JEAN-PIERRE GAREN

M A R K

STONE

NEZNÁMÁ Z RYGU

PŘELOŽILA ERIKA RUMPLOVÁ

IŽ

PRAHA

© 1985, Éditions Fleuve Noir, Paris

Translation, © Erika Rumplová, 1998

ISBN 80-240-0287-6

ÚVOD

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století

pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však

postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi

vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu

s pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a

žebrali o techniku, kterou nedokázali pochopit. V případě jedné

planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli.

Podařilo se zachránit pouze několik zbylých párů, které byly pak

umístěny do přírodní rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď

Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou

humanoidními bytostmi, měla rozkaz ji pouze zaznamenat, ale v

žádném případě nesměla navazovat kontakt, dokud se podrobně

neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní

Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném

případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními

planetami, která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let

předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů

jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z

agenta činné služby a z androida, kteří se nenápadně vmísili mezi

domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

4

1

Pronikavé zvonění ohlásilo přechod ze subprostoru do

trojrozměrného vesmíru a vytrhlo Marka z letargického spánku, do

nějž ho uvrhl psychický induktor. Pracně se posadil na lůžku, popadl

se za čelo a tiše zaúpěl. Potom automaticky sáhl po kelímku, který

mu připravil počítač. Za necelou minutu se permoníci bušící v hlavě

zklidnili a zmírnili pracovní tempo.

Mark vstal a nejistým krokem přešel do sanitárního bloku. Ze

stěn a ze stropu kabiny vytryskly proudy duhové tekutiny. Markovi

se pod tekutou masáží uvolnily svaly a nabyly dřívější pružnosti.

Vodu vystřídal proud suchého vzduchu.

Třicetiletý muž ostře řezaných rysů se oblékl do černé

astronautické kombinézy a vyšel z kabiny. Výtahem dojel do pilotní

kabiny. Nijak jej nepřekvapilo, když v křesle u panelu spatřil Raye.

Ray byl zhruba stejného věku jako Mark. Docela pohledný mladý

muž. Pouze pozornějšímu člověku by byla nápadná přílišná

nehybnost obličeje. Ray byl totiž android, tedy robot vyhlížející jako

člověk, ale velice zdokonalený model, zhotovený výlučně pro účely

Služby pro dohled nad primitivními planetami, řízené generálem

Khovem.

Mark Stone se usadil ve vedlejším křesle a Ray lehce kovovým

hlasem řekl: „Dobré jitro, Marku. Rád tě zase vidím.“

Na androida to byla podivná věta, ale Marka nijak nepřekvapila.

Dělal s Rayem v partě už dva roky a vzniklo mezi nimi cosi jako

přátelství, nad kterým by se zamyslel i ten nejskeptičtější kybernetik.

„Vyspal ses dobře?“ zeptal se android.

„Copak se dá říkat spánek tomu bezvědomí, do kterého mě před

každou misí uvrhneš?“ zavrčel Mark.

„Rozkaz je rozkaz,“ odvětil bezstarostně Ray. „Musíš těch

několik dní v subprostoru využít k poznání jazyka planety, kterou

máme prozkoumat.“

„Souřadnice byly v pořádku?“ změnil Mark téma, i když věděl,

že s Rayem u velitelského pultu tomu nemůže být jinak. Byla to

5

však rituální otázka.

Ray okamžitě odpověděl a vychrlil na něj příval čísel, jež

charakterizovala sluneční soustavu, ve které se nacházeli. Mark to

vyslechl se stoickým klidem, pouze si decentně zívl.

„Zkrátka máme přistát na třetí planetě soustavy, která má devět

planet a obíhá kolem hvězdy třídy G,“ konstatoval. Zadíval se na

namodralou kouli na obrazovce a dodal: „Jeden by řekl, že je to

Země.“

„Jisté rozdíly tu ale jsou,“ namítl hned android. „Hmotu má o

desetinu nižší. Budeš se tedy cítit lehčí. Atmosféra je skoro stejná,

pouze trochu bohatší na kyslík a kysličník uhličitý, protože pevninu

z větší části pokrývají dosud lesy. Rozloha oceánů je taky větší než

na Zemi, zabírají osm desetin povrchu planety.“

Ray stiskl tlačítko a modrá koule se k nim začala velkou rychlostí

přibližovat.

„Na severní polokouli,“ pokračoval, „je velký světadíl, táhnoucí

se od pólu k rovníku. Uprostřed jej přetíná horské pásmo, v němž

pramení asi dvacet řek, jež stékají na východ, kde se slévají v jeden

mohutný tok, který se přibližně na padesáté rovnoběžce vlévá do

oceánu. V údolí na jižním břehu té řeky se vyvinula jakási civilizace.

Je tu však ještě jeden světadíl, ale panenský.“

Ray se pohroužil do množství dat, jež na něj vychrlil počítač, a

pokračoval: „Zdá se, že je tomu tak dodnes. Ani stopa po osídlení.“

„Rotace?“ zeptal se Mark.

„Tři sta čtyřicet čtyři dny kolem slunce a pětadvacet hodin

patnáct minut kolem vlastní osy. Sklon osy menší než u Země, takže

v oblasti přistání půjde o mírné, spíš teplé pásmo.“

„Typ civilizace?“

Ray se ironicky pousmál, což bylo na androida rovněž nezvyklé.

„Pokud tě sem poslali, pak proto, že jsi specialista na středověké

civilizace. Tahle je navíc ještě dost primitivní. Nezná střelný prach,

tedy ani střelné zbraně.“

„A zase budu dostávat do těla!“ zaúpěl Mark. „Z každé výpravy

si přivezu tolik podlitin…“

„Máš přece ochranný pás!“ namítl android. Tento opasek byl

skutečný zázrak pozemské techniky: vytvářel kolem těla silové pole,

6

jež majitele chránilo nejen před klasickými, ale dokonce i jadernými

projektily. Silové pole se dalo překonat pouze zbraní, jež

disponovala větší energií než generátor v přezce.

„Mluvíš úplně stejně jako ti technokrati, co nevystrčili nos ze

Země,“ namítl Mark. „Abych na sebe příliš neupozorňoval, musím

mít pole na minimum. Pole je pružné, a tak rány cítím. Jen si

vzpomeň, jak mi onehdy málem rozpoltili hlavu sekerou a předtím

mě jedna baba skoro ugrilovala!“

„Tomu by ses byl vyhnul, kdyby ses tolik nezajímal o půvabné

slečny. Tyhle patálie máš jen proto, že jim nedokážeš odolat.

Kolikrát jsem už musel narušit program a vypnout záznam, abys

neměl průšvih? A co myslíš, že dělám teď?“

Mark se zaškaredil a familiérně položil Rayovi ruku na rameno.

„Hele, jsi můj nejlepší přítel, ať si inženýři myslí, co chtějí. Dej si

ale pozor, protože Khov ti na to přišel a posledně mi vyhrožoval, že

půjdeme od sebe.“

„Jen klid,“ usmál se Ray. „Vymyslel jsem fintu. Místo abych

zaznamenával náš rozhovor, tahám data z počítače, takže nikdo si

přerušení nevšimne.“

„Dobrá, vraťme se k našemu úkolu. Jak na to půjdeme?“

„Nejdřív musíme na oběžnou dráhu kolem Rygu. Tak té planetě

domorodci říkají.“

Android sáhl po manuálním řízení a upravil kurz. Za pár minut se

přesvědčil, že kurz je v pořádku a že jsou na oběžné dráze, a zapnul

kamery.

„Probíhá srovnávání a nezdá se, že by se něco od předešlé mise

změnilo.“

„Jak se zamícháme mezi domorodce?“ zeptal se Mark.

„Budeš prostě potulný rytíř a já tvůj sluha. Tak to udělali před

padesáti lety.“

„Doufejme, že už nebudeme anachronismem,“ pokusil se Mark o

žert. „Kde chceš přistát?“

Android stiskl dvě tlačítka a boční obrazovka se rozsvítila. „Tady

je řeka a ta se tadyhle vlévá do oceánu. Trochu výš po proudu je

hlavní město Syga, podle kterého se jmenuje i nejsilnější království,

tedy aspoň nejsilnější bylo před padesáti lety.“ Ukázal na jeden bod

7

a dodal: „Přistaneme v noci v této oblasti, kde je hodně strží a jsou

tam husté lesy. Do nejbližší vesnice to budeme mít jen deset

kilometrů.“

Pak ukázal na bělavé pásmo. „Tyhle mraky táhnou správným

směrem. K půlnoci by se měla strhnout pořádná bouřka a v ní se

naše přistání ztratí.“ Podíval se na palubní hodiny. „Musíme se

připravit. Už jsem nechal ušít oblečení.“

Oba znovu zkontrolovali parametry letu a potom sjeli výtahem do

přechodové komory.

Mark se svlékl a Ray mu podal dlouhou lněnou košili a jakési

přiléhavé spodky z drsného sukna. Obul se do vysokých bot

sahajících mu až po kolena a vzal si kabátec z jemné kůže. Potom

mu Ray zapnul ochranný pás, který vypadal jako bohatě zdobený

kožený opasek s velkou přezkou z matného kovu, v níž se skrýval

miniaturní regulátor intenzity pole. U levého boku mu visel široký a

ostrý meč, u pravého tesák. Nakonec mu Ray přehodil přes ramena

rudý plášť.

„Jsi úžasný,“ poznamenal jedovatě a sám se navlékl do něčeho

podobného, i když poněkud zašlejšího, jak se slušelo na sluhu.

„Takže nám nezbývá nic jiného než vlézt do přistávacího

modulu,“ řekl Mark, který se už nemohl dočkat dalšího

dobrodružství.

Ray chvíli váhal a potom zabručel: „Slib mi, že tentokrát budeš

dávat větší pozor. Tvůj předchůdce byl i přes ochranné pole vážně

zraněn při boji mezi znepřátelenými kmeny. Jeho android ho musel

přenést do člunu, čímž se mise zkrátila, a byla pak vyhodnocena

jako povrchní a nedostatečná. Uvědom si, že zpočátku nebudeme

mít dostatek informací.“

Mark si vzdychl. „Že já se radši nespecializoval na meditativní,

filozoficky zaměřené civilizace!“

„Pak by si tě Služba nevybrala,“ namítl okamžitě android. „Vzali

tě jen díky tomu, že umíš jezdit na koni a ovládáš primitivní

zbraně.“

Mark se rozesmál. „Máš pravdu jako vždycky. Tak vzhůru do

toho, ať nezmeškáme rande s tím mrakem!“

8

2

Modul, velká plastová koule s antigravitačním motorem, přistál na

pasece v lese. Bičoval ho prudký déšť.

„Jsou čtyři ráno,“ poznamenal Ray.

Sestup jim trval déle, než předpokládali, protože bouřkový mrak

se pohyboval příliš pomalu. Museli počkat ve vyšších vrstvách

atmosféry, než mohli přistát na zvoleném místě.

Mark už otvíral východ, ale Ray ho zadržel: „Ještě poslední testy!

Spojení.“

Mark hlasitě pronesl řadu čísel.

„Slyším tě skvěle.“

Služba implantovala Markovi do hrtanu miniaturní vysílač a do

pravého ucha zase miniaturní přijímač, takže mohl s Rayem

komunikovat na značnou vzdálenost. Navíc, na ochranu proti

elektromagnetické špionáži, měli možnost komunikovat i

prostřednictvím mentálních vln, ale na menší vzdálenosti. Mark si

představil půvabnou plavovlásku, kterou potkal při poslední

dovolence, a Ray mu okamžitě odpověděl stejným obrazem.

„Bezva! Je kompletní i s tím mateřským znaménkem na pravém

stehnu. Můžeme jít.“

Mark vyskočil na pevnou zem a zhluboka se nadechl teplého a

vlhkého vzduchu, provoněného lesem. Po regenerované atmosféře

lodi to byla vždycky velká změna. Natáhl si kápi a Ray zatím odeslal

člun zpět na loď.

Modul se tiše vznesl a ztratil se ve tmě. Mark se neubránil

jistému smutku, protože modul byl to poslední, co je ještě spojovalo

se Zemí. Kdyby došlo k nějaké havárii, byli by odsouzeni strávit

zbytek života na této planetě. Tak velel tvrdý zákon Služby.

„To zpoždění má aspoň jednu výhodu. Za hodinu vyjde slunce a

my můžeme vyrazit z lesa a hledat nějaký pohostinný příbytek. Už

se těším na místní speciality!“

Schovali se pod mohutným stromem s převislými větvemi.

Bouřka se brzy přehnala. Při rozbřesku se vydali na cestu.

Za necelou hodinu došli na kraj lesa. Před nimi se rozprostírala

planina a na obzoru se zvedal primitivní hrad, sestávající ze čtyř věží

9

spojených hradbami.

Nedaleko hradu se choulilo asi dvacet doškových chaloupek z

mazaniny.

Po dvou hodinách ostřejší chůze dorazili k hradní bráně. Padací

most byl spuštěný a mříže zdvižené. S překvapením zjistili, že

vesnice je opuštěná a že ve vstupu do hradu jim nebrání žádná stráž.

Mark chvíli váhal a nakonec bránou prošel. Překvapením se

zastavil. Na nádvoří spatřil asi sto lidí, mužík žen i dětí. Všichni byli

otrhaní, vyhublí, měli propadlé líce a vyhaslý pohled.

U největší věže obklopovala skupina ozbrojenců několik lépe

oblečených osob.

„To bude bezpochyby panstvo,“ zabručel Mark a zamířil k nim.

Uklonil se před vysokým hubeným starcem s hřívou bělostných

vlasů. Po jeho pravici stála mladá hnědovláska v bílém rouchu, pod

nímž Mark neomylně vytušil lepé tvary. Dlouze se na něj zahleděla

a na její půvabné tváři se objevil lehký úsměv.

„Jsem poutník a zabloudil jsem v lesích. Noční bouře nám

splašila koně. Nemohli byste…“

Stařec jej suše přerušil: „Přišel jste bojovat, abyste se stal

baronem z Jaxu? Máte ještě dvě hodiny čas, můžete se přihlásit.“

„Netušil jsem, že dneska je zápas,“ odpověděl Mark po krátkém

zaváhání.

„Takže teď už to víte,“ odpověděl stařec. „Proč to nezkusit a

nepřestat s potulným životem?“

„Podle posledního hlášení,“ informoval Marka Ray, „je zde

zvykem, že vlastníkem půdy jsou ženy a po nich dědí nejstarší dcera.

Muži spolu zápasí a vítěz získává ženu a titul. Má požívací právo,

takže si užívá důchodu z majetku, ale nemůže majetkem disponovat.

Jeho mužští potomci odcházejí v příslušném věku z hradu, nastupují

buď do královské armády či do služeb nějakého šlechtice, nebo

zápasí o nějaké uvolněné panství. Jenom mě překvapuje, že o toto

panství nikdo nejeví zájem, když je tady taková krasavice!“

„Momentálně nemám chuť bojovat,“ odpověděl Mark. „Navíc

nevidím žádného soupeře.“

Všichni protáhli obličeje a z davu vesničanů se ozvalo zaúpění.

„Rozvažte si to ještě,“ naléhal stařec. „Jsem hofmistr Khorg,

10

zástupce krále Czira, a mám dohlížet na správný průběh turnaje.

Nedáte si něco na osvěžení? Jistě jste museli jít dlouho pěšky.“

Služebná zakrátko přinesla poháry s jakýmsi světlým nápojem.

„To je kwist,“ informoval Marka Ray, „něco jako pivo. Klidně se

toho napij.“

Mark vyprázdnil, pohár, obrátil se k hofmistrovi a ukázal na

vesničany. „Čeho se tak bojí?“

Stařec smutně svěsil hlavu. „Poslední baron z Jaxu, který zemřel

před měsícem, s nimi zacházel velmi krutě. Vědí však, že jejich

příští pán bude daleko horší a že je v budoucnosti nic dobrého

nečeká.“

Když se na něj Mark překvapeně podíval, dodal: „Pokud se nikdo

nepřihlásí, novým baronem z Jaxu se stane rytíř Zorg.“

„Je tak strašný?“

„Horší, než si dokážete představit. Náš král ho už dvakrát zbavil

panství, které získal v souboji, protože byl nesmírně krutý k

poddaným.“

„Tak proč ho nechá, aby převzal další panství?“

„O panství se může ucházet každý, kdo nosí zbroj. Takový je náš

zákon a ani král jej nemůže obejít. Odkud vlastně jste, že neznáte tak

základní věci?“

Mark si uvědomil, že se dopustil neopatrnosti. „Dlouho jsem žil v

lesích a stýkal se pouze s chudými venkovany.“ Raději rychle

změnil téma. „Rytíř Zorg má patrně podivnou pověst, když se mu

neodváží nikdo postavit.“

„Vládne nesmírnou silou, ale dává ji příliš často do služeb zla. Už

je to bohužel tak! Dnes večer se stane pánem hradu. Bůh nechť je

všem milostiv!“

Mark zahanbeně odvrátil zrak a rychle se podíval na ostatní. Žena

byla bledá jako stěna a rty se jí lehce chvěly. Za ní stál statný, asi

dvacetiletý mládenec. Zcela viditelně se přemáhal, aby nevybuchl

vzteky.

Nejvíc Marka zarazilo tiché zoufalství poddaných. Hned na kraji

stála desetiletá dívenka a tiskla se k matce. V té vyhublé tvářičce

byly jen velikánské oči, z nichž tekly slzy jako hrachy.

Marka k ní pocítil soucit.

11

„Už vidím, jak se ženeš do průšvihu,“ ozval se Ray. „Vzpomeň

si, co se stalo tvému předchůdci.“

Mark pokrčil rameny a otočil se k hofmistrovi. „Rád bych se

přihlásil, ale nemám ani zbroj, ani koně, o všechno jsem přišel v

noci v lese.“

Mladá žena pookřála. „Ráda vám půjčím věci zesnulého barona z

Jaxu.“

Hofmistr však zavrtěl hlavou. „To není dovoleno. Zbraně a kůň

patří vítězi. Právě proto zákon nařizuje, aby každý uchazeč měl

vlastní zbroj.“

„A nestává se v turnajích,“ namítl Mark, „že vítěz dá přednost

zlatu?“

„To ano! Porážka je za dvacet dukátů.“

Markova tvář se roztáhla úsměvem. „V tom případě znám řešení.

V noci jsem sice přišel o ledacos, ale ne o měšec. Takže si zbraně

mohu odkoupit.“

Hofmistr ještě chvíli váhal, ale nakonec souhlasil. Ray vytáhl

měšec a odpočítal zlaťáky, které vyrobil během letu subprostorem

podle údajů z předchozí expedice.

Pohled na mince vyvolal vzrušené výkřiky. Vesničané byli rázem

plni naděje a mladá baronka hned začala udílet rozkazy, ale její hlas

se ztrácel v nastalém hluku. Nakonec udělal pořádek onen statný

mladík, zřejmě správce.

Tři sluhové přinesli zbroj nebožtíka barona a spolu s Rayem ji

začali Markovi zkoušet. Bylo to hodně primitivní brnění, sestávající

z pancíře, loketníků, rukavic a holení. Válcovitá přilba s děleným

hledím byla spojena s vrškem pancíře.

Na chvíli zavládlo zděšení, protože předchozí majitel byl tlustší

než Mark a měl kratší paže. Hlouček jako tank rozhrnul do půl těla

svlečený, rozježený obr.

„Jsem kovář Vorf,“ zaburácel. „Pusťte mě k němu!“ Chvíli si

brnění prohlížel, oťukával je, hlavně se zajímal o loketníky. „Dejte

to sem,“ zavrčel nakonec. „Zkusím s tím něco udělat.“

V té chvíli hofmistr ukázal na kulatý štít s hrubě nakreslenou

věží. „S tímto erbem bojovat nemůžete.“

„Thur to přemaluje,“ zasáhla baronka. „Jaký je váš erb, rytíři?“

12

Překvapený Mark lehce zaváhala pak vystřelil: „Zlatá hvězda v

modrém poli.“

Jeden chlapík okamžitě popadl štít a uháněl s ním pryč. Mark

požádal baronku, jestli by mu neukázala koně. Přikývla a dala

stručný povel pážeti.

Zanedlouho stařičký podkoní přivedl podivné zvíře. Značně se

podobalo pozemskému koni, ale bylo mohutnější, s velkou hlavou, z

níž zářily vypoulené oči bez víček. Poněkud dlouhé nohy

zakončovala tři kopýtka.

„To je camex,“ informoval Marka Ray. „Je krotký a jezdí se na

něm jako na našem koni.“

Mark, šťastný jako kluk, když dostane novou hračku, ke

camexovi hned přistoupil a vzal ho za uzdu.

„Klidně nasedněte,“ řekl podkoní. „Podržím ho.“

„Moment, nejdřív se musíme seznámit,“ usmál se Mark. Pohladil

zvíře po šíji a něžně mu cosi říkal.

„Musí si zvyknout na můj pach a na můj hlas,“ vysvětloval.

Stařec potřásl hlavou a usmál se. „Je vidět, že to se zvířaty umíte,

pane. Kéž vás nebesa ochraňují!“

Když Mark usoudil, že camex je klidný, zvolna se vyhoupl do

sedla. Za deset minut ovládal zvíře jen stiskem stehen. Po poslední

jízdě kolem nádvoří, za niž si vysloužil bouři potlesku, se na něj

stařičký hofmistr uznale podíval, ale k všeobecnému nadšení se

nepřidal.

„Jste dobrý, rytíři, ale abyste porazil Zorga, musíte být tvrdší než

kámen.“

3

Slunce vystoupilo na vrchol své denní dráhy. Mark v brnění, které

Vorf jakoby zázrakem přizpůsobil jeho postavě, seděl na stoličce a

čekal.

Na padací most vjel rytíř v černém brnění. Na štítu měl erb se

zakrvácenou sekerou.

Dojel k hofmistrovi a posměvačně pravil: „Žádám panství Jax!“

13

„Nejdřív musíte zvítězit,“ odtušil Khorg.

Černý rytíř se zarazil. „Kdo je ten smělec!“ zařval.

Hofmistr ukázal na klidně sedícího Marka.

Rytíř se obrátil a zamířil k němu.

„Když chceš umřít, tak pojď. Už se nemůžu dočkat panství a

hlavně baronky,“ rozchechtal se sprostě.

Mark vylezl na camexe a Ray mu sáhl pod pancíř a posílil

ochranné pole.

Utkat se měli na vyvýšené pláni před hradem. Hofmistr vyšel na

padací most a zbytek obyvatel se nahrnul na hradby.

Khorg pravil zvučným hlasem: „Každý se postavíte na jeden

konec pole, kde jsou připraveny dřevce. Souboj začne až na můj

povel. Jestliže se dřevec zlomí, můžete se vrátit a vzít si nový. Kdo

zůstane v sedle, vyhrává. Vpřed!“

Soupeři dojeli každý na svou stranu kolbiště. Zorg jistě vážil o

dobrých čtyřicet kilogramů víc než Mark a na camexu vypadal

přímo impozantně.

Ještě než dal hofmistr dohodnuté znamení, Zorg pobídl camexe a

rozjel se proti Markovi. Zřejmě doufal, že bude mít vyšší rychlost

než soupeř. Mark se rovněž rozjel a plně se soustředil, aby

protivníkův štít zasáhl uprostřed.

Náraz byl děsivý a Mark měl chvíli pocit, že narazil do kamenné

zdi. Jen taktak nabyl rovnováhy a přinutil camexe k obratu. S

potěšením zjistil, že Zorg se válí v prachu a dřevec má zlomený.

„Nic jsem nezapomněl,“ sdělil Rayovi. „Myslím, že můžu snížit

intenzitu pole.“

Zastavil před padacím mostem, seskočil a šel ke Khorgovi, jehož

přísný obličej se teď rozjasnil úsměvem. Z hradeb se nesl radostný

jásot.

„Rytíři Marku, vyhlašuji vás vítězem!“

„Marku, pozor! Zezadu!“

Zorg vstal a zaslepený nenávistí tasil meč a zákeřně za útočil.

Mark hbitě uskočil. Právě včas. Úder mečem, který mu měl

rozpoltit lebku, jen škrtl o štít.

Hofmistr chtěl zakročit, ale Zorg ho surově odrazil štítem. Stařec

zavrávoral a upadl. Mark však získal čas, aby rovněž vytáhl meč a

14

postavil se mu na odpor.

Zorg zaútočil znovu a Mark se musel krýt štítem. Zorgova taktika

spočívala v tom, že neustále postupoval kupředu a ze všech sil se

rozmachoval mečem. Taktika sice primitivní, ale v jeho případě

nadmíru účinná, protože měl nesmírnou sílu a byl o hlavu vyšší než

Mark. Už po třech ranách mečem Mark cítil, jak mu ochabuje paže a

omlácený štít ho chrání stále méně. Pochopil, že na to musí jinak,

jinak ho soupeř dostane.

Zorg opět zvedl meč a spustil jej s řevem dřevorubce. Ale Mark,

místo aby jeho útok odrazil, uskočil kousek stranou. Protivníka

vlastní rozmach strhl a on zavrávoral. V té chvíli mu Mark uštědřil

prudký úder do přilby. Každého jiného by to vyřadilo z boje, ale

Zorg byl skutečně nezvykle odolný. Zaryčel a hned zaútočil nanovo.

Mark ho hrotem zasáhl mezi nárameník a pancíř a propíchl mu

rameno. Zorg zařval bolestí. Nevzdal se však a pokusil se znovu

udeřit.

Mark ho odrazil kvintou a sekl ho do přilby. Tím boj skončil.

Zorg klesl na jedno koleno. Ještě jednou se pokusil zvednout meč,

ale bolest byla už příliš silná a zbraň mu vypadla z ruky.

Mark mu přitiskl hrot na hrdlo těsně pod přilbou a vyzval ho:

„Vzdejte se, rytíři, nebo vás zabiju.“

Zorg upustil pomalu štít a levou rukou si zvedl hledí. Ukázala se

zpocená tvář. Hrubé rysy měl zrůzněné bolestí, ale z očí mu sršela

nenávist.

„Uznávám porážku,“ řekl zvolna a srozumitelně. „Camexe si

vemte, ale zbroj si ponechávám. Pokud ji chcete, budete mě muset

zabít.“

„Nepřeju si ničí smrt, ale vy rychle opusťte toto panství.“

Zorg se pracně postavil na nohy a vrávoral pryč, provázen

pískotem davu.

Mark spokojeně došel k hofmistrovi.

„Byl jste velice rytířský,“ řekl stařec, „ale obávám se, že to byla

chyba. Hada je třeba zabít.“

„Tím jsem skončil?“ zeptal se Mark.

„Ještě ne, pane Marku. Na poslední chvíli se přihlásil ještě

někdo.“ Ukázal na rytíře v lesklém brnění, který si hověl na sedačce

15

a byl svědkem předchozího souboje.

