JEAN-PIERRE GAREN

M A R K

STONE

ŠARLATOVÁ

KVĚTINA

PŘELOŽILA ERIKA RUMPLOVÁ

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

© 1986, Éditions Fleuve Noir, Paris

Translation © Erika Rumplová, 1998

ISBN 80-240-0288-4

ÚVOD

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století

pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však

postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi

vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s

pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a

žebrali o techniku, kterou nedokázali pochopit. V případě jedné

planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli.

Podařilo se zachránit pouze několik párů, které byly pak umístěny

do přírodní rezervace, jak se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď

Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou

humanoidními bytostmi, měla rozkaz ji pouze zaznamenat, ale v

žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se

podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní

Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném

případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními

planetami, která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let

předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů

jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z

agenta činné služby a z androida, kteří se nenápadně vmísili mezi

domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

4

1

Mark Stone seskočil z pohyblivého chodníku před plastoocelovou

budovou Služby pro dohled nad primitivními planetami, kde ho

hned za vchodem čekal strážní robot.

Statný, svalnatý třicátník mu vsunul magnetickou kartu do

zdířky.

Robot přežvýkal informace z čipu a prohlásil: „Můžete dál.“

Mark přešel rozlehlou halou k výtahům. Antigravitační plošina

ho rychle vynesla do posledního patra, kde sídlil generál Khov, muž,

který železnou rukou řídil Službu.

Za stolem přetékajícím papíry trůnila půvabná blondýna. S touto

sekretářkou Mark ještě neměl tu čest. „Sličná děvo,“ pravil se

širokým úsměvem, „jsem kapitán Stone a rád bych uzřel generála.

Poté bych nebyl proti, že bych vás, ovšem až po službě, pozval na

skleničku.“

Děva se podívala na jeho pravidelné ostré rysy, na hřívu hnědých

vlasů a mrazivým hlasem odvětila: „Já na takové důvěrnosti nejsem.

A pan generál navíc nepřijímá. Použijte tedy znovu dveře a jděte

nabízet své nestoudnosti nějaké uklízečce, na kterou jako podomní

donšajn možná spíš zapůsobíte.“

Mark nasadil přímo zoufalý výraz. „Lámete mi srdce, drahoušku,

ale teď vážně: Generál Khov si mě osobně zavolal před dvěma

hodinami. Jistě víte stejně dobře jako já, jak nesnáší neposlušnost.

Možná by nebylo od věci, kdybyste zapnula tu svou pěknou

hlavinku a rovnou mě ohlásila.“

„Opakuji vám, že pan generál všechny schůzky zrušil. Vy navíc

nejste ani na seznamu. A protože vám to stále ještě nedošlo, dám vás

vyvést.“

Prudce stiskla knoflík a rozeznělo se pronikavé zvonění. Ani ne

za deset vteřin se dostavil nařvaný uniformovaný strážný. Ten tvor

zvíci dvou metrů vážil jistě přes metrák.

„Seržante Mac Phersone,“ pravila krasavice, „tato osoba mě

obtěžuje. Buďte tak laskav a doprovoďte pána do haly, přes kterou

5

ho roboti ani neměli pouštět.“

Seržant si zakázku změřil pohledem a řekl: „Lituju, kapitáne.

Následujte mě, prosím, jinak musím použít síly.“

Mark spolkl kletbu a ohradil se: „Poslouchejte, vy dva, už

konečně! Byl jsem zrovna v podstatně lepší společnosti, a vtom

zavolal generál a že prý se mám hned dostavit.“

Strážný odmítavě potřásl obří hlavou. „Tak co, jdeme?“

Mark tedy pokrčil rameny. „Jak chcete. Ale zapište, že jsem se

dostavil.“

„Slečna Stemptonová to zařídí,“ přislíbil seržant.

„Tuším, že by na to snadno dokázala zapomenout, a proto žádám,

abyste podal hlášení, i kdybychom se kvůli tomu měli porvat. Já

znám předpisy taky.“

Seržant lehce zneklidněl a Mark pokračoval: „Řekl bych, že máte

o dvacet kilo víc než já, jenže já to zase vyrovnám rychlostí. Jdeme

na to?“

Mac Pherson dál váhal. Jako starý mazák už byl svědkem

výcviku speciálních agentů a věděl, jak bojují holýma rukama a

sečenými a bodnými zbraněmi.

„Pospěšte si, seržante,“ naléhala netrpělivě lepá sekretářka.

„Ztratili jsme už dost času.“

Strážný si povzdechl a udělal krok k Markovi. Prudce vymrštil

levici a měl v úmyslu zasáhnout kapitánovu bradu. Kdyby direkt

dospěl k cíli, bylo by jistě rázem po boji. Pěst však narazila na

prázdný prostor! Stone uskočil a sekl seržanta hranou malíku do šíje.

Kolos se skácel k zemi.

„Kapitán Stone tady pořád ještě není?“ ozvalo se z interkomu.

„Dostavil se, pane generále,“ odpověděla sekretářka, „ale protože

nemá zapsanou schůzku, poslala jsem ho pryč.“

Ze slušnosti zde nemůžeme uvést, jak ji generál nazval.

Mac Pherson se poněkud vzpamatoval a vrhl se Markovi po

nohách. Kapitán však měl naštěstí oči všude. Opět uskočil,

lamželezo políbil koberec a dostal nohama takovou do ledvin, že jen

hekl.

Dříve než generál stačil přerušit spojení, Mark vykřikl: „Ještě

jsem tady, pane generále, a jestli váš personál přestane blbnout,

6

můžeme si promluvit.“

Dveře pracovny se rozletěly a jimi se promáčkl sám Khov.

Podobně jako strážný i on měl dva metry, a vážil mnohem víc, K

tomu se družila kulatá a lysá hlava se šikmýma očima, památka na

dávné mongolské předky. Mrazivým pohledem sjel slečnu

Stemptonovou a se zájmem se podíval na hekající masu na podlaze.

„Řekla jsem kapitánu Stoneovi,“ vysvětlovala chvatně sekretářka,

„že jste zrušil všechny schůzky. Jenže on byl hrubý, a tak mi

nezbývalo nic jiného než zavolat ostrahu, aby ho vyvedla. A pak

tohle individuum seržanta udeřilo.“

Generál nedal Markovi ani možnost, aby podal svou verzi, a

ledovým hlasem pravil: „Můžete odejít, seržante.“

Mac Pherson se pokoušel vstát a Khov pokračoval: „Zřejmě máte

tolik práce, slečno Stemptonová, že ani nedočtete mé příkazy. Ještě

se k tomu vrátíme. Stone, pojďte se mnou!“

Mark vešel za generálem do pracovny a posadil se do

nabídnutého křesla. Khov zaujal místo za masivním stolem,

vydoloval z krabice velikánský doutník a vztekle ukousl špičku.

Mark znejistěl. Po celé Službě bylo všeobecně známo, že starej je

prakticky nekuřák, pokud ovšem nemá náladu pod psa.

„Potřebuji dobrovolníka,“ spustil Khov, „a to na obtížnou misi. A

tím dobrovolníkem budete vy!“ Než Mark stačil otevřít ústa,

pokračoval: „Vím, že máte ještě tři neděle dovolenou, ale tímto ji

ruším. Rovněž vím, že vám tak kazím idylku s půvabnou

prezidentkou Maraly, která u nás dlí na oficiální návštěvě. Ale i

kdyby z toho měl být diplomatický malér, já vás prostě potřebuju.“

Stone stoicky pokrčil rameny: „Dle rozkazu, pane generále.“

Khov se poněkud uvolnil. „Fajn, takže jak bych vám to

vysvětlil…“

Mark byl poprvé v životě svědkem toho, že generál není ve své

kůži. Khov vytáhl z úst doutník, ze kterého sotva třikrát potáhl, a

rozdrtil ho v popelníku:

„Už rok je Služba předmětem kritik ze strany vládních kruhů, a

dokonce i z prezidentova bezprostředního okolí. Prý zatěžujeme

rozpočet a výsledky žádné. Navíc bráníme obchodnímu využití řady

planet bohatých na všelijaké suroviny. Senátor Cartney z finančního

7

výboru se postavil do čela lobby, která jede proti nám, a

systematicky nám okrouhává rozpočet. Doufal jsem, že to nebude

tak zlé, protože ten chlap má synovce, jakéhosi Paula Nortona. Je to

poručík astronaut, který se dal navzdory svému strýci k nám. Musím

přiznat, že přijímací zkoušky zvládl na výtečnou, specializoval se na

primitivní planety a byl nejlepší v ročníku. Náhoda tomu chtěla, že

hned první mise ho vedla na planetu Korz.“

Mark jen pokrčil rameny, tuhle planetu neznal. „Korz obíhá

kolem slunce katalogového čísla BZ 06 64 60. Je to takových

sedmdesát světelných let odtud. Korz jsme objevili před padesáti

lety a žijí na něm primitivní humanoidi, úroveň asi tak naší doby

kamenné. Norton se pochopitelně hned hlásil jako dobrovolník.

Ostatně proč ne? Odpovídalo to jeho specializaci. Nejdřív jsem ho

zamítl. Byl nový a primitivní planety jsou to nejnebezpečnější, co

znám. Nováčka bych radši poslal na nějaké známější a jistější

místo.“

„Máme přece ochranné opasky,“ namítl Stone.

Tyhle pásy byly skutečný zázrak pozemské techniky. Vytvářely

kolem těla silové pole chránící nejen před klasickými, ale i

nukleárními projektily. Prorazit je mohla jen energie vyšší, než

vyráběl generátor skrývající se v přezce opasku.

Khov se jen smutně uchechtl: „Snad si nemyslíte, že nevím, jak

to děláte! Abyste domorodce na sebe příliš neupozorňovali, stahujete

si intenzitu pole. Pole je pružné, takže pak rány cítíte. Pokud můžu

věřit zdravotnímu robotovi, tak zrovna vám jednou málem rozpoltili

hlavu sekerou a jindy vás zase popálili rozžhaveným železem. A to

nemluvím o modřinách, podlitinách a podobně. Já si toho po vašem

návratu vždycky všimnu, jen si nemyslete.“

„To rád slyším, pane generále,“ poznamenal Mark ironicky.

Khov udeřil pěstí do stolu.

„Vy si snad myslíte, že jsem celej život strávil v kanceláři? Já byl

taky na misích a vím, co to obnáší! Jen díky mně a navzdory tomu,

kolik to stojí, máte s sebou vždycky androida.“

Zvrátil se v křesle, až zaúpělo pod jeho vahou, a zavrčel: „Risk

sem, risk tam, stejně bych letěl radši na misi, než abych se otravoval

tady a vedl nekonečné diskuse s technokraty, kteří nevystrčili nos

8

ani z města!“ Potřásl hlavou. „Nezavolal jsem si vás, abych vám líčil

stavy své duše. Vraťme se k Nortonovi. Takže jsem nechtěl, aby na

Korz letěl on. Synoveček samozřejmě protestoval a postěžoval si

strýčkovi. Pan senátor začal vykřikovat, že se na jeho synovci podle

mstím, že je to další skandál a tak dál, a podařilo se mu zablokovat

všechny naše účty. Poprvé v životě jsem musel kapitulovat a Norton

před necelými třemi měsíci odletěl. Od té doby jsme o něm

neslyšeli.“

„Třeba se dostal do magnetického víru. Tyhle subspaciální úkazy

nejsou ještě příliš známé a sem tam se v nich nějaká ta loď ztratí,“

nadhodil Mark.

„Kdepak. Našim technikům se podařilo loď najít. Dál krouží

kolem Korzu. Norton je tudíž i nadále na planetě. Jestli živý, nebo

mrtvý, to je otázka.“

„Kdyby se mu něco stalo, android by ho odvezl. Proč to

neudělal?“

„I sebedokonalejší technika se může porouchat. Pravděpodobnost

je to chabá, ale podle expertů se vyloučit nedá. A pan senátor je

přesvědčený, že jeho synovec je na Korzu opuštěný a ztracený. Už

týden sebou šije a vyžaduje na prezidentovi, aby vojensky zasáhl.“

„To přece odporuje zákonu o nevměšování!“

„Jeho zastánci ztrácejí den ode dne pozice. Nezapomeňte, že

Cartney podporuje Důlní společnost. Vojenský zásah na Korzu by

byl ideální příležitosti ke změně zákona. K těžbě by se hodilo deset

planet. Proto ten zájem. Umíte si představit, jak by to na nich

dopadlo?.

Ráno jsme měli jednání u prezidenta. Získal jsem odklad, ale dalo

mi to zabrat. Máme na Korz poslat pátračku. Když Nortona nenajde,

na planetě se vylodí armáda a sbohem, zákone o nevměšování!“

Mank potřásl hlavou a vzdychl si: „Najít chlapa na planetě, která

je určitě samý prales, bude horší než hledat jehlu v kupce sena.“

„Přesto to ale musíte udělat.“

„A proč zrovna já?“ zašklebil se, Mark. „Jsem specialista na

středověké civilizace, ne na nějaké neandrtálce.“

Generál se ironiky pousmál. „Senátor mě podpořil, ale agenta že

si vybere sám. A jak se tak hrabe v našem rozpočtu, docela se vyzná

9

i v osobních spisech. Máte tu smůlu, že se o vás poslední dobou dost

mluví, hlavně v souvislosti s prezidentkou Maraly a s událostmi na

Rygu. A tak si vzpomněl na vás. Šéf Vesmírné policie, admirál

Neuman, byl vřele pro a hned dal k dobru všechny vaše zásluhy.

Potom se divte, že je z vás teď dobrovolník!“

Khov zvážněl.

„Moji agenti byli vždycky dobrovolníci. Ani dneska tomu nebude

jinak. Oč jde, víte. Nejde jen o to zachránit Nortona, ale celou

Službu, a hlavně zabránit tomu aby ti kšeftaři hanebně neoloupili

desítky primitivních národů. Berete to?“

„Mám takový pocit,“ zaculil se Mark, „že jste už předem věděl,

jak to dopadne. Kdy odlétám?“

„Díky,“ zabručel Khov a stiskl tlačítko. Neozvalo se nic a nikdo.

„Ta koza tady není nikdy, když ji potřebuju. No jo… Pojďte.

Cartney nás čeká v kanceláři, kterou si zabral pro své výzkumy.“

Mark kráčel za generálem bludištěm chodeb, až vešli do

prostorné místnosti s velikým oknem, které skýtalo skvostný výhled

na newyorskou metropoli, vedle níž Washington klesl na pouhé

předměstí.

Senátor Cartney byl podsaditý, ale statný. Hlavu měl hranatou a

vlasy šedivé.

„Rád vás vidím, hochu,“ spustil bez úvodu. „Generál vám jistě

vysvětlil, oč jde. Musíte mi zachránit synovce. Máte naprosto

volnou ruku. Cokoli si budete přát, je vám k dispozici. I kdybyste tu

zatracenou planetu celou spálil, jste krytý. Máte moje slovo!“

Mark se trochu zamyšlení a pak suše odvětil: „Rád bych se

vyhnul jakýmkoli střetům a nedorozuměním. Pro záchranu Paula

Nortona udělám vše, co je v lidských silách, a klidně ještě víc, ale

budu dodržovat zákon o nevměšování. Jestli chcete poslat na Korz

bandu vraždících maniaků, pak se obraťte na žoldáky, ale pochybuji,

že by dosáhli nějakého výsledku.“

Nevšímal si, jak senátor brunátní a pokračoval:

„Vy, kdo seškrtáváte rozpočty, byste měl vědět, že rozpočet

nezatěžují důchody vyplácené agentům. Ti zpravidla nežijí tak

dlouho. Když se k nám Paul Norton dal, tohle dobře věděl a byl si

vědom všech rizik. Věřil jistému ideálu, a proto vstoupil do Služby.

10

Ať už žije, nebo ne, urazili bychom ho, kdybychom jeho ideál

nerespektovali.“

Zavládlo dlouhé mlčení. Nakonec se ke Khovově úlevě senátor

usmál.

„Jste zatraceně upřímný, kapitáne, ale je mi to milejší než sliby

nějakého pokrytce, který slíbí cokoli, a skutek utek. Víte, že jste mi

dodal naději? Je mi jasné, že Paul už možná nežije, ale slíbil jsem

sestře, že udělám všechno pro to, abychom měli jistotu. Jednejte

tedy, jak myslíte. Věřím vám. Kdy můžete odletět?“

„Za dvě hodiny,“ odpověděl za Marka generál. „Člun se

připravuje a na střeše čeká vrtulník.“

„Není to příliš rychlé?“ podivil se senátor. „Tady chlapec si jistě

musí před odletem něco zařídit, ne?“

„Jsme na takové rychlé nástupy do akce zvyklí,“ řekl Mark.

„Vidím, že bych se spíš měl zabývat lidmi než se mořit se sloupci

cifer. Doufám, generále, že jste mu aspoň přidělil ten nejdokonalejší

model androida.“

„Radši bych letěl s Rayem,“ zneklidněl Mark. „Už jsem s ním byl

na několika misích.“

Generálovi se v očích kmitl ironický záblesk. Dobře věděl, jaký

je vztah mezi Markem a Rayem. Kybernetici sice tvrdili, že androidi

jsou jen stroje bez jakéhokoli citu, že jednají pouze podle programu,

ale generál věděl své:

„To nevěříte těm novým strojům?“ podivil se senátor.

Generálovi zatrnulo. Už viděl, že mu zkrátí rozpočet ještě více,

ale Mark odpověděl velice diplomaticky:

„Každý pilot si přeje mít poslední model. Ale když mu ho

nabídnete čtvrt hodiny před nástupem do bojové akce, dá radši

přednost starému, protože už zná jeho mouchy. Totéž platí o

androidech. Jakákoli změna znamená dlouhé přivykání, to jistě

víte?“

„Poletíte přece osm dnů, to je času dost,“ divil se dál Cartney.

„Bohužel ne, pane senátore,“ odpověděl Mark. „Víc než polovinu

musím strávit pod psychickým induktorem, který mě naučí jazyk a

místní zvyky. Využíváme tak čas.“

Senátor už naštěstí nenaléhal.

11

„Je to ostatně váš problém. Nechci vás už déle zdržovat.

Kdybyste měl před odletem jakékoli potíže, neváhejte a zavolejte

mi. Já to zařídím.“

2

Khov doprovodil Marka na střechu k vrtulníku.

„Raye jsem dal aktivovat hned ráno. Teď dokončuje předletovou

přípravu,“ řekl generál a usmál se. „Věděl jsem, že byste bez něj

neletěl.“

„Děkuju, pane generále.“

Kapitán Stone si vlezl do vrtulníku, kterému se tak říkalo už jen

ze zvyku, protože vrtuli neměl. Byla to plastiková koule poháněná

antigravitačním motorem. Pilot, dlouhý jako telegrafní sloup, rovnou

nastartoval.

„Vzhůru a vpřed, kamaráde,“ usmál se Mark. „A žádný loudání,

aby mi neuletěla loď.“

Stroj se okamžitě vznesl k obloze. Když dosáhli předepsané

výšky, pilot přepnul na automatiku.

Čtvrt hodiny bylo ticho. Mark, se nostalgicky díval na staré dobré

Slunce, které se ukládalo za obzor ke spánku. Co když je vidí

naposled?

Aby setřásl sentimentální myšlenky, díval se radši na krajinu

ubíhající pod nimi. Tu si něco uvědomil. Slunce zapadalo na pravé

straně! Rychle se podíval na přístrojovou desku.

„Spletl sis směr, kamaráde,“ upozornil pilota. „Astroport je víc

na sever.“

Pilot vytáhl laserovou pistoli a namířil na Marka. „Vezmeme to

krapet oklikou. Máš rande s významnou osobou. Dostal jsem sice

rozkaz, že tě mám přivízt živýho, ale myslím, že mrtvola by jim taky

nevadila. Takže jestli se jen trošku hneš, našiju to do tebe.“

Mark předstíral, že se vzdal. Natáhl si nohy, zavřel oči a

soustředil se. Uplynula nekonečná minuta, už ztrácel naději, ale pak

se konečně spojil s Rayem. Androidi byli totiž vybaveni psychickým

vysílačem pracujícím na bázi telepatie.

12

„Zdravím tě, Marku,“ ozval se Ray. „Doufal jsem, že se se mnou

spojíš.“

„Jsem v maléru. Vezmi si výsadkový člun a leť co nejrychleji za

mnou.“

„Už letím. Používej hrtanový vysílač, ať tě můžu lokalizovat.“

Pro spojení s androidy na větší vzdálenosti měli agenti v hrtanu

implantovaný vysílač a v pravém uchu přijímač.

Mark se otočil k pilotovi, který na něj dál mířil. „Kam mě to

vezeš?“

„Uvidíš. Už jenom deset minut.“

„Generál Khov z téhle zajížďky asi nebude mít radost. Když mě

okamžitě odvezeš na astroport, tak na to zapomenu.“

„Ani náhodou, kámo. Na tvýho generála ti kašlu,“ zasmál se

pilot. „Za šest hodin odlítám ze Země a v kapse budu mít víc

chechtáků, než bych vydělal za celej život. Takovou příležitost si

přece nedám ujít.“

„Můžeš se schovat třeba na druhým konci Galaxie, on tě stejně

najde.“

„To bych se moc a moc divil. Do dvou tří měsíců ho vylejou ze

Služby a už nebude nikoho otravovat.“

„Už jsem na cestě,“ hlásil se Ray: „Mám tě, ale mluv dál.“

Mark spatřil vznešenou usedlost s parkem a kolem les. Pilot

zapnul vysílačku.

