nebo by se vzdali a pak by je odsoudili k smrti.“

Modul vletěl do jejich kosmické lodi a Mark konečně zas začal

myslet na něco jiného. Ze všeho nejdřív se zavřel do sanitárního

bloku, aby se zbavil všech mikrobů, které nachytal na Sarku, a

hlavně aby si po všech těch útrapách dopřál důkladnou koupel.

Vždycky, když se nemohl pořádně umýt a vykoupat, začal si

uvědomovat, jak příjemné a důležité jsou všechny tyhle malé

vymoženosti civilizace.

Za necelou hodinu se už v čisté kombinéze dostavil do pilotní

kabiny, kde Ray prováděl rutinní kontrolu.

„Než podám Khovovi hlášení, rád bych všemu rozuměl,“ bručel

Mark. „Jak je možné, že v jistých situacích dokážeš reagovat jako

člověk?“

„To nevím. Jen jsem ti popsal přesně to, co jsem cítil. Určitě by

se to dalo vysvětlit i nějak vědecky. Tvé rozhodnutí obětovat se bylo

jistě šlechetné a úžasné, ale naprosto nelogické. Možná právě to

vyvolalo interference v mých obvodech.“

„Generálovi to tedy řekneme takhle,“ rozhodl Mark.

„Vynecháme tvůj iniciativní přístup. Řekneme mu jen to, že Carter

prostě práskl do bot. Ale měl by sis rychle upravit záznamy.“

„Už se stalo,“ odvětil android.

V té chvfli se divoce rozblikala jedna kontrolka. Ray ihned

zapnul videorádio a na obrazovce se ukázala přísná a sveřepá tvář

policejního důstojníka.

„Jsem plukovník Parker a velím lodi Polaris. Vzhledem k tomu,

že letíte od planety Sark, vstoupím na vaši loď a přesvědčím se,

83

jestli nepřevážíte NTS.“

„Mé slovo zpravidla stačí,“ odpověděl Mark a nutil se do klidu.

„Lituji, kapitáne Stone, ale je to rozkaz. Otevřete laskavě vstupní

komoru jedna, ať můžeme vstoupit.“

Za necelou čtvrthodinu vešel Parker do pilotní kabiny. Měl

hubenou, úzkou tvář a pronikavý pohled. „Moji lidé prohledávají

vaši loď. Možná to chvíli potrvá, ale žádám vás, abyste neopouštěli

tuto místnost.“

Mark jen přikývl hlavou a zeptal se, co se stalo s pirátskou lodí.

„Kapitán neodpovídal na naše výzvy a nakonec se zřítil na pátou

planetu, kde loď explodovala.“

Přesně to jsem jim naprogramoval do letového počítače,

poznamenal Ray. Teď už se těžko zjistí, jestli byli nebo nebyli

naživu.

„Můžu podat hlášení generálu Khovovi?“

„Jak chcete, ale já zůstanu tady.“

Ray začal navazovat spojení a Mark se obrátil k Parkerovi: „Jak

to, že jste zasáhl v této soustavě?“

„Na takové otázky vám nemohu odpovědět,“ odvětil odměřeně

plukovník. „Vesmírná policie je silná organizace, již žádný zločinec

neunikne. Zastavení obchodu s NTS je toho nejlepším dokladem.

Musím vám sdělit, že vaše přítomnost v této soustavě je navýsost

podezřelá a že požádám, aby bylo proti vám zahájeno vyšetřování.“

Ray zrovna odesílal hlášení, takže jeho slova neslyšel. Když

skončil, na obrazovce se ukázal sám generál Khov.

„Byli jste skvělí! Admirál Neuman mě právě informoval, že

pirátská loď byla zničena. Pověřil mě, abych vám blahopřál, a za

pomoc jeho složkám vám slibuje vysoké vyznamenání. Nebýt vás,

zatýkali by jen malé ryby.“

Mark se rozesmál. „Můžu vás, pane generále, požádat o

službičku?“

„Co byste chtěl?“

„Jen abyste plukovníku Parkerovi vysvětlil, že je možná zbytečné

prohledávat naši loď a zdržovat nás.“

Generál několika břitkými větami plukovníkovi vysvětlil, že jde

o hrubé nedopatření a že Mark v té akci sehrál rozhodující roli.