Mark dal znamení, aby mu přivedli camexe, ale Khorg ho

zadržel.

„To nebude třeba. Soupeř vás vyzývá k boji pěšmo. Nejdřív si ale

můžete odpočinout.“

„Rád bych si dal pohár kwistu,“ zasmál se Mark.

Hofmistr luskl prsty a už se k nim přihnali sloužící se stolečkem

a baronka osobně přinesla nápoj. Tentokrát se šťastně usmívala.

Podávala mu pohár, ale s obavou pokukovala po druhém rytíři, který

dál seděl nedaleko padacího mostu a měl sklopené hledí.

Věděla, že dnes večer se stane ženou jednoho z nich. Raději by

přijala Marka, který tak skvěle porazil Zorga, ale neznámý ji zas

přitahoval svou tajemností.

Mark poděkoval kováři Vorfovi za dobrou práci.

„Dejte sem štít,“ zabručel Vorf. „Trošku ho vyklepu, s tímhle

byste se nemohl bít.“

„Můžete použít Zorgův,“ navrhl hofmistr.

„Kdepak,“ zavrtěl hlavou Mark, „mně se ta zakrvácená sekyra

nelíbí. To radši hvězdu, i když je omlácená.“

4

Mark stál proti soupeři a čekal na hofmistrův signál. Vesničané se

tísnili na hradbách, těšili se na podívanou a vzduchem poletovaly

vtipné poznámky. Zorg jim už nehrozil, takže jim bylo srdečně

jedno, kdo bude jejich pánem.

Khorg spustil paži a opatrně ustoupil několik kroků, aby uvolnil

pole.

Ve srovnání se Zorgem byl nový soupeř slabší, ale rychlejší, což

potvrdily už první údery, které si s Markem vyměnili.

Rytíř v lesklém brnění zaútočil asi pětkrát a vždy stejným

způsobem. Jeho údery nebyly příliš prudké a neohrožovaly ani štít.

Jediná nevýhoda spočívala v tom, že Mark přes štít protivníka asi na

vteřinku neviděl. Uhodl, že by to mohla být nějaká finta. Jakmile

soupeř pozvedl znovu meč, Mark zvedl štít jen do půli obličeje,

16

takže viděl, jak rytíř hbitě uskočil a zaútočil z boku.

Mark odrazil úder tercií a zasáhl soupeře do přilby. Přiskočil k

němu a přirazil na něj štít.

Chvíli stáli a přetlačovali se. Mark posunul pravou nohu za

protivníkovu levou a přitlačil.

Rytíř padl naznak a upustil meč. Užuž po něm sahal, ale Mark

mu přišlápl zápěstí a hrot svého meče mu přitiskl na hrdlo. V té

chvíli zaklel. Jak protivník spadl, nadzvedlo se mu hledí a ukázala se

tvář půvabné plavovlásky.

Modré oči ironicky zajiskřily a dívka se usmála. „Vzdávám se,

rytíři. Už mi nemusíte šlapat na zápěstí.“ Mark zvedl nohu a blekotal

jakousi omluvu. Potom se zeptal: „Kdo jste a proč jste hrála tuhle

komedii?“

„Když jsem se přihlásila,“ řekla mladá žena, „netušila jsem, že

porazíte Zorga. Nechtěla jsem, aby se panství zmocnil on.“

„To jste si myslela, že ho porazíte?“

„Chtěla jsem to aspoň zkusit. S kopím jsem neměla šanci, a tak

jsem vyzvala k pěšímu boji. Použila bych vaši taktiku. Úskok a útok

z boku.“

„Ale u mě vám to nevyšlo.“

„Zorg nemá tak rychlé reflexy jako vy a málokdo takový útok

odrazí bez štítu.“

Sbírala se ze země a Mark jí podal ruku na pomoc. Přijala ji.

Sundala si z opasku váček.

„Ráda bych si svou zbroj ponechala, tudíž vám dávám dvacet

zlaťáků. Přidám ještě dvacet, když hofmistrovi neprozradíte, že jsem

žena.“ Vytušila, že Mark odmítne, a dodala: „Přijměte je, prosím.

Mně to vůbec nevadí, a vy je budete potřebovat, abyste zmírnil bídu

svých poddaných. Letošní zimu dost zkusili.“

Mark přikývl. „Budiž.“

„Netvařte se tak vztekle,“ rozesmála se. „Zlobí vás, že jste se bil

s ženou?“

„To ne, ale mám vztek, když pomyslím na to, že jsem vám mohl

ublížit. Nikdy bych si to neodpustil.“

„Děkuji,“ odvětila plavovláska s úsměvem a po krátkém zaváhání

dodala: „Zdá se, že jste bystrý mladý muž, proto vám dám něco

17

jiného. Teď se stanete baronem z Jaxu. Až budete projíždět svým

panstvím, nechte si ukázat místo, kde se říká U mrtvého stromu. Je

tam opravdu obrovský suchý pahýl poblíž takového kopce. Půjdete

asi třicet kroků ke kopci a tam poručíte kopat. Asi metr pod zemí

najdete černý a křehký kámen. Když ho hodíte do ohně, bude hořet a

hřát jako dřevěné uhlí.“

Mark skryl překvapení nad naivním popisem uhlí a zeptal se:

„Proč kopat v zemi, když na kopci je určitě spousta stromů?“

Neznámá krasavice suše odpověděla: „Omyl. Váš předchůdce je

dal všechny vykácet. Velké kmeny prodal a menší nechal na topení.

Letos v zimě se po prvních deštích sesula půda a skála se obnažila.

Bude trvat staletí, než tam opět vyrostou stromy. Dělejte, jak chcete.

Brzy se určitě uvidíme.“

„Pak bych dal přednost jinému zápolení,“ neodpustil si tiše Mark.

Žena to však slyšela, pousmála se a řekla: „Kdoví, co nám

přinese budoucnost.“

Sklopila hledí a shýbla se pro meč. Mark byl rychlejší a zbraň jí

podal.

„Neodcházejte ještě. To mi ani neřeknete, jak se jmenujete?“

„Dozvíte se to, až přijde čas.“

„Vezměte si aspoň camexe. V tom brnění nemůžete odejít

pěšky.“

„Děkuji, mám svého tamhle za keřem.“

„Můžu vás doprovodit?“

„To je zbytečné. Vraťte se na hrad a oslavte zasloužené vítězství.

Podívejte, už sem jde hofmistr.“

Mark zamyšleně přešel padací most a kolem něj se nesl jásot.

Khorg mávnutím ruky zjednal klid a zvučným hlasem oznámil:

„Jménem krále Czira jmenuji rytíře Marka baronem z Jaxu!“

Obrátil se k Markovi a dodal: „Služebné vás zavedou do vašich

komnat, kde si můžete odpočinout. Později vás doprovodím na

hostinu, která uzavře tento den.“

Mark, provázen Rayem, kráčel za dvěma čilými dívkami do

velké komnaty v prvním patře hlavní věže. Místnost byla sice velká,

ale stála v ní jen velká postel s nebesy, stůl, dvě křesla a velká

truhla. Ve výklenku viděl ještě káď s vodou.

18

Dívky ho zručně začaly zbavovat brnění. Byly snědé, štíhlé,

ztepilé a nebylo jim víc než dvacet.

Součásti brnění pečlivě zavěsily na dřevěný stojan. Mark myslel,

že hned odejdou, ale dívky už mu stahovaly i kabátec. Raději rychle

vypnul silové pole, aby nevzbudil pozornost, a odepnul si opasek.

Ten podal Rayovi. Pod nehybným androidovým pohledem ho dívky

svlékly donaha a dovedly ke kádi.

Obě ho začaly mydlit a podivně se na sebe usmívaly. Markovi

bylo zprvu stydno, ale potom se pod dotyky zkušených rukou

uvolnil a oddal se sladkému snění. Když ho domyly, zvedly ho,

zabalily do velkého bílého prostěradla a dosucha vytřely.

Jedna dívka se zatím zoufale hrabala v truhle a vyhazovala ven

svršky.

„Nic po baronovi vám nebude,“ omlouvala se. „Dáme to přešít.“

Zvedla Markovu košili a poznamenala: „Na poutníka ji máte ještě

docela čistou, takže dneska to bude stačit. Teď si lehněte a odpočiňte

si. Vrátíme se před večeří a oblékneme vás. Kdybyste něco

potřeboval, stačí zavolat. Jste pán a můžete si přát všechno,“ dodala

významně a vyzývavě se usmála.

Mark si však řekl, že nemá smysl se ukvapovat. Jakmile se za

dívkami zavřely dveře, prohlásil, aby předešel Rayovým ironickým

komentářům: „Takže máme za sebou plodný den. Zahnal jsem

surovce, který terorizoval lidi, navíc jsme docela zapadli do

prostředí. Jen doufejme, že hofmistr nezačne pátrat po našem

původu.“

„Těžko. Hodně nových baronů jsou venkované, kteří byli prostě

silnější než jiní a svými předky se nechlubí. Když to vezmu kolem a

kolem, tenhle systém je vlastně docela demokratický, protože

vytváří vždy novou elitu.“

„Ale ty ženské mají oči jako ostříži a příliš čisté prádlo nás

málem prozradilo. Doufejme, že na to zapomenou. Musíme to dát do

hlášení,“

„Už se stalo. Po návratu to přejde do hlavního počítače.“

* * *

19

Mark vešel do klenutého sálu osvětleného loučemi vonícími

pryskyřicí. Uprostřed byl stůl a hofmistr mu ukázal na křeslo s

vysokým opěradlem.

„Toto bude teď vaše místo.“

Mladá baronka usedla po jeho pravici a hofmistr po levici.

Správce Thur, Ray a jakási postarší žena s rozmrzelým výrazem byli

dalšími hosty.

Baronka ukázala na ženu a řekla: „To je Myla, pane Marku, která

má na starosti tento dům, zatímco Thur spravuje panství.“

Dva sluhové přinesl kotlík s voňavou polévkou, kterou podávali

v hliněných miskách. Přikusovaly se k ní křupavé placky.

Následovala jakási obrovská drůbeží pečeně, kterou před nimi

naporcovali. Ray všechno pečlivě nahrával. Android pochopitelně

nepotřeboval jíst, ale aby nebyl v takovýchto situacích nápadný,

konstruktéři ho vybavili speciální dutinou v ústech, kde se potrava

analyzovala a potom dezintegrovala. I tato nepatrná energie sloužila

k dobíjení atomové baterie.

Mark jedl s chutí. Vychutnával novou, neznámou krmi, která

byla pro něj příjemnou změnou po aseptické a nevýrazné stravě na

lodi. Často ho napadalo, že pozemšťané by si měli vzít z kuchyně

těchto „primitivů“ příklad.

„Přejete si ještě něco k jídlu?“ zeptala se ostýchavě baronka.

„Báječně jsem si pochutnal. Takové jídlo bych si přál častěji. Ne,

děkuji, stačí.“

Atmosféra se zvolna uvolňovala, i správkyně hradu se přestala

tvářit tak mrzutě.

„Zima byla zlá,“ vysvětlovala baronka Xena, „spotřebovali jsme

skoro všechny zásoby. Přesto mám ještě trochu pálenky, která unikla

lačnému hrdlu zesnulého barona.“

Správkyně Myla vstala a za chvíli se vrátila s baňatým džbánem.

Nalila všem a hofmistr Khorg zvedl svůj pohár. „Na vaše zdraví,

barone z Jaxu. Nechť vás nebesa i nadále ochraňují.“

Mark v pálence opatrně smočil rty. Voněla trochu jako bourbon.

„Alkohol, čtyřicet pět procent, z místního ovoce. Není toxický,

tedy aspoň ne v mírném množství,“ hlásil Ray.

Dopili a hofmistr vstal.

20

„Musím jít. Zítra si společně projedeme vaše panství, aby všichni

viděli nového pána.“

Mark nevěděl, jak se zachovat. Rovněž vstal, pohlédl na baronku,

která měla sklopené oči, a vracel se do komnaty.

Na skok se stavil ještě u Raye, potom vešel do své komnaty. Dvě

služebné byly zrovna na odchodu a pozdravily jej se šibalským

úsměvem.

Pokoj osvětlovala pouze čadící svíčka na stole. Mark si sedl do

křesla a zul se. Vtom si všiml, že z pokrývek vykukuje hnědá

Xenina hlava.

Krev se mu rozproudila rychleji. Rychle se svlékl. Zalezl pod

pokrývku a přisunul se k baronce. Xena se ani nehnula, jen rty se jí

chvěly. Mark ji něžně objal. Neodmítala ho, ale zašeptala: „Udělám

vše, co si přejete, ale neubližujte mi, prosím.“

Napadlo ho, že minulý baron musel být pěkný surovec.

„Uvolněte se,“ řekl konejšivě. „Nestane se nic, co byste si sama

nepřála. Povídejte mi něco o sobě.“

A tak se dozvěděl, že Xeně je dvacet a že jí před čtyřmi lety

zemřela matka. Podle místního zvyku otec opustil hrad a po turnaji,

v němž se utkalo jedenáct rytířů, si ji vzal ten nejsilnější.

Mark poslouchal a rukou jemně hladil pevné sametové tělo.

Zakrátko se rozechvělo, ale rozhodně ne strachem. Xena se k němu

sama přitiskla a vzápětí se nechala unášet vírem nepoznané vášně.

5

Marka vzbudil paprsek slunce, vnikající do komnaty úzkým oknem.

Jakmile se Xena zbavila počátečního strachu, ukázalo se, že je velice

nadaná žákyně. Usnuli velice pozdě.

Otevřel oči a spatřil, že u postele klečí nejmladší služebná a

usmívá se na něj.

„Paní baronka už vstala a dohlíží na přípravu snídaně, pane.

Řekla mi, abych vám byla k službám ve všem, co si budete přát.“

Její pohled ho nenechával na pochybách, o jaké služby jde.

„Když jsme paní oblékaly, vyprávěla nám, jaký jste skvělý muž.

21

Jmenuju se Sama.“

Markovi se na ni sice sbíhaly sliny, ale pak si řekl, že bude přece

jen rozumnější, když nepodlehne.

„Děkuji, Samo, ale nerad bych nechal hofmistra čekat.“

Na stolečku našel džbán vody a břitvu s širokou čepelí, která mu

připadala pro jeho plet poněkud nebezpečná.

Služebná mu naštěstí přispěchala na pomoc.

„Dejte to sem. Vždycky jsem barona holila.“

Tím Marka příliš neuklidnila, ale přesto si sedl na židličku.

„Můj předchůdce zahynul v boji?“

„Kdepak!“ odfrkla si Sama. „Tak ztloustl, že se už ani nevešel do

brnění. Zabila ho ta jeho nenažranost. Zadávil se kostí.“

„Neřekl bych, že je ti po něm smutno.“

Znechuceně se ušklíbla. „Vzal ho ďas a nikdo ho nelituje. Byl to

hnusák, co nemyslel na nic jinýho než na jídlo a pití. A když se

napil, byl surovej. Za sebemenší prohřešek nás dával bičovat do

krve. A rád se na to díval. Ani paní baronku neušetřil. Potom si

vybral jednu z nás, aby s ním sdílela lože. I tam se choval jako zvíře.

Byla to hrůza, slyšet paní baronku řvát celé hodiny bolestí. Nebýt

Thura, kterej jedinej se k ní choval hezky, paní by se snad zabila.

Když baron seděl na vašem místě, často jsem měla sto chutí mu

podříznout krk.“

Po holení se Mark rychle oblékl.

„Vím, že jsi strávil příjemnou noc,“ připomněl mu jedovatě Ray,

„ale už tě čekají u snídaně.“

Mark sešel do velkého klenutého sálu a u stolu našel stejnou

společnost jako večer. K snídani byly placky a studený nářez.

Xenina tvář zářila jako sluníčko a dívka byla uvolněnější než včera.

Hofmistr si toho všiml, udělal jí poklonu a potom se otočil k

Markovi.

„Navštívíme teď vaše panství. Thur mi řekl, že vlastníte pouze

dva camexe. Toho, na kterém jste bojoval, a toho, kterého jste vyhrál

na Zorgovi. Aby mohl jet s námi i Thur a paní baronka, požádal

jsem dva muže ze svého doprovodu, aby zůstali na hradě. Vaše

statečnost nám bude nejlepší ochranou.“

Když na to Mark nic neříkal, Khorg na vysvětlení dodal: „Než

22

jsem odjel ze Sygy, král se zrovna dozvěděl, že Byanové cosi

chystají.“

„Značně primitivní kmen, který žije za kopci. Jsou to nomádi a

žijí z chovu dobytka. Poslední zpráva o nich bohužel víc neříká,“

přispěchal Markovi na pomoc Ray.

Vyrazili na cestu. Hofmistr Khorg jel vedle Marka.

„Vaše panství se rozkládá až k těm kopcům na obzoru,“

ukazoval. „Ty kopce jsou rovněž vaše, ale za nimi je už území

Byanů. Na severu teče řeka, ale je bohužel dost rozmarná, jednou je

v ní vody málo, podruhé příliš a pak zaplaví i okolní pole. Na jihu a

na východě sousedíte s panstvím barona Stura. Až dojedeme ke

kopcům, budeme se tamtudy vracet, abyste poznal hranice. Náš pan

král má strach z malicherných tahanic o pár korců země. Ostatně

máte štěstí, protože baron Stur je milý člověk a dobrý soused.“

„Neměl bych ho co nejdřív navštívit?“

„To není třeba. Za čtrnáct dní se seznámíte v Syze. Král každým

rokem pořádá slavnost, při níž noví baroni skládají slib věrnosti.

Oslavy korunuje velký turnaj. Když jsem viděl, jak jste si poradil se

Zorgem, nijak by mě nepřekvapilo, kdybyste zvítězil. Loni vyhrál

baron Stur, ten bude velice tvrdým soupeřem.“

Mark se v duchu ušklíbl. To bude zase podlitin.

„Máš nádhernou příležitost předvést své sportovní kvality. A pak

– dobrý turnaj má v televizi vždycky velkou sledovanost,“ ozval se

Ray.

Služba pro dohled nad primitivními planetami si totiž

vylepšovala rozpočet prodejem nejlepších záběrů různým televizním

společnostem. Díky své autentičnosti měly vždy větší úspěch než

studiové rekonstrukce.

„Až mě nějaký režisér uvidí, jak trpím, třeba mi nabídne hlavní

roli, co?“

Mlčenlivý dialog přerušil hofmistr. Skupinka jela podle pole, kde

rostla jakási vysoká plodina s palicemi připomínajícími kukuřici.

„To je mab,“ informoval Marka Ray. „Takový hybrid pšenice a

kukuřice, bohatý na proteiny a glycidy. Je základem zdejší výživy,

dělají z něj placky, které jsi měl dneska k snídani.“

„Thure,“ řekl hofmistr, „i přes krutou zimu budete mít pěknou

23

úrodu. Tak krásné palice jsem už dlouho neviděl.“

„Má pravdu,“ doplnil Ray. „Palice se za posledních padesát let

zdvojnásobily.“

Thur zaváhal, nejistě se podíval na Marka a řekl: „Baron nechtěl

vytvářet zásoby, takže mi na osev zbyl jen malý pytel. Naštěstí se

dobře znám se správcem barona Stura. Ten mi, se souhlasem svého

pána, poskytl zrní.“

„To bylo od pana barona velice laskavé,“ řekl Mark, „ale po

sklizni nesmíte zapomenout dluh vrátit.“

O kus dál se střídala neobdělávaná půda s loukami. Thur na ně

ukázal a pokračoval: „Také jsem zkoušel napodobit, co dělají u

sousedů. Jeden rok necháme půdu ležet ladem, další rok vysejeme

píci pro dobytek a teprve třetí rok na ní pěstujeme mab.“

„Tady vidíš značný pokrok,“ komentoval Ray. „Trojhonné

hospodaření známé i na Zemi, to musíme dát do hlášení.“

V poledne zastavili na jednom chudém statku, kde mohli pouze

uhasit žízeň. Kolem sice byla hojnost lučin, ale Mark viděl jen

několik rohatých zvířat, připomínajících pozemské buvoly.

Ověřil si však, že neznámá dívka mluvila pravdu, protože spatřil

kopec obnažený až na skálu.

Na zpáteční cestě se s nimi hofmistr rozloučil, protože se musel

vrátit do hlavního města.

„Barone z Jaxu, nyní jste pánem tohoto panství. Je na vás, abyste

je dobře spravoval, a nepochybuji o tom, že se svého úkolu zhostíte

se ctí. Uvidíme se za čtrnáct dní v Syze, kde budu mít tu čest

představit vás králi.“

Když se vrátili na hrad, Thur je ještě provedl po vesnici. Byla

tam menší tkalcovská dílna zpracovávající rákos, který rostl na

břehu řeky. Mark navštívil kováře, který mu s pýchou předvedl

dílnu. Marka zaujala malá, vynalézavě zbudovaná vysoká pec z

hlíny, z níž Vorf získával celkem kvalitní železo.

„Máš tuhle pec už dlouho?“ zeptal se Mark.

Kovář se podrbal na hlavě. „Abych se přiznal, poradil mi to

kolega, co pracuje u barona Stura. Dodal mi takovou žlutou zem

výměnou za dřevěný uhlí, co pálíme v lesích.“

Mark se zamyšleně vracel na hrad. Xena ho už čekala.

24

„Pane, měl byste nyní jmenovat správce. Možná by to měl být

váš sluha.“

Když Mark nic neříkal, váhavě pokračovala: „Nicméně bych vás

ráda požádala o laskavost. Thur je věrný služebník. Najděte mu

nějaké místo, kde uplatní své schopnosti.“ Podala mu jakýsi klíč. „Je

od truhly, kde baron uschovával svůj poklad. Ale truhla je prázdná.

Všechno jsme utratili letos v zimě, jen abychom naplnili žaludek

mého nebožtíka.“

Mark poslal pro Thura.

Když Thur vešel, Mark seděl v pracovně v křesle a před ním na

stole stála okovaná truhlička.

„Proč není na pastvinách víc buvolů, ve stájích víc camexů a proč

na dvorech nepobíhá více drůbeže?“

„Baron dal v zimě všechno porazit. Rád dobře jedl. Když dostal

chuť na kýtu, neohlížel se na nic.“

„Jak jsme na tom se zásobami zrní?“

„Budete mít dostatek jídla až do příštích žní,“ ozvala se Xena. „A

navíc strávíme čtrnáct dní v Syze.“

„My snad, ale co naši poddaní?“

Thur jen pokrčil rameny. „Už měsíce se musí spokojit jen s

polévkou z kořínků a hmyzu. Sem tam uloví nějakou tu krysu.“

„To nejsou v řece ryby?“

„Jsou, ale jak je chytit? Když je sucho, pak někdy najdeme

nějakou v tůních.“

„Tohle musíme změnit,“ zabručel Mark.

Vytáhl z kapsy váček, který dostal od neznámé, a vysypal jej do

truhličky.

„To je celý náš majetek,“ usmál se. „Svěřuji ti ho do správy,

Thure.“

Thur mu chtěl děkovat, ale Mark ho zarazil. „Dej se hned do díla.

Kup víc camexů, budete je potřebovat při obdělávání polí, u kováře

jsem si všiml, že máte pluh.“

„Daroval nám ho správce barona Stura. Nevěřil jsem tomu, ale

ujištuji vás, že obrací zem mnohem rychleji a dostane se hlouběji

než motyka.“

„Dále je třeba zvětšit stádo buvolů,“ pokračoval rychle Mark,

25

„koupit mladou drůbež na výkrm, a hlavně zrní, abychom uživili lidi

do příštích žní.“ Podal správci klíček od truhly. „Rozumnější bude,

když ho budeš mít u sebe. Utrať klidně všechno. Myslím, že tvůj

přítel ze sousedního panství ti kýžené zboží opatří.“

Thur padl na kolena a oči se mu zalily slzami. „Poslechnu vás ve

všem, pane, splním každičké vaše přání a rozkaz. Konečně nám

svitla naděje!“

Mark zrozpačitěl a obrátil se k baronce. „Drahá Xeno, nemyslíte

si, že nějaká večeře, byť skrovná, by přišla vhod?“

Připomněl jí tak povinnosti paní domu. Zvedla se a odešla. Thur

ji následoval.

„Jednáš moudře,“ poznamenal Ray, „ale nezapomeň, že za

měsíc končíme a musíme zmizet. Nevyvolávej v nich tedy tolik

naděje, aby pak nebyli příliš zklamáni.“

6

„Tady je ten mrtvý strom,“ řekl Thur.

Po pohnuté, ale velice příjemné noci s Xenou se Markovi klížily

oči. Zvědavost však zvítězila nad ospalostí a malátností. Požádal

Thura, aby vzal deset mužů a vůz a šli s ním.

Když dorazili k suchému stromu, Mark udělal třicet kroků a

ukázal pod sebe:

„Thure, tady ať vykopou jámu.“

Správce sice nechápal proč, ale na nic se neptal a rozdělil úkoly.

Práce šla rychle kupředu a zakrátko narazili na vrstvu černého

kamene. Ray z něj krumpáčem nalámal značné množství, které

naložili na vůz.

„Velice výhřevný antracit,“ řekl Ray, který nález hned

zanalyzoval. „Skvěle se jim bude hodit do těch primitivních

vysokých pecích.“

Když se vrátili na hrad, Mark dal odvézt uhlí kováři, který si

předešlý den stěžoval na nedostatek dřevěného uhlí. Obr si černé

kamení prohlížel dost nedůvěřivě.

„Tyhle kameny dej do pece. Můžeš je taky smísit s tou žlutou

26

zemí, abys získal ocel. Tvůj kolega ze sousedního panství je jistě

používá taky,“ poradil mu Mark, poklepal ho po rameni a šel do

hradu.

Potom si pozval Thura.

„Jsi mladý, inteligentní, silný a odvážný. Navíc si myslím, že

nejsi netečný k barončiným půvabům.“ Předstíral, že nevidí, jak se

mladík začervenal, a pokračoval: „Nechápu, proč ses nepřihlásil do

turnaje.“

Thur se zachmuřil a sevřel pěsti. „Bylo jasné, že baron s tím

svým obžerstvím už dlouho nevydrží. A tak jsem střádal peníz po

penízku, nic jsem si nedopřál. S Vorfovou pomocí jsem dal

dohromady už skoro celou zbroj, bez ní bych se nemohl ani

přihlásit. Potom nastala zima a s ní hlad. Barona však osud

poddaných ani za mák nezajímal. Aby nějak přežili, prodal jsem

všechno, nakoupil za to mab a potají jsem jej lidem rozdělil.“

Mark se zamyslela pokýval hlavou.

„Pokud tomu rozumím dobře, pak tobě vděčím za to, že nevládnu

na hřbitově.“ Dal Rayovi znamení a ten vytáhl z kapsy dvacet

zlaťáků.