„Tady Kobra dvě, volám Kobru jedna. Žádám o souhlas k

přistání. Náklad vezu.“

„Povoluje se.“

„Kdopak se skrývá za Kobrou? Ostatně je to vhodně zvolené

slovo,“ prohodil Mark.

„To se brzy dozvíš. Přecházím na ruční řízení, ale nedělej si

iluze, bouchačku nepustím. Zmáknu to levou rukou. Kdyby něco,

tak to dostaneš a v nejhorším si nabijeme hubu oba.“

„Ani se nehnu,“ přislíbil Mark. „Už jsem moc zvědavej na toho

majitele,“ hovořil i k Rayovi.

„Bílá vila se dvěma patry, u vchodu má dva antické sloupy a na

střeše terasu a na střeše je to samá anténa a lokátor.“

„To si piš,“ zasmál se pilot. „Tenhle barák je líp chráněnej než

13

prezidentskej palác.“

Vrtulník hladce přistál na trávníku přímo před vchodem, od

něhož se k nim hrnuli dva atleti s pistolemi. Větší vyzval Marka, aby

si vystoupil, a menší se zeptal pilota: „Nějaký problémy?“

„Ani ň. Byl hodnej. Frajeři jsou jenom před divochy.“

„Prima, šéf nás čeká.“

Gorily a pilot Marka obklopili a vešli s ním do prostorné haly, z

níž vedlo monumentální schodiště. Jedna gorila ukázala hlavní na

dveře po pravé straně.

„Takže do patra nepůjdeme,“ konstatoval Mark, „ale jen do

nějaké přízemní místnosti.“

Byla to krásná knihovna plná starých svazků. Dvě francouzská

okna vedla přímo na trávník. Za stolem stál vysoký plavovlasý muž

sportovního vzezření a značně tvrdého výrazu.

V křesle seděla k Markově překvapení slečna Stemptonová a v

ruce měla sklenku.

„Račte dál, pane Stone,“ usmál se blonďák, „a nabídněte si

křeslo. Dáte si něco k pití? Doporučoval bych vám pravou skotskou.

Velice kvalitní nápoj. William Lawson:“

„Děkuju, nechci. Radši bych věděl, proč jste mě unesl.“

Muž se jen pousmál. „Jednodušší by bylo Martinovi říct, aby vás

rovnou zabil a pak nechal vaše tělo v troskách vrtulníku, ale já si rád

popovídám, rád jednám, tedy aspoň zpočátku.“

„A co chcete?“

Muž vyložil ze zásuvky působivou hromádku desetitsícových

plaketek.

„Tady je deset milionů dolsů, což je dvakrát víc, než byste na

celý život vydělal u Služby. Když dneska v noci odletíte se slečnou

Stemptonovou na Venusii, jsou vaše. Máte rezervovaná místa v

kosmoletu, který odlétá za tři hodiny.“

Venusia byla ještě panenská planeta, objevená v minulém století.

Měla ideální klima a byla uzpůsobena jako rekreační středisko

boháčů Pozemské unie.

„Vaše společnice vám vyhoví v čemkoli, a kdyby vám nestačila,

na Venusii si snadno najdete jinou podle svého vkusu. S takovými

penězi si můžete dopřát prakticky všecko. Zůstanete tam půl roku.“

14

„A potom?“

„Budete-li mít ještě chuť do práce, Důlní vás mileráda zaměstná.

Brzy bude mít další těžební planety a vaše zkušenosti se jí budou

náramně hodit. Umím si vás představit jako generálního ředitele

jedné z nich.“

Mark se pokusil spojit s Rayem, ale bez odezvy.

„Nesuďte podle našeho prvního setkání,“ vlichocovala se

sekretářka. „Jednala jsem na rozkaz a doufala jsem, že zabráním

vašemu setkání s generálem. Když chci, dokážu být velice příjemná

společnice, jak ostatně uvidíte.“

„A co když odmítnu?“ hrál Mark o čas.

Blondák si pohrával s plaketkami a vzdychl si. „Pak se vrátíme k

první možnosti. Zítra policajti najdou vaši mrtvolu v troskách

vrtulníku. Lehce raněný Martin jim vysvětlí, že mu z neznámých

důvodů najednou vynechal motor.“

„Jsem v zahradě. Můžu do toho jít,“ ozval se v té chvíli Ray.

„Bacha na detektory.“

„Už jsem je odstavil. Proto jsem ti prve nemohl odpovědět.“

Kapitán si vydechl úlevou a na tváři se mu rozhostil široký

úsměv: „Mohlo by tu být i třetí řešení,“ prohodil. „Vy mě necháte

odejít, a já zase zapomenu.“

„To nepřichází v úvahu,“ nesouhlasil blonďák. „Moji společníci

ani já si nepřejeme, abyste letěl na Korz. Jakmile Cartney zjistí, jak

jste nespolehlivý, ztratí v Khova důvěru a pošle tam válečné lodě.

Tím budeme mít skvělou záminku ke změně zákona o

nevměšování.“

„Jsou přece desítky neobydlených planet a surovin je na nich

dost.“

„Ale nemají vhodné klimatické podmínky. Tím se nám

desateronásobně zvyšují náklady.“

„Kdepak,“ zavrtěl Mark hlavou, „já radši to třetí řešení. Taky

mám úkol.“

„Blbče,“ pravil zhnuseně blonďák a pokynul gorilám, aby Marka

odvedly.

V té chvíli se skleněné dveře roztříštily a jimi proletěl Ray.

Ochranka se hned otočila a zahájila palbu. Android měl však

15

zapnutý ochranný opasek. Ani se nehnul a kráčel dál.

Pilot byl jako v hypnóze, nehýbal se z místa. Bohužel stál Rayovi

v cestě. Ten jen mávl rukou a odhodil ho přes celou místnost. Martin

narazil na stěnu a po ní se pak v bezvědomí svezl k zemi.

Blonďákovi došlo jako prvnímu, koho má před sebou. Hbitě sáhl

do zásuvky, vytáhl laserovou pistoli a namířil na Marka.

„Buď toho androida hned zastavíte, nebo vás zabiju.“

„Vzdávám se,“ zareagoval Ray a zastavil se a zvedl ruce.

Gorily se vzpamatovaly a hnal se k němu, aby mu přerušily

kontakty.

„Ovladač bývá zpravidla v hrudníku,“ instruoval je blonďák, ale

nezaregistroval, že se Ray pootočil. Android náhle sklonil levou

ruku do vodorovné polohy a z ní vyšlehl fialový paprsek

dezintegrátoru. Stůl, blondýn a ještě kus zdi za nimi rázem zmizeli

ze světa. Jako by přes ně přejela obrovská guma. Do místnosti

vnikla vůně a teplo noci.

V následujícím zlomku vteřiny gorily zinkasovaly kopanec do

hlavy a s ním přišly o vědomí. Sečna Stemptonová dál seděla v

křesle a oči jí lezly z důlků. Střídavě se dívala na díru ve zdi a na

Raye.

„To… to není možný,“ blekotala. „Androidi přece nesmějí ublížit

člověku!“

Mark jí nemohl říct, že Ray je tak trochu výjimka. Kdykoli se

Mark octl v ohrožení života, Rayovy elektronické neurony se

podivně rozkmitaly, pozměnily program a ponechávaly místo jen

velice nebezpečné efektivnosti. Jednou Ray dokonce vypověděl

Markovi poslušnost. Tehdy se Mark vrhal vstříc jisté smrti.

Proto kapitán jen ironicky odpověděl: „Máte pravdu. Těžko to

budete policii vysvětlovat, moc, těžko, děvenko. Ostatně, kdo

vlastně byl ten štědrý mecenáš, který tolik chtěl, abych s vámi sdílel

lože?“

„Nilson. Stuart Nilson,“ odpověděla sekretářka. „Byl to ředitel

Důlní.“

„Jen klid, slečno,“ posmíval se jí, Mark. „správní rada jistě brzy

najde náhradu. No a teď si, lásko, myslím, že jsme si zakočkoval až

dost. Práce volá!“

16

Zamířil s Rayem k díře ve zdi.

„ Nemá smysl se unavovat. Zavolám modul,“ řekl Ray.

„Pozor na poplašné zařízení. Ve vile jsou možná ještě další

pistolníci.“

Ray jen pokrčil rameny. „Ty jsem vyřídil hned po příletu.

Poplašné zařízení bylo moc složité a já neměl čas. Tak jsem je

rovnou zlikvidoval.“

Mark se otočil a s hrůzou zjistil, že chybí celá střecha.

„Zřejmě tam byl nějaký operátor, co?“

„Snad. Ale v tom případě se změnil ve světlo a teplo,“ odvětil s

nemilosrdnou logikou Ray.

Na trávníku přistál modul.

„Honem na astroport, než generál spustí pátrací akci!“

Za půl hodiny vletěl modul do lodi. Mark z něj vyskočil a hnal se

do pilotní kabiny. Zatímco Ray připravoval všechno ke startu, Mark

pustil videofon.

„Volám věž. Neptun připraven ke startu. Žádám souhlas.“

„Máte zpoždění,“ zavrčel kníratý operátor. „Khov volal už

nejmíň desetkrát. Hned vám ho dám.“ Operátora na obrazovce

vystřídala přísná generálova tvář.

„Co se dělo, Stone?“ zeptal se suše.

Mark rychle uvažoval. Celý hovor se přece nahrává. „Váš pilot

nedal jinak a mermomocí chtěl, abych navštívil jednu rozkošnou

vilku asi tři sta kilometrů na sever. Měl velice působivý

přesvědčovací prostředek, takže jsem měl pocit, že mu nelze

nevyhovět. Tam jsem se setkal s náramně milým pánem, asi

čtyřicátníkem, blonďákem, který mi nabídl deset milionů, když

doprovodím vaši sekretářku na Venusii.“

V generálových očích se ukázal zájem. „A dál?“

„Jak dobře víte, pane generále, jsem velice ostýchavý, aspoň co

se týče děvčat, a tak jsem odmítl.“

„A to vás nechali jít?“

„Po srdečné, velice srdečné výměně názorů uznali závažnost

mých argumentů. A protože vašemu pilotovi bylo mírně nevolno,

požádal jsem Raye, aby pro mě přiletěl. Víte, nechtěl jsem ztrácet

čas.“

17

Khov se pousmál. „Naprosto chápu vaše zdržení.“

„Je to jen půlhodinka. Můžu už letět?“

Generál přikývl. „Ještě vyřídím poslední detaily. Zřejmě jste tam

zanechal tak trošku nepořádek.“

„No, choval jsem se sice zdrženlivě, ale stejně…,“ nedopověděl

Mark. „Byl byste tak laskav a omluvil mě u paní prezidentky

Maraly?“

„Spolehněte se. Přeju šťastnou cestu.“

3

Mark vstoupil do pilotní kabiny a dopadl do křesla. Ray už seděl u

řídicího panelu a nespouštěl oči z kontrolních obrazovek.

„Zdravím tě, Marku,“ pravil lehce kovovým hlasem. „Doufám, že

ses dobře vyspal.“

„Pokud tomu kómatu, do kterého mě vždycky uvrhneš, než

dorazíme k cíli, chceš říkat spánek, pak ano. Ale musím ti říct, že

tentokrát jsem ten induktor snášel podstatně líp než minule. Řeč těch

Korzanů je velice primitivní. Představ si, že ještě neznají ani

přechodník minulý!“

„Bezva! Už jsem se bál, že jsi nějaký unavený. Radši tady sedím

s tebou.“

Mank poklepal androida po rameni.

„Díky, starý brachu. Souřadnice v pořádku?“

„Vynořili jsme se v sluneční soustavě katalogové čísla BZ 06 64

60. Korz je třetí planeta ze sedmi a jediná obyvatelná. Dvě bližší

slunci připomínají vysokou pec a ty čtyři vzdálenější jsou v podstatě

bloky zmrzlého vodíku a amoniaku.“

Mark se podíval na obrazovku, na níž se vznášela namodralá

koule.

„Hmota?“

„Nula osm Země. Bude ti tedy lehčeji a radostněji, vyskočíš výš,

doskočíš dál a budeš běhat jako jelen. Což se ti bude náramně hodit,

protože někteří domorodci považují za lovnou zvěř všechno, co se v

jejich okolí mihne.“

18

„Oceány?“

„Zabírají sedm desetin povrchu. Kontinenty prakticky žádné, ale

množství ostrovů a ostrůvky. Dva jsou velké asi jako Austrálie a

civilizace je pouze na jednom z nich, a to poblíž rovníku.“

„Klima?“

„Náramně příjemné. I když trochu teplejší a vlhčí, ale to je tou

tropickou flórou. Ale může tě utěšit, že tam těžko nachladneš:“

„Atmosféra?“

„Podobná jako na Zemi, ale má o trochu víc kyslíku a kysličníku

uhličitého, což je opět dáno bujností vegetace.“ Android se podíval

na obrazovku a pokračoval: „A bohatá ložiska naria, o čemž se první

mise nezmiňovala.“

Mark si tiše hvízdl.

„Teď už chápu, proč se Důlní o tuhle planetu tolik zajímala!“

Narium byl těžký kov, patřící mezi transuranové prvky. Za

jistých podmínek nebyl radioaktivní, ale vydával velice silné

elektromagnetické záření a byl nezbytný pro výrobu vysílačů

zrychlených vln, které umožňovaly skoro okamžitý přenos

informace na vzdálenost stovky světelných let.

„Pověříme počítač, aby zmapoval všechna ložiska, dokud

budeme ještě na oběžné dráze,“ rozhodl Mark a soustředil se na

hlavní obrazovku s Korzem. Na tuto vzdálenost se zdálo, že pevnina

je celá zarostlá lesem.

„Jak chceš v těch hvozdech Nortona hledat?“ zeptal se Ray, jako

by uhodl jeho myšlenky.

„Kdybych věděl,“ vzdychl si Mark. „Jeho loď je pořád na oběžné

dráze?“

„Lokátory ji právě zaměřily. Přecházím na stejnou dráhu.

Připásej se, snižujeme rychlost.“

Zakrátko byli vedle Nortonovy lodě.

„Zdá se v pořádku,“ konstatoval Ray. „Podíváme se do ní?“

„Pochopitelně! Třeba tam nechal nějakou zprávu.“

Zatímco se Ray zabýval přibližovacím manévrem, Mark si šel

navléknout těžký skafandr a potom přešel do odpalovací komory.

Tam se k němu přidal Ray.

Vzduch byl odčerpán, vrata se otevřela a Mark zapnul trysky na

19

zádech kombinézy a přeletěl k padesát metrů vzdálenému člunu.

Pohled na Raye, jak se vznáší prostorem bez skafandru, ho

vždycky fascinoval.

Zakrátko vnikli do Nortonovy lodě. Ray ji prohledával a Mark

rovnou zamířil do pilotní kabiny.

„Spojovací modul je v hangáru a po androidovi ani stopa,“ hlásil

Ray.

Mank přivřel oči a přemýšlel.

„Podívejme se na to jinak,“ bručel si: „Norton byl na první misi.

To znamená, že jistě dodržoval předpisy. Takže nejdřív si musel

prohlédnout planetu…“

Ray spustil záznam a na obrazovce se ukázal Korz. „Všimni si,“

řekl Ray, „že taky zaznamenával ložiska naria. Je jich několik a

největší je na tom jediném obydleném ostrově.“

Mark potřásl hlavou a hleděl na zvětšující se ostrov. „Porovnal

svá pozorování s pozorováními před padesáti lety. V podstatě se nic

neliší. Vidíš, že vesnice jsou jen shluk chatrčí. Ale jsou jich tam

bohužel stovky. Kdybychom měli prohledat jednu po druhé, tak tady

budeme trčet celý rok. A na pročesání džungle by to chtělo desítky

chlapů, a měli by co dělat jedno století.“

„Počkej,“ zarazil ho Mark. „Norton věděl, že nemá víc času než

na návštěvu tří čtyř míst. Takže si asi vybíral z těch, která byla již

zkoumána, aby mohl provést srovnání.“

„Jsou jedno jako druhé,“ namítl Ray. „Těžko vybírat. Mohl se

rozhodnout náhodně.“

„Vrať to nazpátek!“

Na obrazovce se střídaly záběry.

„Norton dlouho zkoumal tři osady v jednom sektoru. Dvě jsou u

západního pobřeží a ta třetí mezi oceánem a horou s ložiskem naria.“

„Je to tak,“ uznal Ray. „První výprava zkoumala pouze tu na

severozápadě. Začneme tam?“

„No, já bych dal přednost té víc na jihu, tu zkoumal Norton

naposledy, a zdá se mi, že nejdéle,“ rozhodl Mark. „Vrátíme se na

Neptun a jdeme na to.“

20

4

Z Neptunu se Mark spojil se Zemí a chtěl, aby ho přepojili na

generála Khova.

„Nemám volnou linku,“ odpověděl mu operátor. „Nahrajte vzkaz

a zavolejte si za pár hodin.“

Marka to poněkud překvapilo a naťukal na klávesnici cíl mise.

Operátor se hned ztratil z obrazovky a nahradil ho nápis:

MOMENT, PROSÍM, HLEDÁME GENERÁLA KHOVA.

Netrvalo ani půl minuty a hledaný se objevil na obrazovce.

„Tak se mi zdá, že tady udělám pořádnou čistku. Naštěstí jsem si

naprogramoval počítač, aby mi hovory přenášel rovnou na osobní

linku. Můžete klidně mluvit, je zakódovaná,“ řekl generál a poslechl

si hlášení.

Mark ještě dodal: „Tady jsou souřadnice těch tří osad, které chci

prohledat. Pak budu jednat podle situace.“

„Dobře. Příště se se mnou spojte stejným způsobem. Chci vám

jenom říct, že pátrání po Nilsonovi bylo zastaveno. Policie nedostala

žádné oznámení a stav slečny Stemptonové vzbudil takové obavy, že

jí lékař doporučil hospitalizaci v jednom speciálním zařízení. Tak se

dejte do hry, a hlavně vyhrajte!“

Obrazovka zhasla a Mark na ni chvíli zamyšleně hleděl. Potom

vstal a vzdychl si: „Vzhůru do toho, Rayi.“

V přechodové komoře se svlékl do naha, android k němu

přistoupil a postříkal ho jakýmsi sprejem.

„Co je to za smrad, proboha?“ bouřil se Mark.

„Taková směs, kterou jsem připravil cestou. Zabarví ti pleť a

budeš spíš připomínat Korzana. A ten pach je taky korzanský.

Divoši neznají dobrodiní sanitárních bloků a mají značně vyvinutý

čich. Tvá toaletní voda by jistě vzbudila podezření. Navíc jsem do

toho přidal něco proti hmyzu, kterého je tam požehnaně. Stačí

vypnout ochranné pole a jsi celý pobodaný. A spousta toho hmyzu je

navíc jedovatá.“

„Jsi jak moje rodná matka,“ zasmál se Mark.

Ray mu připnul ochranný opasek. Mark si navlékl suknici z

umělé kůže a obul sandály sestávající z podrážek a provázků.

21

„Vyrobil jsem ti dýku,“ řekl Ray „Vypadá jako z pazourku, ale

ve skutečnosti to je plastotitan. Domorodci normálně používají

asagáje, dřevěné kyje a občas sekeromlaty.“

Ray sáhl ještě do kouta a podal Markovi krátký oštěp. „Tohle je

taky z plastotitanu. Myslel jsem si, že ten klacek můžeš používat

místo kordu.“

Potom se android oblékl podobně jako Mark a vešel do

výsadkového člunu. Marka pobavila představa, jak by se asi tvářili

na Zemi, kdyby viděli dva primitivy u řídicího panelu přistávacího

modulu.

„Kde přistaneme?“ zeptal se Raye.

„Asi dva kilometry západně od osady. Je tam v lese taková

mýtina. Budeme tam do rozednění.“

Modul sestoupil do atmosféry. Dostal se do bouřky, ale Ray ho

řídil bezpečně a pevnou rukou. Potom zlehka dosedli na zem a Mark

vyskočil. Zpravidla miloval svěží vzduch na primitivních planetách,

ale tentokrát cítil jenom ten smrad, kterým ho Ray postříkal.

Modul se tiše vznesl k černé obloze a zmizel. Tím ztratili

poslední spojení s civilizací.

„Počkáme na rozednění,“ řekl Ray. „Ale dej si opasek na

maximum, jeden nikdy neví. Třeba jsou tady nějaké noční šelmy,

které by tvůj pach mohl přilákat. Faunou se poslední expedice příliš

nezabývala.“

Za necelou hodinu se rozednilo a vyšlo slunce. Bylo nepříjemně

rudé, jakoby předzvěst čehosi zlého, Markovi se ta barva prostě

nelíbila. A bylo větší než naše Slunce.

„Vesnice je tamtím směrem,“ ukázal Ray. „Jdi napřed, budu tě

krýt.“

Mark vešel do lesa. Pevně svíral oštěp a rozhlížel se na všechny

strany. Některé stromy připomínaly pozemské duby a jedle, jiné

byly zase obrovské, zkroucené a s pichlavými listy. Podrost nebyl

příliš hustý, ale občas se jim do cesty postavily obrovské kapradiny

nebo nafialovělé trnité keře s oranžovými květy.