84

Když skončil, sinalý Parker koženě zasalutoval. „Omlouvám se

vám, kapitáne. Poslouchal jsem rozkazy, které jsem dostal. O vaší

misi jsem neměl tušení. Okamžitě se stáhneme. Nicméně vás žádám,

abyste tuto soustavu co nejrychleji opustil, protože budeme

instalovat satelity zabijáky.“

Mark mu podal ruku. „Samozřejmě. Okamžitě se vracíme na

Zemi.“

Ray plukovníka vyprovodila Khov ještě prohodil k Markovi:

„Zasloužíte si pěknou dovolenou. A na příští misi mám pro vás

překvapení.“ Odmlčel se a vychutnával Markovo napětí. „Naše

služba dostala ještě lepší androidy a vy budete první, který tu

novinku využije.“

Mark se zděsil. „To… to není třeba,“ koktal. „Ray mi bohatě

stačí a už si opravil obvody. Nové androidy přidělte důležitějším

agentům.“

Generál Khov poxývál hlavou a pousmál se. „Chápu. Už

několikrát jsem dostal hlášku o tom, že občas dochází k symbióze

mezi pánem a robotem. Debatoval jsem o tom s kybernetiky, ale ti

tvrdí, že je to naprostá blbost. Androidi nejsou schopni citu ani

vlastní iniciativy, tvrdili mi. No nic, budu si na tenhle zvláštní jev

dávat pozor. Androida si zatím nechte, ale řekněte mu, aby už

necenzuroval nahrávky, a když už, ať to dělá šikovněji. I technici by

se nakonec mohli divit, proč se záznam přeruší přesně ve chvíli,

když se k vám přiblíží sličná domorodka.“

Obrazovka zhasla, dřív než se Mark zmohl na protest. V té chvíli

se vrátil Ray a s heknutím dopadl do křesla. „Plukovník je pryč. Byl

tak prkenný, jako by spolkl pravítko. Teď radši vypadneme, ať

můžou rozmístit ty své satelity.“

„Jasně, zadej koordináty Země.“

Android zabušil do klávesnice a člun zvýšil rychlost. Mark se

díval, jak se Sark zmenšuje, a zasnil se. Vybuduje Wixon nové

město? A pokud ano, jaký bude jeho osud? A kdo nastoupí po

velmistrovi? Vládní systém, který byl v jisté době bezesporu

nezbytný, se zvrhl v tyranii osob, které si myslely, že získají

nesmrtelnost. Když teď byl opět nastolen přirozený řád, budou se

komory lékařů a lékárníků a cech stavitelů dál vyvíjet, nebo

85

zkostnatí a budou čekat, až je jednoho dne smete revoluce?

Mark věděl, že odpovědi se už nedočká, a jako při každém

návratu z mise se ho zmocnil podivný smutek. Myslel na všechny ty,

kdo byli jeho přáteli a jimž dočasně převrátil život naruby.

86

JEAN-PIERRE GAREN

VELKÁ TROJKA

Mark Stone 35

Z francouzského originálu L’ordre des ordres,

vydaného nakladatelstvím Éditions Fleuve Noir, Paris 1984,

přeložila Erika Rumplová.

Obálku podle kresby Petra Bauera navrhla Petra Jodasová.

Vydal jako svou tisící dvoustou šedesátou třetí publikaci IŽ, s. r. o.,

Václavské nám. 36, Praha 1, roku 1998.

Odpovědná redaktorka Anna Staňková.

Vytiskl Ueberreuter Print, spol. s r. o., knižní výroba,

Brněnská 1024, Pohořelice.

Vydání první.

13/34

Doporučená cena 57,05 + 2,85 DPH = 59,90 Kč

M A R K

STONE

Jean-Pierre Garen

VELKÁ TROJKA

Mark Stone s androidem Rayem odletěli na průzkum

planety Sark, aby doplnili informace o vývoji její

civilizace. Situace je tu složitá: lidé, žijící na počátku

období renesance, jsou znesvářeni občanskými

a náboženskými válkami a všude panuje nedůvěra

a vzájemné podezírání. Veškerý život ovládají všemocné

řády, jejichž tvrdou, nelítostnou ruku brzy pocítí i oba

pozemšťané…

7,052,29 + 2,85 DPH = 59,90 Kč

13/34

ISBN 80-240-0260-0

Document Outline

ÚVOD

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25