„Jestli budeš pokračovat takhle,“ neodpustil si přitom, „musíme

se brzy vrátit na loď a vyrobit si další.“

Thur váhal, ale Mark ho nutil. „Jen si to vezmi. Tohle zlato je

moje a můžu s ním zacházet, jak se mi zlíbí. Nemám rád dluhy.“

Správce se stále nemohl rozhodnout, a tak mu Mark vysvětlil:

„Jsem potulný rytíř, který se nerad váže na jedno místo. Za pár

měsíců, možná už za pár týdnů se třeba rozhodnu, že pojedu dál,

pokud nějaký souboj předčasně neukončí můj život. Budu mnohem

klidnější, když vím, že mým nástupcem budeš ty. Nicméně si s tímto

darem vymiňuji jedno…“

Thur se na něj podezřívavě zahleděl. „A sice, pane?“

„Přeju si, aby ses denně s Rayem učil ovládat meč. K vítězství

nestačí síla a odvaha, ale chce to i nějaké znalosti. Uvidíš, Ray ti

bude skvělým učitelem.“

Thurovi se rozzářila tvář a peníze přijal.

Mark pokračoval: „Rovněž tě pověřuji, že smíš utěšit baronku,

bude-li to potřebovat. Vím, žes to dělal, když byla zoufalá, a já ti za

27

to děkuji.“

Správce odpověděl poněkud roztrpčeně. „Pochybuji, že bude mít

zájem o mé služby. Od té doby, co jste se tady ukázal vy, má oči jen

pro vás a zapomněla, že vůbec jsem.“

„Tomu nevěř. Velice si tě považuje.“

Thur si ukládal peníze do kapes.

„Pojď, dáme si první lekci,“ vyzval ho Ray. „Ve vedlejší budově

jsem našel cosi jako zbrojnici, ale podle prachu, který tam leží, do ní

zřejmě nikdo moc nechodí. Nikdo nás nebude rušit.“

* * *

Mark se slastně protáhl. Měl za sebou příjemný týden. Noci s

Xenou byly stejně bouřlivé jako něžné. Nutno dodat, že po dvě jitra

služebná Sama svou paní ve všem zastoupila.

Přes den projížděl s Thurem panství. Zajímal se především o

břehy řeky. Nenápadně navrhl, že z pružných rákosů lze vyrobit sítě.

Den nato si už pochutnával na vynikající pečené rybě. Zbytek

úlovku rozdělili mezi vesničany.

Teď se pomalu oblékal a přitom hovořil s Rayem. „Možná

bychom tuhle misi mohli zkrátit, protože výsledek je jasný:

primitivní obyvatelstvo na mírném stupni vývoje.“ Ale zamrkal, aby

dal androidovi najevo, že tomu sám nevěří a že to říká jen kvůli

záznamu.

Ray nehnul ani brvou a odpověděl: „Nesouhlasím. Naše

pozorování je dost povrchní a musíme využít veškerý přidělený čas.

Čeká nás ještě návštěva Sygy, kde poznáme zdejší šlechtu. Navíc mě

zneklidňuje pár detailů. Spočítal jsem si, že je velice malá

pravděpodobnost, aby někdo jen tak náhodou vyšlechtil tak kvalitní

zrno mabu. K takovému výsledku by se za normálních podmínek

dalo dospět tak za dvě stě až pět set let. Taky by mě moc zajímalo,

jak ta tvá neznámá přišla na to ložisko uhlí. Podrobně jsem si

prohlédl okolí, ale nikde žádná žíla nevystupuje na povrch.“

Mark ukončil debatu s pokryteckým povzdechem. „Co se dá

dělat. Budeme tedy pokračovat. Jak jsi daleko s Thurem?“

„Je to pilný žák. Vstává o hodinu dřív a prosí mě o další lekci a

28

vyhledává mě při každé volné chvilce. Připravil jsem pro něj

zrychlený kurz s určitým počtem útoků a obran, ale měl by mu

bohatě stačit.“

Mark navštívil kováře Vorfa, který před ním na uvítanou mával

mečem.

„Pane,“ řekl, „tohle je moje mistrovské dílo. Včera jsem ho

ukoval z oceli, kterou jsem získal díky těm černým kamenům.

Přiznám se vám, že jsem tomu příliš nevěřil. Ale takovou ocel jsem

ještě nevyrobil!“

Mark si prohlédl lesklou čepel.

„Naprosto běžná ocel. V rentgenu v ní nevidím jediný kaz,“ ozval

se Ray pochvalně.

„Darujeme jej králi. Ještě dopracuj rukojeť a udělej k ní chránič z

té nejlepší oceli.“

Mark se obrátil k Thurovi. „Až tenhle zázrak baroni uvidí, budou

chtít taky něco takového. Můžeme s tím obchodovat. Ze zisku

rozšíříme kovárnu a zvýšíme těžbu černých kamenů, po kterých

bude rovněž poptávka.“

Pokračovali v obchůzce.

„Správce barona Stura měl pochopení,“ hlásil Thur. „Už mi dodal

hodně pytlů zrní, prodal čtyři camexy a čtyři buvoly. Navíc ten váš

zvláštní způsob lovu ryb je velice účinný a levný. Leckdo už má

denně k večeři rybu.“ Zaváhal a dodal: „Nicméně vám musím sdělit,

že jsem utratil už přes třicet zlaťáků.“

„To nevadí,“ uklidnil ho Mark. „Hlavní je, že každý má do

příštích žní co jíst.“

7

Mark trpělivě čekal na chvíli, kdy bude představen králi. Večer

přijel do Sygy spolu s Rayem, Xenou a dvěma sluhy, kteří

nevynikali ani mládím, ani zvláštním důvtipem. Vybrala si je však

baronka, a proto nic nenamítal.

Syžský hrad byl obrovský, měl osm věží a dvojitou hradbu.

Vybudován byl na skalnatém ostrohu nad ústím řeky do oceánu.

29

Pod hradem se rozkládalo město. Bylo to typické středověké

město s úzkými, pitoreskními uličkami. Dlouho se jimi procházeli a

Ray nahrával.

„Za padesát let se nic nezměnilo,“ řekl nakonec. „Život i technika

zůstaly na stejné úrovni.“

Když dorazili na hrad, hofmistr se s nimi srdečně přivítal a

komorník jim ukázal jejich světnice.

Každým rokem se na hrad na královo pozvání sjížděli všichni

vazalové a na nádvoří teď panoval pěkný zmatek. Jako poslední byl

králi představen nejčerstvější baron Mark. Král byl statný čtyřicátník

s kulatým obličejem rámovaným krátkým černým vousem. Seděl na

vyřezávaném trůnu s vysokým opěradlem. Po jeho pravici stál

hofmistr a představoval vazaly. Ti před králem poklekali, skládali

přísahu věrnosti a předkládali mu dary.

Mark je napodobil. Odpřísáhl věrnost a potom řekl: „Rád bych

vám přivezl dar stejně jako ostatní baroni. Dar, který by byl hodný

vašeho majestátu, ale hofmistr vám potvrdí, v jak mizerném stavu je

mé panství. Leč klenoty a zlato jsou jen ozdůbky, které musí

ustoupit před ocelí zbraně. A tato zbraň má výjimečnou tvrdost.“

Král se zasmál hlubokým hlasem. „Žádný jiný dar by mi nebyl

milejší, barone z Jaxu. Hofmistr mi vyprávěl o vaší statečnosti a o

Zorgově proradnosti. Abych mu zabránil v dalších nečestných

skutcích, dal jsem ho navždy vykázat ze svého království. Nechci

vás ale zdržovat. Jděte se připravit na velký turnaj, který zanedlouho

začne. Ještě si promluvíme večer na hostině.“

Mark se s Rayovou pomocí oblékl do brnění a sešel na hradní

nádvoří, kde se už tlačili rytíři, jejich sluhové a camexové. Hofmistr

mu naštěstí přispěchal na pomoc.

„Řekl jsem si, že ještě neznáte zdejší zvyky. Pojďte, turnaj se

bude konat mezi hradbami. Jste ve třetí skupině.“

Na volném prostranství mezi hradbami bylo zbudováno kolbiště,

na němž se mohlo současně utkat dvanáct soupeřů. Král, královna a

hodnostáři se usadili na tribuně, zatímco prostý lid se mačkal na

hradbách.

Hofmistr svěřil Marka vyšňořenému heroldovi, který mu na

velkém pergamenu ukázal pořadí soubojů. Zazněly trubky a prvních

30

dvanáct rytířů se střetlo za řinčení zbraní. Vítězové se vraceli na svá

místa a poraženým pomáhali sluhové na nohy.

„Jste na řadě, rytíři,“ řekl herold. „Třetí skupina!“

Ray pomohl Markovi do sedla a seřídil mu silové pole. Nakonec

mu podal dřevec s tupým hrotem, byl to přece přátelský turnaj.

Mark bez zvláštních potíží postupně porazil čtyři soupeře. Seděl

pak na stoličce a osvěžoval se kwistem.

„Byl jste skvělý, pane Marku,“ blahopřál mu hofmistr.

„Postupujete do závěrečného zápolení. Musím vás však upozornit,

že vás čeká velice silný soupeř, a to baron Stur, který vyhrál už

loni.“

Mark sklopil hledí a čekal na povel. Úzkým průzorem viděl

soupeře v nahnědlém ocelovém brnění a se štítem, na němž se

červenal květ.

Mark popohnal camexe a namířil dřevec na rudý květ na

baronově štítu. Náraz byl neskutečně prudký. Mark cítil, jak ho

neuvěřitelná síla sráží ze sedla. Třebaže dopad zmírnilo silové pole, i

tak byl kontakt se zemí dosti bolestivý. Hlava se mu točila, pracně se

zvedal na nohy a s překvapením zjistil, že jeho protivník dřepí

rovněž na zemi o dvacet kroků dál. Rychle si snížil intenzitu pole,

protože jakýsi sluha už mu spěchal na pomoc. Soupeři zvolna došli

ke královské tribuně.

„Vzhledem k tomu, že souboj na kopí o vítězi nerozhodl,

pokračuje se s cvičnými meči, dokud se nepřesypou hodiny,“

prohlásil hofmistr.

Na královo znamení dvě pážata přinesla po těžkém meči se

ztupeným břitem a hrotem. Soupeři se dvorně pozdravili a souboj

začal.

Mark si chtěl protivníka nejdříve vyzkoušet, a proto se zatím jen

bránil. Údery byly prudké a rychlé. Mark odrazil tři výpady zleva a

pochopil, že soupeři jde o to, aby snížil štít. Hned následující výpad

byl veden na hlavu. Mark jej na poslední chvíli odrazil kvintou,

přešel do útoku a zasáhl protivníka do přilby, ale ten jako by ránu

ani nevnímal. Souboj trval dlouho. Markovi se ještě dvakrát podařilo

udeřit soupeře do hlavy a jednou do lokte, ale sám schytal ránu na

čelo a smutně si pomyslel, že bude mít zase bouli jak holubí vejce.

31

Třebaže byl trénovaný ve všemožných sportech, začínala se na

něm projevovat únava. Po čele mu stékaly potůčky potu a pálily ho

do očí. Svaly pravé ruky ho bolely a připadalo mu, že meč je stále

těžší.

„Narazil jsem na nějak tvrdého protivníka!“ poslal Rayovi

mentální vzkaz.

„ Na mnohem tvrdšího, než si myslíš. Přehrávám si záznam

vašeho souboje. Má rovněž silové pole, ale nastavené na silnější

výkon.“

Marka toto sdělení natolik překvapilo, že polevil v ostražitosti a

výpad odrazil na poslední chvíli. Vztekle zaútočil a vyrazil baronovi

štít z ruky.

Odměnil ho bouřlivý jásot. Baron se však necítil poražený a

přešel do útoku.

Mark si uvědomil, že Stur ovládá tu nejlepší šermířskou techniku.

Pochopil, že mu štít překáží ve výhledu, ustoupil tedy a obloukem

ho odhodil.

Diváci se domnívali, že jde o rytířské gesto, a uznale zatleskali.

Zdálo se, že souboj snad nikdy neskončí. Výpad, obrana, výpad,

obrana…

Mark už byl tak vyčerpaný, že by se nejradši vzdal. Ale potom se

přiblížil ke Sturovi natolik, že slyšel jeho sípavý dech. Vzpomněl si

na poslední zkoušku při přijímačkách do Služby. Tenkrát měl proti

sobě také silného protivníka a slyšel, jak chraptivě dýchá. Pochopil,

že je rovněž na konci sil.

Zaťal zuby a přešel do útoku.

Těžko říct, jestli by nakonec vyhrál, nebo ne, protože hofmistr

souboj přerušil.

„Vyměřený čas uplynul! Vyhlašujeme barona Stura a barona Jaxe

za vítěze turnaje.“

Dav jásal a oba muži předstoupili před královskou lóži. Baron

Stur si sundal přilbu.

Ukázala se příjemná tvář a krátce zastřižené plavé vlasy. Rysy

měl však ztrhané únavou a po tvářích mu stékaly velké kapky potu.

„Baroni, blahopřeji vám k vaší udatnosti,“ pravil král. Zvedl nad

hlavu váček zlata a dodal: „Letos budeme muset cenu rozdělit.“

32

Baron Stur však zavrtěl hlavou. „Domnívám se, Výsosti, že by ji

měl celou dostat můj protivník. Za prvé jsem ji získal už loni. Za

druhé prokázal rytířství tím, že odhodil štít. Za třetí musí ulevit

svým poddaným od nesmírné bídy. Za krátkou dobu už toho dokázal

hodně, ale škody způsobené jeho předchůdcem jsou značné a

myslím si, že výhru vynaloží ve prospěch vašeho království.“

„Budiž,“ přikývl král a za všeobecného jásotu předal váček

Markovi. Nato opustil tribunu v doprovodu královny, statné mladé

hnědovlásky.

Baron Stur se na Marka srdečně usmál. „Více se seznámíme dnes

večer,“ řekl, „ale myslím, že teď by nám přišla vhod pořádná

koupel. Takhle jsem se v životě nezpotil.“

Mark zvolna došel k Rayovi a s ním vešel do své komnaty.

„Tvůj protivník měl stejný pás jako ty. Řekl bych, že má větší

generátor, ale určitě ne výkonnější. I když přes to brnění to nemůžu

určit tak přesně.“

„Myslíš, že je to někdo z Pozemské unie, který překročil zákony

a usadil se na Rygu?“

„Nevím. Ale jedna věc mě mate. Rovněž rádiem komunikoval s

někým na hradbách, ale dialog byl příliš krátký, takže jsem příjemce

nestačil lokalizovat. Chytil jsem to vysílání spíš náhodou. Než jsem

se stačil naladit na správnou frekvenci, zachytil jsem jen konec, ale

můžu tě ujistit, že to není žádný jazyk, kterým se hovoří v Unii.“

„Máš ale univerzálního překladatele.“

„Nato bylo ale málo prvků. Potřebuji zachytit delší sekvenci.“

V komnatě Marka přivítala nadšená, ale praktická Xena. Už měla

připravené vědro horké vody a Mark se do něj s chutí ponořil.

Osvěžený si pak lehl na postel a mladá baronka nedala jinak, než

že mu namasíruje záda, což přirozeně skončilo úplně jinak, v

chichotání a zrychleném dechu.

Ray jenom zvedl oči ke stropu a raději se ztratil.

8

Mark a Xena se na chvíli zastavili na prahu sálu, plného baronů a

33

jejich drahých poloviček. Místnost osvětlovalo množství loučí a

jejich svit se odrážel od pestrobarevných oděvů.

V té chvíli k nim přistoupil usměvavý baron Stur s rozpřaženou

náručí. Měl na sobě elegantní šarlatový kabátec. Mark si hned všiml,

že má i široký, na pohled kožený opasek s obrovskou přezkou.

„Už jsem na vás čekal, pane Marku,“ řekl. „Rád bych vám

představil svou choť Toru.“

Ustoupil stranou a ukázal na vysokou mladou plavovlásku ve

zlaceném rouchu s hlubokým výstřihem, odhalujícím pár ňader, jež

by se hravě dokázala obejít bez podprsenky, kdyby tuto součást

oděvu na planetě znali.

Mark se neubránil překvapení. Byla to ona neznámá, se kterou se

bil a která mu řekla, kde najde ložisko uhlí. I ona měla zlacený

opasek se zdobenou přezkou, v níž se klidně mohl skrývat generátor.

Mark se jí uklonil a baron ironicky prohodil:

„Možná jste se už někde setkali, ale přesto byste se měli

seznámit.“ Obrátil se ke Xeně: „Má drahá, dělejte mi chvíli

společnost. Představím vás královně a dvorním dámám.“

Xena se při představě takové pocty zapýřila a s baronem odešla.

Tora osaměla s Markem. „Jste nějak zasněný, rytíři,“ řekla

lehkým tónem. „Když jsem viděla, jak se bijete s mým chotěm

Horim, chápu, proč jsem musela prohrát. Je chudák samá modřina.“

„A není sám!“ rozesmál se Mark. „Svaly mám celé ztuhlé a na

hlavě bouli jako hrom.“

Tora ho lehce pohladila po hlavě. „Vážně. Chtělo to pořádnou

odvahu pokračovat v boji!“ Potom změnila téma. „Dozvěděla jsem

se od svého správce, že se k poddaným chováte velice velkoryse.“

„Copak se mám nechat vámi zahanbit? Ve skutečnosti je živíte

vy.“

„Nevidím v tom žádnou zásluhu. Dostali jsme za to zaplaceno.“

„Ale dodali jste nám zrní a dobytek.“

„Nu a co? Přede žněmi je potřeba vyprázdnit sýpky, aby se do

nich vešla nová úroda. Dobytka je na pastvinách až příliš a vyžírá

trávu až na kořínky. Chcete-li prodávat, musíte umět dát úvěr.“

Mark při této základní lekci ekonomie potlačil úsměv a převedl

řeč na jejich rudný důl.

34

„Už několik let těžíme tu žlutou zem, která dává zřejmě docela

kvalitní železo.“

Mark vážně pokyvoval hlavou a odpustil si ironické poznámky.

Podle Rayových analýz ta hornina obsahovala přes čtyřicet pět

procent železné rudy.

„Nabídněte mi rámě,“ řekla Tora. „Přišel král a začne hostina.

Díky vaší udatnosti sedíme u čestného stolu.“

Zakrátko Mark seděl proti králi, po jehož pravém boku byla

královna a po levém hofmistr. Tora měla proti sobě královnu a Xena

měla po boku Marka a Horiho. Hori na ni zřejmě silně zapůsobil,

protože se k němu každou chvíli nakláněla a šeptala mu cosi do

ucha.

Hodokvas byl veselý, krmě střídala krmi, od paštiček po drůbež

na různé způsoby, a vše hojně zalévali kwistem.

Když se hostina chýlila ke konci, král se naklonil k Markovi.

„Jsem rád, že jste zvítězil. Dobře vím, jak šlechetně spravujete své

panství, a přeji vám, abyste i nadále šel touto cestou. Kdyby všichni

baroni byli tak moudří jako vy, mé království by jen vzkvétalo. Svou

statečnost budete moci prokázat i jinak. Obdržel jsem velmi zlé

zprávy. Byanové zvedají hlavy a není vyloučeno, že na nás

zanedlouho zaútočí. Jistě je vám známo, že vaše panství je jejich

útoku nejvíce vystaveno. Spoléhám na vás, že dáte pozor a útočníka

zdržíte, abych stačil shromáždit vojsko.“

Po závěrečném přípitku na počest vítězů turnaje král všechny

pozval na zítřejší hon a poté se odebral do svých komnat. Šlechtici

vstali, tedy aspoň ti, kteří toho byli ještě schopni, protože kwist tekl

skutečně proudem.

Tora se na Marka tajemně usmála a pošeptala mu: „Přál jste si

utkat se se mnou v dalším souboji. Možná přišla vhodná chvíle.“

Marka to trochu vyvedlo z míry a podíval se na Xenu a na

Horiho.

Hori mu stiskl loket a usmál se. „Nejste k Toře příliš dvorný.“

Mark celý zmatený odpověděl: „Prostě se vám nechci znelíbit.“

Baron se rozesmál a ukázal na sál, kde se podle jakési záhadné

logiky vytvářely páry. „Zřejmě nevíte, že při královských

hodokvasech si partnery vybírají ženy a nikdo se nesmí zpěčovat.

35

Aspoň trochu jim to vynahrazuje úděl, že si musí bez odmluvy vzít

toho, kdo vyhraje jejich panství, ať se jim líbí, nebo nelíbí. Takže

pokud vás Tora poctila svým zájmem, využijte toho bez váhání a

bez jakýchkoli výčitek.“

Víc už neřekl, protože Xena ho zatáhla za rukáv, aby mu dala

najevo svůj zájem, dřív než se ho zmocní jiná žena.

Mark se usmál, podal Toře ruku a zabručel: „Jsem vám k

službám, baronko.“

9

Lovci ponechali camexy na starost několika sluhům a vytvořili

rojnici na okraji lesa, který honci obstoupili z druhé strany.

Aby se Mark dostal na místo, které mu přidělil hofmistr, musel

přejít polem dozrávajícího mabu.

„Všimni si, že tady jsou palice mnohem menší,“ upozorňoval ho

Ray.

Mark se maně podíval na barona Stura, který kráčel o sto metrů

dál s Torou.

„Po celou dobu jízdy se tiše o čemsi bavili,“ pokračoval Ray, „a

to vysílačkou. Všechno jsem nahrál, ale zatím nerozumím. Opět si

zapnuli ochranné pole, měl bys je tedy napodobit. Honci brzy

vyženou z lesa forexy. Jsou to přerostlí kanci s dlouhými klektáky

ostrými jako břitvy.“

Lovci neměli pancíře a vyzbrojeni byli pouze oštěpy: jít s nimi na

takovou zvěř už vyžadovalo jistou odvahu.

Lovci se seřadili před lesem. Neslo se k nim drsné halekání

honců. Vtom se ozvaly výkřiky hrůzy a z lesa vyběhlo několik

mužů, bledých a křičících strachem.

Měli takový strach, že se nezastavili ani před králem, aby mu

vysvětlili, oč jde. Tajemství se však brzy vysvětlilo. Za hrozivého

zvuku lámaných větví se z lesa vynořila příšera.

Připomínala pozemského škorpiona, byla však vysoká dva metry,

široká tři a dlouhá možná i osm metrů. Navíc měla vztyčený dlouhý

ocas s ostrým bodcem. Postupovala pomalu a cvakala ohromnými

36

klepety. Lovci začali ustupovat do mabového pole.

Jeden z nich však nebyl dost rychlý. Potvora se přiblížila

mnohem rychleji, než by daly tušit její rozměry, a sevřela muže

pravým klepetem. Bolestný řev přerušil prudký pohyb ocasu. Bodec

zřejmě obsahoval smrtelný jed. Nešťastník se zkroutil v křeči a byl

konec.

Klepeta roztrhala kořist a pod krunýřem se ukázala tlama plná

zoubků. Začala hostina.

Ten pohled vyděsil většinu rytířů natolik, že se dali na útěk.

Kolem krále se shromáždila jen hrstka statečných.

„Rayi, kde se ta mrcha vzala?“ zeptal se Mark.

„Naši předchůdci se o ní nezmiňují. Mám ji dezintegrovat?“

„Ne, aspoň ne před tolika svědky. Porušili bychom tak zákon o

nevměšování. Ale na druhou stranu jí nemůžeme dovolit, aby zničila

Sygu.“

Škorpion sežral obět a znovu zacvakal klepety. Mark zatím

natrhal plnou náruč mabu.

„Rayi, zapal to. Vítr jde správným směrem. Pokusíme se tu

mrchu obklíčit ohněm.“

Stvoly mabu byly dostatečně suché a snadno se vznítily. Mark a

Ray se rozběhli každý na jednu stranu. Hori s Torou hned pochopili,

oč jde, a běželi jim na pomoc.

Škorpion byl zakrátko obklopen plameny. Stvoly mabu však

hořely příliš rychle a zhasínaly. Hrozilo nezbezpečí, že netvor

vyhasínajícím ohněm projde.

„Rayi, předstírej, že házíš louč, a mrskni po něm zápalným

granátem.“

Android poslechl. Všechny pohled na příšeru natolik

hypnotizoval, že si nikdo nevšiml asi třícentimetrové kuličky, která

se škorpionovi zakutálela pod hrudník. Vzápětí už vzplál oranžový

plamen, který splynul s ohněm zapáleného mabu.

Zápalný granát vydával takový žár, že okamžitě spálil

škorpionovi hrudník a nohy. Potvora několikrát poskočila a šířil se

od ní zápach spáleného masa.

„Legenda nehovoří pravdu,“ řekl Mark. „Škorpion obklopený

plameny nespáchá sebevraždu. Nahrál jsi to, Rayi?“

37

„Ovšem, tohle jistě dobře prodáme.“

Král, celý pobledlý a s čelem zbroceným potem, se přiblížil k

Markovi.

„Takové zvíře jsem v životě neviděl. Pouze váš důmysl a vaše

odvaha ji zdolaly. Odměnou za tento čin vás jmenuji hrabětem se

všemi výsadami příslušejícími tomuto titulu.“

Mark chtěl před králem pokleknout, ale Czir ho hned zvedl a

přátelsky jej objal.

„Vraťme se,“ nařídil. „Jinak ti, co utekli, všude rozhlásí, že jsem

zahynul, a začnou se bít o trůn.“

Šťastně se dostali ke camexům a rozjeli se do Sygy.

„Něco takového muselo vyjít přímo z pekel!“

Starý hofmistr potřásl hlavou. „V jedné prastaré pověsti se

vypráví, že jakýsi rytíř po dlouhé plavbě přistál na ostrově

obydleném strašlivými draky. Jejich popis by odpovídal tomuto

zvířeti.“

„Ale hofmistře, to jsou jen pohádky pro děti! Tenhle netvor byl

živý!“

Králův návrat uklidnil paniku, která zavládla v městě. Obyvatelé

už prchali pod ochranu hradu. Když opět zavládl klid, král se obrátil

k Markovi.

„Hrabě, zasloužíte si odpočinek. Dnes večer jste samozřejmě

mými hosty. Nebudeme mít sice forexe, ale kuchaři nám připraví

něco jiného a stejně chutného.“

Xena, která se už obávala, že bude opět vdovou, projevovala při

Markově návratu bouřlivou radost. Mark musel předstírat nesmírnou

únavu, jinak by byla radost přešla ve výraznější důkaz náklonnosti.

Lehl si tedy a dělal, že spí. V duchu se spojil s Rayem, který byl

ubytován s ostatními sluhy.

„Myslím, že už brzy rozluštím jazyk těch dvou neznámých,“ hlásil

mu android. „Když spatřili škorpiona, rozpovídali se a tlumočník

má teď dostatek dat.“

Uplynulo několik minut, které Mark využil k odpočinku.