Šli dobrou hodinu. Vedro bylo stále nesnesitelnější a Mark se

vydatně potil.

„To je, dálka,“ vrčel. „Samý keř, samá obchůzka, ve skutečnosti

22

to nemáme víc než dva kilometry vzdušnou čarou…“

„Přesně tak.“

„Proč každou misi začínáme dálkovým pochodem?“

„Dobře víš, že řády jsou řády,“ odvětil Ray a nevšímal si

Markovy mizerné nálady. „Přistání na primitivní planetě se provádí

v noci a v patřičné vzdálenosti od obydlených lokalit, aby se

nevzbudila pozornost domorodců,“ zacitoval.

Vtom se ozval pronikavý, bolestný výkřik.

„Někdo je patrné v maléru,“ poznamenal klidně Ray. Ozval se

další výkřik a Mark se rozběhl.

Ray ho rychle dohonil. „Radši bych se tam blížil opatrně. Kdo ví,

co nás čeká.“

5

Zakrátko dorazili na místo. Skryli se za hustými kapradinami a

sledovali scénu odehrávající se na malé pasece.

Dva podsadití chlapi s roštím na hlavě a bradkami přivázali

jakousi mladou ženu za zápěstí k větvi. Nešťastnice se zmítala, ale

na zem nedosáhla ani špičkami. Měla jen koženou suknici a podle

pevných ňader musela být ještě mladá.

„Není marná, co?“ podotkl Ray.

„Ale tak trošku při těle,“ ušklíbl se Mark.

Větší chlap popadl bičík a několikrát přetáhl ženu přes břicho, na

němž se hned ukázaly nahnědlé pruhy.

„Dobře víš, jak dopadnou otroci, když utečou!“ řval na ni.

Mladá žena navzdory nezáviděníhodné situaci zvedla hlavu a s

očima plnýma nenávisti vykřikla: „Já nejsem žádný otrok! Jsem

Tura, dcera náčelníka Kioze! Narodila jsem se svobodná!“

„Bylas‘ mou otrokyní a neposlechla jsi. Rilos trestá každou

urážku.“

Plivla mu do tváře. „Rilos je zbabělec, který umí bojovat jen se

ženami, ale před skutečným válečníkem se třese jako baba!“

Muž si pomalu setřel slinu a oči se mu blýskaly vzteky.

„Uvidíme, jak jsi statečná ty,“ poznamenal posměšně.

23

Ustoupil o pár kroků a bičem přesekl stonek velké rostliny

připomínající slunečnici. Stanek přelomil a dvěma dřívky sebral

odpadlý šarlatový květ.

„Teď ti dám květ na tělo,“ pravil s krutým úsměvem, „a vrátím se

do vesnice pro otroky, aby se podívali, co pterkové nechali z tvé

mrtvoly.“

Mark dost dobře nechápal, oč jde, ale jistě šlo o něco nesmírně

krutého, protože dívka náhle zbledla.

„Jsi hnusný! Milost…“

„Kdepak,“ zavrtěl hlavou Rilos. „Takhle trestám neposlušnost.“

„Asi bychom už měli zasáhnout,“ šeptl Mark Rayovi.

Vystoupil z lesa a křikl: „Vyzývám tě, náčelníku Rilosi!“

Primitiv se prudce otočil, upustil květ a rychle sebral dřevěný

kyj. Zamával s ním, jako by to bylo pírko. „Kdo jsi, že vstupuješ na

mé území?“

„Jsem svobodný lovec, který si myslí, že by se s ženami takhle

jednat nemělo.“

„Ale tady jsi na mém území,“ namítl Rilos. „Tuláci sem nemají

přístup. Buď se staneš mým otrokem, nebo zhyneš.“

Mark zavrtěl hlavou. „Nechci bojovat, ale zůstanu svobodný.“

„V tom případě zemřeš.“

Rilos k němu vykročil. Mark popadl oštěp za oba konce a čekal,

až protivník zaútočí. Divoch udeřil vší silou kyjem a pronikavě

vykřikl. Mark hbitě uskočil a třískl ho holí do brady. Rilose jako by

se to netýkalo. Rozmáchl se znovu a Mark zase uskočil. Rilos

rozmachem ztratil rovnováhu, Mark ho udeřil hrotem a vykreslil mu

na trupu dlouhou, rudou cáru.

Tentokrát už Rilos bolest vnímal a nevěřícně se podíval na krev

crčící z hluboké rány. Usoudil, že musí být opatrnější. Poskakoval

před Markem a snažil se ho natočit tak, aby byl zády k druhému

muži. Jenže Ray se postavil mezi Marka a toho druhého. Divoch pro

jistotu ustoupil o několik kroků.

Rilos si uvědomil, že mu lest nevyšla, a přešel znovu do útoku.

Mark uhnul podobně jako matador při býčích zápasech a přetáhl

Rilose po ledvinách. Rilos zaúpěl, napřímil se bolestí a schytal další

ránu, tentokrát do zátylku.

24

Ztratil vědomí a skácel se k zemi. Když jeho druh viděl, co se

stalo, ani se nesnažil náčelníkovi pomoci a radši vzal nohy na

ramena.

Mark si otíral z čela pot a Ray zatím odřízl zajatkyni. Ani mu

nepoděkovala, jen si třela zápěstí, na nichž jí zůstaly fialové rýhy.

Potom přistoupila k ležícímu Rilosovi. Aby se ujistila, že je pořád

ještě v mrákotách, prudce ho kopla do podbřišku. Jeho nehybnost ji

uspokojila a opatrně sebrala květ. Pozorně držíc květ mezi dvěma

klacky, položila jej Rilosovi na záda a nakonec ho klackem

rozsekala na kousíčky. Vonělo to příjemně, jakási směs růže, máty a

citronu.

Klacíky odhodila a ustoupila asi třicet kroků. Svým zachráncům

dala znamení, aby učinili totéž.

„Pterkové ho budou považovat za lantise,“ zasmála se nenávistně.

Mark se podíval na Raye.

„Tahle slova v paměti nemám,“ odpověděl android. Na obloze

zakroužili tři nebo čtyři ptáci se značným rozpětím křídel. Potom se

neuvěřitelnou rychlosti střemhlav řítili k zemi a následovalo je ještě

několik dalších, kteří se vzali neznámo odkud.

Vrhli se na Rilose. Měli velká blanitá křídla asi jako netopýři,

dlouhé nohy s mocnými pařáty a velkou hranatou hlavu s širokým,

zahnutým zobákem. Když se zobák otevřel, ukázala se řada zoubků,

malých, ale ostrých.

Ptáků teď bylo asi dvacet a rozklovávali a drásali Rilosovo tělo.

Kůže už byla pryč a svaly mizely po kusech v nenasytných

chřtánech.

Za necelých deset minut po sobě pterkové zanechali jen dočista

ohlodané kosti.

Mark zděšeně přihlížel. Potom se zachvěl a zeptal se Raye:

„Nahrál jsi to?“

„Ovšemže! Za tohle nám zaplatí pořádný balík. Za to dostaneme

víc než za celý tvůj souboj s tím divochem.“

Bylo veřejným tajemstvím, že Služba pro dohled nad

primitivními planetami si vylepšuje rozpočet prodejem některých

záběrů televizním společnostem. Průměrný divák se na podobné

scény jen třásl, a tak ředitelé společností neváhali za ně pořádně

25

zaplatit, jen aby si zajistili exkluzivitu a vyšší sledovanost.

„Jestli se Norton s těmihle ptáky setkal, pak myslím, že nemá

smysl ho hledat.“

Tara, která až dosud s uspokojením sledovala Rilosův konec,

náhle zneklidněla.

„Měli bychom zmizet, než se vrátí válečnici z vesnice.“

Mark si uvědomil, že v oné vesnici stěží bude moci pátrat.

„Jak dlouho jsi byla v zajetí?“

„Tři luny.“

„Korz má měsíc asi o polovinu menší než my a obíhá jednou za

třicet čtyři dny. Takže když Norton přistál, ta holka už tam musela

být,“ poznamenal Ray.

„Lovili jsme na hranici našeho území,“ pokračovala Tara, „a

Rilos nás přepadl. Pobil naše muže a mě zajal.“

„Když jsi byla v jeho vesnici, nepřišli tam dva lovci, asi takoví

jako my? Jsou to naši příbuzní a hledáme je.“ Zavrtěla hlavou.

„Pokud vím, tak jste první cizinci, kteří si troufli vstoupit na

Rilosovo území.“

Přidala do kroku a Mark šel za ní.

„Kam chceš jít?“

„Ke svým lidem. Je to tímhle směrem několik dní cesty.“

Bude to asi ta druhá vesnice, uvažoval Ray, kterou jsi chtěl taky

navštívit. Je to tak šedesát kilometrů odtud. To je mi vyhlídka!

Nebylo by lepší ji v noci opustit a zavolat si modul?

Mark se na chvíli zamyslel. Takhle jsme získali čas. Už víme, že

v téhle vesnici Norton není. Když do té druhé vesnice dojdeme s

Tarou, budeme určitě lépe přijati, než když tam přijdeme sami. Měli

bychom to zkusit.

6

Mark už šest hodin kráčel za mladou ženou. Cítil, jak mu po tvářích,

po krku a vůbec po celém těle stékají kapky potu. Díval se na Taru a

nemohl se ubránit obdivu. Měla krásně zaoblené tělo a líbilo se mu,

jak mrštně a pružně prochází keři a udržuje směr. Ray mu dal dvě

26

výživné tabletky, ale i tak ho bolelo celé tělo.

Cesta se zdála nekonečná. Konečně se slunce začalo sklánět k

vrcholkům stromů. Tara zpozorněla a chvíli se rozhlížela na všechny

stran, jako by něco hledala.

Pak radostně vykřikla a vrhla se na keř s velkými fialovými

bobulemi.

Asi deset si jich natrhala a posadila se s nimi pod strom. Všimla

si, že Mark jen tak stojí, a podala mu jeden plod.

„To jsou přece patki. Ty nemáš žízeň?“

Mark si bobuli vzal a váhal. Tara zatím už snědla tři. Ray mu

přišel naštěstí na pomoc. Rychle jednu bobuli utrhl, vsunul si ji do

úst a předstíral, že jí. Ve skutečnosti prováděl chemickou analýzu.

„Žádná známá jedovatá látka. Voda, sacharóza, minerální soli,

kyselina citronová a aromatické látky. Můžeš to klidně jíst.“

Mark plod ochutnal. Měl svěží dužninu a voněl po broskvích.

Vydechl si úlevou, posadil se vedle Tary a opřel se o kmen.

Nějaký čas jedli mlčky a Ray jim nosil další a další plody.

Potom se Tara obrátila k Markovi.

„Jsem Tara, dcera náčelníka Kioze,“ představila se. „A kdo jsi

ty?“

„Mark a tohle je můj přítel Ray.“

Dívka si jejich jména třikrát zopakovala, aby si je vryla do

paměti, a potom se zeptala: „Kde je váš kmen?“

Mark ukázal k severu. „Daleko, několik lun cesty.“

„Proč jsi odešel?“

„Náš náčelník je zlý člověk. Všechny ženy chtěl jen pro sebe. Pro

sebe a pro své přátele si zabíral většinu úlovků. My málem umírali

hlady.“

„Jako Rilos,“ vzdychla si Tara. „Proč jsi ho nevyzval na souboj?“

„Já ho vyzval, ale on nepřijal. Bojoval jedině, když měl za sebou

pět nebo šest válečníků. A tak jsme museli utéct.“

Tara se na chvíli zamyslela. „Když budeš chtít a když se

dostaneme k našim, můj otec ti nabídne pohostinství. Je spravedlivý

a bude ti chtít poděkovat za to, žes mi pomohl.“

Podívala se na temnící se oblohu. „Jestli máš křesadlo, můžeme

se připravit na noc.“

27

„Má je u sebe přítel,“ rychle si pospíšil Mark s odpovědí.

Šel s Tarou nasbírat dříví a Ray předstíral, že rozdělává oheň

křesacími kameny. Za chvíli už plápolal ohýnek a Taru by ani ve snu

nenapadlo, že ho zapálil laserovým paprskem, který mu vyšlehl z

ukazováku.

Pomalu přisedla k ohni, podívala se na nebe a usmála se.

„Máme štěstí. Vítr vane dobrým směrem a nepřítel kouř neucítí.

Když nás nedohoní ani zítra, vzdají to, protože budou mezi sebou

bojovat o místo náčelníka. A potom potrvá nejméně půl luny, než si

nový náčelník získá autoritu.“

Mark se natáhl na zem. I když byl vytrénovaný, přesto ho bolelo

celé tělo. Byl ulepený od potu a po ničem netoužil víc než po

sanitárním bloku.

Už se mu klížily oči, když vedl sebe zaslechl jakýsi pohyb.

Tara se k němu přitulila a vyzývavě se o něj třela tělem. „Mark je

veliký bojovník,“ šeptala. „Je hoden Tary.“

Pozemšťan se ušklíbl. Byl unavený a dívka páchla úplně stejně

jako ten sprej, kterým ho Ray nastříkal. Její vůně nevzbuzovala

žádné poetické představy. Její pohyby v něm nicméně vzbudily

touhu.

Spojili se krátce, skoro brutálně a brzy dosáhli vrcholu. Mark se

spokojeně usmíval a pomyslel si, že kdyby měli na milování víc

příležitostí, jistě by byla učenlivou žačkou. V objetí rychle usnuli

pod bdělým Rayovým dohledem, který byl na Markovy milostné

pletky už zvyklý a jako obyčejně vypnul záznam. Technokrati na

Zemi neviděli rádi, když se agenti milkovali s domorodými dívkami.

7

Marka vzbudily první sluneční paprsky. Lehce se protáhl. Tara už

byla vzhůru a trhala s Rayem patki. Přiklekla k Markovi a s

úsměvem mu podala jeden plod. Včerejší únava z ní zcela spadla.

„Rychle se najez a jdeme,“ řekla.

Pochod pokračoval jednotvárně, pouze je obtěžoval hmyz.

K jedenácté hodině Tara ukázala na klidně se popásající zvíře,

28

připomínající antilopu.

„Lantis,“ zašeptala. „Škoda že nemáme čas lovit. Měli bychom

maso na cestu.“

„Nikde jsem neviděl ty šarlatové květy,“ řekl o něco později

Mark.

„Sloti je moc vzácná, naštěstí. Lantisové je mají moc rádi, ale

jakmile se jich najedí, pterky přitáhne jejich vůně a sežerou je.“

K polednímu si dopřáli krátký odpočinek. Bobule žádné bohužel

nenašli, a tak se museli spokojit se zahnívající vodou z tůňky

hemžící se červy.

Odpoledne šli asi hodinu, když Ray náhle Marka upozornil:

„Pozor! Opasek na maximum, někde poblíž je nějaké velké zvíře.“

Vteřinu nato Tara zděšeně vykřikla a uskočila. Zvolna se k nim

blížilo podivné zvíře. Připomínalo gigantickou ropuchu, velikou

jako vůl, s tělem pokrytým ošklivými boulemi. Mělo obrovskou

zploštělou hlavu, vypouklé oči a velikánskou tlamu od ucha k uchu.

Krátké křivé nohy nemohly unést tu váhu, takže břicho vláčelo

skoro po zemi.

Tara se pokusila o útěk. V té chvíli zvíře rozevřelo tlamu a z ní

vyšlehl uzounký, ale nesmírně dlouhý jazyk, který dívku

neuvěřitelně rychle obtočil, třebaže byla od nestvůry snad deset

metrů daleko.

Ray bleskově zareagoval. Skokem se dostal mezi tlamu a Taru,

marně zápolící s jazykem, který ji pomalu, ale jistě přitahoval.

Prudce sekl dýkou z falešného pazourku, ale ve skutečnosti jazyk

přeťal laserem.

Mark zatím vrhl asagaj. Měl štěstí, protože vnikl nestvůře do

pravého oka. Nikdy se však nedozvěděl, jestli to byl smrtelný zásah,

protože Ray pro jistotu zesílil účinek oštěpu laserem, který se

propálil okem do mozku. Zvíře zachrčelo, zazmítalo se, přičemž

vyvrátilo dva stromy, a kleslo k zemi. Párkrát se ještě zachvělo a

zcepenělo.

Tara se třásla jako osika a Mark ji pomohl ze zbytků jazyka.

Jazyk připomínal lepkavý kabel a byl silný jako mužská paže. Jen

pracně se mu podařilo odstranit ho z jejích boků a zůstal jí po něm

nafialovělý pruh.

29

Tara mu klesla do náruče a zvolna se uklidňovala.

„Děkuju,“ vydechla. „Nebýt tebe, kelam mě sežral. Na ten jeho

jazyk si člověk musí dát vždycky pozor?“

„Zvíře na Korzu ještě nezjištěné,“ informoval Ray, „poněkud se

podobá pozemskému chameleonovi. Perspektivní prácička pro

zoology.“

Taře se vrátila chladnokrevnost a poznamenala: „Tentokrát bude

masa dost.“

Markovi se při té představě zvedl žaludek. Překonal se však,

podal ji dýku a suše prohlásil: „Vyřízni si z něj, co chceš. Jestli máš

na to maso chuť, dej se do toho.“

Tara kupodivu poslechla. Vzala si od Raye pazourkovou dýku a

vrhla se na zvíře. Šikovně prořízla kůži. Ostrost dýky ji viditelně

nadchla. Spokojeně si cosi zabručela a dala se rychle do díla. Vyřízla

z bederní oblasti dlouhé pruhy rudého masa a potom z lián upletla

neforemný pytel.

Maxk asi hodinu s obdivem sledoval její přesné a úsporné

pohyby. Nakonec u jejích nohou ležely tři pytle po deseti kilech

masa.

„Víc toho neuneseme,“ povzdychla si. „Je mi líto nechat tady

tolik potravy. Musíme ale rychle zmizet, než se sem seběhne

všelijaká zvěř.“

Pokoušela se pobrat veškerý náklad sama, ale Ray popadl

všechny tři pytle.

„Vezmu to já. Až budu unavený, vystřídáte mě.“

Šli celé odpoledne a Tara je vedla. Dvakrát se nabídla Rayovi, že

mu pomůže, ale android vždy jen zavrtěl hlavou a vybídl ji, aby šla

dál.

Při západu slunce se zastavili u potůčku, vinoucího se tiše mezi

stromy.

Když uhasili žízeň, pustili se do přípravy jídla. Ray nasbíral

dřevo a rozdělal oheň, Tara mezitím uřízla dlouhou větev a nabodala

na ni kusy masa, které pak opékala na ohni.

Trpělivě masem otáčela. Mark se na to už nemohl dívat. Udělal

dvě vidlice, zapíchl je u ohně, potom sebral Taře rožeň a položil jej

na ně.

30

„Takhle to nemusíš aspoň pořád držet, stačí jen otáčet,“

poznamenal.

Tara natrhala trochu býlí, které vhodila do ohně, a hned se kolem

linula příjemná vůně připomínající tymián a rozmarýn.

Když usoudila, že je maso dostatečně propečené, vzala rožeň a

odnesla jej k Markovi a Rayovi. Ti zatím odpočívali, pohodlně

opřeni o strom. Mark vzal rozpačitě maso do obou rukou a utrhl si

kus. Ray ho napodobil, aby nevzbudil Tařino podezření.

Konstruktéři ho vybavili dutinou v ústech, kde bylo všechno, co

spolkl, analyzováno a potom změněno v energii, jíž se dobíjela jeho

atomová baterie.

Mark obezřetně ochutnal ten podivný steak. Maso bylo trochu

spálené, ale uvnitř měkké a chutné. A protože od rána neměl nic v

žaludku, podařilo se mu zapomenout, z jakého zvířete pochází.

Všiml si, že se Tara na ně jen dívá.

„Proč nejíš?“ zeptal se. „Ty nemáš hlad?“

„Nejdříve jedí muži,“ odpověděla poněkud hořce. Mark s

pobavením pomyslel na všechny ty pozemské feministky, na ženské

znuděné všemožnými právy a výdobytky, které už nevěděly, co by si

ještě mohly přát. Popadl kus masa a padal jí ho.

„No tak jez! Zúčastnila ses přece lovu jako návnada, ne?“

Tara chvíli váhala, ale pak mu maso vyrvala z ruky a zahryzla se

do něj.

Mark na ni jen s údivem zíral. „Jak dlouho se už postíš?“

„Poslední dobou se nám lov příliš nedařil. Rilos a jeho bojovníci

toho moc neulovili a na nás zbývaly jen kosti. Ale ty jsi veliký

lovec. Pořád ještě nechápu, jak se vám ho podařilo zabít.“

„Pomáhala jsi nám přece,“ zasmál se Mark. „A jakmile se

kelamovi usekne jazyk, není už tolik nebezpečný. Ale stejně jsme

měli zatracené štěstí. Je do tvé vesnice ještě daleko?“

Pokrčila rameny. „Dva tři dny, možná i víc…“

8

Mark s povzdechem úlevy klesl pod strom. Slunce bylo na vrcholku

31

své dráhy, a třebaže je zastiňovaly koruny vysokých stromů, bylo

pořádné vedro. Na Korzu byli už čtyři dny a pomalu začínal litovat,

že neposlechl Raye a nevyužili modul.

Zásoby masa už skoro vyčerpali, protože Tara toho ráno a večer

snědla požehnaně. S úsměvem myslel na noci, kdy k němu přiléhala

a dychtivě se učila umění lásky.

Tara mu přinesla maso od rána. „Brzo budeme muset na lov,“

řekla. „Už nemusíme spěchat, naši pronásledovatelé to určitě

vzdali.“

„To nemůžeš vědět.“

„Už jsme příliš daleko od jejich vesnice a na území mého otce by

se neodvážili, zvláště když je Rilos po smrti.“

„No doufejme,“ prohodil Mark. Docela rád by si dopřál menší

siestu po únavném pochodu a po předešlé noci.

Tara si olízala prsty a vstala. „Musíme jít.“

„Jsi si aspoň jistá, že jdeme správným směrem?“

„Už to není daleko,“ přesvědčovala ho.

„Ta holka jde, jako by měla v hlavě buzolu,“ ozval se Ray.

„Neměj strach.“

„Tak tedy půjdeme,“ vzdychl odevzdaně Mark.

Les už nebyl tak hustý a k polednímu Tara radostně vykřikla:

„Řeka! Řeka!“

Rozběhla se a vrhla se do vody. Mark se chvíli rozmýšlel.

„Klidně tam vběhni za ní,“ uklidnil ho Ray. „Umělé opálení ani

pach tím nesmyješ, neboj se. Navíc tam nejsou žádná nebezpečná

zvířata. A pak – budu dávat pozor.“

Marka jeho slova uklidnila. Skočil do vody a za chvíli v ní

dováděl jako děcko. Cítil se báječně osvěžen a drhnul se, aby se

zbavil prachu a potu.

Když se s Tarou dostatečně vydováděli, chystali se vylézt z vody,

avšak v tom okamžiku se na břehu objevila asi desítka válečníků s

asagaji.

Tara na okamžik ztuhla leknutím, ale potom na ně zamávala.

„To nic, jsou to přátelé! Osvobodili mě z Rilosova zajetí!“

Jeden válečník s mohutným hrudníkem a prošedivělými vlasy k

nim přišel blíž.

32

„Tati!“

Tara se vrhla muži do náruče. Když se pozdravili, obr dceru

odstrčil a zvolna přistoupil k Markovi, který čekal na břehu:

„Jsem náčelník Kioz. Vítejte u mého kmene.“

Mark mu krátce poděkoval a skupina se vydala na cestu k

vesnici, což byl možná až příliš vznešený název pro shluk asi deseti

chatrčí spletených z větví.

Zpráva o Tařině návratu se rychle roznesla. Ženy a děti vyběhly z

chatrčí a obklopily je s výkřiky radosti.

„Včetně dětí a žen jich není ani stovka,“ hlásil Ray, který vše

nahrával.

Náčelník Kioz uvedl Marka k svému příbytku a pokynul mu, aby

si sedl.

„Tara mi vyprávěla, jak jste ji zachránili před Rilosovou pomstou

i před chřtánem kelama. Nikdy bych nevěřil, že je něco takového

možné.“

Starší žena s povadlými prsy přinesla dřevěné nádoby s bělavou

tekutinou. Každému muži podala jednu. Náčelník šel příkladem a

naráz svou vypil.

„Je to jen voda, ve které vylouhovali byliny,“ informoval Marka

Ray.

Když uvítací rituál skončil, Kioz se Marka na všechno podrobně

vyptával a Mark mu tvrdil, že přichází z dalekých končin na severu.

„Kdybyste chtěli zůstat s námi, klidně vám poskytnu ochranu,“

nabízel se náčelník.

„Je to pro náš nesmírná pocta a děkujeme ti,“ odpověděl Mark.

„Rádi bychom si na pár dní odpočinuli a potom se rozhodneme, co

dál.“

„V tom případě vám nabízím svůj příbytek.“

Mark zaznamenal děsivý zápach linoucí se z chatrče, a tak to

zkusil jinak: „Pokud by ti to, náčelníku, nevadilo, rádi bychom si o

kousek dál postavili vlastní příbytek.“

„Dělejte, jak vám libo, přátelé!“

Mark se podíval na slunce, jež bylo ještě vysoko na obloze. „V

tom případě se dáme rovnou do práce!“ Zašli asi sto metrů do lesa,

aby je nikdo neviděl, a Ray rychle nařezal laserem dostatek větví.

33

Mark mezitím sbíral veliké listy, které domorodci používali jako

střešní krytinu. S Tařinou pomocí si pak postavili chatrč. Mark jen

doufal, že je nepřekvapí bouře.

Když se setmělo, Kioz pozval Marka k ohni, kolem něhož už

seděla asi desítka válečníků. „Dnes večer bude jen skromné jídlo, už

dva dny jsme nic kloudného neulovili,“ řekl mu. „Snad nám to zítřek

vynahradí.“

Tara s onou starší ženou přinesly náčelníkovi větší kýtu, která už

poněkud zaváněla. Kioz z ní kus uřízl. První dostali Mark s Rayem a

potom ostatní bojovníci.

Když se Mark zakousl do své porce, okamžitě se mu zvedl

žaludek.

Zato náčelník jedl s opravdovou chutí a s plnými ústy

poznamenal: „Maso je sice už starší, ale ti červi jsou mladí.“

Mark nenápadně přisunul svůj příděl Rayovi, který ho rychle

spolkl.

Když dojedli, přistoupil k nim starý vychrtlý muž, který seděl po

Kiozově levici.

„Náš moudrý muž by ti rád položil několik otázek,“ řekl

náčelník.

Mark přikývl.

„Ve tvé vzdálené vesnici rovněž uctívají boha?“

„Podle poslední expedice,“ přispěchal Markovi na pomoc Ray,

„jsou obyvatelé patrně monoteističtí.“

Mark odvětil, že ano, což šamana zřejmě uspokojilo. Po chvíli

nicméně zabručel: „Náš bůh nemá rád osamělé lovce. Ale když budu

zachovávat naše zvyky, nemáte se proč bát jeho hněvu.“

Pozemšťan potlačil zívnutí a Kioz řekl: „Zasloužíš si odpočinek.

Spi bez obav, bojovníci jsou na stráži u ohně. Za svítání vyrazíme na

lov.“

Mark s Rayem si zalezli do chatrče. Mark se natáhl na zem a

vrčel: „Ráno mi připomeň, ať si nasbírám nějaké listí, tohle je hodně

tvrdé lože.“

Ještě než usnul, zamumlal: „Pokusil ses o spojení s Nortonovým

androidem?“

„Dík za připomínku, ale co jsme tady, vysílám každé dvě hodiny,

34

ale kde nic, tu nic.“

9

Marka vzbudili ještě před východem sluncem. Vstal a dlouho se

protahoval, aby rozhýbal rozbolavělé tělo. Ještě si nezvykl, spát na

holé zemi. Lovci se už shromáždili a kolem nich se kupily děti. Byly

nezvykle zamlklé. Ty větší se už nemohly dočkat, až se budou moci

zúčastnit lovu, protože pak budou mít nárok na podíl z úlovku.

„Všimni si, že všichni trpí chronickou podvýživou. Jen se podívej

na ta vypouklá bříška,“ upozorňoval Ray Marka.

Kioz dal povel k odchodu. Bojovníci šli asi čtvrt hodiny husím

pochodem a potom náčelník velel zastavit. „Rozdělíme se teď na

dvě skupiny a obklíčíme část řeky,“ rozhodl. „Lantisové sem chodí

často pít.“

Mark se přidal ke Kiozovi. Velení druhé skupiny převzal statný

válečník s rozježenými vlasy.

Šli asi dvě hodiny, potom Koz svou skupinu opět rozdělil.

„Teď se rozptýlíme a půjdeme tímto směrem.“ Ukázal na Raye a

Marka a upřesnil: „Vy vyrazíte, až křiknu.“

Pozemšťané tedy počkali asi půl hodiny a na zvolání se pak

vydali na cestu.

Ray se vznesl antigravem nad stromy, a když se vrátil, hlásil:

„Nemá smysl se hnát, široko daleko není jediné zvíře.“

Kráčeli vedle sebe, a tu si Mark všiml asi dvaceticentimetrového

otvoru v zemi.

„To jsou nory takových velkých králíků, ale místo chlupů mají

bodliny,“ řekl Ray.

Mark chvíli uvažoval. „Sežeň mi kus dřeva a tenkou, ale pevnou

lánu.“

Ray obstaral požadované. Mark zarazil klacek do země, na něj

přivázal liánu se smyčkou a nastražil ji před norou.

„Doufejme, že oko bude fungovat. Zapamatuj si to místo, vrátíme

se sem, večer. A teď honem za ostatními.“

Přidali do kroku a dorazili skoro ve stejné chvíli jako ostatní

35

bojovníci, kteří se seskupili kolem náčelníka. „Máme špatný den,“

stěžoval si Kioz. „Lantisové už tudy nechodí. Dnes večer budou mít

děti zase hlad.“

Vtom jeden lovec, který zůstal stranou, vykřikl bolestí a prudce

zabodl oštěp do země. Udělal ještě několik kroků a skácel se.

Všichni se k němu rozběhli. Plet mu zfialověla a místy na ní byly

sinalé skvrny.

Mark se s odporem podíval na ohromného oranžového pavouka

připíchnutého k zemi. Připomínal padesáticentimetrového sklípkana.

„Raxul,“ zabručel Kioz. „Jeho píchnutí je vždy smrtelné. Rychle

pryč, raxulové žijí ve skupinách, budou tu jistě další. Teď už chápu,

proč tady žádní lantisové nejsou.“

Dva válečníci popadli mrtvého druha a ostatní opatrně ustupovali

s napřaženými oštěpy. Ray se přiblížil k Markovi, všechny jeho

detektory běžely naplno. Zabil dva raxuly, za což si vysloužil

náčelníkův obdivný pohled.

„Myslím, že jsme z nejhoršího venku,“ prohlásil po chvíli Kioz.

„Teď musíme Kotze odnést do Jeskyně odpočinku.“

Lovci mlčky vyrazili. Za dobrou hodinu přišli na rozlehlou

paseku, kde bylo několik skal. Tělo položili na travnatý násep, a

zatímco náčelník mumlal nesrozumitelná slova, odvalili ohromný

oválný balvan, pod nímž se objevil otvor do jakési šachty.

Po chvíli Kioz skončil mumlání, které bylo zřejmě modlitbou,

dva lovci se chopili mrtvého a shodili jej do šachty. Musela být dost

hluboká, protože dopad těla bylo slyšet až za několik vteřin. Pak

rychle vrátili kámen na místo.

„Teď půjdeme domů,“ prohlásil Kioz, „a požádáme moudrého

muže, aby nám vyprosil boží přízeň.“

Mark chvíli váhal, ale když si představil, že mu ve vesnici budou

zase nutit to zkažené maso, rozhodl se jinak.

„Když dovolíš, náčelníku,“ řekl, „rád bych se vrátil k řece. Třeba

se mi podaří něco ulovit.“

Náčelník potřásl hlavou a ukázal na slunce. „Těžko. Touto dobou

se lantisové skrývají v houštinách. Ale dělej, jak myslíš.“

Mark rychle seběhl k řece. Vykoupal se a potom požádal Raye:

„Jdi zvolna proti proudu. Určitě tady budou nějaké ryby.“

36

„To bych řekl! Všiml jsem si jích už předtím, vypadají jako

lososi.“

„Udělej to, jak chceš, ale nalov jich hodně. Počkám na tebe tady

pod stromem.“

„Fajn, ale dej si opasek na maximum. Nerad bych tě našel v

chřtánu některé ze zdejších potvor.“

Ray zvolna kráčel mělkou vodou podél břehu. Zakrátko došel k

malému vodopádu, kde dováděly ryby připomínající lososy.

Ujistil se, že ho nikdo nepozoruje, a tiše se k ním přiblížil.

Jakmile první ryba vyskočila nad hladinu, z jeho čela vyšlehl

záblesk a zabil ji.

Tento postup zopakoval asi desetkrát. Potom se s úlovkem vrátil

k Markovi, který mezitím z rákosí zhotovil primitivní vrš.

„Co tomu říkáš?“ zeptal se hrdě.

„Ještě že jsem před lovem přestal nahrávat. Koleduješ si o

nepříjemnosti s komisí pro nevměšování. Tuhle novou techniku lovu

jim v žádném případě nesmíš ukázat.“

„Je mi jich líto,“ namítl Mark. „Těch pár rákosí jejich vývoj příliš

neovlivní:“

„A co když mají vyhynout a uvolnit místo inteligentnější formě

života, co potom?“

„Neotravuj. Pojď radši vyzkoušet tu vrš.“

Vybrali místo, kde byl proud slabší, a zatížili vrš kameny.

„Zítra se sem vrátíme. Úlovek probodej, ať si myslí, že jsi lovil

oštěpem. Cestou se ještě podáváme na to oko.“

V oku skutečně uvízlo jakési menší zvíře s ostny, které vypadalo

jako kříženec králíka a dikobraza. Mark ho sebral a pokračovali v

cestě.

Do vesnice se vrátili až v noci. Obyvatelé stáli shromážděni

kolem třímetrového sloupu, velice hrubě otesaného, zřejmě to měl

být jakýsi totem.

Před totemem klečel šaman a cosi vykřikoval, ostatní zůstávali v

uctivém odstupu. Když spatřili pozemšťany vlekoucí úlovek, bylo

rázem po bohoslužbě.

Mark a Ray mlčky složili kořist Kiozovi k nohám. Náčelník

uznale pokýval hlavou a nařídil ženám, aby připravili jídlo. S

37

radostnými výkřiky se vrhly na ryby, vyvrhly je, nabodly na větve a

začaly opékat nad ohněm. Děti na ryby sypaly různé byliny a brzy se

nad vesnicí nesla pronikavá vůně pečených ryb, která Markovu

čichu ve srovnání se včerejší večeří velice lahodila.

Válečníci se usadili kolem ohně ve stejném pořádku jako minulý

večer. Tara podala lososa nejdříve otci, a když si odkrojil, nabídla

Markovi.

S rozzářenýma očima před ním poklekla a zašeptala: „Dnes v

noci za tebou přijdu…“

Ten večer se najedli všichni – i ženy a děti.

Mark upozornil Raye, na jednoho malého kluka. Mohlo mu být

tak pět let, seděl kus od ohně a vysával rybí hlavu s takovým

póžitkem, jako by šlo o kdovíjakou pochoutku. „Už pro tenhle

pohled stálo za to porušit zákon, nemyslil?“

Po večeři šaman ustaraně zabručel: „Jak jste toho mohli tolik

nalovit, když obyčejnému lovci trvá celý den, než uloví jednu

jedinou rybu?“

„Můj přítel umí velice dobře zacházet s oštěpem,“ odpověděl

Mark. „Copak nezabil dva raxuly?“

Šamana to příliš nepřesvědčilo. „Ale ten virl nemá žádnou ránu.“

Mark pochopil, že čaroděj naráží na ostnatého králíka, a ukázal

oko. „Použil jsem lest,“ dodal. Potom jim trpělivě vysvětloval, jak se

kladou oka.

„To je velice důmyslné,“ pochvaloval si náčelník. „Obávám se,

že bůh z toho nebude mít radost,“ povzdychl si šaman.

„Já takhle lovím už mnoho lun,“ namítl Mark.

„Zřejmě jsi měl veliké štěstí. Můžé se stát, že brzy potkáš božího

posla a zaplatíš za svou odvahu. Doufejme, že jeho hněv padne jen

na tebe a ušetří naši vesnici.“

Mark by byl rád se šamanem diskutoval, ale Kioz je přerušil:

„Když jsme se najedli, půjdeme si lehnout a ráno vyrazíme opět na

lov.“

Šaman opět poklekl u totemu a Mark se odebral do své chýše.

„Kvůli tomu všemu jsem si zapomněl udělat matraci,“ zavrčel

nespokojeně a natáhl se na své nepohodlné lože.

Už se mu zavíraly oči, když se k němu přitulilo tělo. „Musela

38

jsem počkat, až všichni usnou,“ šeptala Tara. „Včera to nešlo, ale

dneska po té hostině usnuli všichni velice brzy.“

Brzy dosáhla toho, po čem toužila, vzdychala slastí a Ray už

dávno vypnul nahrávání.

10

Kioz zavedl lovce opět k řece, ale tentokrát o něco výš po

proudu. Ani dnes jim osud nepřál a nezahlédli jediného lantise.

Náčelníka neúspěch trápil, kráčel mlčky se skloněnou hlavou.

„Lantisové přešli jinam,“ postěžoval si po chvíli. „Asi se bojí

raxulů. Možná si vyhledali jinou řeku.“

„Tak proč nevyšleš lovce všemi směry? Pokud se lantisové

přestěhovali, stačí jít za nimi a postavit si novou vesnici.“

„To přece nejde,“ ohradil se zděšeně Kioz. „Bůh rozhodl, že naše

vesnice bude tady. Nemůžeme odejít, to bychom ho rozhněvali!“

Přecházeli zrovna paseku, když zaslechli výkřiky a praskot

lámaných větví. Z lesa vyběhlo mohutné zvíře a cestou vyvracelo

stromy. Připomínalo pozemského slona, ale mělo krátký chobot,

mnohem delší kly a tělo pokryté dlouhými šustivými šupinami.

„Tuk!“ vykřikl Kioz a rozmáchl se oštěpem. „To je naše poslední

šance!“

Chtěl mrštit oštěpem, ale Mark ho zarazil. „Nemůžeš na něj

zaútočit sám!“

„Musím ho zasáhnout do oka!“

„To je šílenství, zabije tě.“

„Radši zemřít v boji než chcípnout hlady,“ prohlásil náčelník.

Vytrhl se Markovi a rozběhl se proti zvířeti. Tuk se zastavil a větřil,

malý chobot měl vztyčený. Když spatřil proti sobě lovce, vyrazil.

Kioz se zastavil. Počkal, až zvíře bude jen pár metrů od něj, pak

uskočil a ze všech sil mrštil oštěpem. Pazourkový hrot zasáhl tuka

kousek pod okem, ale bylo to jen lehké škrábnutí. Mohutné tělo do

Kioze narazilo a náčelník se svalil do trávy. Náraz byl tak silný, že

ztratil vědomí.

Tuk se po deseti metrech zastavil a otočil se. Mark si v tom

39

okamžiku uvědomil, že může Kioze rozdupat.

„Rayi, na něj!“ vykřikl a rozběhl se ke zvířeti.

Když tuk spatřil dva protivníky, zastavil se a vztekle zaryčel.

Mark se k němu přiblížil zleva a zamířil na oko. Minul je o pár

centimetrů. Ray naštěstí zaútočil z pravé strany. Zabodl oštěp tukovi

do oka a hrot zasáhl mozek.

Tuk pronikavě zatroubil, postavil se na zadní a převrátil se na

zem. Mark uskočil na poslední chvíli. Zvíře sebou ještě několikrát

škublo a potom znehybnělo.

Ray sebral svůj oštěp i Markův, Mark spěchal ke Kiozovi, který

se právě probíral.

Náčelník byl jen omráčený, nic vážnějšího se mu nestalo. Přijal

nabídnutu pomoc a postavil se. Nevěřícně hleděl na tu ohromnou

nehybnou masu.

Mezitím doběhli i ostatní lovci. Ozval se jásot. Když se ujistili,

že tuk je skutečně mrtvý, začali ho zpracovávat noži.

Mark odvedl Kioze ke stromu a posadil ho.

„Díky,“ vydechl náčelník. „Vaší zásluhou máme maso na několik

týdnů:“

„Jak ho dostanete do vesnice?“ zeptal se Mank a nespouštěl oči z

ohromného těla.

„Maso rozřežeme a na místě vyudíme. Ženské a děti ho pak

odnosí.“

Jeden lovec už uháněl do vesnice pro pomoc a ostatní rozdělávali

ohromný oheň.

Mark je chvíli pozoroval.

„To je práce na hodiny a hodiny,“ řekl nakonec. „Nechceš s námi

zajít k řece? Rád bych ti něco ukázal,“ navrhl náčelníkovi.

Náčelník souhlasil. Když došli na místo, kde Mark položil vrš,

zjistili, že se do ní chytil nádherný stříbřitý losos. Mark Kiozovi

vysvětlil princip. „Můžete jich vyrobit víc, naklást je a máte

zaručenou aspoň nějakou obživu, když bude slabý lov.“

„To je velice hezké,“ pokýval hlavou Kioz, „ale takovou věc

nemůžeme udělat. Bohu by se to nelíbilo. Když jsem byl malý, můj

otec vymyslel něco podobného…“

„A…?“

40

„Přišel boží posel a zabil ho. Když jsme ho nesli do Jeskyně

odpočinku, měl tvář vrásčitou a vlasy bílé.“

Mark se zarazil a podíval se na Raye.

„Poslední expedice se o ničem takovém nezmiňovala. Ale možná

byla s domorodci v příliš krátkém kontaktu…“

Mark ukázal na lososa. „Myslíš, že ho mám zase pustit?“

Kioz váhal. Několikrát si olízl rty, podíval se na slunce a opatrně

se rozhlédl, jako by měl strach, že je sledují něčí neviditelné oči.

„Možná to ani není nutné,“ řekl nakonec. „Hlavně to nesmíme říct

moudrému muži. Včera mu ryby moc chutnaly.“

„A dneska nám budou chutnat taky,“ podotkl Mark. „Ale do

večera je ještě daleko…“

Mark dal Rayovi znamení. Android vytáhl rybu a vykuchal ji,

zatímco Kioz s Markem rozdělali oheň. Když už zbyly jen kosti,

Kioz ještě labužnicky vysával rybí hlavu.