„Už to mám,“ ozval se Ray. „Abych ti ušetřil čas, tlumočím jen

to podstatné. Nejdřív včerejší nahrávka. První mluví muž:

‚Toro, ten baron to s mečem umí.‘

38

‚Já tě varovala. Vysmíval ses mi, že mě porazil. Teď už chápeš,

proč mě to tak překvapilo.‘

Potom je dlouho ticho a promluví žena:

‚Neriskuj, Hori. Už jsem měla strach, že ti srazí přilbu.‘

‚Ještě vydržím. Myslím, že je stejně unavený jako já. Kolik zbývá

času?‘

‚Už jen pár minut…‘

A nyní rozhovor z dneška:

‚Dobré jitro, Hori. Měl jsi pěknou noc?‘

‚Báječnou! Ta baronka má fantazii a byla to příjemná změna po

těch manželkách, které jsou zvyklé na hrubé způsoby svých mužů a

příliš nespolupracují. A co ty?‘

‚Víc než báječnou! Ten můj primitiv byl něžný a velice

vynalézavý. Dlouho jsme nešli spát a jsem rozlámaná jako ty po

souboji.‘“

Android ironicky dodal: „Kromě komentářů lichotících tvé

anatomii tam už není nic zajímavého. Teď přejdeme do chvíle, kdy

se objevila ta potvora.

‚Hori! Vypadá jako šušma. Já myslela, že žijí jenom na tom

ostrově. Jak se sem dostal přes těch tisíc kilometrů?‘

‚Nějaké vajíčko se mohlo zachytit na kmeni stromu, který pak

oceán vyvrhl na pobřeží.‘

‚Musíme jednat. Víš, jak jsou krutí. I nasycení útočí na všechno,

co se hýbe.‘

‚To je hrůza. Co uděláme? Nemáme s sebou žádnou pořádnou

zbraň.‘

‚Seřídíme si pole a zaútočíme každý z jedné strany. Zkusíme mu

zasáhnout klepeta.‘

‚Počkej. Koukej, co dělá ten Mark.‘

‚To je nápad! Pomozme jim. Oheň šušmu zastraší, nepůjde dál a

my budeme mít šanci ho překvapit.‘

To je vše,“ končil Ray. „Až na jednu Tořinu větu, když se vrátila

na hrad. Dnes v noci se na tebe chystá znovu.“

Mark chvíli přemýšlel.

„Jsi si jist, že mluví jazykem v Pozemské unii naprosto

neznámým?“

39

„Naprosto!“

„Nejdřív musíme vyřídit problém se škorpionem. Zajdi

nenápadně do města, a jakmile padne noc, použij antigrav.

Pozkoumej les a ujisti se, jestli tam není ještě nějaký. Pak zavolej

modul a prozkoumej oceán v okruhu tisíce kilometrů.“

„To by neměl být problém. Podle mapy je tu jen jeden větší

ostrov. Ale nerad tě tu nechávám samotného. Při sebemenším

náznaku nebezpečí mě zavolej!“

10

Mark ležel příjemně unavený na posteli a vychutnával chvilky

předcházející těsně spánku. Dohořívající svíčka vydávala jen slabý

svit. Po jeho pravici spala Tora.

Královská večeře byla velice příjemná a Mark se na ní seznámil s

řadou dalších šlechticů.

Potom si ho Tora s naprostou samozřejmostí odvedla do své

komnaty a znovu se pustili do včerejších hrátek. Mark si

nepamatoval, kdy naposled prožil tak dlouhou a úžasnou rozkoš.

Zaslechl tiché vrznutí zámku. Zbystřil všechny smysly, ale dál

předstíral, že spí, a pravidelně dýchal. Nastalo opět ticho a už si

myslel, že onen zvuk byl jen výplodem jeho představivosti.

Dveře se pomaloučku otvíraly. Tiše vstal, bosky přešel po

dlaždicích ke stěně a přitiskl se k ní.

Ve dveřích se objevil muž s dýkou. Na okamžik se zastavil a

potom s napřaženou paží vyrazil k posteli.

Byl to tak rychlý pohyb, že Markovi nezbývalo než se mu

vrhnout po nohách. Překvapený vetřelec sebou sekl na podlahu a

vyjekl.

Mrštně jako úhoř se otočil a rozmáchl se dýkou. Mark ho chytil

za zápěstí a uštědřil mu ránu do brady, suchou a přesnou.

Protivníkova hlava odletěla prudce dozadu a udeřila o dlaždice.

Muž ztratil vědomí a nehýbal se. Mark si setřel pot z čela a sebral

dýku. Pohlédl na Toru a neubránil se úsměvu. Zápas ji probudil a

ona vyskočila z postele. Nijak se nesnažila zakrýt svou nahotu, ale

40

rychle se opásala.

„Co se děje?“ zeptala se spíš překvapeně než zděšeně.

„Tenhle chlap nás chtěl patrně zamordovat.“

Mark si natáhl košili a kalhoty a zapnul si opasek. Potom teprve

probudil vetřelce. Byl to čtyřicetiletý podsaditý chlapík s hnědými

vlasy. Po několika políčcích zamžikal.

Mark mu přitiskl dýku na hrdlo a zavrčel:

„Proč jsi nás chtěl zabít? Mluv, nebo tě podříznu.“

Muž se už probral, ale ani necekl. Markova výhrůžka ho jak

nepoděsila, spíš jako by se snažil hrdlo přiblížit dýce, až měl Mark

strach, aby ho neřízl.

„Zdá se, že náš přítel není příliš řečný,“ poznamenal pak po

chvíli. „Asi ho předáme strážím a král rozhodne jeho osudu. Určitě

nebude potěšen, že někdo narušuje ho oslavy a obtěžuje hosty. Na

hradě jistě bude nějaká místnost, kde se vyslýchají zločinci.“

Muži naskočil na čele pot a jeho tvář zpopelavěla.

„Ne,“ vyhrkl. „Řeknu všechno, co vím, ale přísahejte, mě radši

zabijete, než byste mě vydali katu.“

Královská spravedlnost se zřejmě netěšila té nejlepší pověsti.

„Dobrá, ale mluv, a honem,“ nařídil mu stroze Mark.

„Býval jsem sluhou barona Zorga a dlužil jsem mu peníze.

Předevčírem mě navštívil v bídné chatrči, kterou nyní obývám. A

protože mu dluh nemůžu vrátit, navrhl mi obchod. Dluh mi odpustí a

ještě mi dá dva zlaťáky, když zabiju baronku Sturovou.“

Mark sebou překvapením trhl. „Určitě? Neměl jsi zavraždit mě?“

„Ne, pane, přísahám! Ještě mě nabádal, že to mám udělat v noci,

hned jak se pomiluje se svým druhem. Dodal, že když to půjde,

mám zabít i toho muže. Ale spletl se, podle něj máte být vysoký a

světlovlasý.“

„Hori,“ hlesla Tora.

„Znáš se se Zorgem?“ zeptal se jí Mark šeptem.

„Nikdy jsem se s ním osobně nesetkala a určitě neví, že jsem se

přihlásila do souboje.“

Mark se znovu podíval na zajatce. „Proč si Zorg přeje barončinu

smrt?“

„To nevím, pane. Neodvažoval jsem se ho zeptat.“

41

Mark uvažoval. Na tohle ten muž sám přijít nemohl. Tora je

zranitelná, jen když odloží ochranný opasek, což bývá v době, kdy

sdílí lože se svým druhem. Jak to mohl Zorg vědět?

„Kde je Zorg?“ zeptal se.

„Přesně vám to neřeknu. Pokud vím, tak ho král vykázal ze země

a on utekl k Byanům.“

Mark se obrátil k Toře. „Asi nám už víc neřekne, je to jen

vykonavatel.“

„Řekl jsem vám pravdu!“ ozval se muž. „A teď byste vy měl

splnit svůj slib.“

Napnul se a čekal smrtelnou ránu. Mark zvedl dýku, ale potom

zvolna nechal paži klesnout a vysvětlil Toře: „Nedokážu

chladnokrevně zabít odzbrojeného protivníka.“

Prudce postavil muže na nohy. „Honem zmiz! Ať už tě nikdy

nevidíme. Ještě jednu radu na cestu: Ne abys šel za Zorgem, určitě

by si myslel, že ses nás ani nepokusil zabít a draze bys za to

zaplatil.“

Tora s Markovým rozhodnutím souhlasila a dodala: „Pokud

nevíš, kam jít, zajdi za správcem mého panství. Brzy začnou žně a

určitě se tam pro tebe najde práce.“

Muž klesl na kolena a sliboval jí věrnost. Mark přerušil jeho

projevy vděku a vystrčil ho z komnaty. Potom za ním zavřel. Chtěl

se zeptat Tory, co o tom soudí, ale mladá žena náhle propukla v

smích a s jiskrným pohledem pravila:

„Teď se nám bude usínat těžko, ale vím, jak si ukrátit do rána

čas.“

* * *

Z více než zaslouženého odpočinku vytrhlo Marka Rayovo

volání.

„Jsem na nádvoří a mám problém s jedním zdejším šlechticem.“

Mark zaklel, rychle se oblékl a opustil komnatu. Tora dosud

spala.

Na nádvoří byl menší hlouček, uprostřed něhož stál Ray a proti

němu jakýsi ryšavec, který řval: „Ptám se tě naposled, chrapoune!

42

Poslechneš? Od této chvíle jsi mým sluhou!“

Když si hrubián všiml, že se k nim blíží Mark a bude žádat o

vysvětlení, pronesl povýšeným hlasem: „Jsem hrabě Varg a pouze

využívám svého privilegia. Mohu si do svých služeb vybrat

kteréhokoli z lidí baronů.“ A jízlivě dodal: „Vím, že z vás král

udělal hraběte, ale já byl hrabětem dřív, a proto musíte tuto tradici

respektovat.“

„Můj sluha je svobodný člověk,“ odpověděl Mark, „a myslím, že

radši zůstane v mých službách.“

„To mě nezajímá. Chci ho, to je vše.“

Mark se zhluboka nadechl, aby potlačil vztek.

„Hrabě, žádám vás po dobrém, nechte mi ho. Jsem ochoten

zaplatit výkupné, jaké budete požadovat.“ Hrabě se nenávistně

zasmál.

„Nejsem nějaký trhovec. Trvám na svém rozhodnutí.“

„Jestliže vás můj sluha nějak urazil,“ procedil Mark mezi zuby,

„pak jsem za něj odpovědný a jsem ochoten složit vám účty, kdykoli

a jakkoli si budete přát.“

„S vámi se bít nebudu, hrabě. Jestliže váš sluha odmítne

poslušnost, bude se bít on. Ať se rozhodne, jestli chce sloužit, nebo

zemřít!“

Hori, který byl svědkem rozmíšky, se lehce dotkl Markova

ramene a zašeptal mu do ucha: „Ustupte, příteli. Byl by to příliš

nerovný souboj. Ray by musel nastoupit proti hraběti pěší a pouze se

sekerou, zatímco hrabě bude mít brnění a bude sedět na camexovi s

kopím a mečem. Byla by to sebevražda. Neměl jste brát Raye na

hrad, ale zřejmě jste o tomto zvyku nevěděl.“

Teď už Mark chápal, proč Xena trvala na tom, že Thur zůstane na

panství, a proč si vybrala za doprovod tak ubohé sluhy.

„Dobrá, hrabě,“ odvětil Mark. „Ponechám to na jeho vůli.“

„Chci se bít,“ pravil klidně Ray.

Hrabě se vztekle otočil na podpatku a zavolal na dva zbrojnoše,

kteří stáli opodál. „Stráže, pohlídejte mi ho. Ať se mi nepokusí utéct,

než ho stačím zapíchnout. Souboj bude za dvě hodiny.“

Ray klidně následoval vojáky a svědkové hádky vzrušeně

debatovali.

43

Hori zavedl Marka k prostřenému stolu a mlčky se pustili do

jídla. Za chvíli se k nim přidaly kvetoucí Xena a Tora.

Když dojedli, Hori a Tora se rychle vzdálili. Zřejmě si chtěli

vyměnit zážitky z uplynulé noci. Mark neměl co na práci, a tak se

odebral do své komnaty a lehl si.

„Rayi, informuj mě o své cestě.“

„Žádného dalšího škorpiona jsem v lese nenašel. Zato ostrov byl

mnohem zajímavější. Je jich tam víc než stovka a zdá se, že ze všeho

nejradši se bijí mezi sebou. Udělal jsem tam pár velice pěkných

záběrů.“

„A co žerou jinak?“

„Na ostrově žije ještě jeden obří hmyz, podobá se metrovým

termitům. Ti ve skupince klidně zaútočí na škorpiona. Měl jsem

příležitost vidět souboj, při němž by divákům stydla krev. Stále však

nechápu, jak ten náš mohl překonat takovou vzdálenost, zvlášť když

se to kolem ostrova hemží čímsi jako žraloky!“

Mark chvíli podřimoval, ale vzbudila ho Xena.

„Souboj brzy začne. Nepůjdeš se podívat?“

Král zaujal místo na stejné tribuně jako předevčírem. Když spatřil

Marka, zavolal ho k sobě.

„S lítostí jsem se dozvěděl o incidentu, který vás postavil proti

hraběti Vargovi. Je to směšný zvyk, ale ještě se mi ho nepodařilo

odstranit. Zpravidla o nic nejde, protože moji baroni se sem dávají

doprovázet pouze starými sluhy nebo mrzáky, kterých by se rádi

zbavili.“

Ozvaly se trubky, které ohlásily příjezd hraběte. Ten skloněným

kopím pozdravil krále a potom zaujal místo na jednom konci

kolbiště.

Zbrojnoši vystrčili Raye na kolbiště. Hofmistr mu předal těžkou

sekeru a upozornil ho, že je zakázáno poranit camexe a že jakýkoli

pokus o útěk se okamžitě trestá smrtí.

Než hofmistr zahájil boj, Mark Raye nabádal: „Dej hraběti za

vyučenou, ale pokud možno ho nezabíjej!“

Android stál uprostřed kolbiště s lehce rozkročenýma nohama a

čekal. Hrabě popohnal camexe a rozjel se na něj. Zklamaný dav se

domníval, že nehybný Ray odmítá bojovat a radši se dá probodnout.

44

Hrot kopí už byl od jeho hrudi necelý metr!

V poslední chvíli android uskočil. Jezdec se mihl kolem něj. Ray

bleskově natáhl ruku, chytil hraběte za nohu a trhl. Rytíř ztratil

rovnováhu a spadl na zem. Camex pokračoval v cvalu, hrabě se

pracně postavil na nohy, tasil meč a upravil si štít.

Ray byl opět nehybný a nesnažil se využít své výhody. Hrabě na

něj vztekle zaútočil. Android se zaklonil a potom udeřil sekerou do

štítu tak prudce, že ho hraběti vyrazil z ruky.

Odměnil ho nadšený ryk.

„Teď má možná šanci,“ vydechla Tora vedle Marka. Hrabě si

začínal dávat pozor. Zkusil dvě finty a chystal se zaútočit hrotem.

Ale jeho meč opět minul. Zato sekera zasvištěla vzduchem, srazila

mu přilbu a odsekla kus kůže.

Varg se dal na rychlý ústup a po tváři mu stékala krev. Dav

tentokrát mlčel.

Pak hrabě znovu zaútočil. Ray opět uskočila nastavil sekeru

meči, který se o ni přerazil. Varg se zmateně díval na rukojeť bez

čepele. I přes pot a krev bylo patrné, jak zpopelavěl.

Ray se klidně podíval na sekeru a potom ji nedbale odhodil ke

královské tribuně.

„To je šílenství,“ řekla Tora. „Varg má přece krunýř a železné

rukavice! Je ve výhodě!“

Hrabě patrně uvažoval stejně, protože zaútočil obrněnou pravicí.

Ray odrazil ránu levou paží a pravicí uštědřil hraběti takový úder do

obličeje, že se skácel k zemi.

Varg vstal jen s potížemi. Levé oko měl zalité krví a připomínal

zdivočelého býka v aréně. Vrhl se dopředu s rozpraženýma rukama,

zřejmě chtěl protivníka zardousit. Na okamžik si myslel, že se mu to

zdaří, ale Ray ho popadl za pancíř a zvedl si ho nad hlavu. Udělal

dva kroky a odhodil poraženého k tribuně.

Dopad byl tvrdý a hrabě vykřikl bolestí. Ležel na zádech se

zkříženýma rukama, pokoušel se vstát, ale nedařilo se mu to. Ray k

němu zvolna došel a přišlápl mu hrdlo. Varg jen chrčel. Stačilo

nepatrně přilačit a hrabě by vypustil duši.

„Vyhrál jsi!“ zasáhl král. „Ušetři hraběte. Jsem ochoten jeho

život vykoupit. Co chceš?“

45

Ray se rychle podíval k Markovi a odpověděl: „Nechci nikoho

zabíjet. Zrušte jen tento starý zvyk a vyhlaste, že při královských

slavnostech si sluha může svobodně vybrat nového pána!“

Krále Rayův návrh potěšil, ale tvářil se, že o něm přemýšlí.

„Žádáš mnoho, ale tolik si přeji, abys zachoval hraběte Varga

naživu, že ti vyhovím. Budiž!“

Ray zvedl nohu, pomohl poraženému vstát a přenechal ho dvěma

sluhům.

11

Slavnosti skončily a každý se chystal k návratu na své panství.

Najednou přiběhli sluhové a oznamovali, že král svolává okamžitě

všechny své vazaly.

„Pánové,“ pravil král, „obdržel jsem v noci špatné zprávy.

Byanové porušili mír a nezaútočili na nás tentokrát od západu, jak

mívali ve zvyku, ale přímo z jihu. Předevčírem obsadili hrad Ziny a

všechny jeho obyvatele povraždili. Pochodují přímo na Sygu a jsou

od nás už jen dva dny cesty. Bohužel nemáme dost času, abychom

shromáždili vojsko. Rozeslal jsem posly po celém království s

žádostí o pomoc. Musíme vetřelce zadržet, než dostaneme posily.

Připravte se, pánové, vyrážíme za dvě hodiny.“

Zpráva o blížícím se boji vyvolala zmatek. Do hradu se valily

zástupy poddaných. Ženy a děti se uchylovaly za hradby, zatímco

muži se rychle vyzbrojovali.

Nakonec se podařilo nastolit jakýs takýs pořádek a vojsko se dalo

na pochod. V čele jel král a rytíři doprovázeni sluhy, za nimi dlouhý

zástup zbrojnošů a povozů se stany a potravinami.

Druhého dne narazilo vojsko na nepřítele. Byanové zaujali

postavení na okraji nevelkého lesa. Na obzoru bylo vidět trosky

hradu Ziny, ještě se z nich kouřilo.

„Není jich tolik,“ konstatoval s úlevou král a dal rytířům příkaz,

aby utvořili bitevní linii.

A vskutku, nepřátel bylo stěží nad stovku. Byli pěší, oblečeni v

kůži, místy zpevněné kovovými pláty. Ozbrojeni byli kopími, meči

46

nebo sekerami. První řada vztyčila kopí, na něž napíchli lidské

hlavy.

Marka nijak nepřekvapilo, když zjistil, že Horiho provází rytíř v

lesklém brnění. Tora. Cestou se k nim však nemohl přiblížit, protože

jako hrabě musel být ustavičně v blízkostí krále.

Nepřítel byl teď od nich asi tři sta metrů. Už slyšeli nadávky a

spílání.

Varg měl ovázané čelo, modřinu pod okem a vztekle ryčel: „Hrr

na ně! Přejedeme je. Ty zvládnem snadno!“

Král málem souhlasil, ale Mark včas zasáhl: „Pane, mám zlou

předtuchu. Nepřítel si jistě dobře uvědomuje, že je proti nám slabý.

A přesto tady čeká už hodiny. Od vypáleného hradu se příliš

nevzdálil. Navíc nás provokují, chtějí, abychom vyrazili první.“

Panovník potřásl hlavou. „Co tím myslíte, pane?“

„Domnívám se, že je to past.“

„Třesky plesky,“ skočil jim do řeči Varg. „Hrabě Jax se pouze

snaží oddálit střet.“

„Prosím vás, Výsosti, dovolte mi aspoň jet napřed, abych se

seznámil s terénem.“

„Spíš přiznejte, že máte strach,“ řekl Varg. „Ukážu vám, co je

odvaha.“

Popohnal camexe a s několika rytíři v zádech se rozjel proti

Byanům. Král naštěstí ostatní zadržel a přikázal jim: „Seřadit a

klusem vpřed!“

Řada se dala do pohybu. Varg měl asi stometrový náskok a byl

už skoro u nepřítele, když došlo k dramatu. Země se pod camexy

propadla a jezdci i zvířata zmizeli.

Byanové totiž vyhloubili hluboký příkop, který překryli větvemi

a travou. Ze dna se ježily zašpičatělé kůly. Většina jezdců se stačila

včas zastavit. Byanové zaryčeli vzteky a metali po rytířích kameny.

Ray si kamenné smršti nevšímal, lehl si na okraj příkopu a podal

ruku mladému baronovi, který se zoufale snažil dostat ven. Prudkým

škubnutím ho vytáhl a odvlekl z dosahu kamení.

„Ostatní jsou mrtví,“ sdělil baron králi. Král neztrácel čas

hořekováním.

„Polovina se mnou, druhá s hofmistrem,“ rozhodl rázně.

47

„Objedeme příkop a pomstíme je.“

Mark ustavičně pošilhával po lesklém Tořině brnění a nakonec k

ní zamířil.

Královští obklíčili Byany ze dvou stran.

Vítězství se již zdálo na dosah, když se z lesa ozval křik a

vyřinuli se z něj další vetřelci.

Hofmistr dal povel pěšákům, ti se vrhli do boje a rozpoutala se

ukrutná řež.

Mark s Rayem bojovali bok po boku, ale nepřátele spíš rozháněli,

než zabíjeli.

„Nezabíjej, Rayi. Mlať je plochou meče. Nejsme tady, abychom

pozměnili běh dějin této planety.“

Vtom spatřili, jak se třicet metrů od nich kácí Tořin camex. Ray

zachytil volání vysílačkou: „Pomoc, Hori. Nemůžu hnout rukama a

nemůžu zesílit pole. Bože…“

Barona Stura obklíčilo asi dvacet Byanů, takže jí nemohl vyrazit

na pomoc.

Mark neváhal. Popohnal camexe, vrhl se vpřed, srazil všechny,

kdo mu stáli v cestě, a ranami nešetřil.

Prosekal si uličku mezi Byany a za ním se hnal Ray. Když

dorazili k Toře, android seskočil ze sedla. Rozmáchl se mečem,

dvěma Byanům srazil hlavu a třetího sekl do zad. Zvedl bezvládnou

ženu a hodil ji na Markova camexe. Mark ji levou rukou, v níž držel

štít, sevřel kolem pasu, aby ji chránil.

Ray ihned vyskočil do sedla a kryl Marka z levé strany.

„Pouze omdlela po ráně do hlavy. Jinak jí nic není,“ informoval

Marka.

Rozjeli se k Horimu, který už podléhal přesile. Viselo na něm

dobrých deset Byanů. Ray se k němu prosekal a útočníky rázně

rozehnal.

Ostatní Byanové se dal na pomalý ústup a potom se rozprchli do

lesa.

Rytíři se znovu seskupili a ovládli bitevní pole. Obě strany

utrpěly těžké ztráty. Několik horkých hlav králi navrhovalo, aby

pronásledovali nepřítele, ale panovník je rozumně odmítl.

„Dejte sebrat mrtvé a raněné,“ přikázal hofmistrovi. „Utáboříme

48

se v troskách Ziny.“

Tora se zatím probrala a Hori ji něžně hladil po hlavě. Rayovi se

podařilo chytit Torova camexe a přivedl jej zpět. Když se Mark

přišel pozeptat Tory, jak se cítí, odpověděla s úsměvem: „Teď už je

to dobré. Hori mi řekl, že vám vděčím za život.“

„Už dvakrát za tři dny,“ zabručel Mark. „Nechápu, jak jste mohla

žít tak dlouho, než jste mě potkala. Proč radši nezůstáváte na hradě a

netkáte koberce?“

Tora se místo odpovědi rozesmála.

12

Vojsko se večer vrátilo do Sygy a ráno Csir opět svolal své věrné.

„Byany jsme pouze zastavili, ale neporazili,“ prohlásil. „Nevíme,

jestli nezaútočí opět z jihu, nebo pro změnu od západu. A proto ti,

kdo mají panství na západě, jako baroni Jax a Stur, se neprodleně

vrátí domů a uvedou své hrady do pohotovosti. V případě, že na ně

nepřítel zaútočí, pošlou zprávu do Sygy. Ostatní shromáždí všechny

muže schopné nosit zbraně a sejdeme se tady. Kdyby nepřítel váhal,

zaútočíme my a pomstíme naše mrtvé.“

O něco později potkal Mark na dvoře Horiho a Toru, kteří se už

chystali k odjezdu.

„Nepojedete s námi?“ zeptala se Tora.

„Velice rád,“ usmál se Mark, „ale král bohužel svolal na večer

všechna hrabata na poradu. Je třeba vybrat následníka po Vargovi.

Králi jde zřejmě o to, aby všechny pretendenty uklidnil, dokud

neskončí válka.“

„Budete se ucházet i vy?“ zeptala se Tora.

Mark se jen ušklíbl. „Už jsem měl tu čest spatřit paní hraběnku.

Uvědomil jsem si, že bych na nějaký souboj neměl dost sil. Dávám

přednost svému malému panství.“

„V tom případě se při zpáteční cestě zastavte na Sturu. Velice

rádi vás uvidíme.“

Druhý den za svítání se Mark konečně vydal na cestu. Dva

sluhové táhli camexe obtíženého nákladem. Xena pobytu v Syze

49

bohatě využila k nákupům a značně ulehčila váčku zlata, který Mark

vyhrál v turnaji.

„Včera jsem zaznamenal zajímavý rozhovor mezi Torou a

Horim, oznamoval cestou Ray. Podle mě nebudou příliš daleko,

protože příjem byl velice čistý. Tora říkala: ‚ Neměl jsi zvát Marka

na Stur. Možná se cestou zdrží a my budeme už pryč. Velká rada je

za čtrnáct dní a brzy pro nás přiletí loď. Měli jste štěstí, že král

nechtěl, abychom zůstali u něj.‘

A Hori odpověděl:

‚V tom případě bych zůstal a ty by ses vrátila na Maralu sama.‘

‚Budu radši, když poletíš se mnou. Tvůj hlas a tvůj vliv se mi

můžou velice hodit.‘

To je všechno, Marku.“

Mark se podrbal na hlavě. „Honem na Stur. Tam najdeme

odpověď na všechny naše otázky.“

Cesta probíhala bez rušivých událostí. Druhý den kolem

poledního se zastavili na jednom rozcestí.

„Když trochu popoženeme camexy,“ řekla Xena, „můžeme být

ještě večer na Jaxu. Cestou na Stur bychom si jen zajeli. Radši bych

už byla doma.“

„Máš naprosto pravdu, miláčku,“ souhlasil Mark. „Pojedeš dál se

sluhy. Ray a já navštívíme barona sami.“

„A baronku,“ dodala hořce Xena.