„Tu vrš nechám ve vodě,“ řekl Mark. „Když budete mít chuť na

rybu, kdykoli si můžete přijít. Veškerá odpovědnost pak padá na

mou hlavu, ne?“

Kioz se s úsměvem natáhl a spokojeně si poklepal na břicho. Aby

ne! Vždyť sám snědl dobré tři čtvrtiny ryby!

„Já mám lepší nápad,“ řekl. „Ty a Ray jste prokázali, že jste

velicí lovci. Proč byste se nepřidali k našemu kmeni? Všichni

budeme rádi. Pochopil jsem,“ podotkl ironicky, „že Tara by s tebou

možná ráda žila. Za pár let mě můžeš vystřídat. Aspoň si odpočinu.

Až povedeš kmen ty, všem se bude dobře dařit, ale nesmíš zavádět

nějaké novoty, které by pohoršily boha.“

„A co když se jeho názor změnil? Od té doby, co jsem odešel od

kmene, používám vrše, oka a jiné pasti a pořád jsem naživu.“

Kioz se vyděšeně podíval k obloze a zašeptal: „A co když jsi měl

jenom štěstí? Vím, že boží posel je určitě nablízku.“

V jeho očích se objevil strach.

„Tvůj návrh, abych se přidal k tvému kmeni, je mi nesmírnou ctí,

ale teď ho nemůžu přijmout. Nemám na to právo. Když jsem opustil

svou vesnici, provázeli náš ještě dva přátelé. Jednoho dne nás

rozdělila hrozná bouře. A od té doby je hledám.“

Kioz sebou trhl. „Už je hledat nemusíš.“

41

„Proč?“ vyhrkl Mark. „Ve jménu našeho přátelství, mluv!“

Náčelník chvíli váhal, ale pak přece jen spustil: „Jsou tomu asi

dvě luny… Lovili jsme směrem, kde vychází slunce, nedaleko

Proklatého kopce. Zvěře bylo málo a i to málo nám uteklo. Přesto se

nám podařilo poranit jednoho lantise. Šli jsme po jeho stopě a

narazili jsme na mrtvá těla dvou mužů. Jeden se hodně podobal

Rayovi.“

„To byl jeho bratr,“ řekl Mark. „A co ten druhý?“

„Ten druhý se setkal s poslem božím. Připomínal mi otce, když

zemřel. Měl bílé vlasy a vrásčitou tvář.“

„Nechali jste je tam?“

Kioz zavrtěl hlavou. „Když jsme dohnali lantise a dorazili ho,

odnesli jsme je do Jeskyně odpočinku, aby je nesežrala divoká

zvěř.“

Mark celý zmatený chvíli mlčel a ani Kioz nic neříkal. Potom

vstal. „Musíme se vrátit k lovcům,“ vzdychl si.

Kolem zabitého tuka vládl čilý ruch. Muži zvíře rozčtvrtili a nad

třemi ohni visely kusy masa. Děti na oheň přihazovaly náruče

voňavých bylin, z nichž se linul hustý dým.

Když muži usoudili, že maso je dostatečně prouzené, uložili je do

sítě z lián, kterou nesly vždy dvě ženy. V okolí postávali muži s

oštěpy, aby zaháněli mrchožrouty přilákané pachem krve.

Když se naše trojice vracela k ohni, málem je k němu nepustila

smečka tvorů podobných pozemským hyen. Vrčeli na ně a cenili

zuby.

Ray jako obvykle zasáhl rychle a účinně. Dvě zvířata proklál

oštěpem, popadl je za ocas a mrštil jimi daleko do lesa. Ostatní se na

ně okamžitě vrhli.

Nakonec zůstali na stráži jenom Mark a Ray a všichni lovci se

plně věnovali uzení. Práce pokračovala rychle kupředu. Všichni se

už těšili na večerní hostinu.

Slunce už klesalo nad vrcholky stromů, když Kioz dal povel k

odchodu.

Rayovi slavnostně předali kly a chobot.

„Tomu, kdo zvítězil, patří čest a sláva,“ prohlásil Kioz.

Ray poděkoval a lovci se dali na pochod.

42

Mark si na záda naložil dobrých třicet kilo masa a brzy se ploužil

na konci zástupu. Ray si toho po chvíli všiml a pomohl mu.

11

Večeře připadala Markovi přímo nekonečná. Nejdřív museli počkat,

až šaman, klečící před totemem, mnohomluvně poděkuje bohu za

jeho štědrost. Teprve pak nastala žranice. Mark si zpočátku

pochutnával na dobře propečených kouscích jater a ledvinek. Už

nemohl, ale Tara mu nosila stále další a další.

Přecpaný Kioz se nakonec odvalil do své chatrče a Mark už se

těšil, že si konečně půjdou všichni lehnout. Nepočítal však s Tarou,

která měla o spánku naprosto jiné představy. A Mark jejím přáním

vyhověl. Co jiného mu taky zbývalo?

Když mu konečně usínala v náruči, něžně ji vyprovodil ze své

chýše. Odcházela nerada, ale chápala, že nemá smysl, aby o jejich

vztahu věděla celá vesnice.

Pozdě v noci se Mark vykradl ze své chatrče. U ohně

podřimovali čtyři přejedení bojovníci. Rychle s Rayem vklouzli do

lesa.

Když ušli asi kilometr, Mark se podíval na měsíc a řekl: „Do

východu slunce to nazpátek v žádném případě nestihneme. Navíc

jsem dost unavený.“

„Můžeš si za to sám. Nemáš zbytečně plýtvat energií – víš na

co.“

„To máš sice pravdu, ale na druhou stranu tím člověk získá

hromadu užitečných informací,“ namítl Mark.

„Vždyť já vím,“ vzdychl si Ray. „Použijeme antigrav?“

Nečekal, až Mark odpoví, popadl ho do náruče a zvolna se s ním

vznesl nad stromy. Za dvacet minut ho složil u skal. Nalezli balvan,

pod kterým se skrýval otvor.

Ray se do balvanu opřel a monolit, se kterým stěží hnulo šest

lovců, se odvalil, jako by nevážil víc než deset kilo. Pod ním se

ukázal asi třímetrový otvor. Mark se nad něj naklonil a okamžitě

cítil hnilobný zápach.

43

Ray mu podal dva malé filtry, které normálně používali na

ochranu proti nebezpečným plynům. „Strč si je do nosu.“

Mark ho uposlechl. „Ještě bychom potřebovali nějaké světlo,“

zavrčel.

Android do šachty okamžitě posvítil. Šachta vedla svisle do

hlubin, její stěny byly hladké a lesklé.

„Jak je to asi hluboké?“ zeptal se Mark. „Třicet dva metry,“

odpověděl obratem Ray.

„Takže se nám tvůj antigrav zase hodí. Dej se do toho:“

Andraid Marka popadl a zvolna se snášeli do šachty. Na dně

ležela hromada lidských kostí.

„Připadám si jako vykradač hrobů,“ řekl Mark poněkud

rozechvělým hlasem. „To jsou pozůstatky celých generací…“

Ray podobné pocity v žádném případě neměl a dal se rovnou do

práce. Hned našel tělo nešťastného Kotze, kterého sem hodili včera.

Odstrčil je stranou.

Za chvíli vykřikl a posvítil na tělo, které vypadalo nedotčeně.

„To je přece Nortonův android! Takže jeho pán nebude daleko!“

Paprsek světla pomalu postupoval, až se zastavil na dost

rozložené mrtvole. „A tady máme Nortona!“ Markovi se zvedl

žaludek. „Jsi si tím jist?“

„Ještě má ochranný opasek.“

Ray se shýbl. Prstem zajel do rozkládajícího se masa na krku a

vytáhl z něj kousek plastiku s drátky. „A tohle je jeho hrtanová

vysílačka.“

„Má i ušní přijímač?“ zeptal se Mark.

„Jistě. Chceš ho?“

„Ne. Ale tu vysílačku si nech. Má sériové číslo a poslouží jako

důkaz, že jsme splnili misi. Dokážeš zjistit příčinu úmrtí?“

Ray se sehnul k tělu a prosvítil je rentgenovými paprsky, občas

odebral vzorky tkáně. Postupoval metodicky, beze spěchu. Když se

zdálo, že skončil, začal opět od začátku.

„Tak co?“ začínal Mark ztrácet trpělivost.

„Ještě jsem neskončil,“ odvětil Ray. Náhle vstal, přešel k

androidovi a obrátil ho naznak. Otevřel schránku s generátorem

energie a s pamětí. Čas se vlekl.

44

Mark měl pocit, že je v šachtě už celou věčnost. Přes filtry se mu

špatně dýchalo, Nehýbal se, věděl, že každý jeho krok by změnil

desítky kostí v pouhý prach. Nakonec přece jen přešlápl. Jedna lebka

pod jeho nohama křupla.

„Tak co je, Rayi?“

„Vím, že je to nemožné,“ prohlásil váhavě Ray, „ale všechny

analýzy dospěly ke stejnému výsledku: Norton zemřel sešlostí

věkem.“

12

Mark měl pocit, že zešílel, nebo že androdovi přeskočily obvody.

„Kostra je artritická, všechny cévy zkornatělé,“ vysvětloval Ray a

rychle dodal: „Stejným způsobem zemřel i android. Generátor má

vytlučený, jako by bez přestávky běžel sto let.“

„Třeba měl únik energie…“

Ray zavrtěl hlavou. „To není všechno. Opotřebované měl i

obvody.“

„Pojďme odtud radši pryč,“ vzdychl si Mark. „Potřebuju se

nadechnout čerstvého vzduchu.“

Ray se zarazil. „To je zvláštní… Vnímám proudění vzduchu…“

Pomalu osahával světlem stěny šachty. Za jednou hromadou kostí po

chvíli objevil jakousi jeskyni. Odhrnul kosti nohou a vlezl do

chodby široké asi pět metrů a vysoké čtyři. Mark ho následoval. Ušli

asi sto metrů, když narazili na zával.

„Podivné,“ poznamenal Ray. „Jako by tady zapracoval

dezintegrátor…,“ a pozorně zkoumal stěny.

„Taky mi to tak připadá,“ souhlasil Mark. „Ale dál se zřejmě

nedostaneme. Já chci už ven.“

Vrátili se tedy a Ray přivalil balvan zpět na místo. „Do rána

zbývá ještě hodina,“ poznamenal Mark a podíval se na ztemnělou

oblohu. Měsíc už zašel. „Máme co dělat, abychom se vrátili do

vesnice.“

Ray ho popadl do náruče a zapnul antigrav. Za necelou

půlhodinku byli na kraji vesnice. Stráže u ohně dál podřimovaly,

45

takže si jich nikdo nevšiml. Mark se hned natáhl na zem. „Doufám,

že se teď aspoň dvě hodinky prospím.“

* * *

Když otevřel oči, slunce už urazilo pěkný kus své dráhy. Cítil se

nevyspalý, protože ho sužovaly těžké sny. Ray mu podal tykev

plnou vody. „Vypij to, rozpustil jsem ti do toho něco na

posilněnou.“

„Díky.“

„Kdy vypadneme?“ zeptal se Ray. „Naše mise skončila. Máme

důkaz o Nortonově smrti:“

Mark si odkašlal. „Obávám se, že nám mise teprve začíná. Jak

mám senátorovi vysvětlit, že mu synovec skonal sešlostí věkem?

Sežral by mě zaživa! Nebude nám věřit, i když mu předložíme

vysílačku, a přesvědčí prezidenta, aby sem poslal armádu. To by byl

konec!“

„Domorodců?“

„To taky, ale i vojáků. Hrozila by jim stejná smrt jako Nortonovi.

Musíme zjistit příčinu úmrtí.“

„Ale už nemáme moc času. Jsme tady celý týden. Jak chceš

pokračovat?“

Mark si podepřel hlavu do dlaní a uvažoval nahlas: „Norton

zřejmě nebyl v žádné vesnici. Našli ho někde mezi touto osadou a

kopcem, kde nikdo nežije. Měl asi v plánu tuhle vesnici navštívit. Z

opatrnosti přistál hodně na východě. A krátce potom se mu něco

přihodilo.“

„Tak by to mohlo být,“ uznal Ray. „Vyrazíme tedy k tomu

Proklatému kopci?“

„Moment! Zapomněli jsme na jeden důležitý detail: Co je to ten

posel boží?“

„Pověra nebo legenda,“ prohodil opovržlivě android.

„Ale každá legenda má nějaké pravdivé jádro. Kioz povídal, že

Norton vypadal úplně stejně jako jeho otec.“

„No a?“

„Buď tady došlo k jakémusi urychlenému stárnutí, a tím pádem

46

musíme kopec prozkoumat, nebo se jedná o lidský zásah a my

musíme vypátrat původce.“

„A jak na to chceš jít?“

Mark se zašklebil. „Jak jsem pochopil, onen bůh je velice

konzervativní a má velice nerad jakékoli novinky. Mám pocit, že

přijdu na něco převratného…“

„Ne abys překročil zákon o nevměšování,“ strachoval se Ray.

„Budu se držet v mezích, neboj se,“ rozesmál se Mark. „A pak –

senátor Cartney mi dovolil všechno.“

Venku náčelník nadšeně debatoval se šamanem. Šaman se však

tvářil ustaraně a pořád vrtěl hlavou. Vtom Kioz spatřil Marka s

Rayem a zavolal je k sobě. „Právě jsem mluvil s moudrým mužem,

že byste se přidali k našemu kmeni. Zatím není příliš nadšený, ale

souhlasí, abyste zůstali, dokud nesníme tuka. Máte na něj právo,

protože jste ho zabili.“

„Děkuji vám, ale i my si to musíme všechno promyslet. Ještě

nevím, jestli s vámi zůstaneme, nebo ne. Zatím bychom se rádi

vypravili do lesa. Možná že ještě něco ulovíme.“

Kioz se rozesmál. „Jen doufám, že ne dalšího tuka. To bychom

pak měli tolik jídla, že by nám narostla břicha a už bychom nemohli

lovit.“

Mark postupoval lesem dobrou půlhodinu a pozorně sledoval

vegetaci. Nakonec našel houževnatou vysokou trávu, podobnou té,

již ženy používaly k sešívání kusů kůže. Usekl několik stonků a

začal je splétat.

„Rayi, najdi mi asi dvoumetrovou větev a pěkně pružnou.“

„Proč neřekneš rovnou, abych ti udělal luk a šípy?“ posmíval se

mu Ray. „Měl bych to mnohem rychleji:“

Mark se rozesmál. „Máš vlastně pravdu. Takže pusy se do díla a

já si zatím hodím dvacet.“

Za dvě hodiny android Marka vzbudil a pyšně mu předvedl

výsledek své práce.

Mark se chopil luku, nasadil šíp s pazourkovým hrotem a namířil

na strom.

„Zesil si pole,“ doporučil mu Ray.

Mark ho neposlechl a vystřelil. Šíp se zarazil do kmene, ale tětiva

47

Marka bolestivě šlehla přes zápěstí.

„Já vím, zapomněl jsem na chránič,“ zabručel Mark. „Najdi mi

něco.“

Android odřízl od suknice kousek kůže a obtočil ji příteli kolem

zápěstí.

„Teď mi ukaž nějakou zvěř,“ žádal spokojeně Mark.

„Všiml jsem si, že na některých stromech žijí ptáci, kteří

připomínají velké kohouty,“ nadhodil Ray.

Šli asi deset minut a Ray ukázal na strom. „Tamhle na té větvi.

Asi metr od kmene,“ zašeptal.

Mark pečlivé zamířil. Vyletěl šíp a srazil ptáka na zem.

„A můžeme do vesnice. Návnadu máme,“ zajásal Mark. „Teď už

půjde jen o to, jestli se posel boží chytí.“

Na zpáteční cestě sestřelil ještě dva kohouty.

Kioz si hověl před chýší, podřimoval a krátil si čas do večeře:

Vzbudil ho jásot dětí poskakujících kolem Marka a Ray.

Mark uctivě složil úlovek u náčelníkových nohou.

„Jak se ti podařilo ty ptáky zabít? Vždyť ti pokaždé s křikem

prchnou, sotva se k nim člověk přiblíží.“

Mark mu ukázal luk a vysvětlil, jak se s nim zachází. Na ukázku

střelil do zavěšeného kusu masa.

„To by nám náramně usnadnilo lov,“ povzdychl si Kioz.

„Je to ale proti zvykům,“ ozval se hned šaman, který se k nim tiše

přiblížil a sledoval je. „Teď už se musíš, Marku, obávat božího

hněvu,“ pokračoval. „Před večeří půjdu vzývat boha, abych zmírnil

jeho hněv.“

Lovci se postupně scházeli a prohlíželi si luk a šípy. Rádi by si

ho byli vyzkoušeli, ale měli strach z božího trestu.

„Obávám se, že moudrý muž má pravdu,“ řekl Kioz. „Jako bych

viděl zase svého otce, jakou měl radost, že ulovíme více zvěře… Ale

bůh tomu bohužel nechtěl. Mám obavy, že tě brzy budu doprovázet

na poslední cestě, Marku.“

„Zatím jsem ještě naživu,“ zasmál se Mark, aby rozehnal

chmurnou náladu. „Uvidíš to při večeři.“

„Jen se nerouhej,“ pokáral ho náčelník.

„No dobře. Ale teď mi něco řekni o tom Proklatém kopci. Proč se

48

tak jmenuje?“

„On je skutečně proklatý. Kdykoli se k němu nějaký lovec

odvážil, už se nikdy nevrátil. Věř mi. Ani jeden z nich! A že se jich

o to pokusilo hodně. Neptej se mě dál, prosím. Mám pocit, že

urážím bohy.“

13

Mark zamyšleně zalezl do chýše. Tara tam už na něj čekala. Chtěl ji

obejmout, ale ona ho něžně odstrčila.

„Slyšela jsem, co říkal otec a moudrý muž,“ řekla s poněkud

tajemným výrazem ve tváři. „Posel boží může přijít každou chvíli.

Chtěla bych ti něco ukázat. Chvíli počkej a potom za mnou přijď do

lesa. Půjdu za zapadajícím sluncem.“

Víc už neřekla a vyběhla z chatrče. Mark chvíli počkal a potom

vyšel rovněž. Ray ho beze slova následoval.

Za čtvrt hodiny našli Taru. Popadla Marka za ruku a rychle ho

táhla za sebou. Ušli tak dobrý kilometr mlčky, potom se mladá žena

zastavila před hustým trnitým keřem, na kterém rostly podivné

červené plody, tvarem připomínající citrony. Mark se domníval, že

je chce jíst, a přistoupil blíž, aby jeden utrhl.

„Počkej!“ vykřikla. „Já sama!“

Opatrně natáhla ruku a dávala, pozor, aby se nepíchla. Nakonec

se jí podařilo jeden plod uchopit a stejně opatrně zase vzdálila ruku

od keře.

Ray zatím nenápadně zkoumal keř a informoval Marka: Trny

mají v sobě jakousi neznámou látku, která je velice žíravá.

Tara si klekla a položila plod na plochý kámen. Z opasku vytáhla

pazourek a opatrně odřezávala konec plodu. Šlo jí to pomalu a Mark

jí chtěl pomoci. Vytáhl dýku, ale Tara zavrtěla hlavou.

„Počkej, zuk je hrozně nebezpečný.“

Odřízla konec a plod zmáčkla, až z něj ukáplo trochu šťávy na

kámen. Na kameni to začalo vřít a zvedl se čpavý narůžovělý dým.

Za dvě minuty užaslý Mark zjistil, že kámen je skrz naskrz

propálený.

49

Tara poodešla o několik metrů a začala hrabat pod jedním

stromem.

Ray využil toho, že dívka nedává pozor, a popadl červený citron.

Ukápl trochu šťávy na hrot oštěpu, který měl z falešného pazourku.

„Rozežírá i plastotitan,“ hlásil Markovi. „Je to nějaká organická

kyselina, tisíckrát silnější než sírová, bohužel ji nemůžu analyzovat,

to by moje detektory nepřežily.“

„Pokud to půjde, vezmeme vzorek na Zemi. Mohlo by to být

zajímavé.“

„Já ti nevím. Podobnou substanci objevil před několika stoletími

jakýsi kosmický dobrodruh, nazval ji tenkrát rox. V té době se o

nějaké analýze nedalo ani mluvit.“

Tara radostně vykřikla. Vyhrabala kožený pytel a z něj vytáhla

dřevěnou krabičku. Zvedla víčko a ukázala Markovi asi deset

hliněných kuliček.

„Sork byl můj přítel a měli jsme žít spolu, kdyby ho Rilos při

mém únosu nezabil. Sork objevil sílu zuku. Napadlo ho, že přimíchá

šťávu do mazlavé hlíny, kterou potom usušil na slunci. Když se

kulička hodí zvířeti na hlavu, rozbije se, štáva se vylije a zvíře

usmrtí.“

„Ale ta žíravina zvíře sežere, ne?“

„Ne, dobré tři čtvrtiny zbudou. Sork se bál ukázat svůj objev

moudrému muži, a proto ho skrýval tady.“

„Proč mi o tom povídáš?“

„Myslela jsem, že bys jím mohl přemoci božího posla. Je zlý!

Třeba ho přemůžeš…“ Ukázala Markovi kožený řemínek. „Sork si

myslel, že tímhle bude ty kuličky vrhat. Cvičil se s kameny, ale

nikdy jsem nepochopila, jak to dělá.“

Mark se podíval se zájmem na prak a potřásl hlavou.

„Ty bys to uměl?“ zeptala se Tara a v hlase jí zazněla naděje.

„Myslím, že ano,“ usmál se.

Shýbla se opatrně pro krabičku a podala mu ji. „Nech si ji. Nikdo

se tě nebude ptát, co v ní je. Řekneš to moudrému muži?“

„Nemyslím, že je to nutné. Nepatřím k vašemu kmeni, takže

nemám k moudrému muži žádné povinnosti. A ty taky mlč. Nechci,

abys měla nějaké nepříjemnosti.“

50

„Neboj se o mě. Ale teď už se musím vrátit do vesnice. Chvíli

tady počkej. Bude lepší, když se nikdo nedozví, že jsme byli spolu.

Přijdu večer za tebou.“

Když zmizela mezi stromy, Ray řekl: „Dej to sem. Kdyby se ten

zuk najednou vylil, pěkně se popálíš.“ Vtom se android zachvěl: „To

je zvláštní,“ zabručel.

„Co se stalo?“ chtěl vědět Mark.

„Když jsem tak pozoroval toho šamana, jak si kleká k modlitbě,

napadlo mě podívat se na totem rentgenem. Na vrcholku je ve dřevě

cosi kovového. Možná je to vysílač…“

Teď sebou trhl pro změnu Mark. „Určitě? Proč jsi mi to neřekl

dřív?“

„Chtěl jsem si být jistý. Zapnul jsem detektory a vyslal množství

gama záření. A teď jsem zachytil kratičký signál.“

„Vraťme se,“ rozhodl Mark. „Musíš ten totem prozkoumat

pořádně.“

„A co myslíš, že jsem chtěl dělat? Jenže tys mě vytáhl na tuhle

vycházku do lesa, i když uznávám, že tak docela bez užitku nebyla.“

Mark šel zamyšleně za androidem. Ve vesnici už hořel velký

oheň a na něm se pekl pořádný kus masa. Mark usedl vedle Kioze a

Ray se uvelebil o kus dál mezi dvěma bojovníky, přesně naproti

totemu.

Nehodovalo se tak dlouho jako předešlý večer, ale Mark jen žasl,

jaké množství masa se do domorodců vejde, zvlášť do Kioze. Pro

samé žvýkání neměli naštěstí čas mluvit.

Třebaže jídla bylo dost, Kioz se tvářil zachmuřeně. Střídavě se

potají díval na Marka a na šamana. Když ohryzali i poslední kost,

náčelník se mlčky odebral do své chýše.

Mark ho napodobil. Zakrátko za ním dorazil Ray.

„V ústech té masky na vrcholu je objektiv, který zaznamenává

vše, co se tady děje. Navíc je tam vysílač. Přijímač se mi bohužel

nepodařilo lokalizovat.“

Mark potřásl hlavou. „Já to nechápu. Pokud jsou na téhle

planetě vyvinutější bytosti, proč se neukážou? A ze satelitu bychom

přece museli zaregistroval nějaký zdroj energie, ne?“

„Možná jsou taky, z jiné planety a taky jen pozorují, stejně jako

51

my.“

„Proč by jim pak bránili ve vývoji? A kdo jsou ti poslové boží?“

„Že by jakýsi druh otroctví?“

„Ale proč? Nikde jsme nenarazili na nějakou těžbu přírodních

zdrojů.“

„Těžko říct, nemám z čeho vycházet,“ namítl Ray.

Do chýše vklouzla Tara a přerušila tichou konverzaci. Android

jen zvedl oči ke stropu. „Jdu se na tu kameru podívat zblízka. Aspoň

nemusím přerušovat záznam.“

14

Marka probudil ze spánku jakýsi křik. Zívl a vstal. Slunce vycházelo

a prostranství před chýšemi se už hemžila lidmi, kteří utíkali na

všechny strany.

„Boží posel… boží posel…“

Nikdo z kmene neměl zřejmě dostatečně čisté svědomí, aby se

před onoho tajemného posla mohl bez bázně postavit.

Před chýší stál Ray a díval se.

„Překontroluj si pole.“

Prostranství se zcela vyprázdnilo. Vytratil se i šaman. Vysvětlení

celé té paniky nedalo na sebe čekat. Blížil se pomalu jakýsi válečník.

Byl vysoký, jen v prosté kožené suknici, v ruce třímal ohromný kyj.

Pleť v obličeji měl velice hladkou, až lesklou, a bez vousů. Rysy měl

jakoby ztuhlé a oči otevřené dokořán.

Trhavým pohybem mířil k pozemšťanům. Když k nim došel na

dvacet metrů, prohlásil chraplavým a trochu plechovým hlasem:

„Urazili jste boha, svého pána, a čeká vás trest!“ Pomalu zvedl kyj.

Mark spíš pobaveně držel oběma rukama oštěp a chtěl proti němu

vyrazit.

„Pozor! Pole na maximum! To není člověk, ale android!“

varoval ho Ray.

Mark instinktivně sjel rukou k přezce. Z Rayovy paže vyšlehl

fialový záblesk a android – posel boží se vypařil. Další záblesk

zrušil vrchol totemu.

52

„Proč tak surově?“ protestoval Mark. „Zničil jsi veškeré stopy.“

„V tom kyji bylo nějaké neznámé zařízení. Měl jsem o tebe

strach.“

„Ale proč? Ochranné pole jsem měl na maximum.“

„Já vím ale možná by to nestačilo. Celou noc jsem studoval

záznamy z Jeskyně odpočinku, jak jí říkají. Nevšiml jsem si poprvé

některých detailů. Norton měl přece opasek stejně jako ty. Baterie

byla sice vybitá, ale všiml jsem si, že byla nastavena na maximum.

A přesto zemřel. Stejně tak tomu bylo i s androidem. Proto jsem

nechtěl riskovat.“

„Díky,“ ušklíbl se Mark. „Ale proč jsi zničil i totem?“

„Usoudil jsem, že není třeba, aby se pánové toho androida

dozvěděli, co se tady stalo.“

„Jenže takhle je nenajdeme,“ namítl Mark.

„To bych neřekl,“ odporoval mu Ray. „Nechci se nijak chlubit,

ale ten anděl smrti byl mnohem primitivnější než já. Šel velice

nejistě a pomalu. Luk jsi předvedl teprve včera. Z toho soudím, že

mohl být na cestě nanejvýš dvanáct hodin.“

„To máš pravdu, ale i tak nám zůstává pěkný kus terénu na

průzkum.“

„Možná ani ne. Všiml sis, že přišel od východu?“

„Samozřejmě!“

„A proč by obcházel vesnici?“

„To nevím:“

„Tak vidíš. Proklatý kopec je navíc odtud na východ. Myslím, že

tam se nám všechno objasní…“ Ray se odmlčel a pak dodal: „Anebo

dopadneme jako Norton.“

„Myslím, že se s kmenem rozloučíme,“ prohlásil Mark.

V té chvíli vyšla z lesa Tara, která překonala strach z božího

posla, protože se mnohem víc bála o Marka. Když ho spatřila

živého, radostně vykřikla. Vrhla se mu kolem krku, líbala ho a Mark

už tušil, kde radostné shledání nejspíš skončí.

Pracně se jí vytrhl, protože z lesa už vycházel i Kioz a šaman.

Rozhlédli se, a když posla božího nikde neviděli, opatrně se blížili

k vesnici. Šaman se tvářil tak vyjeveně, že se Mark neubránil

úsměvu.

53

Kioz Markovi stiskl ruku. Měl upřímnou radost. „Nahnals mi ale

strach, příteli,“ řekl. „Takže posel boží si nepřišel pro tebe.“ Zalekl

se, protože si v té chvíli uvědomil, že posel tedy přišel pro někoho

jiného, třeba dokonce pro něj.

Markův mozek pracoval na plné obrátky. Mrkl na Raye a ten

pochopil, že má přerušit nahrávání. Vzdychl si a poslechl. Jinak by

si to jeho přítel na Zemi vypil.

„Velký náčelníku,“ řekl Mark, „onen posel si přišel skutečně pro

mě. Dlouho jsme spolu hovořili a nakonec uznal, že jsem se

zachoval správně.“ Raději se nedíval na Raye, který ho pozoroval s

pobaveným výrazem, a pokračoval: „Uznal, že smíme používat vrše,

oka, a dokonce i luky s šípy.“

Šaman se zachmuřil.

„Na důkaz svého souhlasu si posel odnesl vršek vašeho totemu.

Pokud ho necháte, jak je, jste svobodní v jednání.“

Mark si to mohl dovolit. Ať už se za androidem skrýval kdokoli,

teď nemohl vesnici sledovat.

„Ale kdyby se jednoho dne totem změnil, třeba jen v maličkosti,

pak se musíte vrátit ke zvykům svých předků.“

Šaman nevěděl, jak se zachovat. Střídavě se díval na totem a na

Marka, jako by doufal, že je to všechno je jenom omyl. Takové

náhlé změny, které jistě ovlivní chování celé vesnice a možná ho

připraví o autoritu, ho silně zneklidňovaly.

Kioz se netajil svou radostí. „V tom případě se už klidně můžeš

přidat k našemu kmeni. Naučíš nás všechny ty nové zázraky a my už

nikdy nebudeme mít hlad.“

Mark se podíval na Tařinu šťastnou tvář a sevřelo se mu srdce.

Takhle se cítil při každé misi, když se musel rozloučit s těmi, kteří

mu dali své přátelství nebo lásku. Smutně potřásl hlavou. „Posel

boží si dal bohužel podmínku. Ray a já musíme odejít.“

Šaman se rázem uklidnil a Taře vhrkly slzy do očí. Mark si zašel

do své chýše pro luk a šípy. „Tohle je můj dárek na rozloučenou,

náčelníku Kiozi. Jsi jej hoden a dokážeš vyrobit spoustu dalších. Vrš

je stále ve vodě a jsem si jist, že tě v ní čeká pěkný losos. Stejně tak

je tomu s oky.“

Podíval se na Taru a poklepal si na váček, který měl kolem krku.

54

„A tohle si vezmu jako památku na tebe. Mějte se blaze, přátelé.“

Tara se k němu chtěla vrhnout, ale Kioz ji pevně uchopil za ruku:

„Nechť tě bůh ochraňuje,“ řekl. „Nikdy nezapomeneme na tvou

návštěvu, která nám navždy změnila život.“

Mark se rázně vzdaloval a Ray mu za zády bručel: „Jsem moc

zvědavý, čím nahradím tuhle dlouhou přestávku v záznamu.“

15

Kolem poledního si Mark dopřál odpočinek. Uplynuly už tři hodiny

od chvíle, kdy odešli z vesnice. Cucal posilující tabletu, kterou

dostal od Raye, a nahlas uvažoval: „Nešlo by to rychleji s

antigravem?“

„Šlo, ale nejsem si jist, že by to bylo to nejlepší řešení,“

odpověděl Ray. „Číhá na nás nějaké nebezpečí a my nevíme jaké.

Mohli bychom dopadnout jako Norton. Když poletíme, mohli

bychom vletět po hlavě do pasti. Když půjdeme pěkně pěšky, spíš si

všimneme nebezpečí včas.“

„Asi máš pravdu,“ vzdychl si Mark. „Takže jdeme dál.“

Pokračovali tak až do odpoledne. Les byl stále hustší a místy

zcela neprůchodný. Aby se vyhnuli zdlouhavému obcházení, Ray

prořezával cestu laserem, a to od chvíle, kdy málem vrazili do

kelama, který číhal na svou oběť. Ray ho zahnal paprskem.

Zvíře utíkalo na východ a proráželo cestu bujnou vegetací, takže

mohli postupovat mnohem rychleji. Potom však kelam změnil náhle

směr a Ray musel znovu prořezávat cestu sám. Krátce před západem

slunce dorazili k dost široké a bouřlivé řece, která zřejmě tekla od

oné hory, kterou chtěli probádat.

Mark si s neskrývaným potěšením dopřál koupel. Potom se

vystavil posledním slunečním paprskům, aby oschl.

„Docela bych si dal k večeři pečenou rybu,“ poznamenal.

Android jen kývl hlavou a za necelých deset minut se vrátil s

velkou pstruhovitou rybou. Jako nějaký šéfkuchař ji vyvrhl a

rozdělal oheň. Netrvalo dlouho a mohl oznámit: „Pane, vaše večeře

se podává!“

55

Mark se s chutí najedl, a když nastala noc, natáhl se a zavřel oči.

Věděl, že Ray nad ním bude bdít. Ještě než usnul, vzpomněl si na

Taru. Docela mu chyběla.

* * *

Po východu slunce se opět vydali na cestu. Pokračovali proti

proudu řeky.

„Hora, k níž jdeme,“ řekl Ray, „není podle topografických

záznamů nijak vysoká. Měří stěží šest set metrů. Divím se, kde se

tady nabralo tolik vody.“

Před polednem dostali odpověď. Řeka najednou končila. Přesněji

řečeno vyvěrala z ohromného kráteru. „Bude to zřejmě podzemní

řeka,“ usoudil Ray. Horu či kopec už viděli. Připomínala prs

obrostlý lesem ještě hustším, než jakým prve procházeli. Na úpatí

rostla tráva.

Mark se posadil na vyvrácený kmen a ponořil se do úvah.

„Až si odpočineš, půjdeme dál, abychom se dostali na vrchol,

dřív než přijde noc,“ navrhl Ray.

Mark však zavrtěl hlavou a ukázal na mladého lantise, který se

pokojně popásal v trávě. „Nejdřív by mě zajímalo, proč se to zvíře

pase na tak ubohé trávě, když u lesa má mnohem vyšší a

šťavnatější.“

„Možná je krátkozraké,“ poznamenal Ray.

„Anebo mu instinkt napovídá, že mu tam hrozí nebezpečí.“

Android zaktivoval všechny své detektory. „Nic tam není,“

konstatoval asi po třiceti vteřinách, „ale brzy uvidíme.“

Z čela mu vyšlehl blesk a zasáhl lantise do zadku. Zvíře sebou

trhlo a rozběhlo se ke kopci.

Dvacet metrů před ním se náhle zastavilo. Zdálo se, že má kolem

sebe zelenkavou auru. Trvalo to jen chvilku. Zelené světlo se rychle

ztratilo Lantis pomaloučku ustoupil několik kroků. Hnědá srst mu

jakoby zjasněla. Vydal podivný ostrý zvuk a přední nohy se mu

podlomily, jako by mu tělo nesmírně ztěžklo. Dvakrát se pokusil

vstát, ale marně. Potom se převrátil na bok. Ještě sebou několikrát

škubl a znehybněl.

56

„Zemřel, a zřejmě stářím,“ konstatoval klidným hlasem Ray.

„Myslíš, že je to tím nazelenalým světlem?“

„Určitě. Je to zvláštní vlna, kterou se mi nepodařilo určit, ale

příště ji už rozeznám, protože vyvolává zvláštní chvění molekul

vzduchu.“

„Odkud vyšlo?“

Ray ukázal prstem na několik stromů. „Zdroje jsou schovány v

korunách stromů. Zhruba každých sto metrů jeden, což znamená, že

mají i takový dosah. Tady nám nic nehrozí.“

„Myslíš, že by ty zdroje šly nějak zničit, abychom mohli dál?“

„To určitě, ale zase by to vzbudilo pozornost našich případných

protivníků. A navíc by to bylo dost nebezpečné, protože si nejsem

jistý, že bych dokázal všechny zdroje včas lokalizovat. To bychom

museli obětovat celé stádo lantisů. Ale i kdybychom se na kopec

dostali, zřejmě na tu záhadu nepřijdeme.“

„Jak to?“ namítl Mark. „Něco tam přece být musí. Proč by ten

kopeček někdo tolik chránil, kdyby na něm nic nebylo?“

„Nevzrušuj se. Jenom jsem řekl, že na tom kopci nic nenajdeme.

Mám v paměti detail krajiny, jak ji pořídil Norton. Nejsou tady ani

zdroje kovových rud, ani zdroje energie. Podle mě řešení není na

kopci, ale v něm.“

Mark chvíli nad tímto zdánlivě neřešitelným problémem

uvažoval.

„Myslím, že už vím, jak Norton zemřel. Z opatrnosti přistál

hodně daleko od vesnice, tedy někde tady, protože je to jedna z mála

oblastí, kam nikdo nepřijde:“

„To je jenom domněnka.“

„Ne tak docela. Antigravitační reaktory modulu zanechávají na

zemi stopy, mění tak trochu magnetické pole. A tady jsem si toho

všiml. Norton a android to dostali, hned jak modul odstartoval.

Určitě nezemřeli tak rychle jako lantis a ještě ušli pěkný kus cesty,

než je zlomilo stáří. Potom je našel Kioz a jeho lidé.“

Mark smutně pokýval hlavou. „Máš pravdu jako vždycky, ale náš

problém kdovíjak neřeší.“

„Zatímco jsme se takhle bavili, něco mě napadlo. Vzpomínáš si

na tu zavalenou chodbu, kterou jsme objevili v Jeskyni odpočinku?“

57

„Jasně. A co je s ní?“

„Nic tě nenapadá? Nepřipomínala ti něco?“

Mark se zamračil. „Připomínala metro nebo nějakou podzemní

chodbu, jakých jsme vykopali na Zemi tisíce.“

„No právě. Navíc jsem si uvědomil směr, kterým chodba vede.

Vede přímo ke kopci, abys věděl.“

„Myslíš, abychom se tam vrátili? Musíme se ale dostat přes ten

zával. Pro tvůj dezintegrátor by to neměl být problém.“

„Proč bychom se vraceli tak daleko? Jednodušší bude, když se na

tu chodbu napojíme rovnou tady.“

„A dokážeš ji najít, pokud vůbec existuje?“

„Myslím, že by to šlo, ale musíme počkat na noc. Abych zjistil,

kudy vede, musím použít antigrav. Nechci, aby si nějaký lovec

všiml létajícího člověka.“

Mark byl celý netrpělivý. „Na Zemi taky existuje legenda o

Ikarovi a náš přirozený vývoj to nijak neovlivnilo.“

Ale Ray byl neoblomný. „To není důvod, abychom narušovali

zákon o nevměšování. Odpočiň si, zdřímni si a já zatím půjdu na

lov. Aspoň ušetříme tabletky. Kdo ví, jak dlouho tahle mise ještě

potrvá.“

Markovi nezbývalo nic jiného než se podřídit. Nastavil si opasek

na maximum, natáhl se a zakrátko usnul. Probudila ho příjemná

vůně pečeného masa. Posadil se, protřel si oči a zvolal: „Mám pocit,

že umírám hlady. Cos‘ mi připravil?“

„Takovou tu slepici, co hřaduje na stromech. Máš-li chuť, můžeš

si osvěžit myšlenky v řece. Pečínka bude hotová za pět minut.“

Mark využil posledních slunečních paprsků a vrhl se do

osvěžující studené vody.

Když se vrátil k ohni, večeře byla hotová. S chutí spořádal půlku

slepice. Když pečlivě ohryzal stehýnko, blahosklonně se otázal: „A

co máme na programu dál?“

„Ty si půjdeš lehnout a já se dám do práce. Už je tma a nikdo mě

neuvidí.“

„No dobře, ale jestli Khov zjistí, jak si tady válím šunky, klidně

mi škrtne týden dovolené.“

58

16

Ray jemně zatřásl Markem hned po svítání. Mladý muž se pomalu

zvedl a usmál se, když viděl, jak mu android servíruje plnou láhev

vody. Ladně se napil a opláchl si obličej, aby si zbystřil myšlenky.

„Tak co? Na co jsi v noci přišel?“

„Moje hypotéza se potvrdila. Objevil jsem chodbu, která vede

přímo pod kopec.“

Mark vyskočil na nohy, ale Ray ho zase stáhl na zem.

„Aspoň se v klidu nasnídej. Měl jsem co dělat, abych ti tu druhou

půlku zachránil před všelijakým hmyzem a nočními dravci.“

Mark zhltl zbytek slepice a vstal, hoře zvědavostí. Následoval

Raye do lesa.

Když ušli asi kilometr, Ray mu vysvětloval: „Radši jsem se do

toho pustil tady v lese, není sem tak vidět.“ Brzy došli k hlubokému

výkopu – to byl výsledek androidovy dokonalé práce s

dezintegrátorem.

„Chyb se mě kolem krku. Snesu tě,“ vybídl Marka Ray. „Chodba

je pětadvacet metrů pod povrchem.“ Zapnul antigrav a zvolna se

snesl ke vchodu do tmavé chodby. „Všimni si, že hornina je i tady

hladká, jako by ji opracoval dezintegrátor,“ upozornil Marka. Potom

si zapnul reflektor na čele a vešel do teplé a vlhké chodby.

Ušli tři sta metrů a narazili na zával. Ray ukázal asi na metrový

otvor. „Musel jsem to prorazit dezintegrátorem. Ale chtěl jsem šetřit

energií, tak si dávej pozor, ať se nepraštíš do hlavy.“

Vklouzli do tunelu. V podřepu se postupovalo velice špatně a

Markovi stékaly po tváři potoky potu. Naštěstí po stu metrech zával

skončil a znovu pokračovala chodba.

Šli asi dvacet minut.

„Teď jsme pod chráněným pásmem. Myslím, že od této chvíle

musíme být zticha,“ upozorňoval Ray.