„Nezapomeň, že slavnosti už skončily,“ chlácholil ji Mark, „a že

nám hrozí válka. Pouze se chci dozvědět, jestli se neukázali

Byanové.“

„A to nemůžu jet s vámi?“

„Radši varuj Thura. Nezapomeň, že o Byanech dosud neví. Co

když přepadnou hrad a všechny pobijí?“

Strach o správce baronku přesvědčil.

„Řekni Thurovi,“ pokračoval Mark, „ať shromáždí zásoby,

dobytek a lidi na hradě. Ať všechny zdravé muže ozbrojí a

zdvojnásobí stráže. Řekni mu, že na něj plně spoléhám.“

Xena měla náhle velice naspěch, křikla na sluhy a popohnala

camexe.

Mark se rovněž rozjel. „Bez ní budeme volnější,“ vysvětloval

50

Rayovi. „Kdoví, co nás na Sturu čeká.“

„Brzy tam jsme,“ odvětil Ray a ukázal na kopec na obzoru.

Jeli svižným tempem.

„Stejně je to zvláštní,“ ozval se Ray, „zdá se mi, že jsem zachytil

slaboučké vysílání.“

Cesta teď procházela lesem, za nímž začínalo území barona

Stura. Ray se ustavičně rozhlížel.

„Co se děje?“ zeptal se Mark.

„Tohle je ideální místo na nějakou léčku, ale biodetektor mi nic

nehlásí. Ale pro jistotu si zesil pole.“

„Brzy budeš ustaraný jako stará panna,“ posmíval se mu Mark,

nicméně ho uposlechl.

Vtom spatřili na cestě nějaký předmět. Seskočili ze sedel a šli se

podívat blíž. Bylo to lidské tělo a vedle cesty ležela ještě dvě. Mark

v nich poznal Horiho sluhy. Kousek dál ležel sám Hori. Tvář měl

zbrocenou krví, krev mu vytékala i z nosu a z uší.

„Ti muži jsou mrtví asi dvě hodiny,“ hlásil Ray. „Hori je dosud

naživu, ale ve velmi kritickém stavu. Srdce bije slabě a

nepravidelně. Má frakturu lebeční kosti, ale mozek je v pořádku.

Dále je tu několik zlomených žeber, z nichž jedno perforovalo

pohrudnici a pravou plíci. Zlomená pravá noha a levá ruka.

Pohmožděniny nepočítám. Útočníci ho zranili sekerou nebo kyjem.“

„Můžeš ho resuscitovat?“

„Jedině stabilizovat analgetikem a proti šoku dát SX 21 a udržet

srdeční činnost. Lék účinkuje pouze tři dny a znovu ho aplikovat

nemůžu. Během té doby ho musíme dostat na loď.“

Mark bleskově uvažoval. „Pokud mají ochranné opasky, pak by

mohli mít na Sturu i lékařskou jednotku, ne? Dej se do toho!“

Ray se sklonil nad Horim a Mark zatím obcházel okolí, ale ke své

nesmírné úlevě Toru nikde nenašel.

„Mám problém,“ ozval se android. „Silové pole je pořád zapnuté

a nemůžu mu dát injekci.“

Mark ukázal na hrbolek uprostřed přezky.

„Všiml jsem si toho u Tory. Tímhle to regulují.“

Androidovi se podařilo snížit intenzitu pole. „A je to.“

Potom z dutiny v pravém stehně vytáhl injekční stříkačku a ze

51

dvou ampulí do ní natáhl tekutinu. Injekci zabodl Horimu do

předloktí. Chvíli počkal, až se raněnému zklidní dech a zrychlí se

tep.

„Zase mu pole zapni, ať si ničeho nevšimne,“ doporučil mu

Mark.

Za dvě minuty Hori otevřel oči. Chtěl vstát, ale Mark ho zase

přitlačil k zemi.

„Nehýbejte se. Co se vám stalo?“

„Byanové,“ zachroptěl Hori. „Natáhli nám přes cestu lano,

camexové klopýtli, spadli jsme a nestačili jsme se už bránit.“ V

očích se mu objevil strach. „A co Tora? Kde je? Zabili ji?“

„Tělo jsem nenašel. Jestli si dali tu práci a vzali ji s sebou, pak je

naživu. Můžeme tedy doufat, že jí v nejbližší době nehrozí vážnější

nebezpečí. Spíš mě zneklidňuje váš stav. Jste dost vážně raněný.

Nutně potřebujete dobrého chirurga. Nemáte ho na hradě?“

Hori se pousmál. „Mám, a vynikajícího! Odvezte mě tam.“

Znovu se pokusil vstát, ale dostal záchvat kašle a na rtech se mu

ukázala krvavá pěna. „Sám bych se tam nedostal,“ vzdychl si.

„Odveze vás můj sluha,“ řekl Mark.

Ray raněného opatrně zvedl a položil ho na camexe.

„Cvalem,“ nařídil Mark. „Antigravem vyruš otřesy a odlehči

camexovi.“

Po dvou hodinách šílené jízdy dorazili na Stur.

Hori pod vlivem analgetik usnul, vzbudilo ho až bušení kopyt o

břevna padacího mostu. Účinek léků polevoval a tvář se mu zkřivila

bolestí.

Když na nádvoří vjeli dva jezdci se zraněným baronem, hrad ožil.

Přiběhl k nim statný plavovlasý chlapík s ustaraným výrazem. Než

stačil cokoli říct, Hori pravil:

„Heite, jsem raněný a potřebuji honem do velké knihovny. Ukaž

jim cestu.“

Ray přenesl Horiho do hlavní budovy. Prošli nádhernou klenutou

síní a vešli do místnosti, kde celá jedna stěna byla pokrytá

gobelínem. Baron je požádal, aby ho o ni opřeli.

„Děkuji,“ zamumlal. „Teď bych si rád odpočinul o samotě.“

Když Heit váhal s odchodem, řekl baron naléhavým hlasem:

52

„Rychle, dělejte. Heite, dohlédni na to, aby sem do zítřka nikdo

nevcházel. A postarej se o ty dva muže, kteří mě přivezli.“

Nešťastný sluha se rozmýšlel, jestli má, či nemá opustit svého

pána, ale Mark věděl, že jde o čas, a odtáhl ho z místnosti. Když se

za nimi zavřely těžké dveře, Mark Heitovi vylíčil, jak našli barona

na cestě. Chtěl tak odvrátit jeho pozornost.

Android zatím speciálním rentgenem pozoroval, co se děje v

knihovně.

„Hori zmáčkl knoflík a stěna se otevřela. Za ní je místnost plná

přístrojů. Udělal několik kroků a padl na jakýsi stůl. Ze stropu se

vysunulo několik mechanických paží. Stěna se zavírá a je příliš

silná. Víc nevidím,“ hlásil.

Markovi se ulevilo. Heit, který se mezitím uklidnil, se ho zeptal:

„Čím vám mohu posloužit, pane?“

„Nejdřív bychom si rádi hodinku dvě odpočinuli a pak bychom si

dali něco k večeři.“

„Odvedu vás nahoru a služebná vám přinese něco k jídlu. A

pak?“

„Připrav nám dva čerstvé camexy, protože naši jsou po té dlouhé

jízdě zchvácení. Patrně budeme muset brzy odjet. Uveď posádku do

stavu pohotovosti a zesil na noc stráže. Byanové můžou zaútočit

každou chvíli!“

Mark se v pokoji natáhl a vydechl úlevou. Celý den strávil v

sedle a svaly volaly po trošce odpočinku.

„Rayi,“ nařídil, „stoupni si k oknu a zapni detektor. Jakmile se

Tora probere, určitě bude volat Horiho. Pokud se tak stane, lokalizuj

ji.“

Do pokoje vešla služebná, již příroda obdařila vskutku lákavými

křivkami a usměvavou tváří, a za ní dva sluhové s neméně bohatě

prostřeným stolem.

„Nechcete se, pane, před jídlem osvěžit? Můžu vám připravit

koupel a taky vás namasírovat.“

Šibalské oči prozrazovaly, že nepůjde jen o masáž unavených

svalů. Za jiných okolností by Mark neodmítl, ale momentálně měl

příliš velké obavy o Toru.

Vzdychl si tedy, posadil se za stůl a nalil do sebe vrchovatý pohár

53

kwistu. Potom se s chutí zakousl do velice sympaticky vyhlížející

paštičky.

Už dojídal, když se ozval Ray:

„Zachytil jsem velice slabý signál. Rozuměl jsem pouze několika

slovům: Hori… tábor… strach… bolí…“

„A směr?“

„Bohužel. Ten signál byl příliš krátký. Strašlivě to šumělo a

praskalo. Ale atmosférická bouře nikde žádná není…“

Mark dojedl a rázoval po místnosti sem a tam. „Ložisko železné

rudy!“ plácl se do čela. „Povídal jsi přece, že analýza toho

používaného nerostu vykazuje značné procento magnetizované

železité slídy. Takové množství kovu přece může vytvářet

elektromagnetické pole a rušit rádiové spojení, ne?“

„Možné to je,“ odvětil klidně Ray. „Bohužel nemám v paměti

geologickou mapu planety. Museli bychom se vrátit na loď.“

Mark si už připnul pás a otevřel dveře. „Bude tu možná

jednodušší řešení,“ poznamenal.

Ve velké síni našel Heita, který se znepokojeně díval na dveře

knihovny.

„Kde je ten důl na žlutou hlínu, kterou jsi dodal mému správci?“

zeptal se Mark.

„Na úpatí kopce, skoro na hranici našich panství. Ale teď by

nebylo rozumné tam jezdit, protože nedaleko je území Byanů.“

„Už vím, kde to je, ozval se hned Ray. Jen čtyři hodiny jízdy.“

„Jistě máš pravdu,“ odpověděl Mark správci, „ale napadlo mě, že

kdyby se válka protáhla, budeme potřebovat ocel na zbraně.“

Heit horlivě přikyvoval. „To jo, to jo… Váš kovář Vorf teď

vyrábí nejlepší meče v celém království.“

„Camexe jsi nám připravil?“ ukončil debatu Mark.

„Jsou osedláni, ale brzy bude noc. Nebylo by rozumnější počkat

do svítání?“

„Ne! Ráno řekni pánovi, že jsme jeli hledat únosce paní baronky.

Jakmile něco zjistíme, dáme mu vědět.“

54

13

Ray zastavil a ukázal na temný obrys kopce. „Ložisko kovu se táhne

několik kilometrů odtud. Co teď?“

Mark si cestou všechno promyslel. „Prozkoumáš okolí z výšky.

Pokud Tořini únosci táboří někde poblíž, určitě uvidíš ohně.“

Android přikývl. „Dobrá. Ale udělej mi tu radost a posil si pole

na maximum. Dobře jsi viděl, že kyj v dovedných rukou dokáže i

navzdory poli způsobit pěkná zranění. Nerad bych tě transportoval

na loď.“

„Jsi jak můj rodný otec,“ žertoval Mark, ale uposlechl. Potom už

netrpělivě očekával Rayův návrat. Nemusel čekat dlouho. Za

necelých deset minut přistál android vedle něj.

„Tvá úvaha byla správná, Marku. Tábor je tak kilometr odtud.

Camexy necháme tady a jde se pěšky.“

Ray šel napřed a hlásil Markovi všechny překážky.

„Pozor! Už se blížíme, za tamtím stromem je stráž.“

„Uspi ji. Bude to nejméně podezřelé.“

„Dobrá, ale jestli nechceš taky usnout, tak si vezmi tenhle

prášek.“

Mark rozkousal bílou tabletku a Ray hodil strážnému k nohám

bílou kuličku. Ta se dopadem rozbila a unikal z ní plyn. Strážný jen

zazíval a potom se tiše svezl k zemi.

Po dvaceti krocích spatřili nepřátelské ležení. Skládalo ze šesti

kožených stanů, vyhrazených patrně velitelům, neboť asi padesát

mužů spalo na zemi u ohňů.

„Teď ještě vědět, jestli tady Tora vůbec je a ve kterém stanu.“

Ray ukázal na krajní stan. „Myslím, že v tamtom. Jako bych

zaslechl útržky vysílání, ale s tím magnetickým polem nic

nenadělám.“

„Když se přiblížíme z pravé strany, nebudeme tak nápadní. U

vchodu jsou jen dva. Stačí je zneškodnit.“

„Přesně tak. Ale co když vyvolají poplach? Jak utečeš? V

nejhorším tě trochu zvednu do vzduchu, ale antigrav nás dva dlouho

neunese.“

Mark ukázal prstem na camexe, zavřené v malinké ohradě.

55

„Polož u ohrady zápalný granát a nastav ho, aby vybuchl za deset

minut. Camexové se splaší a rozutečou se. Několik granátů rozlož i

kolem tábora. Vyvoláme tak pěknou paniku a v ní se snadno

ztratíme. Než Byanové pochytají camexy, budeme skoro u hradu.“

„Dobrá,“ přisvědčil Ray. „Sejdeme se u toho stanu. Nic nedělej,

počkej na mě. Kdyby něco, použij uspávací kapsle.“

Mark se tiše kradl k cíli a zároveň si promýšlel ústupovou trasu.

Když procházel kolem skupiny spokojeně chrápajících Byanů, hodil

mezi ně jednu kapsli.

Ještě zneškodnil strážné u stanu a potom přiložil oko ke škvíře

mezi dvěma špatně sešitými kůžemi. Uvnitř skutečně spatřil Toru a

vydechl úlevou. Byla připoutána ke středové tyči s rukama nad

hlavou. Vypadala bídně, rysy ztrhané únavou, celá zpocená, ale žila.

Proti ní stál muž, v němž Mark ke svému údivu poznal Zorga. Na

sobě měl kabátec z černé kůže a na pravém rameni špinavý,

zakrvácený obvaz. Scénu osvětlovala čadící louč.

Zorg v levé ruce držel dlouhý bič a vší silou udeřil Toru po

zádech.

„Vím, že skoro nic necítíš, ale já si počkám. Čaroděj nám nařídil,

že vás mám zabít a pohodit vaše těla na cestě, aby vás našli

venkovani. Ale já si tě radši vzal s sebou. Jsi chráněná, ale určitě

musíš pít a jíst. Budeš na té tyči viset tak dlouho, dokud mi

neprozradíš, jaká kouzla tě chrání před mečem.“

Sáhl po měchu a napil se kwistu. Odplivl si a pokračoval: „Až

budu mít tvůj talisman, snadno se stanu velitelem Byanů. A potom s

nimi zaútočím na Sygu. Král bude hořce litovat, že mě vypověděl.

Zmocním se koruny a podrobím si celou zemi.“

Chvíli se na Toru mlčky díval a rty se mu rozehrály cynickým

úsměvem. Rukojetí biče jí přejel po hrdle. „Ale když budeš

rozumná, možná tě ušetřím.“

Tora zasípala: „Když mě pustíte na svobodu, zaplatím vám tisíc

zlaťáků.“

Zorg však pokračoval ve hře na kočku a myš: „Rád budu

vyjednávat, ale na důkaz dobré vůle, mi prozraď, co to máš za

talisman, že jsi nezranitelná.“

„Říkal jste, že nějaký čaroděj si přeje naši smrt. Můžu se s ním

56

setkat?“

„To rozhodně ne,“ rozchechtal se obr. „Myslí si, že jsi mrtvá.

Nesmí se dozvědět, že jsi mou zajatkyní.“

Ray se k Markovi neslyšně přiblížil a Mark sebou trhl.

„Za devět minut a třicet sekund začne ohňostroj.“

„Neztrácejme tedy čas. Vyřízni laserem větší otvor.“

Zorg byl k nim stále zády a Mark doufal, že ho android vyřídí

potichu. Jenže Tora jako naschvál zvedla hlavu, zahlédla je a

radostně vyjekla.

Obr zareagoval až překvapivě rychle. Otočil se a vrhl se na

Marka s dýkou v ruce. Ray ho včas chytil za předloktí a obr se v

rozmachu nabodl na vlastní dýku.

Chtěl volat o pomoc, ale z úst mu vytryskl proud krve a skácel se

k zemi. Mark přiskočil k Toře a přeťal jí pouta.

Mladá žena zasténala bolestí a podlomily se jí nohy. Mark ji

pevně uchopil v pase a zašeptal: „Mlč, prosím!“

Ray pochopil, že Tora je především dehydrovaná. Sundal si z

opasku čutoru a dal jí napít čerstvé vody.

Na tváři se jí objevil úsměv. „Děkuji,“ vydechla. „Myslím, že

chodit můžu.“

S jejich pomocí vyšla ze stanu a bázlivě se podívala na skupinku

Byanů, kteří spali opodál. Rychle přeběhli do úkrytu stromů. Tora se

však nadechla zbytku uspávacího plynu, zatočila se jí hlava a klesla

jí víčka.

Ray ji popadl do náruče a pokračovali v cestě. Les náhle ozářilo

prudké světlo od tábora. Následovaly výkřiky, po nich ržání camexů

a dusot dřeváků.

Když doběhli k neklidně podupávajícím camexům, Mark se

vyhoupl do sedla a Ray mu předal Toru.

„Brzy se probere. Bude jí připadat samozřejmější, že ji vezeš ty.

A teď honem pryč, než se Byanové vzpamatují!“

Mark popohnal camexe. Svěží vzduch brzy neutralizoval účinky

plynu a Tora se probrala. Tiskla se k Markovi a zasypávala ho

nesčetnými dotazy. Mark jí vylíčil, jak našli Horiho u cesty a jak ho

zavezli na Stur.

„Potom chtěl zůstat o samotě v knihovně. Od té doby jsem ho

57

neviděl.“

„Našli jste mě takhle v noci úplným zázrakem,“ řekla s úlevou

Tora.

„Tomu zázraku jsme tak trochu pomohli,“ ušklíbl se Mark.

„Vrátili jsme se na místo, kde vás přepadli, a Ray sledoval jejich

stopu. Když jsme vyjeli z lesa, řídili jsme se zase podle čichu. Kouř

z ohňů byl cítit na dálku. Nejhorší bylo zneškodnit stráže a

proklouznout táborem.“

„Jen nechápu, že jsem omdlela,“ divila se.

„To je naprosto přirozené! Byla jsi vyčerpaná. Jak dlouho jsi byla

u té tyče?“

„Ani nevím! Zaútočili na nás, spadla jsem z camexe, hned se na

mě vrhli, dostala jsem ránu do hlavy a ztratila jsem vědomí. Probrala

jsem se až v Zorgově stanu. Netušila jsem, že někdo může být tak

odporný. Slyšel jsi, co po mně chtěl?“

„Ne. Jenom jsem nakoukl do stanu. Rychle jsme ho nařízli a

vpadli dovnitř.“

Pousmál se, něžně ji k sobě přitiskl a zašeptal: „Ale myslím, že to

vím. Jsi až moc pěkná ženská.“

Toře se ulevilo. Bála se totiž, že slyšel o onom kouzlu. Zasmála

se.

„O tom si promluvíme později, teď jsem celá zpřelámaná.“

Dlouho jeli mlčky, pak Mark nařídil přestávku na odpočinek.

„Nikdo nás nepronásleduje,“ uklidnil ho Ray. „Asi mají dost

práce se sháněním camexů.“

Zakrátko pokračovali opět v cestě. A když se na obzoru ukázal

hrad Stur, zrovna svítalo.

„Brzy budeme v bezpečí za hradbami,“ vydechl si Mark. „Den v

sedle je vyčerpávající a musím přiznat, že se už těším do postele.“

Musel mít však ještě strpení. Heit dal zvednout padací most a

bdělá stráž je nechtěla bez baronova svolení pustit.

Když konečně vjeli na nádvoří, Tora seskočila ze sedla a správce

ji radostně uvítal.

„Dejte hraběti Jaxovi vše, co si bude přát, a potom mu dopřejte

odpočinek. Odcházím do knihovny. Dokud se neozvu, ať mě nikdo

neruší.“ A kvapně se vzdálila.

58

14

Hori vešel do zdravotní jednotky, kde na stole relaxovala nahá Tora.

Když se jí před očima rozsvítila zelená kontrolka, rozkošnicky se

protáhla.

„Jak se cítíš?“ zeptal se Hori.

„Skvěle! Kolik je?“

„Brzy bude noc. Byanové se zatím neukázali.“

Zachmuřila se. „Dívala jsem se do počítače. Máš štěstí jako

hrom, že jsi ještě naživu. Roboti tě dávali dohromady dobrých

dvanáct hodin. To je rekord!“

„Podobné rekordy bych si do budoucna rád ušetřil. Nechápu, kde

jsem sebral sílu, abych otevřel stěnu a vylezl na stůl.“

„Za to vděčíš hlavně Markovi a jeho sluhovi, že tě sem dostali

tak rychle. Ale jak jim tvé zázračné uzdravení vysvětlíme?“

„Už jsem o tom přemýšlel. Namluvíme jim, že má zranění nebyla

zdaleka tak vážná, jak vypadala, a že můj lékař je tak trochu

kouzelník a dal mi napít magického nápoje. Na to by mohli skočit.

Tihle primitivové zbožňují historky o čarodějích.“

Tora se ušklíbla. „Zorg se několikrát zmínil, že nějaký čaroděj

chce, abychom zemřeli.“

„Určitě?“

„Určitě, a ve chvíli; kdy jsem se probírala, jsem ho slyšela, jak se

posmívá: ‚Tys mi dala ale zabrat, ženská zatracená. Nejdřív se mi

odvážil vzepřít jeden kmán, pak tě nechali utéct Byanové, protože

do toho zasáhl ten mizera baron Jax. Konečně tě mám. A ten tvůj

baronek tomu neujde. Myslel si, kdovíjak není ušlechtilý, když mě

nechá naživu. Bude trpce litovat. Už dlouho přemýšlím, jak bych ho

dal nejlíp mučit.‘“

„A nezjistila jsi, kdo je ten čaroděj?“ zeptal se Hori.

„Nebyla jsem jaksi v pozici, abych mohla klást otázky,“ odvětila

Tora.

„Promiň. Vím, že jsi prožila krušné chvíle.“

„To si piš. Stálo to za to. Navíc jsem si myslela, že jsi mrtvý.

Mou jedinou nadějí bylo spojit se s lodí, ale ložisko rušilo vlny.“

„Vraťme se ale k tomu čaroději. Určitě je to nějaký fanatik, který

59

tě ve svém osvíceném mozku považuje za démona. Štěstí že do tří

dnů opustíš Ryg.“

„Máš nějaké zprávy o lodi?“

„Nic. Když do zítřka nic nepřijde, pošlu zprávu na Maralu.“

„Jen doufejme, že si nás nepovolá král. Nepřítomnost bychom jen

těžko vysvětlovali.“

„Můžeme předstírat, že se nám přitížilo. A v čele vojska pošlu

Heita.“

Tora si oblékla středověké roucho, které bylo v prudkém

protikladu s přístrojovým vybavením místnosti.

„Co chceš dělat teď?“ zeptal se Hori.

Smyslně se zasmála. „Vzbudím svého zachránce a odměním se

mu, dřív než mu nabídne své služby některá komorná, která se celá

třese na odúmrť. Pak s ním pojím. Nebylo by na škodu, kdyby ses

ukázal ještě dost zmožený.“

* * *

Mark se zamyšleně opíral lokty o okno a sledoval slunce

stoupající nad obzor. Včerejší den k večeru ho Tora nadmíru

příjemně rozptýlila. A po přestávce na večeři pokračovali v

milostném zápolení pozdě do noci. Ray zatím potají prohledal hrad,

ale nenašel jedinou stopu, která by jim napověděla něco o Tořině

původu. Do tajné místnosti za knihovnou se mu proniknout

nepodařilo.

„Nijak jsme nepokročili,“ bručel Mark, „a nemáme vysvětlení,

proč jsme se opozdili. Nejpozději zítra ráno musíme odletět. Říkám

si, jestli by nebylo nejjednodušší promluvit o tom přímo s Torou.“

„Řešení by to bylo,“ uvažoval android, „ale nesmí vyjít z tvé

strany. Uvědom si, že nemáš mandát navazovat kontakty s

vyvinutými civilizacemi. Musíš uvědomit generála Khova a požádat

o instrukce.“

„Dobrá. Zítra odjedeme na mé panství, schováme se do tmy v

lese a potom zavoláme modul.“

Ray přistoupil k oknu a ukázal na mračno prachu na obzoru.

„Řekl bych, že to musí počkat. Blíží se Byanové a je jich dobrý

60

tisíc!“

Zvon se chmurně rozezněl a těch pár vesničanů, kteří pracovali

na polích nebo se už vrátili do svých chatrčí, přiběhlo do hradu a

hnalo před sebou dobytek. Jakmile poslední muž proběhl branou,

spustila se mříž a padací most se řinčivě zvedl.

Mark vystoupil za Torou a Horim na nejvyšší věž. Baron se tvářil

ustaraně.

„Tentokrát je těch Byanů moc a zdá se, že jsou disciplinovanější.

Jakmile se ukázali, vyslal jsem dva posly ke králi. Bohužel mu

nějaký čas potrvá, než sebere vojsko a dorazí nám na pomoc. Hádám

za deset dní. Vydržíme tak dlouho?“

Nepřítel zatím obklíčil hrad a odřízl veškeré přístupové cesty. Ze

zapálených chatrčí stoupal dým.

„I oni pokročili,“ ozval se Ray. „V poslední zprávě se o nich

zmiňovali jako o velice primitivním kmeni, roztříštěném na

samostatné rody. Nesmírně se vylepšili ve válčení. Hele, už si nosí

žebříky a otepi, aby zaplnili příkop.“

Hori si rovněž všiml, co Byanové dělají, a vzdychl si. „Půjdeme

se najíst. Teď nic nenaděláme. Nemyslím, že by zaútočili dřív než

ráno. Musíme si rozdělit úkoly.“

Večeře proběhla v chmurné náladě, každý myslel na to, co je

čeká. Kromě Heita přisedli ke stolu ještě dva muži. Jeden tmavý, s

ohromným hrudníkem, byl to kovář a velel jednotce řemeslníků,

druhý, o něco starší a s vrásčitou tváří, měl na starosti rolníky.

Když dojedli, Hori rozdělil úkoly.

„Čtyři rohové věže jsou vyšší než jejich žebříky a na ně patrně

nezaútočí. V nich se ukryjí ženy a děti. Starci vylezou až nahoru a

budou házet na případné útočníky kameny. Útok povedou patrně na

hradby. Severní strana ke kopci je špatně přístupná a neřekl bych, že

na ni bude největší nápor.“

Obrátil se na velitele rolníků a pokračoval: „Severní stranu

budete bránit vy se svými lidmi. Kdyby byl útok náhodou příliš

prudký, dáte mi vědět. Nebude-li tomu tak, vyčleňte zálohu a já ji

pošlu na nejvíce ohrožené místo. Heit bude mít na starost východní

hradby se zbrojnoši, kteří běžně podléhají jemu. Jsou vycvičeni k

boji a neviděl bych zde nějaké potíže.“

61

Marka Hori požádal: „Pane Marku, všichni známe vaši statečnost

i statečnost vašeho sluhy. Jste ochotni bránit západní stranu?