Netrvalo dlouho a byl před nimi další zával. Ray zapnul

dezintegrátor a razil jím cestu. V chodbě bylo stále tepleji a špatně

se dýchalo. Po deseti minutách bylá cesta volná. Když prolezli

závalem, čekalo je překvapení ohromná jeskyně.

„Řekl bych, že tady bývalo jakési podzemní město,“ usoudil

59

Mark.

„Přesně tak,“ souhlasil Ray a posvítil na trosky staveb. Zvědavě

si prohlíželi pozůstatky jedné stavby, z níž zbyl jen obdélníkový

půdorys.

„To je zvláštní,“ poznamenal Ray, „je tady hodně stop kysličníků

kovů. Jako by tady bývala nějaká továrna.“

„A kdy to bylo?“

„Těžko říct. Soudím, že tak před tisíci lety.“

Dvě hodiny chodili mrtvým městem, až došli na břeh řeky.

„Takže tady začíná naše řeka…,“ pravil Ray.

Mark si sedl na cosi, co připomínalo zbytky betonu.

„Já už ničemu nerozumím. Tohle město je tedy tisíc let mrtvé.

Domorodci je postavit nemohli, a ti, co řídí androidy, tady určitě

nebydlí. Co když pátráme na špatném místě?“

„Lepší bude, když si problém vymezíme,“ šel na to Ray s logikou

stroje. „Těžko si lze představit, že se tady paralelně vyvíjely dvě

civilizace. Doba kamenná na povrchu a v podzemí novověk… Ale je

možné, že když lidé vyšli z podzemí, jejich civilizace začala upadat.“

„To je jen hypotéza.“

„Ano.“

„To je paráda!“ posmíval se Mark. „Už vidím senátora

Cartneyho, jak ti to žere. A hned nato tě nějaký škrabal z kanceláří

pošle do výslužby.“

„Ale stejně si myslím, že to zas taková blbost není,“ trval Ray na

svém. „Když ses na lodi probudil, pochvaloval sis, jak mají

jednoduchý jazyk. Jenže já se jím zabýval hlouběji a všiml jsem si,

že zas tak jednoduchý není. Mají spoustu zdánlivě nelogických

obratů. To by nasvědčovalo tomu, že se tento jazyk vyvinul z

mnohem bohatšího jazyka.“

„Děkuje za přednášku z lingvistiky. Ty jsi hotový de Saussure!“

rýpl si Mark. „Ale co ty zdroje zeleného záření a co ten android?

Rád bych se setkal s těmi, co ho poslali.“

Ray na to nic neříkal, ale Mark věděl, že se v něm usilovným

přemýšlením málem přepalují obvody.

„Mohli už dávno zemřít, ale jejich dílo přetrvává,“ nadhodil Ray.

„Co tím chceš jako říct?“

60

„Tady jsou jen ruiny a biodetektory nic neodhalily. Ten android

byl ale skutečný. A co když poslední z oněch lidí vytvořili jakousi

ochranu řízenou elektronickým mozkem, který dál pracuje? A tak to

půjde dál, dokud mu někdo nezmění program nebo dokud mu

nedojde energie.“

„Takže podle tebe ty androidy řídí nějaký počítač…“

„A proč ne? Ale jestli je tomu skutečně tak, pak nemá smysl

hledat nějaké biologické stopy, ale zdroj energie.“

Mark prudce vstal. „Tak proč ho nehledáš?“

„Lituju, ale stále ještě jsem nic nezachytil. Musíme se dostat přes

tu řeku. Až si odpočineš, dáme se na cestu.“

17

Na cestě byli už pět hodin a Marka se zmocňovalo zoufalství.

Možná dostával tak trochu klaustrofobii. Nad tímto městem duchů

visela těžká, tísnivá atmosféra.

Konečně se Ray zastavil,

„Našel jsi něco?“ zeptal se Mark už nahlas.

„Možná,“ zabručel. „Byl to jen takový záblesk, ale třeba je tímto

směrem nějaký zdroj energie.“

Mark ho následoval mezi trosky dvou budov, které zřejmě bývaly

hodně veliké. Ušli ještě kilometr a potom se Ray náhle zastavil.

„Ztratil jsem kontakt. Musíme se vrátit.“

Android chvíli bloudil, až se zastavil před troskami budovy, která

musela být původně dost vysoká. Nyní z ní zbývaly jen nevysoké

zdi a kolem kusy balvanů a betonu. Ale to, co bývalo zřejmě halou,

bylo vyklizeno. Ray chvíli pátral a potom posvítil o dvacet metrů

dál, kde v prachu spatřili zcela evidentně lidské stopy!

„To jsou stopy oněch ‚poslů božích‘“ přešel Ray opět na

mentální dorozumívání. „Podíváme se, kam vedou.“

Po padesáti metrech se však stopy ztratily.

„Patrně lezl tady po těch kamenech…“

Ray zavrtěl hlavou. „Neřekl bych. Řešení máme přímo pod

nohama, tam je zdroj energie: Musím se podívat, co je pod těmi

61

betonovými deskami. Bude to ale chvíli trvat. Musím použít rentgen

na maximální výkon.“

„Dělej, jak myslíš,“ vzdychl si Mank a dosedl na zbytek jakéhosi

sloupu. Pomalu cucal výživnou tabletku, zatímco Ray přecházel sem

a tam.

„Pod námi je jakýsi prostor. Ustup kousek, zkusím to

dezintegrátorem.“

Po deseti minutách se Ray dostal skrz betonovou desku a posvítil

reflektorem na jakousi chodbu se schodištěm.

„Půjdu radši první, kdyby tam čekalo nějaké překvapení.“

Třicet schodů vedlo do dlouhé místnosti. Reflektor ozářil deset

nehybných androidů. Stáli v řadě u zdi a opírali se o kyje.

„Jsou vypnutí,“ konstatoval Ray. „Ale opatrnosti nikdy

nezbývá.“

Mávl levou rukou a z devíti androidů nezbylo zhola nic. Na

posledního šel jinak: Nejdřív mu laserem odřízl paži s kyjem, potom

druhou a posléze nohy. Nakonec robota pečlivě rozpitval. Pracoval

zvolna a pečlivě.

„Dost hrubá mechanika… Omezené možnosti… Ale jeden detail

mi uniká. Není v něm jediný paměťový krystal nebo něco

podobného. Jako by byli řízení psychicky nějakým centrálním

mozkem, který registruje vše, co vnímají, a potom jim vydává

rozkazy.“

„To je zase hypotéza?“

„Ne, jistota. Jediným povelovým mechanismem je zřejmě

psychický zesilovač. Zbytek je už nezajímavý.“

„A co ten kyj?“

„Tomu už vůbec nerozumím. Budeme ho muset vzít s sebou, ať se

na to doma podívají vědátoři.“

„A uměl bys s ním aspoň zacházet?“

„Ani to ne. K jeho použití musí být zřejmě psychický souhlas. “

„A jak ten mozek v těchhle ruinách najdeme?“ vzdychl si Mark:

„Tahle místnost určitě někam vede. Musíme najít cestu, to je

vše.“

Android šel zvolna podél zdí, občas na ně poklepal ukazovákem,

až konečně našel místo, kde se beton zdál tenčí.

62

„Teď už jenom stačí najít kliku,“ poznamenal Mark.

„To je zbytečné. Otvírá se to určitě taky na psychický povel.

Obávám se, že na to budu muset jít opět hrubou silou,“ opáčil Ray.

„Nedá se říct, že by ses s tím nějak mazal. Ale když jsme se

dostali už tak daleko, necouvneme. Už bych to měl rád za sebou a

byl zase na vzduchu. Dostávám klaustrofobii.“

Paprsek dezintegrátoru vyřízl kruhový otvor o průměru padesáti

centimetrů. Ray nahlédl dovnitř a hlásil: „Je tam nějaká pozvolna

klesající chodba.“ A otvor rozšířil. Potom deset minut kráčeli

chodbou.

„Asi tady mají nějaké větrání, jinak by se tu už nedalo dýchat,“

poznamenal Ray, „ale já to větrání nemůžu najít. Navíc se mi zdá,

že nás čeká další překážka.“

Nebylo tomu tak, chodba se jen prudce lomila doprava.

„Tamhle je nějaké světlo,“ všiml si Mark. „Myslíš, že jsme už

prošli pod kopcem?“

„To rozhodně ne. Podle mých propočtů jsme sto metrů pod zemí

a přímo pod kopcem.“

Přidali do kroku. Vtom ze země vyšlehla zelená záře. Mark měl

pocit, že se dostal do jakéhosi bolestivého víru, jako by mu miliony

miniaturních pijavic trhaly kůži, svaly, nervy! Chtěl řvát, ale z

paralyzovaného hrdla se mu nevydral ani zvuk. Oči mu vylézaly z

důlků a zrak mu zakalil pestrobarevný závoj. Bolest. Závrať. A pád

do bezedné studny.

18

Mark zvolna nabyl vědomí. Veškerá bolest byla ta tam a vystřídala ji

nesmírná únava a ochablost.

„Marku… Marku… No tak odpověz,“ zaslechl Raye. „Jak je ti?“

Mark se pomalu posadil a setřel si z obličeje pot. „Co se stalo?“

„Nechal jsem se nachytat,“ přiznal android. „Jakmile jsem

zaregistroval to charakteristické chvění vzduchu, spustil jsem

dezintegrátor. Ale bohužel tam byl ještě jeden zdroj. Ten nás zasáhl.

Ale hned nato jsem ho lokalizoval a zničil. Za necelou vteřinu.“

63

Mark nevěřícně otřásl hlavou. „Ani ne za vteřinu říkáš? Mně to

ale připadalo jako celá věčnost. Jak dlouho jsem byl v bezvědomí?“

„Tak minutu. Zatím jsem nezjistil nic zvláštního, všechno se zdá

normální, ale…“ Ray trochu zaváhal, ale pak přece jen pokračoval.

„Vůbec nevíme, jak dlouho tohle svinstvo působí. U lantise to šlo

rychle. U Nortona zase déle, možná i několik hodin. Takže nevím,

jestli nějak záleží na době, po jakou jsi záření vystaven, nebo ne.

Myslím, že bychom se měli co nejrychleji vrátit na loď. Musíš se dát

pořádně vyšetřit v medibloku. Dělej, nesmíme ztratit ani minutu!“

Mark bleskově uvažoval. Tváří v tvář nevyhnutelnosti osudu se

ho zmocňoval podivný, slavnostní klid. Překvapivě klidným hlasem

odpověděl: „To nemá smysl, Rayi. Pokud jsme byli vážně zasaženi,

tak se na loď stejně už nedostaneme. A i kdyby, pak mediblok naše

stárnutí nevyřeší. To radši poslední chvíle života využijeme na to,

abychom našli a pokud možno zničili pána těch androidů. Tím aspoň

částečně splníme misi a zabráníme katastrofě, kdyby sem Khov

poslal další skupinu.“

Rayovy elektronické neurony uznaly, že je to jediné logické

řešení.

Rychle postupovali za světlem na konci chodby. Neměli k němu

už ani sto kroků, když Ray zavrávoral. Chvíli mu trvalo, než nalezl

ztracenou rovnováhu.

„Co je ti?“ podivil se Mark.

„Je to blbý. Během deseti minut mi ubyla půlka energie. Musím

omezit provoz obvodů.“

Mark se zachvěl. Atomová baterie by normálně měla vydržet v

provozu aspoň třicet let. Takže za tu chvilku zestárli o patnáct let!

Hrůza!

„Pospěšme si,“ řekl jen bezbarvým hlasem.

Došli na konec chodby, která ústila do prostorné místnosti. Hned

na kraji se zastavili, protože to, co spatřili, je naprosto ohromilo.

Uprostřed místnosti byl kamenný podstavec a na něm průhledná

hranatá káď plná nažloutlé tekutiny, v níž se vznášelo cosi

kulovitého o průměru asi čtvrt metru. Káď měnila barvu od žluté

přes oranžovou až po načervenalou.

„Propánakrále!“ vyhrkl Mark. „Jeden by řekl, že je to gigantický

64

mozek se dvěma hemisférami, závity, prostě se vším…“

Z mozkové kůry vycházelo množství elektrod, jež se sbíhaly do

silnějšího vedení, připomínajícího tepny a žíly.

„Asi ano,“ odpověděl netečně Ray.

„Takže to je ten pán androidů. Můžeš ho zničit?“

„Bohužel ne. Ta nádoba je chráněna mocným silovým polem.

Dezintegrátor by s nim nic nepořídil, ani kdybych měl dobitou

baterii.“

„A kde to silové pole bere energii?“

Ray se rozhlédl. „Tamhle v tom rohu je napájecí kabel, ale je

chráněný dvaceti centimetry železobetonu.“

„Tak ho zkus přerušit.“

Android tím směrem namířil rukou, ale žádný záblesk nevyšel!

„Už je pozdě. Nemám dost proudu.“

Mark málem zaúpěl. Začínal zmatkovat, nevěděl, co dělat. A pak

ho zasáhla silná mentální vlna.

„Jste na Korzu cizí. Teď už chápu, jak jste se dostali až sem.

Domorodci by to nikdy nedokázali. Odkud jste?“

„Jsme občané Pozemské unie. Naše federace sdružuje množství

planet.“

„Jak to, že se můžete přemisťovat vesmírem na takovou

vzdálenost? K nejbližší sluneční soustavě putuje světlo celá léta!

Používáte hibernaci?“

„To je naprosto zbytečné! Už před staletími jsme odhalili

vlastnosti subprostoru, takže se naše lodě mohou pohybovat

mnohem vyšší rychlostí než světlo. Teorie, podle níž se hmota stává

nekonečnou, když pohybující se předmět dosáhne rychlosti světla je

správná jen do určité míry. Našli jsme rozdíl mezi rychlostí a

rychlostí světla, takže v určitý moment se mění vesmír kolem nás.“

Markovi bylo najednou nesmírně smutno.

„Kdyby moji druzi nebyli tak pošetilí a tak domýšliví, byli by

mohli dobývat vesmír. Váš příchod ve mně vzbuzuje ještě větší

smutek nad jejich pošetilostí. Škoda že brzy zemřete,“ pokračoval

mozek smutně. „Rád bych se s vámi bavil déle. Bohužel to nemohu

vrátit nazpátek. Vím, že váš android zničil mé dva zdroje, ale dostali

jste dostatečnou dávku, abyste zestárli o padesát let. I kdybyste se

65

dožívali osmdesáti až devadesáti let, musíte nejpozději do několika

hodin ven, najít vodu a něco k jídlu. Moji androidi vás dorazí,

protože nemůžu riskovat, abyste se vrátili domů. Cítím, že jste

mladá, dobyvačná, válečnická civilizace a že byste se na Korz určitě

vrátili.“

„To se mýlíte! Pozemšťané si váží všech civilizací a respektují je.

Pouze dohlížíme na primitivní civilizace, aby nebyl ohrožen jejich

přirozený vývoj.“

„Zdá se, že mluvíte pravdu, ale co mi zaručí, že pozemšťané

budou takhle uvažovat a jednat i za sto let?“

Marka mentální rozhovor vyčerpával. Letmo pohlédl na opasek a

zjistil, že baterie je už prakticky vybitá. Metr od něj stál nehybný

Ray a kolem krku měl jeho váček s kuličkami od Tary. Pokusil se s

ním navázat kontakt, ale nedostal odpověď. Soustředil se a zeptal se:

„Co je to za vlnu, která vyvolává to nazelenalé záření?“

Tvor mu hrdě odpověděl:

„Jeden z mých vynálezů! Jeho princip nepochopíte. Předpokládá

to znalosti z matematiky a fyziky, a vy z nich neznáte ani ty

nejprostší základy. Ona vlna vytváří kolem každého živého

organismu časoprostorový vír, který urychluje metabolismus a

odčerpává energii. Je to tak trošku opak toho, co jste před chvílí

nazval subprostorem. Během několika sekund uplynou pro

organismus desítky let. Brzy účinky poznáte.“

Markovi se hlavou honily stovky myšlenek, ale nakonec zvítězila

zvědavost: „Kdo jste a odkud pocházíte? Bytost chvíli mlčela, ale

nakonec přece jen odpověděla. Před svou smrtí byste se měli

dozvědět pravdu. Bude to možná trochu dlouhé, ale myslím, že

budete ještě dostatečně při smyslech, abyste si to vyposlechli do

konce. Před tisíci lety byl Korz skvělá a dost pokročilá planeta s

početným obyvatelstvem. Všelijaké technické vymoženosti nás

zbavily veškerých materiálních starostí a naše země připomínala

rozkvetlou zahradu, neboť všechny továrny se skrývaly pod

povrchem.“

„K čemu sloužily ty podzemní chodby?“

„Byly to dopravní tepny pro ty, kdo se chtěli přemisťovat rychle.

Na povrchu by zohavily krajinu a my byli velice citliví na cokoli, co

66

by narušovalo náš smysl pro krásno. Naši lidé tedy mohli žít

idylickým životem, věnovat se základnímu výzkumu nebo se dokonce

pokoušet kolonizovat vesmír. Ale jich se naopak zmocnila nesmírná

nuda. Jako všichni, kdo nemají co dělat, nemysleli na nic jiného než

jak si ztrpčovat navzájem život, závidět si, nenávidět se. Netrvalo

dlouho a vzepřeli se dobrotivé centrální moci, která jim prakticky v

ničem nebránila. Celé světadíly povstaly a vznikly na nich

samostatné národy. Začalo se zbrojit, vymýšlely se stále důmyslnější

zbraně, říkalo se tomu udržování rovnováhy sil. Pochopitelně vypukl

konflikt, který byl o to hloupější, že nikdo vlastně nevěděl, proč k

němu došlo. Během několika vteřin zmizela většina obyvatelstva v

děsivém holocaustu.“

„Toto město,“ namítl Mark, „ale v tom konfliktu zničeno

nebylo.“

„Jako jediné! Tušil jsem katastrofu a měl jsem dostatečnou

autoritu jako fyzik a biolog, takže jsem své spoluobčany přesvědčil o

tom, že je třeba zbudovat dóm na ochranu města. Netušil jsem, že je

odsuzuji k horšímu osudu, než je okamžitá a krutá smrt.

Kontakty se zbytkem našeho světa se pochopitelně přerušily.

Stroje se jednoho dne porouchaly, protože je nikdo neudržoval,

nebyly ani náhradní díly. Brzy se nedostávalo základních výrobků.

S několika vědci jsme se pokoušeli zorganizovat novou

společnost, ale narazili jsme na skupiny, které uchopily moc,

protože vládly dostatečnou silou. Jejich nevědomost a sobectví

pouze urychlily katastrofu, která se dala snadno předpovědět. Ti

nejslabší, co umírali hlady a neměli už nic, byli vyhnáni z města do

nepřátelské přírody, která rychle zdivočela. K tomu se přidal

neočekávaný jev: radiace vyvolala mutace u jistých druhů hmyzu, a

kdyby jen to! I u savců a ptáků. Zdrojů města ubývalo stále rychleji,

byli vyháněni další a další občané, až nakonec nezbyl nikdo…“

„A co vy? Vy jste přece zůstal,“ nadhodil Mark.

„Zhnusený a ohrožený jsem se uchýlil do tajné laboratoře spolu s

deseti androidy.“

„Energie jste měl zřejmě dost, že?“

„To bylo to první, o co jsem se postaral. Roboti provedli

hlubinný vrt, takže jsme mohli čerpat teplo přímo z magmatu a

67

měnit je v energii. A tak plynula léta v samotě. I nadále jsem doufal,

že mí spoluobčané pochopí, že se mýlili a vrátí se moudřejší. Nic

takového se nestalo a já zjistil, že město je opuštěné a zpustošené.

Byli tak hloupí, že zničili i to, co si nemohli odnést!“

„Tomu nerozumím,“ divil se Mark, „jak můžete popisovat něco,

co se stalo před tisíciletím…“

„Jen trpělivost,“ posmíval se mu mozek, „i když moc času už

nezbývá. Doufám, že vám neurony příliš nezdegenerují, než

dovyprávím svůj příběh. I já cítil, jak mi neodvratně stárne tělo, a

tak jsem se pustil do tohoto grandiózního projektu. Zhotovil jsem

tenhle úžasný stroj a velice pečlivě jsem naprogramoval dva

androidy. Vyňali mi mozek a uložili ho do této kádě. Když jsem opět

nabyl vědomí, viděl jsem, že mé propočty, byly správné. Můj mozek

dostával dostatek kyslíku, byl vyživován, fungoval perfektně. Četné

elektrody mi pomáhaly udržovat styk s vnějším světem a řídit

androidy.“

Bytost se na chvíli odmlčela a potom pokračovala: „Zpočátku

jsem si myslel, že si tak prodloužím duchovní život o pár desítek let.

Přiznávám se vám, že k svému nesmírnému překvapení jsem zjistil,

že čas už neměl zhoubné účinky na mé neurony. Naopak, mozek se

mi dál vyvíjel! Nejenže se miliony buněk, které normálně

nepoužíváme, zaktivizovaly, ale přibyly i další a zvětšovaly

podstatně objem mozkové hmoty. Mé schopnosti se zdesetinásobily,

zdvacetnásobily, zestonásobily…“

Mozek vnímal v Markovi skepsi a upřesnil: „Jak takhle s vámi

mluvím, stačím ještě dohlížet na desítky vesnic, které jsou na tomto

kontinentu.“

Na Marka padala stále větší únava a lenost a uvědomil si, že by si

docela rád sedl.