Pomůže vám náš mistr kovář. Uvidíte, sílu má za čtyři. A já se

zbytkem stráží zajistím bránu a padací most!“

Připili si a potom si šli lehnout.

15

Mark vstal před svítáním a nastoupil na určené místo. Dlouhými

kroky přešel asi třicetimetrový ochoz. Večer mu Hori půjčil brnění a

Tora se na chvíli stavila v jeho komnatě. Něžně jej políbila a se

smutným výrazem zašeptala:

„Nevím, co nám přichystá zítřek, ale věz, že na tebe nikdy

nezapomenu.“

Krátce nato zachytil Ray rádiové spojení mezi Torou a Horim:

„Toro, nelíbí se mi to. Pokoušel jsem se navázat spojení s

Maralou, ale nedostal jsem odpověď. I kdyby byly v subprostoru

magnetické bouře, měl bych se spojit aspoň s přijímačem lodi, která

není zas tak daleko! Vzhledem k tomu, jak dlouho potrvá cesta,

musíš odletět na zasedání nejpozději pozítří.“

Hori se nadlouho odmlčel a pak pokračoval: „Říkám si, jestli by

nebylo rozumnější, kdyby ses zítra zavřela v medicínském bloku.

Kdyby hrad dobyli a zničili, vždycky můžeš utéct tajnou chodbou a

počkat na loď“

„To nepřichází v úvahu! Neopustím ty divochy, kteří nám tolik

důvěřují. Bez nás je rychle přemůžou a pobijí!“

„To se jim stane i s námi,“ podotkl smutně Hori. „Bedlivě jsem

prozkoumal byanskou armádu. Zorganizovala se a je nebývale

disciplinovaná. Jen zázrakem můžeme vydržet do příchodu

královského vojska. Pořád si myslím, že je nesmysl, abys tolik

riskovala. Tvůj život je příliš cenný. Nezapomeň, že naši tě budou

moc potřebovat.“

„Jen se mi nepokoušej namluvit, že jsem nenahraditelná. Hiriové

jsou velice rozumný národ.“

„Tím si nejsem tak jist. Při naší poslední návštěvě se Konsat

62

pokoušel zjistit mé názory. Je to kariérista, který může být jednoho

dne velice nebezpečný. Navíc získal radu stoupenců. Ty jediná

můžeš zmařit jeho plány.“ Mnohem naléhavěji pokračoval: „Na

Rygu vždycky byly a ještě dlouho budou války a krveprolití.

Nemůžeme ani nechceme měnit běh jejich dějin. Hrad Ziny byl

dobytý a spálený a totéž se stane se Sturem. Za pár let to bude

jenom vzpomínka. A my budeme mít skvělé alibi pro naše zmizení.“

Thora po tolika argumentech zakolísala.

„Jistě máš pravdu, ale srdce se tomu brání. Slibuji ti, že budu

opatrná, a kdyby hrozilo vážnější nebezpečí, uchýlím se do bloku.

Ostatně, znovu jsem si prohlížela tvoje nahrávky. Analyzátor hlásí

stopy jakési neznámé substanci. Nedali ti něco, když jsi byl v

bezvědomí?“

„To je dost nepravděpodobné, protože jsem měl zapnuté pole. Je

to i v hlášení. Už na to nemysli a jdi si radši lehnout. Hlavně neplač,

není to k ničemu. I mně je ten Mark moc sympatický.“

„Já nemyslím jen na něj, ale na všechny, kdo tady byli našimi

přáteli!“

* * *

Markovi začínalo být pod brněním horko a ustavičně si v duchu

opakoval dialog odposlechnutý Rayem. Vtom kdosi vykřikl: „Už

jdou!“ a Mark se vrátil do skutečnosti.

Řady bojovníků s hatěmi a kameny metodicky zaplňovaly příkop

a vytvořily několik přechodů. Kovář chtěl metat kameny, ale Mark

mu to rozmluvil. Nemá smysl plýtvat už tak chabými zásobami.

Po dlouhé, pro Marka skoro nekonečné době se útočníci vrátili se

žebříky. Zazněla trubka, opřeli žebříky o hradby a už po nich lezli

první útočníci. Obránci s Markem házeli kameny a Ray převrhával

žebříky s hrozny řvoucích Byanů.

Podle Horiho očekávání byl hlavní útok veden na hradby, které

bránil on, a na ty, jež hájil Mark. Mark se každou chvíli díval na

postavu v lesklém brnění bojující po baronově boku. Dvakrát musel

pomoci svým lidem, protože Byanům se podařilo proniknout na

ochoz. Ráznými rozmachy meče vyčistil prostor kolem sebe,

63

zatímco Ray se dál věnoval svým oblíbeným žebříkům.

Útok skončil stejně rychle, jako začal. Byanský velitel patrně

usoudil, že je čas nechat muže odpočinout. Mark využil klidu zbraní

k nepříliš radostné bilanci. Z dvaceti mužů, kterým velel kovář, bylo

šest těžce raněných a vyřazeno z boje. Ostatní byli silně vyčerpáni.

Ani kovář nebyl v nejlepší formě. Obličej mu pod přilbou znachověl

a jen ztěžka popadal dech. Opatrně odložil těžkou sekeru, jíž se

oháněl jako šílený. Koženou kazajku měl celou od krve.

Služebné přinesly na hradby džbány kwistu a všichni uhasili

žízeň.

Kovář se trochu vzpamatoval a jeho obličej měl zas normální

barvu. „Pane, vy a váš sluha jste ti největší bojovníci, jaké jsem kdy

viděl. Bez vás by nás už přemohli!“ řekl s obdivem.

„Odpočiňte si,“ doporučil mu Mark. „Den ještě neskončil a může

být pěkně tvrdý.“

Zadíval se na slunce, které právě mizelo za obzorem. Ray uhodl

jeho myšlenky.

„Ne! Nijak to těm nešťastníkům nemůžeme usnadnit. Tím bychom

porušili zákon o nevměšování. Hlavně musíme myslet na návrat.

Můžeme předstírat pád z hradeb. Podržím tě kolem pasu a na

poslední chvíli zapnu antigrav. Budou si myslet, že jsme zahynuli, a

v noci se diskrétně vytratíme.“

„Radši bych počkal! S trochou štěstí můžeme sledovat Toru.

Zabijeme dvě mouchy jednou ranou. Utečeme a zároveň zjistíme,

kdo skutečně je.“

Trubky ohlásily nový útok. Muži se pracně zvedli a zaujali znovu

svá postavení. Útok byl surový, v hřmotu srážejících se zbraní se

ozýval křik raněných a jekot těch, kdo padali z hradeb. Mark

zasahoval tu i onde a co chvíli se podíval na jižní hradby, kde

bojovala Tora.

Byanové se několikrát dostali na cimbuří.

Mark se náhle rozhodla přikázal kováři: „Shromáždi všechny

muže a jdi na pomoc baronovi. Já se o tenhle úsek postarám sám. A

pospěš si! Hlavní útok vedou na druhé hradby. Tady je to jen taková

kratochvíle!“

Kovář uposlechl a Mark si zesílil pole. Už nemusel odrážet útoky

64

protivníků a mlátil každého, kdo přelezl cimbuří.

Ray zatím změnil techniku boje. Když zjistil, že převržené

žebříky Byanové zase rychle opřou, šel na to jinak. Popadl žebřík za

štěřiny, poroztáhl je a příčky se pod vahou mužů zlámaly.

Útok brzy ustal, protože útočníci měli mnoho mrtvých a

raněných, a hlavně už nebylo, po čem by lezli na hradby. Mark si

vydechl úlevou a byl rád, že může dát aspoň na chvíli odpočinout

svalům utýraným od meče.

Na druhých hradbách se situace díky posilám rovněž

stabilizovala.

„Třeba nemusíme utíkat už dneska,“ prohlásil Mark. „Z takových

ztrát se Byanové budou nějaký čas vzpamatovávat.“

Následující chvíle jeho slova vyvrátila. Vzduch se zachvěl

děsivým výbuchem a kus severní hradby se zhroutil v mračnu

prachu.

„Hele, oni přišli na střelný prach,“ poznamenal Ray.

Obránci křičeli hrůzou. Odpověděl jim vítězný ryk Byanů, kteří

houfně zlézali rozbité hradby.

Mark ukázal na Toru, která sbíhala po schůdcích na nádvoří. Za

ní Hori. „Pospěš si, musíme je dohonit za každou cenu.“

Na nádvoří panoval nepředstavitelný zmatek. Muži a ženy

pobíhali sem a tam a Byanové je pobíjeli jako slepice.

Uprostřed nádvoří Mark dohnal Toru, která si s Horim probíjela

cestu k hlavní věži.

Byanové jejich záměr zřejmě uhodli a věž obklopili. Tora

narazila na živou hradbu, již nemohla zdolat ani s Markovou a

Rayovou pomocí.

Jakýkoli organizovaný odpor ustal a útočníci pronásledovali ty,

kteří přežili. Kovář se opíral o zeď a bil se jako kanec obklíčený

smečkou psů. Sekera, celá od krve, se rytmicky zvedala a dopadala a

při každé ráně vytvářela rudou brázdu. Boj byl však příliš nerovný a

kovář nakonec podlehl přesile. Ještě naposledy se vzchopil, ještě

rozpoltil jednu lebku a potom mu sekera vypadla z rukou. Jeden

Byan mu kopím probodl hrudník. Obr v posledním záchvěvu života

popadl svého vraha za hrdlo a stiskl z posledních sil. Se smrtelným

chroptěním se pak zhroutil i se svou obětí k zemi. Smrt je spojila.

65

Jediní, kdo ještě bojovali, byli oba pozemšťané s Torou a Horim.

Protivníci je pomalu, ale jistě zatlačovali k menší rohové věži.

Opřeli se o dveře a ty se otevřely.

Vyčerpaná a bledá Tora sešla pozpátku do podzemní místnosti,

jež sloužívala jako vězení.

Ray ještě dlouho odrážel smečku pronásledovatelů. „Jestli se

vrhnou všichni dopředu, tak je už neudržím. Nemám nasadit

dezintegrátor?“ zeptal se Marka.

„Ještě ne! Zvolna ustupuj. Vchod do místnosti přepažuje silná

mříž. Můžeme ji za sebou zavřít. Tím získáme trochu času. Venku

nedezintegruj. Už jsme tady! Poběž za námi!“

Ray třemi skoky seběhl po schodišti a schoval se za masivními

mřížemi. Překvapení Byanové se nahrnuli na schody. Někteří si

prozíravě vzali pochodně, které teď mihotavě osvětlovaly podzemí.

Nesnažili se prorazit mříže, které pro ně představovaly poslední a

nepříliš významnou překážku, pouze zablokovali dveře fošnami a

častovali své vězně hrubými nadávkami.

Náhle nastalo ticho a Byanové se rozestoupili. Uličkou prošel

muž, z něhož měli zřejmě hrůzu. Měl na sobě dlouhý černý plášť s

kápí, jež mu zakrývala větší část obličeje.

Když došel k mřížím, pečlivě si je prohlédl a potom se spokojeně

otočil. Mávnutím ruky poslal Byany pryč. Bojovníci mlčky

poslechli, dokonce se předháněli na schodech, kdo bude dřív nahoře,

a poslední za sebou zavřel. Scénu osvětlovaly dvě louče, zaražené

do držáků na zdi. Potom se muž otočil a shodil kápi.

16

Měl úzkou tvář, tenké rty, orlí nos a černé jiskrné oči s hustým

obočím.

„To je Konsat!“ vykřikla Tora. „Co tady děláš a co znamená ta

maškaráda?“

Muž se chladně pousmál. „Drahá Toro, sice jsi mi způsobila

mnoho potíží, ale na poslední chvíli jsem to přece jen zvládl.“

Mark se stáhl pokud možno do stínu. Zpěvavému jazyku, kterým

66

ti dva hovořili, nerozuměl ani slovo. Soustředil se na Rayovo

mentální tlumočení.

„Jelikož máš zřejmě na Byany vliv,“ ozvala se znovu Tora,

„rychle nás odtud dostaň. Ráda bych se vrátila na Maralu.“

Muž se cynicky rozesmál. „Ty jsi snad vůbec nic nepochopila!

Všichni hezky zůstanete za mřížemi. Až vylezu nahoru, dám

Byanům příkaz, aby hrad vyplenili a potom zapálili. Vím, že tě

chrání silové pole, ale to je součástí mého plánu. Potřebuješ vodu a

hlavně vzduch, jinak nepřežiješ. Při požáru se zhroutí věž a všichni

se zadusíte. Pozítří objevím tvé tělo a tělo Horiho. Odvezu vás na

Maralu a s lítostí oznámím, že vás zabili divoši, s nimiž ses vůbec

neměla stýkat.“ Tora chtěla něco namítnout, ale Konsat pokračoval:

„Jen klid! Nahrávací zařízení mé lodi už zaznamenalo magnetickou

bouři, která mi zabránila přiletět včas. Ale přiznám se ti, že jsem

tomu trochu napomohl.“

„Hori včera odeslal zprávu na Maralu.“

„Vím, ale bylo to k ničemu, protože nikdy nedojde na místo

určení. Jsem vynikající fyzik a vynalezl jsem přístroj, který pohlcuje

energii. Tím jsem vlny odklonil už ve chvíli, kdy byly vyslány.“

Odmlčel se, očividně vychutnával své vítězství. Potom pokračoval:

„Ale měla jsi z pekla štěstí. Normálně bys měla být mrtvá už skoro

týden. Nejdřív jsem na tebe poslal omezeného surovce, kterého bych

se pak rychle zbavil. Potom jsme zaútočili na Ziny a doufali jsme, že

vyprovokujeme bitvu, jíž se zúčastníš i ty. Bohužel jste nevjeli do

připravené pasti a ty ses na poslední chvíli zachránila. Zorg potom

přísahal, že svou chybu napraví, a přepadl vás na zpáteční cestě. Už

jsem si myslel, že se věc podařila. Dovedeš si představit mé

zklamání, když se ke mně doneslo, že jste přežili! Dobře že tvůj

sluha toho Zorga zabil. Ušetřil mu tak veliké nepříjemnosti.“

„Jak jsi věděl, že jsme naživu, když jsi nebyl na hradě?“

Konsat si opovržlivě mlaskl.

„Pobytem na Rygu jsi poněkud zhloupla. Domníval jsem se, že

jsi bystřejší. Hori a ty jste měli ve zvyku komunikovat vysílačkou,

zřejmě proto, aby vás někdy nepřekvapilo služebnictvo. Přijímačem

jsem snadno zachytil veškeré vaše rozhovory. Silně mě zneklidnilo,

když ti Hori navrhoval, aby ses schovala v chodbě. To by mi

67

překazilo plán. Ale nesmírně mě uklidnilo, když jsem tě viděl

bojovat na hradbách s tím tvým směšným mečem.“

„To tys vyhodil hradbu do povětří?“ vybuchla Tora.

Konsat ironicky pokrčil rameny. „A co jsem měl dělat? Musel

jsem jednat rychle, abys nestačila utéct. Navíc jsem si musel u

Byanů udržet pověst mága, jinak by nešli tak bezhlavě do útoku.

Odvedli jsme pozornost obránců, několik mužů prokopalo otvor pod

severními hradbami a uložili tam pár kilo trinitrotoluenu, který jsem

jim laskavě dodal. Pak jsem jim přikázal, aby vás zatlačili do tohoto

sklepa.“

„A ten šušma byl taky tvůj nápad?“ zeptal se Hori.

„Dokonce úplně první. Kdyby byl uspěl, nemusel jsem do toho

zatahovat Byany. Modulem jsem se dostal na ostrov, pracně jsem

chytil jeden vzorek a vypustil ho u Sygy. Věděl jsem, že způsobí

hodně škod a že vám vaše dobrota nedá, abyste ho nezabili. Doufal

jsem, že vás nakonec zabije on. Nechápu, jak ho mohl upéct

obyčejný ohýnek z roští. Myslel jsem, že jsou mnohem odolnější.

Proto jsem nakonec musel navázat styky s Byany. Bez potíží jsem se

vydával za mága a vnutil jsem jim svou vůli.“

„Proč? Proč to všechno?“ vykřikla Tora. „Proč si tolik přeješ naši

smrt?“

Zpupně se na ni zahleděl. „Protože jsi poslední překážkou na

cestě k cíli, jemuž jsem zasvětil celý svůj život. Až nebudeš ty,

Velká rada mě jmenuje prezidentem Maraly!“

„Můžou se objevit i jiní kandidáti.“

„Ale nemají šanci. Mám dostatek stoupenců. Stačí zvládnout

hrstku nerozhodných a máme většinu. Takže vidíš, že nezbytnou

podmínkou mého úspěchu je tvé zmizení.“

„A to je pro tebe tak důležité být prezidentem?“

„Ano. Ale to je pouze první etapa. Jakmile budou mí stoupenci

pevně u moci, začne éra dobývání. Hiriové chtějí mít občas iluzi, jak

jsou stateční. Pod ochranou silového pole se vypraví na divoké

planety a budou porážet chabé protivníky. Dám jim příležitost, aby

konečně prokázali své kvality. Vrátíme se na všechny planety, které

jsme objevili. Ne tak šetrně jako vy, ale jako dobyvatelé a pánové!

Primitivové se nám podrobí a my z nich uděláme otroky a

68

válečníky.“

Konsat se zhluboka nadechl a pisklavým hlasem pokračoval:

„Tyto planety mají bohaté zásoby energie a surovin. Vybudujeme na

nich zbrojovky. A pak v čele mocné eskadry začnu dobývat Galaxii.

Hiriové si znovu uvědomí to, na co neměli nikdy zapomenout:

vesmíru smí vládnout pouze nejinteligentnější a nejsilnější

civilizace.“

Tora zděšeně potřásala hlavou. „Ty ses naprosto zbláznil,

Konsate. Hiriové do takového šíleného dobrodružství nikdy

nepůjdou.“

Konsat se jen ušklíbl. „Až já budu pánem, i oni se naučí

poslouchat. A ten, kdo umí poslouchat, umí i velet. Přesvědčím je,

protože jim vysvětlím správnost svých názorů. Případné protivníky

odklidím. Velké impérium se nevytváří pošetilými slůvky o

spravedlnosti nebo rovnosti, ale silou, odvahou a slávou!“ Otřel si

čelo a pokračoval už klidněji: „Proč se vlastně rozčiluju? Nemá

smysl tě přesvědčovat, protože ty to už nezažiješ. Sbohem.“

„Moment!“ vykřikla a ukázala na Marka. „Chápu, že chceš mou

smrt, ale prosím tě, ušetři tyto dva muže, kterým do našeho sporu

nic není. Nech je utéct!“

Konsat se na vězně mrazivě podíval. „Až do samého konce jsi

citlivá. Chvíli jsem pomýšlel na to, že je vydám Byanům. Rádi by si

s nimi pohráli za ty ztráty, jež jim způsobili. Ale budu radši, když

přece jen zůstanou tady. Aspoň vám nebude při umírání tak

smutno.“

Otočil se, rychle vyběhl po schodech, bouchly dveře a nastalo

ticho.

17

Mark přistoupil k Toře a s naivním výrazem se zeptal: „Jaké by chtěl

výkupné? Nerozuměl jsem vaší řeči.“

Tora zaváhala a potom se slzami v očích řekla: „Máš právo

dozvědět se pravdu. Je konec. Za pár hodin Byanové zapálí hrad a

my shoříme, nebo se udusíme, nebo nás zavalí kamení.“

69

„Neradostné vyhlídky,“ poznamenal Mark. „Asi bude rozumné,

když se zbavíme těch nepohodlných skořápek,“ řekl a poklepal si na

pancíř.

S Rayovou pomocí se zbavil brnění. Totéž udělali Hori s Torou.

„Jsem ještě celý zpocený, ale vodu nám zřejmě nedají, co?“

zažertoval Mark.

„Kolik tak může být?“ zeptala se Tora.

„Už je jistě noc,“ ozval se Hori. „Byanové vyplení hrad, pokud se

neopili našimi zásobami kwistu. Ale mág je dá brzy do latě.

Nejpozději do hodiny hrad zapálí.“

Mark přistoupil k mříži a dlouho si ji prohlížel. Tora mu položila

ruku na předloktí.

„Protože musíme zemřít, chci, abys věděl, že jsem tě ráda

poznala, Marku. A vyčítám si, že jsem nepřímo příčinou tvé smrti.“

Pozemšťan se usmál a něžně jí položil prst na rty, aby zmlkla.

„Já si myslím, že bychom měli využít dočasného klidu a utéct.

Kolik vězňů jste tady měli v poslední době, Hori?“

„Nikoho. Dokonce jsem v tomhle sklepení nikdy nebyl.“

„Já to tušil, všechno je rezaté.“ Nedovolil baronovi, aby si ověřil

pravdivost jeho slov, a dal Rayovi znamení, aby se přesunul k mříži

v tom nejtemnějším místě. Ukázal na její dolní část a nařídil:

„Přeřízni to laserem a ohni pruty nahoru. Budu předstírat, že ti

pomáhám. Hezky pomalu, ať si myslí, jaká je to pro nás námaha.“

Zakrátko je udýchaný Mark vyzval: „Račte, baronko, pánové

půjdou až po vás. Inu v životě se člověk musí občas ohnout.“

Došli ke dveřím. Tora chtěla vyjít ven, ale Mark ji zadržel.

„Moment. Co když ten váš čaroděj nechal venku stráže? Ray se o

něj postará.“

Android opatrně otevřel dveře a vyklouzl ven. Za necelou minutu

se vrátil s tělem jednoho Byana.

„Chtěl křičet, a tak jsem ho zmáčkl. Asi moc. Má to za sebou.“

„Hoď ho dolů,“ rozhodl Mark a obrátil se k Toře: „Když se

budeme držet ve stínu, dostaneme se k probořeným hradbám.

Slezeme a utečeme na můj hrad.“

Tora chvíli přemýšlela. „Rozumnější bude dostat se do

knihovny,“ navrhla šeptem. „Ale slib mi, že se nebudeš na nic ptát.“

70

Mark jí to slíbil a vykradli se na nádvoří, kde hořelo několik

ohňů, u kterých spali opilí vítězové. Odkudsi se neslo sténání žen,

které přežily. Byanové na nich uplatňovali právo vítězů.

Uprchlíci se kradli podél zdí k hlavní věži. Postupovali pomalu a

opatrně, co chvíli museli překračovat nějakou mrtvolu. Když Tora

poznala Heitovo zohavené tělo, neubránila se vzlyku. Mark jí jemně

a soucitně stiskl rameno a přinutil ji pokračovat dál. Konečně došli

ke vchodu do hlavní věže. Jedno křídlo bylo vytlučené sekerou.

Hlavní síň vypadala prázdná. Tora se už rozběhla ke knihovně,

ale Mark ji chytil za ruku. Právě včas! Někdo zakašlal.

„U spojovacích dveří jsou dva,“ hlásil Ray.

„Bez milosti je zlikviduj. Teď nemůžeme riskovat.“

Ray zmizel ve tmě. Zakrátko zaslechli zachrčení a nastalo ticho.

„Račte dále!“ ozval se Ray.

Vešli do knihovny, kde dohořívala louč. Tora hned přistoupila ke

gobelínu, netrpělivě stiskla knoflík, stěna se zasunula a ukázala se

osvětlená místnost. Uprchlíci do ní bez meškání vešli a zeď se za

nimi opět zavřela.

Prudké světlo je na chvíli oslnilo, takže si hned nevšimli dveří,

které se otevřely na druhém konci laboratoře a jimiž vešel Konsat.

Třebaže ho jejich příchod značně překvapil, reagoval neobyčejně

pohotově. Pravicí na ně zamířil zbraní s krátkou hlavní a levicí

popadl podivnou černou krabičku. Světlo sláblo.

„Pozor!“ varoval Ray. „Ta černá krabička… Pohlcuje energii.

Jsem paraly…“

Spojení se přerušilo a android znehybněl.

„Toro, Toro, komplikuješ mi to až do poslední chvíle,“ zasyčel

Konsat. „Už zase musím měnit plány.“

Hori postoupil o krok vpřed. „Nemysli si, že mě tou laserovou

pistolí zastrašíš! I já mám ochranné pole.“

„Omyl,“ odvětil chladně Konsat a namířil na Horiho. „Generátor

je vybitý. Jestli mi nevěříš, ověř si to.“

Baron si rychle sáhl na přezku a potom sklesle ruku odsunul.

„Teď už jistě nepochybujete o tom, jak schopný jsem fyzik,“

pokračoval Konsat. „Tahle legrácka absorbuje energii jakéhokoli

generátoru. Díky ní vaše zpráva na Maralu nedošla.“ Krutě se usmál

71

a obrátil se k Toře: „Když jsi nechtěla zemřít udušením, musím tě

vydat Byanům. Těch pár žen už určitě zabili a budou mi vděčni za

čerstvé maso. Ráda ses milkovala s divochy. Aspoň si před smrtí

trochu užiješ. Pojď! Už jsem s tebou ztratil dost času.“

„A co když odmítnu?“

„Pak vás tady pobiju všechny a těla dám hodit do ohně. Mám

nahrávky celého masakru, takže Rada mi jistě uvěří.“

Mark sice neměl tlumočení, ale domyslel si, oč jde. Zjistil, že ani

on už nemá ochranné pole. Zoufale hledal nějaké řešení.

„Radši umřu tady,“ prohlásila Tora.

„Jak je libo,“ posmíval se jí Konsat a zvedl pistoli. „Ale

upozorňuji tě, že tě jen zraním. Nechci kazit Byanům radost.“

Mark vystoupil a pravil místním jazykem: „Jaké výkupné žádáte,

pane? Jsem bohatý a můžu za své přátele zaplatit.“

„Blbečku,“ procedil Konsat opovržlivě mezi zuby. Mark šel k

němu dál, jako by neslyšel.

„Ve váčku mám ještě sto zlaťáků, ale můžu vám do několika dnů

dodat ještě tisíc.“

Konsat jen pokrčil rameny. „Mlč, otroku. Nechápeš, oč jde. Na

tobě zájem nemám, takže tě zabiju rovnou tady a ušetřím tě muk,

která čekají Toru.“

Mark klesl na kolena, plazil se ke Konsatovi se vzpaženýma

rukama.

„Prosím, pane, nezabíjejte nás ještě!“

„Ti divoši jsou pěkní srabové,“ odplivl si Konsat. Šel Markovi

naproti a chtěl ho nakopnout.

Mark pevně doufal, že tu chybu udělá.

Prudce se vrhl dopředu, chytil Konsata za nohu a strhl ho k zemi.

Konsat rozhodil ruce a upustil pistoli i krabičku.

Mark ho popadl za jednu ruku a zkroutil mu ji za záda. Pak do

něj dobré dvě minuty tloukl, že by každý zápasník catch as catch

can slintal závistí. Konsat se mu chtěl vykroutil, ale Mark mu stáhl

ruku ještě hlouběji, a silové pole, nesilové pole, vykloubil mu

rameno.

Konsat zaryčel bolestí. Mark celý udýchaný a zpocený chtěl

využít výhody a vykloubit mu i druhou ruku. Zvlhlé ruce mu však

72

sklouzly a Konsat se mu vytrhl.

Když Mark zaútočil znovu, narazil na silové pole vyhnané na

maximum. Konsat se pracně zvedl a očima hledal zbraň. Hori ji však

už duchapřítomně sebral.

Ničema rychle ustoupil ke dveřím, jimiž vešel, a zabouchl je za

sebou.

„Rychle, Hori! Nesmí se dostat k lodi!“ vykřikla Tora.

„Dveře jsou na zámek!“ zařval Hori.

„Tak ho přepal pistolí.“

Mladý muž ustoupil o krok a zvedl zbraň. Z hlavně vyšlehlo

několik rudých paprsků a nadělalo do kovu díry. Zbytek vyřídil

rázný kopanec.

Hori a Tora se rozběhli a za nimi Mark. Paralyzovaný Ray zůstal

na místě. Potom se mu pomaloučku, polehoučku pohnula levá noha.

Hýbal se trhaně jako hračka, které se vybila baterie. Poslední zásoby

energie došly a on padl obličejem na zem. Při pádu ještě zvedl

pravou paži. Klesla jen pár centimetrů od tajemné černé krabičky.

18

Mark uháněl za Torou. Utíkali dlouhou, jakoby nekonečnou

chodbou, kterou místy osvětlovaly panely.

Dvakrát je zastavily kovové dveře, které Hori musel otevřít

laserovou pistolí. Celí udýchaní se zastavili před další překážkou,

která byla odolnější než předcházející. Laserový paprsek pronikal

ocelí jen ztěžka.

Mark se na to podíval blíž. „Takhle se vám to nikdy nepodaří.

Proč se radši nepropálíte skálou nad zárubní? Ta je křehčí.“

Horiho Markův návrh poněkud překvapil, ale uposlechl a práce

mu šla mnohem rychleji od ruky. Nicméně čtvrt hodiny trvalo, než

dveře povolily.

Mark spatřil gigantickou jeskyni. V klenbě měla otvor, jímž bylo

vidět hvězdnaté nebe. Uprostřed jeskyně stála malá kosmická loď,

připomínající výletní lodě bohatých pozemšťanů.

„Pozdě,“ vzlykla Tora. „Podívej, přechodová komora se už

73

zavírá.“

Opravdu, loď byla připravena ke startu. Hori nadával a Tora

popotahovala.

„Myslela sis, že díky tomu divochovi nakonec zvítězíš, ale opak

je pravdou,“ ozval se vysílačkou Konsat

„Zapřísahám tě, Konsate, zapomeň na sny o panování a vraťme

se na Maralu. Slibuji, že nikomu nic nepovím.“

„Nech si ty vtipy,“ zachechtal se Konsat. „Dosáhnu svého a budu

pánem Galaxie! A teď dobře poslouchej, protože opakovat se

nebudu. Do lodě se nedostaneš, s tím nic nenaděláš, a mě bolí

rameno tolik, že nemůžu ven. Máš zbraň a budeš ji muset použít.

Zabij své druhy a potom sebe. Jinak…“

„To nikdy!“

„Jinak odstartuji,“ pokračoval Konsat, jako by ji neslyšel, „a pak

vypálím jadernou střelu, která zničí celou oblast až k Syze. Takže si

vyber. Buď jenom vy tři, nebo všichni v okolí.“

„Jsi netvor!“ rozplakala se Tora. „To nemůžeš po mně chtít! Jak

vysvětlíš Velké radě, že tady došlo k jadernému výbuchu?“

„To už je moje věc. Řeknu jim třeba, že jsem z dálky viděl jakýsi

oblak prachu a že barbaři, kteří dobyli hrad, si hráli s generátorem a

ten jim vybuchl. Ale už jsme ztratili příliš mnoho času. Poslechni

mě!“

Hori nevěděl, co dál. Pomalu, váhavě podal Toře pistoli.

„Rozhodni se sama,“ řekl se skloněnou hlavou. „Zachovám se

podle tebe.“

„No tak!“ naléhal Konsat. „Jenom se mě nepokoušej nějak

oklamat. Mám zapnutou kameru, přiblížil jsem si tě a sleduju

každičký tvůj pohyb. Začni tím divochem. Potrestej ho za to, že se

na mě opovážil zvednout ruku.“

Mark se s údivem podíval na Toru, jak celá uslzená na něj míří.

„Toro! Co se děje?“ vykřikl a vykročil k ní.

„Ne, Marku, prosím tě. Stůj,“ zavzlykala. Překvapeně se zastavil.

„Tak mi to aspoň vysvětli.“

„Je to hrůza. Konsat chce, abych zabila vás, potom sebe, jinak

zničí celé okolí i s lidmi. Má hroznou zbraň, věř mi.“ Mark vztekle

zaťal pěsti, ale bez Raye se cítil bezmocný. Možná měl zůstat u něj a

74

pokusit se ho opravit. Teď zemře na téhle planetě jako obět cizího

paranoika.

Tora na něj zamířila znovu a dlouze si hleděli do očí.

Ukazováček se jí už tiskl ke spoušti. Potom jí ruka klesla. „To

nejde!“ vykřikla. „Nedokážu to, ne…“

Mark hledal nějaké východisko. Stačí ještě před atomovým

výbuchem odtáhnout Toru? A po výbuchu zavolat modul, než

dostanou smrtelnou dávku záření?

Rozhlédl se po jeskyni a ztratil naději. Výbuch určitě zničí hrad,

v němž je Ray, a klenba této kamenné katedrály se zřítí.

„To stačí. Dávám ti poslední šanci,“ připomenul se Konsat.

Znovu zamířila.

„Marku! Ozvi se!“ To byl Ray!

„To jsem rád, že tě slyším. Už ses vzpamatoval?“

„Všechno je v pořádku. Lokalizoval jsem tě.“

„Pospěš si, jsem v hrozným průšvihu!“

Otočil se k Toře. „Počkej. Souhlasím s tím, že zemřu, ale rád

bych se něco dozvěděl. Zeptej se Konsata, co se stane, když narazí

na civilizaci, která je na stejné úrovni jako vaše.“

Tora si ani neuvědomila, jaká je to podivná otázka, a hned se

spojila s lodí.

„Bezva,“ ozval se Ray, „nahrávám váš rozhovor. Jsem tam za

minutku.“

V té chvíli Konsat odpověděl: „To se nestane, protože Hiriové

jsou nejinteligentnější bytosti Galaxie. Ale i kdybych narazil na

vyvinutého protivníka, budu bojovat. Pouze silnější má právo

vládnout jiným rasám! Ale teď už dělej, Toro. Startuji za dvacet

vteřin. Koukej, už jsem otevřel šachtu.“

Ray dorazil k Markovi a rychle mu přetlumočil výhrůžku. U

vrcholu rakety se otevřel otvor a loď se rozechvěla.

„Rayi, dezintegrátor! Nejdřív znič střílnu a potom teleskopické

podpěry.“

„Čtrnáct, třináct, dvanáct…,“ znělo Toře v uších. Android zvedl

levou ruku a z předloktí mu vyšlehl fialový záblesk. V ocelovém

plášti lodi se ukázal otvor, jakoby vykousnutý ohromnou

neviditelnou čelistí.

75

V následující vteřině dvě ze tří teleskopických nohou zmizely,

jako by je přejela gigantická guma. A poslední fialový záblesk zničil

záď, kde se nacházel pohon.

Loď se naklonila, narazila na skálu a potom se s ohromujícím

rachotem zhroutila a do vzduchu se zvedlo mračno prachu.

Když se prach rozptýlil, zjistili, že se lodi prakticky nic nestalo.

Připomínala obrovského brouka v posledním tažení, celá se chvěla.

Občas zaslechli tlumený výbuch. Potom se plášť podélně rozchlípil

a vyšlehly z něj plameny.

Android všechny tři odstrčil do bezpečí. Tora dostala třesavku a

jektala zuby. Mark ji něžně objal a vzal jí z ruky pistoli.

„Uklidni se. Už je to za námi. No tak!“

Plameny uhasly stejně rychle, jako vyšlehly, a z rakety zbyl jen

beztvarý roztavený kov.

O kus dál se cosi plazilo. Konsat, který se na poslední chvíli

dostal ven. Silové pole však nebylo dostatečně silné, aby ho

ochránilo před žárem. Oděv mu shořel a bylo vidět cáry odlupující

se kůže.

„Je ztracený,“ prohlásil netečně Ray. „Má popáleniny na

devadesáti procentech těla, a ještě třetího stupně. Navíc inhaloval

horký vzduch a spálil si plíce.“

Umírající otevřel oči a poznal Toru. Skoro nesrozumitelně

zamumlal: „Nevím, jak se ti to podařilo, ale stejně jsem vyhrál já.

Bez lodi se na Velkou radu nedostaneš. Místo mě bude zvolen můj

zástupce Whyg. To on začne dobývat Galaxii.“ Ještě naposled sebou

trhl a znehybněl.

„Má pravdu,“ hlesla Tora. „Musíme Radu okamžitě varovat.

Honem do hradu a pošleme zprávu.“

Hori ji zadržel. „To nemá smysl. Už bude den a z hradu zbylo

určitě jen spáleniště.“

„Myslím, že tahle mise na Rygu skončila pro všechny,“ ozval se

Mark. „Měli bychom odletět. Možná vám můžu být ještě užitečný,

ale nejdřív se musím zeptat nadřízených. Rayi, zavolej modul.

Myslíš, že ho sem dostaneš?“

„To bude hračka!“

76

19

Modul se hnal temnou oblohou. Tora a Hori mlčeli. Byli ještě v

šoku.

Mark se posadil, natáhl si nohy a vyslal k Rayovi dotaz:

„Můžeš mi vysvětlit, jak ses tak rychle vzpamatoval?“

„Když jsem cítil, že mi prudce uniká energie, nepokoušel jsem se

o boj, tím bych si nenapravitelně zničil generátor. Hned jsem

přerušil všechny obvody. Později jsem uvedl do provozu jen několik

obvodů, a ještě na poloviční výkon. Uvědomil jsem si, že jsi pryč.

Dostal jsem zvláštní šok. Zjistil jsem, že mám v těle ještě jakousi

zbytkovou energii, a snažil jsem se ji zmobilizovat. Stačila přesně na

to, co jsem potřeboval. Zmocnit se té černé krabičky.“

„A k čemu?“ zeptal se překvapeně Mark.

„Uvažuj! Ten přístroj pohlcoval energii, ale už ji nikam

nevyzařoval! Ani jako světlo, ani jako teplo, ani jako elektřinu.

Takže ji musel akumulovat. Po nějaké chvíli se mi podařilo energii z

něj získat. Bylo to trochu násilné, přepálilo mi to několik

podružných obvodů, které si snadno opravím na lodi. Myslím, že

naše vědátory bude ta krabička náramně zajímat.“

O něco později Ray pokračoval: „Zdá se, že se naši přátelé

poněkud vzpamatovali a vyměňují si dojmy. Zajímá tě jaké?“ Na

Markovu odpověď nečekal a rovnou tlumočil:

„Řeknu ti, Toro, celá tahle situace je poněkud komická. Mark si z

nás celou dobu dělal srandu. Teď by mě jen zajímalo, kam nás

odveze. Hori se zasmál . Když si vzpomenu, jak jsi vychvalovala

přednosti toho divocha, jeho výdrž, ten báječný, civilizací dosud

neotupený instinkt! Ale já mu na to skočil taky. Nejvíc mě ale

překvapuje Ray. Podle mě to bude velice dokonalý android. Možná

jsou přece jen dál než my.“

Konverzaci přerušil přistávací manévr. Modul vletěl do

přechodové komory, která se za ním se syčením zavřela.

Mark vyskočil a podával Toře ruku. Předstírala, že si jí nevšimla.

Už to byla zase ta stará Tora.

Zavedl přátele do největší kabiny, která sloužila jako salon,

jídelna a odpočívárna a nacházela se hned vedle pilotní kabiny.

77

„Račte, paní baronko, vítejte na mé skromné tvrzi!“ řekl Mark

žertem.

Tora jen zavrčela a z očí jí šlehaly blesky.

„To by stačilo! Už ses nám vysmíval dost! Jsi hnusný pokrytec.

Nenávidím tě!“

Markovi ztvrdly rysy. „Škoda že to bereš takhle. Mysli si cokoli,

ale mé city k tobě byly upřímné.“

„Jen se nevymlouvej a nehraj na sentimentální strunu. To, co jsi

udělal, je neodpustitelné!“

„Tys taky nebyla zrovna vzorem upřímnosti,“ namítl Mark.

„To je něco jiného. Považovala jsem tě za primitiva, zatímco ty

jsi velice dobře věděl, že nejsem z této planety.“

„Jsem něco jako voják,“ vysvětloval Mark, „musím poslouchat

rozkazy a nemůžu jednat samostatně. Ale když to situace

vyžadovala, nikdy jsem neváhal, i za cenu prozrazení.“

„To není pravda!“

Mark si jen vzdychl a obrátil se k Horimu. „Když jsme vás našli

u té cesty, zbývalo vám jen pár minut života. Tak vážná jste měl

zranění. Ray totiž dokáže diagnostikovat nemoc stejně dobře jako

medirobot. Aby utlumil šok, musel vám píchnout analgetika a léky

na posílení srdeční činnosti.“

Hori se usmál. „To byly jistě ty podivné stopy.“

„Jakmile jste se probral, zeptal jsem se vás, jestli nemáte na hradě

lékaře. Z vaší odpovědi jsem hned poznal, že máte mediblok.

Abychom vám při přepravě neublížili, Ray použil antigrav.“

Toru to ještě nepřesvědčilo a namítla: „To jsem nemohla tušit!“

„Ale jen si vzpomeň!“ usmál se Mark. „Myslíš si, že obyčejný

ohýnek by zlikvidoval obřího škorpiona? Ray na něj totiž hodil

zápalný granát. Když jsem šel pro tebe do byanského ležení, mohla

sis všimnout, že stráže spaly tvrději, než je normální, to zase

způsobily uspávací kapsle. Nadýchala ses plynu a usnula jsi taky.“

„Zápalný granát, uspávací kapsle!“ vyhrkla vztekle Tora. „Jak to

můžeme znát? My Hiriové jsme mírumilovná civilizace!“

„Promiň, ale kromě vás jsem poznal ještě jednoho příslušníka

vaší civilizace a ten mi tak mírumilovný nepřipadal.“

Hori vybuchl smíchy a atmosféra se uvolnila.

78

„Mark má pravdu, Toro. Nemá smysl patlat se v minulosti a v

uražené ješitnosti. Radši mysleme na budoucnost.“

Pozemšťan na její reakci nečekal a navrhl: „Dám vám důkaz své

dobré vůle. Začnu já a představím vám náš vesmír. Nejdřív se ale

pohodlně usaďte.“

Hori a Tora se s úlevou posadili. Ray jim hned přinesl kelímky s

jakousi jiskřivou tekutinou.

„To je na posilněnou. Za chvíli dostanete kapku alkoholu.“

Napili se a potom Mark řekl: „Ray vám pustí trojrozměrný film,

který máme připravený pro případ setkání s vyvinutou civilizací.

Shrne vám naše dějiny a ukáže vám současnost.“

Když film začal, Mark vstal a odebral se na sanitární blok. Vrátil

se odpočatý a v prosté astronautické kombinéze. Na obrazovce

dobíhaly poslední metry a potom se v kabině rozsvítilo. Ray všem

nabídl už ostřejší nápoj.

„Nerad jsem tě klamal, Toro,“ začal Mark. „Ale teď jistě chápeš,

že jsem jen nepatrné kolečko v ohromném soukolí, a ne jako ty

rozhodující figura na politické šachovnici planety. Kdybych zmizel,

Pozemské unie se to nijak nedotkne. Nějaký ouřada klikne myší na

políčko vymazat a místo mě zařadí dalšího adepta. Jediná bytost,

které by se po mně stýskalo, by byl zřejmě android Ray.“

Tora se konečně usmála. „Promiň. Neovládla jsem se.“ Potom se

zachmuřila a zeptala se: „Ale jak to, že víš, co říkal Konsat?“

Mark jen pokrčil rameny. „Když si někdo sděluje nezakódované

dojmy, ať se nediví tomu, že je zachytí ledajaký přijímač.“

Tora vykulila oči a vykřikla: „Jenom mi neříkej, že jsi poslouchal

všechno!“

„Já ne, já to nedokážu. Tlumočil mi to Ray. Ale neměj strach, je

to stydlín a delikátní pasáže vynechával.“

Po chvíli se zasmála. „Aspoň jsi věděl, co k tobě cítím.“

„Budeš nám teď vyprávět o vaší civilizaci, nebo si chceš radši

odpočinout?“

Tora zavrtěla hlavou. „Ani nevíš, jak málo máme času! Naše

planeta obíhá kolem dvojhvězdy asi deset světelných let odtud.

Technicky jsme se vyvíjeli podobně jako vy, naše dějiny však

nejsou tolik bohaté na války a podobné konflikty. Současně se

79

vstupem do kosmu naši biologové dosáhli nesmírného pokroku.

Podařilo se nám odstranit všechny nemoci a zaměřili jsme se na

prodloužení života, takže se dnes bez problémů dožíváme pětiset

let.“ Všimla si Markova údivu a koketně poznamenala: „Možná na

to nevypadám, ale táhne mi na dvoustovku.“ Když se Mark zasmál,

zeptala se: „Co je ti na tom k smíchu?“

„To bylo poprvé, co jsem se miloval s dvousetletou bábou,“

zabručel, „ale rozhodně té zkušenosti nelituju.“

Tora nasadila vážnou tvář a pokračovala: „Zpomalení stárnutí

mělo vážné důsledky. Za prvé to vyžadovalo přísnou regulaci

porodnosti a za druhé zásadně změnilo chování Hiriů. Má-li člověk

naději na tak dlouhý život, bývá opatrnější a víc se bojí nehod.

Výzkum kosmu se prakticky zastavil, protože se nenašli astronauti

ochotní riskovat život. Civilizace se na dvě tisíciletí stabilizovala a

zrodilo se netušené nebezpečí: nuda!“

Všimla si, že Mark nechápe.

„Naši technici vyvinuli plně automatizované továrny, které

vyžadují pouze symbolický dohled. Všechny životní potřeby byly

uspokojeny a Hiriové neměli co dělat. Marně hledali nějaké

rozptýlení. Počet sebevražd závratně stoupal. Můj otec byl dlouho

prezidentem Velké rady Maraly a napadlo ho zkusit znovu kosmické

lety. Objevili jsme tak desítky obyvatelných planet. Pouze dvě z

nich byly ještě panenské, jinak všude existují civilizace na různém

stupni vývoje. A tenkrát se zrodila myšlenka velkých her.“

Dopila sklenici a pokračovala:

„Skupinka Hiriů tajně přistála na nějaké planetě, vmísila se mezi

obyvatele a žila jako oni. Něco jako vaše dovolené. Jenže naše

měřítko času je trochu jiné, takže zůstáváme na jednom místě

poněkud delší dobu. Moc neriskujeme, máme ochranné opasky.

Sdílíme radosti a strasti domorodců a znovu se o něco snažíme, opět

máme pro co žít. Hiriové si podle vlastního výběru mohou zvolit

panenskou planetu, kde není žádný člověk, nebo prehistorickou

planetu, počátky civilizace, středověk, a dokonce i vyvinutější

planetu, asi tak na úrovni vašeho osmnáctého století. Stejně jako vy

máme náš zákon o nevměšování, ale předáváme jim různá menší

vylepšení, k jakým by dříve či později stejně dospěli.“

80

„Já vím,“ usmál se Mark, „třeba vyšlechtěná zrna mabu nebo

uhlí.“

„Nu a co? Zdálo se mi, že jsi inteligentní, a ložisko bylo na tvém

panství. Ty taky nejsi žádné neviňátko. Slyšela jsem o jakýchsi

sítích na ryby.“

„Přejděme to,“ zašklebil se Mark a podíval se na Raye, který

nahrával.

„Nevýhodou her bylo zjištění, že v některých Hiriech se

probudila dobyvačnost a bojechtivost. Vrcholem byl Konsat. Teď už

víš všechno. Musíme se vrátit na Maralu, dřív než se sejde Velká

rada. Řada členů mě ujistila, že mě zvolí prezidentkou, protože otec

hodlá odstoupit. Tato představa mě nijak nenadchla a čtyři roky

jsem na Rygu rozvažovala. Když jsem se od Konsata dozvěděla, jak

se věci mají, rozhodla jsem se. Musím udělat všechno pro to, aby

nás jeho stoupenci neuvrhli do nesmyslného dobrodružství. Stručně

a jasně, můžeš nás dovézt na Maralu?“

„Přiznám se, že jsem na tuhle otázku čekal s obavami,“ začal

rozpačitě Mark. „Kdyby bylo jen na mně, klidně bych tě odvezl

třeba na druhý konec Galaxie. Ale nemůžu jednat bez vědomí svého

nadřízeného, generála Khova.“

„A můžeš se s ním rychle spojit?“

Mark prudce vstal. „Víš co? Pojď se mnou. Zkus to sama.“

Ray si v pilotní kabině sedl k videoradiu a za pár minut už měl na

obrazovce otrávený obličej nějakého důstojníka.

„Poručík Stone, mise Ryg. Žádám spojení s generálem Khovem.

Priorita A 1.“

Důstojník pokrčil rameny. „To nejde! Podívejte se, kolik je

hodin! Generál má teď tři ráno a jistě víte, že v takovou hodinu není

rád rušen.“

„Trvám na své žádosti!“

Mrzout chvíli váhal. „Dobrá, ale je to na vaši odpovědnost. Až

vás přeloží na nějaký umělý satelit, kde chcípnete nudou, pak se

nedivte.“

Několik následujících minut si Marka předávali operátoři z ruky

do ruky a každému musel zopakovat, co chce. Nakonec obrazovku

zaplnila lysá lesknoucí se generálova hlava. Khov se však kupodivu

81

usmíval.

„Poručíku Stone, už jsem se nemohl dočkat.“

Zmatený Mark koktal jakousi omluvu, ale generál pokračoval:

„Už jsem si zvykl na to, že mě vytáhnete z postele. Od té doby, co

jste vyrazil na cestu, jsem špatně spal, protože jsem čekal, že mě

každou chvíli někdo vzbudí. Konečně se tak stalo a teď mám jistotu,

že se příští noc konečně vyspím. Tak co jste na tom Rygu objevil?

Létající chobotnici, nebo šestinohou ovci?“

„Ono je to trochu složitější, pane generále…“

Mark podrobně vylíčil své setkání s Torou a patálie s Konsatem.

Generál nehnul ani brvou.

„Pane generále,“ řekl na závěr, „žádám o svolení zavézt Toru a

Horiho na Maralu, jinak se tam dostane k moci skupina fanatiků a

rozpoutá válečný konflikt.“

„Ti Hiriové jsou s vámi?“ zeptal se generál.

Mark uvolnil místo Toře, která pronesla dlouhou větu v rodné

řeči.

„Ona ještě neumí galakticky?“

„Zatím ne, ale Ray může tlumočit.“

„To je teď jedno. Naučte je náš jazyk a nic jiného zatím

nepodnikejte. Počkejte na mé rozkazy. Musím to oznámit

prezidentovi. Ať mi Ray honem pošle hlášení, a kompletní!“

Generála na obrazovce vystřídal operátor.

„Příjem!“

Mark se podíval na Toru. „Víc jsem udělat nemohl. Teď už nám

nezbývá než čekat.“

„Pochopil aspoň, jak to spěchá?“

„O tom nepochybuj. Pojď, zasloužíme si pár hodin odpočinku. Já

ti už ani nevím, jak vypadá postel.“

Tora váhala, a proto pokračoval: „Ničeho se neboj, Ray zůstane u

řídicího panelu. Jakmile se generál ozve, dá nám vědět. Tohle je sice

malá loď, ale má kabiny pro případné pasažéry. Ukážu vám je a taky

sanitární blok a distributor potravin.“

82

20

Hori s Torou vešli do pilotní kabiny. Odpočinuli si a převlékli se do

kombinéz, které byly rozhodně vhodnějším úborem pro pobyt na

kosmické lodi než středověká suknice.

„Zatím nepřišlo nic,“ hlásil jim Mark, „ale na tom není nic

divného. Vedení Země se probírá naším hlášením. Zatím musíme

vyřešit jeden problém. Kdo z vás pilotoval loď?“

„Výcvik máme oba,“ odpověděla Tora, „ale zpravidla řídil Hori.“

„V tom případě by se měl dát do práce, protože naše

souřadnicové systémy se jistě liší. Než v té změti vyhledá vaši

dvojhvězdu, chvíli mu to potrvá.“

Hori se sklonil nad počítačem. „To je pravda! Na tohle jsem

nepomyslel. Jak postupujete vy?“

„To vám vysvětlí Ray. A vy mu zase vysvětlíte základy vašeho

navigačního systému. Jistě je sladí s našimi. A až dojdete k

nějakému výsledku, bylo by dobré ověřit jej přímým pozorováním a

spektrografickou analýzou vaší dvojhvězdy.“

Hori si sedl k počítači a Mark se obrátil k Toře. „Nechceš zkusit

induktor? Naučí tě naší řeči. Podle Raye se naše mozky příliš neliší.

Kdyby náhodou došlo k nějaké diskusi s Khovem, bude lepší, když

se zapojíš.“

Tora souhlasila a Mark ji zavedl do kabiny. Položil ji na lůžko,

opatrně jí na hlavu nasadil sítku s elektrodami a potom nastavil

program. Ještě jednou ho ověřila usmál se. „Pěkně se uvolni a

nebraň se spánku.“

Zapnul přístroj a s úzkostí čekal na její reakci. Brzy se uklidnil,

vše bylo v normě. Navíc se mu zdálo, že proces proběhne mnohem

rychleji než u pozemšťanů. Podíval se znovu na fyzická a psychická

data a bylo tomu tak: Tořin mozek absorboval informace šestkrát

rychleji!

Nespouštěl oči z obrazovek. Když všechny zhasly, úzkostlivě

čekal, až se Tora probudí.

Otevřela oči a s úsměvem se galakticky zeptala: „Už je po

všem?“

„Ano. Nebolí tě hlava? Hlavně ještě lež. Připravím ti vzpružující

83

nápoj.“

Odešel k automatu a stiskl několik tlačítek. Když se k ní vrátil s

kelímkem, Tora už stála a upravovala si plavé vlasy pocuchané od

sítky. Sáhla po kelímku a naráz ho vypila.

Chtěl ji podepřít.

„Cítím se skvěle,“ řekla však. „Uvědom si, že na podobné

indukce jsme zvyklí už od dětství. Je to naše metoda výuky a

zároveň ji využíváme pro velké hry.“

„Ty se máš! Mě z toho pokaždé šíleně bolí hlava.“

„Jsi ještě moc mladý. Až budeš mít za sebou sto let zkušeností,

zvykneš si,“ zasmála se.

„Půjdeme se podívat, jak pokročil Hori,“ změnil Mark téma.

V pilotní kabině panoval čilý ruch. Hori pustil všechny počítače.

Zavrčel na Toru: „Tihle pozemšťané mají sice velice chytrý systém,

ale nějak to sladíme.“ A opět se zahloubal do sloupců cifer.

„Nejsme mu k ničemu,“ poznamenal Mark k Toře. „Pojď vedle

do kabiny, dáme si skleničku.“

Usadili se v relaxačních křeslech a Mark se zeptal: „Jak se vám

podařilo zřídit na Rygu základnu a nevzbudit pozornost

domorodců?“

„Stálo nás to dost času. Zpočátku jsme stejně jako ty nechali loď

na nízké oběžné dráze a používali pouze výsadkový člun. To bylo

před několika stoletími a panství měla jiné hranice než dnes. Naši

předkové objevili vápencový kopec s jeskyněmi. Ono území tenkrát

nepatřilo nikomu, protože bylo na samém konci syžského království.

Vystavěli hrad a z něj prokopali chodbu do jeskyně. Z kopce se tak

stala trvalá základna.“

„Vy dva jste byli na Rygu jediní?“

„Ano. Ostatní už nechtěli podstoupit tvrdý výcvik v šermu.“

„Generál Khov!“ přerušil je interkomem Ray. „Přepínám do

salonu.“

Na obrazovce se ukázala neproniknutelná tvář generála Khova.

„Stone, ta Tora je s vámi?“

„Ano, pane generále. Na váš rozkaz jsem ji naučil naší řeči.“

„Prima, aspoň mi to usnadní práci.“

Jakmile si Tora sedla před kameru, Khov spustil oficiálním

84

tónem: „Předal jsem vaši žádost prezidentu Pozemské unie, který ji

prodiskutoval s členy vlády. Naše federace má zásadu, že se nikdy

nevměšuje do vnitřních záležitostí cizích planet.“

„Takže mi nepomůžete?“

Generál nehnul ani brvou a pokračoval: „Zvážili jsme všechny

aspekty tohoto problému a vzali jsme v úvahu i to, že váš pobyt na

Rygu ohrožuje místní obyvatelstvo. Vzhledem k tomu, že nemáte

loď, prezident rozhodl, že vás můžeme považovat za trosečníky.

Tudíž z osobních důvodů a z humanitárního hlediska mě požádal,

abych vám usnadnil návrat do vlasti. – Nyní rozkazy pro poručíka

Stonea. Poručíku, odvezete je na Maralu a vysadíte, kde si budou

přát. V žádném případě však nesmíte zasahovat do tamních třenic.

Představiteli legální moci na Marale vyřídíte pozdrav od našeho

prezidenta a jeho přání navázat oficiální styky. V případě kladné

odpovědi nás budete informovat a my na Maralu pošleme vyslance,

který povede další jednání. Tím vaše mise končí a vracíte se na

základnu. Proveďte!“

Tora zvedla hlavu a hrdě řekla:

„Prosím vás, pane generále, abyste vašemu prezidentovi vyřídil

mou odpověď. Naprosto chápu jeho obavy a motivy. Děkuji mu, že

mi umožní návrat do vlasti. Hiriové si své problémy vyřeší jako

vždycky sami a žádná vnější pomoc není nutná. Jakmile se situace u

nás vyjasní, prezident Velké rady pošle po poručíku Stoneovi

poselství a já doufám, že navážeme přátelské vztahy založené na

důvěře a respektování našich zvláštností.“

Khov jen přikývl a obrazovka zhasla. V té chvíli vešel do salonu

Hori a mával počítačovým výjezdem.

„A je to! Našel jsem naše slunce! Pozemská loď je mnohem

rychlejší než naše, takže se na Velkou radu dostaneme včas!“

Mark vstal. „V tom případě se nebudeme zdržovat. Dejte

souřadnice Rayovi.“

Za deset minut už loď opustila oběžnou dráhu a nabrala rychlost.

Ryg se na obrazovce zmenšil v namodralou kuličku a Tora

zašeptala:

„Nebude ti smutno po tvé baronce, Marku?“

„Snažil jsem se jí připravit lepší budoucnost,“ odpověděl trochu

85

smutně, „a vím, že Thur ji utěší, ale jako při každé misi je mi

smutno, že opouštím ty, s nimiž jsem se setkal, kteří mi věřili a dali

mi své přátelství. Tyhle odlety jsou na mé práci to nejhorší.“

Když překonali nevolnost z přechodu do subprostoru, Hori řekl

Toře:

„Nejhorší bude přesvědčit Velkou radu o tom, že Konsat zradil.

Naši přátelé neuvěří, že rozpoutal takové násilí.“

„Řeknu Rayovi, aby pro vás udělal kopii vaší debaty s Konsatem.

To by snad mělo stačit. A můžu svědčit. Stačí říct.“

Tora se zasmála. „Vidím, že velice rychle zapomínáš na příkazy

nadřízených. Nemáš se plést do vnitřních záležitostí Hiriů. Děkuju

ti, ale stačí mi nahrávky.“ Se svůdným úsměvem dodala: „Všechno

je teď jasné. A co budeme dělat cestou?“

Mark předstíral, že usilovně přemýšlí.

„Něco mě napadá, ale myslím, že bychom to měli ještě

prodebatovat u mě v kabině.“

21

„Pozor!“ hlásil Ray. „Za třicet sekund se vynoříme ze subprostoru.“

Mark, Hori a Tora byli v pilotní kabině. Mark se přesvědčil, že

jeho přátelé sedí v pořádku v křeslech, a odpověděl: „Připraveni.“

Zase jim bylo trochu nevolno. Mark už vstával, vtom sebou loď

prudce trhla, div neupadl. A znovu! Za chvíli měl pocit, že je

kostkou ledu v šejkru zdivočelého barmana.

„Co se to děje, Rayi?“

„Vynořili jsme se uprostřed roje asteroidů. Pilotovat loď takovou

rychlostí a v takovém prostředí je skoro nad mé síly. Ale už se

dostáváme do klidnější oblasti.“

Hori se podíval na počítač.

„Vynořili jsme se trošku brzy a dostali jsme se do pásu asteroidů,

který zbyl po páté planetě, jež před několika miliony lety vybuchla.

Měli jsme z pekla štěstí, že jsme z toho vyvázli.“

„Jak je to ale možné?“ divila se Tora.

Hori s flegmatickým klidem odpověděl: „Asi jsem se při

86

konverzi trošku zmýlil. Hned si to ověřím.“

Už se chtěl ponořit do složitých výpočtů, ale na radaru se ukázaly

tři lodi letící jejich směrem.

„Radši je budeme kontaktovat,“ usoudil Ray. Tora se chvíli

dívala na obrazovku.

„Dáte mi vaše frekvence?“ požádal Ray.

Hori mu je nadiktoval a Ray se po několika pokusech spojil s

jednou lodí.

„Dobrý den, Whygu,“ pozdravila Tora suše. „Měla jsem

problémy a chci se co nejdřív dostat na Maralu. Jestliže velíš těm

lodím, byl bys tak hodný a změnil kurz? Nerada bych se s vámi

srazila.“

Ve Whygově přísné tváři se nehnul ani sval. „Co je to za loď a

kde je Konsat?“

„Konsat měl na Rygu nehodu. Všechno vysvětlím Velké radě.

Teď mě pusť dál.“

Whygovi ztvrdly rysy. Spíš své posádce než Toře řekl: „Za

nepřítomnosti našeho velitele přebírám velení této expedice. Co je to

za loď a odkud je?“

Mark vystřídal Toru. „Jsem poručík Mark Stone, zvláštní

vyslanec prezidenta Pozemské unie. Mám za úkol dovézt Toru na

Maralu a navázat první kontakt s představiteli Hiriů. Má mise je ryze

mírumilovná.“

Whyg se mrazivě pousmál.

„Prezident Hiriů bude zvolen až zítra. Zatím jsem oprávněn

přijmout vaši kapitulaci já. Vyšlu člun, aby obsadil vaši loď.“

„Ty ses zbláznil!“ protestovala Tora. „Takhle nemůžeš jednat s

vyslancem!“

„Konsat říkal, že nás nikdy nepochopíš. Hiriové jsou

nejvyvinutější rasa ve vesmíru a ostatní rasy mohou být jenom jejich

otroky. Proto si Konsat přál, abys zůstala na Rygu. Myslela sis, že se

vyhneš jeho radě a že si zavoláš na pomoc cizince. Poskytnu ti

útulek v podpalubí,“ pokračoval cynicky Whyg, „dokud nebude

jmenován nový prezident, který rozhodne o tvém osudu. A teď svým

přátelům doporuč, aby se vzdali, jinak dám rozkaz zahájit palbu.“

Mark klidně a zdvořile odpověděl: „Zřejmě jste dost dobře

87

nepochopil dosah našeho poselství. Může za to asi můj automatický

tlumočník, který ještě plně nezvládl vaši krásnou řeč. Řeknu to tedy

ještě jednou…“

„Mlč, červe!“ přerušil ho Whyg. „Rozuměl jsem vám naprosto

dobře. Nastal čas, abyste se naučili poslouchat své pány. Jestli se do

dvou minut nevzdáte, vypálíme rakety.“ A přerušil spojení.

„To tedy bylo přivítání,“ komentoval jeho slova Mark. „Nahráli

jsme to?“

„Ovšemže,“ odpověděl Ray.

„Musíš se vzdát, Marku, nic jiného ti nezbývá,“ řekla zmučeně

Tora. „Konsat dal lodě vylepšit. Jsou chráněny silovými štíty a

vyzbrojeny termonukleárními zbraněmi se samonaváděcími

hlavicemi o síle jedné megatuny.“

Další technické detaily dodal Hori. Mark jen potřásl hlavou a

usmál se.

„Dostal jsem rozkaz, abych tě dovezl na Maralu. Nějaké

vzdávání se, nebo dokonce předání neporušené lodi do rukou

potenciálního nepřítele nepřichází absolutně v úvahu. To by byla

zrada. Budeme tedy bojovat. Nemám však právo vystavovat tě

riziku. Modul se dá ovládat velice snadno, takže se můžete s Horim

dostat na Maralu a já zatím zabavím toho Whyga.“

Tora se smutně usmála. „To je marné. Whyg zničí modul

mnohem snadněji než loď. Osudu neunikneme. Byla jsem tvým

špatným andělem. Odpusť mi to.“

Mark ji lehce políbil na rty a řekl: „Promiň, ale povinnosti mě

volají. Generál Khov nestrpí, aby jeho agenti nesplnili rozkaz. Mám

tě vysadit na Marale a tenhle amatérský diktátor mi v tom

nezabrání.“

Sedl si do křesla a připnul si antigravitační pás.

Na obrazovce se znovu ukázal Whyg. „Už vám zbývá jen patnáct

sekund.“

„Jménem Pozemské unie protestuji,“ odpověděl Mark. „Za tuto

agresi ponesete veškerou odpovědnost.“

„Těžko. Zemřete,“ odvětil lakonicky Whyg.

Z nejbližší lodi vyletěla střela a rychle mířila k pozemské lodi.

Tora hleděla na obrazovku jako hypnotizovaná. Černý válec se

88

rychle blížil a Ray zatím hlásil data z palubních analyzátorů.

„Myslím, že bychom měli odpovědět,“ prohodil Mark. „Dva plus

jeden na čelní loď.“

Ray rozehrál prsty po klávesnici a vypustil dvě střely, po nichž

okamžitě následovala třetí.

Mark cítil, jak mu Tora křečovitě sevřela rameno. „Sbohem,“

říkala tiše, když viděla, jak se střela přibližuje. V té chvíli střela,

jako by narazila na neviditelnou překážku, vybuchla v zářivém

záblesku.

„Co se to stalo?“ vypravila ze sebe Tora.

„Naše loď má taky ochranný štít,“ zasmál se Mark.

„Jestli ti můžu něco doporučit, lehni si na lehátko, protože to s

námi bude pěkně házet.“

Whyg si byl natolik jist svou převahou, že vyslal pouze jedinou

střelu. Když teď viděl, jak vybuchla, uvědomil si svou chybu. Dal

povel k další palbě, tentokrát ze všech lodí. Vypálili salvu šesti střel

a po nich hned druhou.

„Pozor!“ varoval Marka Ray. „Generátor takové množství

energie nezvládne. Co navrhuješ?“

Mark ukázal v rohu obrazovky na temnou masu jednoho velkého

asteroidu.

„Umíš si ještě hrát na schovávanou?“

„Manévr 26.44! Provedu. Naše střely by se už měly blížit k cíli.“

Mark se podíval na výsledky střelby. První dvě střely vybuchly

současně při nárazu na ochranné pole. Prudká spotřeba energie

vyřadila podle očekávání hirijský generátor, což třetí střele uvolnilo

cestu, a loď vybuchla v ohromném opalizujícím mračnu.

„Jedna!“ hlásil Mark. „Jak vidíš, Toro, nejsme za vámi v ničem

pozadu!“

„To nechápu,“ řekl Hori. „Normální pole odrazí dvanáct střel.“

„Pokud vybuchnou najednou,“ poznamenal Mark.

Tora vykřikla a ukázala na další obrazovku, kde se k nim zezadu

blížilo dvanáct střel. „Teď jsme ale ztraceni,“ vydechla.

„Střely ve vzdálenosti třiceti kilometrů,“ hlásil Ray. „To bude o

chlup!“

„Nemá smysl pokoušet se o útěk,“ poznamenal Hori. „Mají

89

samonaváděcí hlavice a letí poněkud rychleji než my.“

Asteroid už zaplnil celou obrazovku. Byla to nepravidelná, skoro

ježatá koule o průměru dobrých pěti set kilometrů. Dvojhvězda jí

dodávala načervenalou barvu.

„Patnáct kilometrů!“

Uplynula minuta v tíživém mlčení.

„Rozbijeme se o asteroid…,“ hlesla Tora.

„Pět kilometrů,“ řekl Mark. „Můžeš lehce zpomalit. Čtyři. Tři.

Dva. Jeden…“

Střet s asteroidem se zdál nevyhnutelný. V poslední vteřině Ray

změnil kurz. I když antigravitační zařízení pracovalo naplno, Tora s

Horim omdleli. Loď minula povrch asteroidu o necelých dvě stě

metrů.

Na obrazovce zachycující situaci za zádí se ukázala série

záblesků.

„Deset, jedenáct, dvanáct,“ počítal Ray. „To jsou všechny.“

„Bezva! Teď obleť asteroid a vypal salvu na nejbližší loď,“

nařídil Mark.

Tora se probrala. Třesoucí se rukou si přejela po zpoceném čele.

Nevěřícně se dívala na obrazovku.

„Co se stalo?“ divila se. „Změnou kurzu samonaváděcí střelu

neošálíte!“

„To platí v neutrálním vesmíru. Ale počítač střely není

naprogramovaný, aby si uvědomil masu asteroidu. Jeho přitažlivá

síla odchýlila střely o pár set metrů a ty explodovaly o něj.“

Nepřítel stačil vystřelit jen pět střel a jeho další loď se změnila v

barevný mrak.

Tora ukázala na blížící se střely. „Chceš zopakovat manévr?“

„To není nutné. Ray pošle fantoma.“

Android vypálil kouli o průměru jednoho metru, která

pokračovala po dráze lodi, loď sama však prudce změnila kurz. Tora

při tom nečekaném manévru jen zaúpěla.

„Jak to, že střely nezměnily kurz a neletí za námi?“ divil se Hori.

Mark se zasmál: „Fantom je velice důmyslná past. V této chvíli

vysílá obraz, který má veškeré charakteristiky naší lodi, objemové,

termické i elektromagnetické. Mozek střely si tedy myslí, že pořád

90

pronásleduje stejný cíl.“

„Proč jste to nepoužili už předtím?“

„Proti dvanácti střelám by byl jeden fantom málo platný. Mám

jich jen omezené množství a nerad jimi plýtvám.“ Střely nenašly cíl

a zmateně se vzdalovaly.

„Vypálíme na tu poslední?“ navrhl Ray.

„Moment,“ zadržel ho Mark. „Toto, zkus navázat kontakt s

velitelem. Třeba bude souhlasit s příměřím.“

Žena rychle navázala spojení. Na obrazovce se ukázala tvář

mladého důstojníka. Byl celý zpocený a bylo na něm jasně vidět, jak

se bojí.

„Toro, proboha,“ spustil, „já netušil, oč Whygovi jde. Myslel

jsem, že je to jenom hlídkový let.“

„Kde je?“

„Asi mrtvý. Byl v té druhé lodi, co vybuchla.“

Mark suše vstoupil do hovoru: „Zaútočili jste na nás, i když jste

věděli, že přináším mírové poselství. Právem vás můžu zabít. Ale

abych vám dokázal naše mírumilovné úmysly, opakuji předchozí

návrh. Chci vysadit Toru a Horiho na Marale a předat Velké radě

poselství prezidenta Pozemské unie.“

Důstojníkovi se viditelně ulevilo. „Co mám dělat?“

„Okamžitě se vrať na Maralu,“ řekla Tora. „Přistaneme hned za

tebou. Slib mi, že před Velkou radou pravdivě vypovíš, co se tady

dělo. Hovor s Whygem máme tak jako tak nahraný.“

Velitel byl rád, že z toho vyvázl tak snadno, a přísahal, že udělá

vše, jak si Tora přeje. Obě lodi zamířily k mateřské planetě Hiriů.

Tři přátelé zanechali Raye v pilotní kabině a odebrali se do

salonu, kde Mark rozdal kelímky. Ze skřínky vytáhl jakousi láhev.

„Tak tohle je skotská whisky značky William Lawson.

Schovávám si ji na výjimečné příležitosti,“ prohlásil.

Tora ochutnala a poznamenala: „Jedno je mi stejně divné. Patříš

k civilní organizaci, a přesto jsi manévroval s lodí jako profesionální

voják. To se u vás všichni vyznají takhle ve válečném umění?“

„Kdepak, to nemusíš mít obavy! Než mě přijali do Služby pro

dohled nad primitivními planetami, sloužil jsem tři roky jako druhý

důstojník na jednom křižníku První galaktické. Naším hlavním

91

úkolem bylo prohánět piráty, kteří narušovali spojení mezi

planetami, a pašeráky. Bohužel ne všichni u nás mají vaši velkou

moudrost.“ Vzdychl si. „Víš, ti lumpové jsou všemi mastmi mazaní,

a když jsou v úzkých, bojují jako šílení. Takže jsem se za pár měsíců

naučil víc než za deset let na generálním štábu. Ten chudák Whyg

neměl šanci. Příliš se opájel svou domnělou převahou a nedokázal si

představit, že by ho porazil nějaký cizinec.“

22

Mark se líně protáhl. Už dvacet čtyři hodiny odpočíval v Tořině

přepychové vile. Seznámil se s jejím otcem, bývalým prezidentem,

kterému taky už táhlo na pětistovku, ale na svůj věk byl dosud velice

křepký a svěží.

Do pokoje vešla Tora a za ní její otec.

„Zasedání Velké rady skončilo. Chování Konsata a Whyga

vyvolalo skandál, jaký ani nepamatujeme. Jejich stoupenci přísahali,

že netušili, že to povede tak daleko.“

„Možná je to pravda,“ vzdychl si Mark. „Ale právě takhle

začínají ty nejhorší diktatury.“

„Nicméně,“ pokračovala Tora, „mě jednomyslně zvolili za

prezidentku. Musela jsem samozřejmě dopodrobna vylíčit celou naši

odyseu. Velká rada by se s tebou velice ráda setkala a prosí tě, jestli

bys jim nepromítl onen film o Pozemské unii.“

Mark se na chvíli zamyslel. „No, snad tím své pravomoci

nepřekročím…“

„A potom se souhlasem Rady navážu oficiální kontakty s Unií.“

„Obyčejný poručík může jen těžko radit prezidentovi, ale

přemýšlel jsem o tom, a moc. Mohla bys, tedy aspoň pro začátek,

utajit, jakým způsobem bojujete proti stárnutí?“ požádal Mark.

„Proč byste toho nevyužili?“

„V současnosti se dožíváme v průměru sto dvaceti let.

Kdybychom náhle přešli na pět set, došlo by k nerovnováze a

následovaly by katastrofy.“

Tořin otec s ním hned souhlasil. „Pokud jsou u vás všichni tak

92

moudří a stateční jako vy, pak má Pozemská unie skvělou

budoucnost.“ S úsměvem ještě dodal: „Ale protože je možné, že

všechno není ještě, jak má být, Tora se zachová podle vašich

návrhů.“

„Dobrá,“ přikývla, „ale vyhrazuji si právo na pár výjimek.“

* * *

Marka vzbudilo Rayovo volání.

„Chce s tebou mluvit generál!“

Rychle vyskočil z postele a hnal se do pilotní kabiny. Za poslední

tři dny Toru skoro neviděl, tolik ji zaměstnávala nová funkce. Vrátil

se tedy na loď připravit závěrečné hlášení.

Khov se na něj usmíval.

„To mám radost, že tentokrát pro změnu budím já vás, ale

nevolám jen pro tu radost. Vláda je silně zmatena. Dobře víte, že už

začala diplomatická jednání. Prezidentka Maraly dokonce projevila

přání navštívit Zemi. Vláda s tím v zásadě souhlasí a rozhodla se, že

na Maralu vyšle generála Hawkinga jako velvyslance. Má cestu

připravit a doprovázet prezidentku na palubě jedné z našich lodí. A

tady se to začíná komplikovat. Dostali jsem takovou podivnou

odpověď, že prezidentka může cestovat pouze s takovým

velvyslancem, který ji dokáže porazit na meče nebo na kopí. Není to

nějaké skryté vyhlášení války?“

Mark se div nezadusil smíchy.

„To rozhodně ne, pane generále. Až na ty dva šílence jsou

Hiriové naprosto mírumilovný národ, ale jsou náramní estéti. Dobře

znám diplomatické kvality generála Hawkinga, ale pokud si

vzpomínám, je mrňavý a pupkatý, což naprosto odporuje zdejším

představám o kráse lidského těla.“

„A co znamená ta narážka na meč a kopí?“

„Spíš bych řekl, že je to návrh,“ řekl rozpačitě Mark. „A jaký?“

„No…,“ ošíval se Mark.

„Tak spusťte!“

„Když se znovu podíváte na Rayovy záznamy, všimnete si, že mé

první setkání s Torou bylo při souboji na meče. A potom jsem se s

93

Horim utkal na kopí.“

„No a co?“

Mark zrudl. „Prezidentka vám chce možná naznačit, že by těch

osm dnů letu strávila radši v mé přítomnosti než s generálem

Hawkingem.“

Khov se trochu ušklíbl. „Přesně tak jsem to vysvětlil Radě, ale

chtěl jsem si to ještě ověřit. Takže vy a ona…“

„V té době byla jen baronkou Sturovou!“

„Jak vidím,“ poznamenal generál jízlivě, „váš android se ještě

nezbavil svého zlozvyku cenzurovat záznamy.“

„Měl výpadek energie,“ vysvětloval honem Mark, „takže je

možné, že část paměti odešla…“

„Každé vysvětlení dobré. Inženýři to snad spolknou,“ posmíval

se mu Khov. „Takže nové rozkazy: Jste jmenován mimořádným

velvyslancem a máte za úkol doprovázet prezidentku na Zemi. A teď

mě dobře poslouchejte! Jestli si bude na něco jen trošku stěžovat, tak

vám přísahám, že vás převelím na satelit, kde si ani počítač

nepamatuje, kdy tam naposled byla nějaká ženská.“

Při takové představě se Mark otřásl. Obrazovka zhasla a Mark u

ní zůstal sedět ještě několik minut.

„Takže tě povýšili,“ poznamenal Ray. „Doufám, že ti aspoň

přidali.“

Mark se zvedl, že si půjde lehnout, ale volala ho Tora. „Právě

jsem se doslechla, že mě máš doprovázet na Zem.“

„Co jsi čekala, když jsi odmítla chudáka Hawkinga?“

„Když on je vážně tak tlustý a ošklivý!“ rozesmála se Tora.

„Mrzí mě, že tě kvůli tomu vytáhli z postele.“

„To nic, ale těžko se mi bude usínat… Nevíš, co s tím?“ zeptala

se.

„Nápad bych měl, ale…“

„Já věděla, že nás napadne totéž! Už jsem pro tebe poslala vůz.

Takže brzy na shledanou!“

Mark se rychle oblékal a Ray ho ironicky pozoroval.

„Snaž se být na úrovni a nezapomeň, co ti generál nakázal!“

„Neboj se, brachu! Zatím to tady trochu ukliď a načinčej. Teď

vozíme prominenty!“

94

JEAN-PIERRE GAREN

NEZNÁMÁ Z RYGU

Mark Stone 36

Z francouzského originálu L’inconnue de Ryg,

vydaného nakladatelstvím Éditions Fleuve Noir, Paris 1985,

přeložila Erika Rumplová.

Obálku podle kresby Petra Bauera navrhla Petra Jodasová.

Vydal jako svou tisící dvoustou osmdesátou osmou pubikaci IŽ, s. r. o.,

Václavské nám. 36, Praha 1, roku 1998.

Odpovědná redaktorka Anna Staňková.

Vytiskl FINIDR, spol s. r. o., Lípová, Český Těšín.

Vydání první.

Doporučená cena 61,80 + 3,10 DPH = 64,90 Kč

M A R K

STONE

Jean-Pierre Garen

NEZNÁMÁ Z RYGU

Mark Stone a android Ray se vydávají na jednu

ze svých obvyklých misí. Jejich cílem je planeta Ryg,

jejíž obyvatelé dosud žijí v hlubokém feudalismu.

Naši přátelelé musí překonávat

nejen nástrahy divoké přírody,

ale i intriky krutéh vládce hraběte Varga

a útoky nepřátelských kmenů.

Brzy zjišťují, že se na planetě děje něco neblahého

a že to souvisí se sympatickým párem,

s nímž se spřátelili. Kdo ve skutečnosti je

baron Stur a jeho sličná choť Tora

a odkud pocházejí?

Doporučená cena 61,80 + 3,10 DPH = 64,90 kč

13/34

ISBN 80-240-0287-6

Document Outline

ÚVOD

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22