„K sezení tady není nic,“ posmíval se mu mozek, „ale jestli jste

unaven, můžete si lehnout na zem.“

Marka naštvalo, že mozek v něm čte jako v otevřené knize, a

vzteky stiskl zuby:

„K čemu jsou ty špehovací totemy a proč vysíláte androidy

zabijáky?“

„No no no!“ vysmíval se mu mozek. „Rychle postupující věk by

68

vám měl přinášet víc nezaujatosti. Transplantace mozku byla sice

úspěšná, ale potřeboval jsem několik let, než se mi podařilo upravit

androidy, řídit je a nakonec vyslat ven. Když androidi vyšli na

povrch a zprostředkovali mi obraz světa, byl jsem zděšen. Mí

spoluobčané klesli k barbarství a já si pomyslel, že tím naše

civilizace definitivně končí.

Ale nestalo se tak. Během stovky let život zvítězil nad smrtí.

Vzniklo asi deset klanů a měly tolik rozumu, že se rozptýlily po

celém kontinentu, aby je to neprovokovalo ke konfliktům. Vnuci a

pravnuci obyvatel tohoto města dávno zapomněli, co byla civilizace.

Vrátili se do doby kamenné, ale přežili. Abych nad nimi měl dohled,

androidi instalovali v každé vesnici vysílač a přijímač obrazů a

zvuků, takže jsem je viděl zblízka.“

„Ale to nevysvětluje zločiny, které na váš příkaz páchají androidi

kati.“

„Vy tomu říkáte zločiny, dobrá, ale jsou nezbytné. Ještě před

dvěma sty lety ti primitivové žili v poklidu a já neměl důvod

zasahoval. Teprve nedávno se ukázaly znepokojivé příznaky. Místo

aby žili jako jejich předkové, někteří začínali vymýšlet a vynalézat a

vylepšovat. Vymýšleli pasti, vyráběli luky, šípy, praky. Jiní dokonce

uvažovali o chovatelství a pěstitelství. Musel jsem zasáhnout, abych

tento nesmělý pokus o pokrok zarazil.“

Marka to pohoršilo. „A proč jim chcete bránit v pokroku?“

„Přestáváte chápat a mozek se vání unavuje. Kdybych je nechal,

vyvíjeli by se, zdokonalovali by zbraně, znovu by vynalezli hutnictví,

všechno by začalo nanovo.“

„Nemůžete se takhle stavět do cesty přirozenému vývoji, který je

nezadatelným právem každého člověka. Nic přece nenasvědčuje

tomu, že by vědou nedosáhli rozumu. Ale i kdyby tomu tak nebylo, vy

jim nemůžete určoval budoucnost, ta závisí na nich! A navíc musí

mít i právo na omyl, protože důsledky pak ponesou sami.“

„Směšné,“ odvětil mozek. „Jste idealista. Nemůžete pochopit,

protože, jste to úděsné období neprožil. Vám se nikdo nevysmíval,

když jste varoval před konfliktem.

A když došlo ke katastrofě, ještě jsem se jim snažil radit, pomáhal

jsem jim, ale narazil jsem na neuvěřitelné sobectví a kolosální

69

hloupost. Jistě by mě zabili, kdybych se nebyl uchýlil do tajné

laboratoře. Ne! Ne! Říkejte si, co chcete, ale já svůj názor

nezměním. Jim se nedá důvěřovat a jakýkoli pokrok jim prostě

zakazuji! Věčně budou pykat za své hříchy!“

Mark náhle pochopu smysl veškerého konání této bytosti.

„Teď jste se konečně odhalil. Chcete mě klamat a možná mě i

klamete tím, že dáváte jakýsi filozofický smysl svému konání. Ve

skutečnosti se už tisíc let prostě jen mstíte. Týráte potomky za to, že

se vám jejich předkové vysmívali a nerespektovali vás. Muži, ženy a

děti, kteří žijí tak těžce na Korzu, nemohou za různice, které jste měl

s jejich praprapraprapředky. Ale i kdyby se jejich předkové vůči

vám skutečně provinili, určitě jste si za to mohl i vy sám. Dokázal

jste jim problém kloudně vysvětlit? Co když jste si byl tak naprosto

jist sám sebou, že jste se uchýlil do jakéhosi opovržení a

povýšenosti. Snažil jste se přesvědčovat, nebo nakazovat?“

Markovi připadalo, že svit kolem průhledné kádě stále více

rudne, jako by mozek dostal vztek.

„Jste démon! Démon! Snažíte se vnést do mé mysli pochyby!

Chcete mě obviňovat, zatímco já vím naprosto bezpečně, že mám

pravdu. Doufal jsem, že mě před svou smrtí ještě rozptýlíte, a když

už nebudete s mými činy souhlasit, že je aspoň pochopíte. Co se dá

dělat. Zemřete v samotě. Už se s vámi nechci bavit.“

19

Bytost už pět minut ani nehlesla. Mark se pokoušel zavolat Raye, ale

android nereagoval, ani se nehnul, patrně už neměl vůbec energii.

Když se Mark podíval na přezku, uvědomil si, že i on má vybitou

baterii. Zajímalo by ho, o kolik let zatím zestárl. O dvacet? O třicet?

Litoval, že nemá zrcadlo. Podíval se na ruce. Věděl, že na nich se

stáří projevuje nejvýrazněji. Kolik žen si díky různým regeneracím a

kosmetickým operacím zachová pěknou postavu a mladistvé tělo,

ale ruce je vždycky prozradí!

Měl je špinavé. Mechanicky si je otřel o suknici z umělé kůže,

kterou měl už na cáry. Hřbety rukou se zdánlivě nezměnily. Ani

70

jedna jaterní skvrna. Prsty byly i nadále pružné.

Pomyslel na svou misi, která skončila naprostým nezdarem.

Jakmile Khov zjistí, že se mu ztratil agent, už nebude mít jediný

argument, kterým by čelil senátoru Cartneymu. Senátor tak

bezpochyby dosáhne, aby Unie vyslala bitevní loď. Vojáci

nestvůrný mozek možná zlikvidují a vítězem bude Důlní společnost.

Zmocnil se ho nesmírný vztek. Než zemře, musí tuhle mozkovou

nestvůru zničit. Ale jak to udělat bez Rayovy pomoci?

Vtom mu hlavou bleskl nápad, ale protože měl strach, aby si jeho

protivník nepřečetl jeho myšlenky, snažil se myslet na něco jiného.

Vybavoval si poslední noc se svůdnou prezidentkou Maraly, s níž se

setkal na planetě středověkého typu a stal se jejím milencem. Při té

vzpomínce se pousmál. Jak krásně jim bývalo spolu!

Tu se mozek ozval. „Zakazuji vám myslet na tu ženskou a na

ženské vůbec!“ přikázal mu vztekle.

„Teď už je pozdě cokoli mi zakazovat,“ posmíval se mu Mark a

měl radost, že ho tak rozzuřil. A s potěšením vzpomínal na Taru. Jak

byla krásná! Ta oválná ňadra, pevňoučká, vysoká, to pružné tělo a

ladná stehna! Plně se soustředil na její tělo, přistoupil k nehybnému

Rayovi a mumlal si: „Ta její prsíčka, ten její, zadeček…“

Rychle otevřel kožený váček a vytáhl z něj dřevěnou krabičku od

Tary. Doufal jen, že kyselina v hliněných kuličkách bude ještě

funkční.

„Tara… Tora…“ Teprve teď si uvědomil, že divoška a

prezidentka Maraly se jmenují velice podobně. Tara, divoška, která

se mu odevzdávala tak prudce a tolik štědře… V její chýši prožili

tak nádherné chvíle.

„Nemáte právo,“ ozval se mozek. „Ani nechápete, jak mě

trápíte…“

Káď zčervenala a potom přešla do žluti. Mark jeho reakci

nechápal, ale neustával. Představoval si teď, jaká by asi byla noc s

oběma ženami najednou. Pečlivě se soustředil na co nejerotičtější

výjevy a opatrně vyňal z krabičky jednu kuličku a hodil ji do kouta,

kde podle Raye byl přívod energie.

Vteřinu se nedělo nic a Marka se zmocnilo nesmírné zklamání že

zapomněl na Taru i na Toru. Ale pak se začal z kouta zvedat

71

proužek načervenalého dýmu a jeho srdce zajásalo. Pro jistotu se

rozpomněl na první noc s Maralankou a hodil na přívod ještě dvě

kuličky.

„Dost! Už dost!“ škemral mozek a v kádi to začínalo vřít.

„Neumíte si představit, jak jsem po ta dlouhá léta trpěl. Ti

primitivové, co mají hlad, co je jim občas zima, co se bojí, ti jsou

tisíckrát šťastnější než já, protože někdy mohou obejmout ženu,

složit hlavu mezi její ňadra, vnímat hebkost její pleti, vnikat do

ní…“

Mark vybuchl v hurónský smích a vhodil další dvě kuličky do

otvoru vznikajícího v podlaze.

„Tak vidíte, brachu, už nepotřebujete psychiatra. Všechno je teď

jasné! Vy jste nenáviděl své bližní z potlačované sexuality. A trošku

pozdě jste přišel na to, že člověk tu není jen pro ryze duchovní život,

ale že má i tělo!“

„Přestaňte s takovými sprosťárnami! Duch musí vítězit nad

hmotou. Kdyby tomu bylo jinak, byli bychom jako zvířata!“

„A co je zlého na zvířatech? Vzešli jsme z nich a navíc máme jen

myšlení. Ale bez pudu, který zachovává náš druh, bychom nebyli nic,

leda tak jako vy kus hmoty v kádi závislé na nějakých strojích, aby

vůbec přežila. Nechcete si poslechnout, jakou jsem strávil noc s

jednou nádhernou princeznou, která za mnou přišla před odjezdem

do pokoje?“

„To stačí! Zavolám androidy, aby vás dorazili a aby tu vaši

tělesnou schránku, na které tolik lpíte, odtáhli z města. Rád bych byl

svědkem vaší agonie, ale připadá mi to nebezpečné. Aspoň umřete

rychle.“

Mark rychle zareagoval. Vsadil vše na jednu kartu a naházel

zbývající kuličky do stále se prohlubujícího otvoru, z něhož se

kouřilo stále víc.

Opět ho zasáhla mentální vlna. Byl v ní tak trochu zmatek

smíšený s úzkostí: „Nemůžu se spojit s androidy. Co jste jim

udělali?“

„Kolik jste jich měl?“

„Deset! Dva jsou na cestách, ale s jedním jsem ztratil spojení,

když se porouchalo spojení s jednou vesnicí.“

72

„Obávám se, že jste přišel o personál,“ poznamenal Mark.

„To není možné! Něco tak strašného jste přece nemohli udělat! S

jedním androidem neudržím tuhle složitou aparaturu ani dohled nad

osadami.“

„To jsou přece skvělé zprávy! Věřte mi, že všichni se bez vás

nádherně obejdou!“

„Myslíte si, že jste zvítězil, ale jste na omylu. I kdyby mi to mělo

trvat sto let, postavím si nové androidy a nemilosrdně ztrestám

všechny divochy, kteří si troufnou překročit mé zákazy. Věřte mi, že

pomsta bude krutá a…“

V té chvíli z rohu místnosti vyšlehl modravý paprsek a

následovala detonace. Světla mihotající se na povrchu kádě zhasla a

vystřídala je podivná fluorescence.

„Doufejme, že nemá náhradní zdroje,“ zabručel Mark.

Tekutina v kádi nabyla jantarové barvy a ohromná mozková

hmota zbytněla, jako by otékala.

Z podzemí se nesly tlumené výbuchy. Gigantický zkrat vyvolal

řetězovou reakci, která pustošila podzemní instalace.

Mark zachytil velice slabou mentální vlnu. „Pomoc! Pomoc!

Myšlenky mi…“

Káď s podivným cinknutím praskla a tekutina se vylila na

kamenný podstavec. Mozek ve styku se vzduchem splaskl. Marka

zasáhla poslední myšlenka, byla tak slabá, že jí rozuměl jen s

potížemi: „Sbohem… Možná konečně najdu klid… Děkuji…“

Mark si otřel hřbetem ruky čelo. Celý se chvěl. Korzané jsou

zachráněni, ale kolik jemu zbývá života? Cítil se vyčerpaný,

naprosto prázdný, hlava se mu točila. Zatřásl Rayem.

„Odpověz mi! Musíme co nejrychleji utéct!“

Android skoro nesrozumitelně odpověděl: „Mám skoro

vytlučenou baterii a musel jsem přerušit méně podstatné obvody.

Většina z nich je navíc tak jako tak už mimo provoz. Celá levá

strana mi ochrnula.“ Odmlčel se. „A jak je tobě, Marku?“

„Jsem jenom unavený, jinak nic. I kdybych se podle toho mozku

už blížil k osmdesátce, znám osmdesátníky, kteří jsou docela při síle.

Jdeme!“

„Nemůžu se hýbat. Nech mě tady.“

73

Představa, že by měl opustit přítele, byla pro Marka naprosto

nemyslitelná. „To nikdy. A navíc tě potřebuji, abys zavolal modul.

Půjdeš se mnou, i kdybych tě měl nést. Nějak to půjde, neboj se.“

Otevřel dvířka v androidově stehně. Vytáhl z nich uspávací a

zápalné granáty, takové třícentimetrové kuličky.

„V případě nějakého útoku se tím ubráním líp než tím

pazourkem.“

Potom si vzal výživnou tabletku.

„Rayi? Funguje ti ještě ústní a hrtanový systém?“

„Asi ano. Proč?“

„Tyhle tabletky mají v sobě spoustu energie. Mohly by ti aspoň

trochu dobít baterii.“

„Máš pravdu! Ale musíš si je nechat pro sebe, abys měl větší

naději přežít.“

„Otevři pusu a nemluv. Když se nedostaneme do dvaceti čtyř

hodin na loď, jsme vyřízeni. Pak už je nebudu potřebovat.“

Vysypal Rayovi do úst celou krabičku a ten asi za dvě minuty

pravil už zřetelnějším hlasem: „Funguje to, ale ne nadlouho. Jsem

moc těžký, neuneseš mě.“

„A co kdybys pustil antigrav, aby aspoň odlehčil tvé tělo? Pak

bych tě jenom strkal.“

Za chvíli se Ray vznášel ve vzduchu.

„Vzhůru na cestu!“ zvolal bujaře Mark. Strkal do Raye a dával

pozor, aby zůstával ve svislé poloze. „Krapet světla by neškodilo.“

Tmu prořízl slabý paprsek z čelního reflektoru. Mark pokračoval

celkem svižným krokem a za čtvrt hodiny se dostali z betonové

budovy, jež se jim málem stala hrobem. Ray si naštěstí zachoval v

paměti topografii města, takže postupovali rychle. Asi po hodině si

Mark musel odpočinout. Když potom chtěl pokračovat v cestě, Ray

prohlásil:

„To nemá smysl. Antigrav už došel. Musíš tu chodbu, kterou

jsme se sem dostali, najít sám.“

Mark však odmítal kapitulovat. Horečně hledal nějaké řešení.

„Řeka! Jak jsme daleko od té řeky?“

„Tak dvě stě metrů. Proč?“

„Dostane nás z tohohle města duchů. Jdeme!“

74

Vláčel se s Rayem, zatínal zuby a v duchu si říkal: Raz dva, raz

dva… Šumění řeky mu vlévalo novou sílu. Konečně se dostali na

břeh.

„Malá koupel neuškodí,“ poznamenal. „Takhle zpocenej jsem v

životě nebyl.“

Ponořil se s Rayem do černých vod. Proud byl prudší, než

očekával, a hned je strhl s sebou. Mark chytil androida za krk a pluli.

Pluli tak dobrou hodinu. Markovi byla stále větší zima a už si

říkal, jestli by neměli na chvíli vylézt na břeh, aby se ohřál.

Vtom se voda zaleskla.

„Pozor,“ šeptl Ray. „Už budeme venku. Sehni hlavu, ať se

nepraštíš.“

Mark se nadechl a ponořil se. Když se opět vynořil, oslepilo ho

zářící slunce. S rozkoší se nadechl vlahého voňavého vzduchu, ale

dlouho se neradoval. Proud je unášel dál a ohrožovaly je ostré

kameny a skalní výběžky. Držel Raye za krk, pravou rukou dělal

zoufalá tempa a snažil se dostat k malé písčité pláži, kterou viděl dvě

stě metrů před sebou. Konečně se koleny dotkl dna. Z posledních sil

vytáhl androida z vody a plácl sebou na suchý a báječně teplý písek.

Slunce teprve klesalo k vrcholkům stromů a Mark si uvědomil, že

od chvíle, kdy vešli do chodby, neuplynulo ještě ani deset hodin.

Jemu to připadalo jako celá věčnost.

20

Když se vydýchal, když se ohřál na sluníčku a vyhřál si kosti v

teplém písku, obrátil se k Rayovi. „Jsme zachráněni! Zavolej

modul.“

Android nereagoval, mumlal jen nějaká nesrozumitelná slova

přerušovaná matematickými vzorci. „Venuše… Merkur… 4/3πR3.

e=mc2.“

Připomínal kalkulačku s docházející baterkou.

Mark zneklidnět a zatřásl jím. Po chvíli Ray otevřel oči.

„Promiň,“ omlouval se. „Byl jsem nějak mimo. Hned zavolám

modul.“

75

Za dvacet vteřin hlásil: „Už letí.“

Mark si vydechl. Jeho mise konečně skončila. Za pár hodin podá

hlášení generálu Khovovi. Nevěděl, jaká ho čeká budoucnost, ale

měl aspoň to zadostiučinění, že splnil svůj úkol – zachránil Korz

před zlověstným tvorem a hlavně před nebezpečím pozemské

invaze. Důlní společnost už nemá záminku, aby mohla planetu

vyplenit.

Ray začal opět blábólit. „a2 + 2ab + b2… U=RI… Ludolf na

druhou…“

„Rayi! Rayi!“

Android však nereagoval. Mark ho popadl za ramena a zacloumal

s ním, jak nejsilněji dokázal.

Ray konečně otevřel oči a zamumlal: „Modul… Modul…“

Potom uplynula minuta ticha. „Lituji, Marku, ale ztratil jsem

spojení. Jestli přistál v pořádku, pak jedině zázrakem. Je na jedné

pasece, poblíž řeky, ale sedm kilometrů odtud…“

„Nemůžeš ho dostat sem?“

„To by bylo moc velké riziko. Neuřídím ho. Zase budu mít

výpadky paměti. Když hned vyrazíš, dostaneš se k němu ještě do

večera. Jdi podél řeky, tak nezabloudíš. Sbohem! Pospěš si!“

Marka se zmocnilo zklamání, ale rychle se vzpamatoval. Zavrtěl

hlavou. „Tady tě nenechám ani náhodou. Jdeme spolu.“

„To je nesmysl. Nikdy mě tam neodneseš! Je to moc daleko.

Potřebuješ nutně do medibloku!“

„Právem osmdesátníka ti říkám mlč!“ napomenul ho Mark.

„Nech mě chvíli přemýšlet…“

Díval se na burácející řeku tříštící se o kameny a skály. Na nějaké

plavání nebo jízdu na voru nebylo ani pomyšlení. Musí se tam dostat

po zemi!

„Myslím, že to mám, Rayi. Počkej tady na mě.“

Došel k lesu, vybral si dva keře připomínající bambus a začal je

řezat. Šlo to mnohem hůř, než čekal, ale po půlhodině práce získal

dvě asi třímetrové tyče. Potom nařezal pár lián a vrátil se k Rayovi.

„Ty zatracená tvrdá palice!“ nadával mu android. „Já myslel, že

jsi už šel!“

Mark neodpověděl, položil tyče na zem a pomocí lián z nich

76

vyrobil nosítka. Když skončil, převalil na ně Raye. Popadl nosítka

za jeden konec, zvedl je a táhl Raye za sebou.

Zpočátku to jakžtakž šlo, ale brzy se dostavila únava. Mark

myslel na jedinou věc: musíš jít, jít, jít kupředu…

Slunce klesalo k obzoru, a tak usoudil, že nejrozumnější bude,

když na noc zastaví. Odhadoval, že jim zbývají ještě asi dva

kilometry. Nalezl písčinu na břehu a složil nosítka. Ray se vůbec

nehýbal, jako by byl v bezvědomí.

Mark došel ke břehu, lačně se napil a potom se v řece osvěžil.

Štěstí ho zřejmě ještě docela neopustilo, protože si všiml obrovské

ryby, nehybně číhající na hmyz, který občas usedl na okamžik na

hladinu.

Vytáhl dýku a pomalu se k rybě přiblížil. Prudce máchl rukou a

propíchl ji. Úlovek mu trochu spravil náladu. Vylezl zase na břeh.

Nasbíral dostatek dřeva a oheň rozdělal jedním zápalným granátem.

Potom rybě odstranil šupiny, vykuchal ji a napíchl na dlouhý prut.

Už byla noc, když si uřízl kousek ryby. Ochutnal a přistoupil k

androidovi.

„Rayi, slyšíš mě?“

Ray pouze mrkl. Mark mu strčil do úst kus ryby, potom další,

dokud ji android nesnědl celou. Doufal, že ta trocha energie pomůže

uchovat v činnosti aspoň paměťové krystaly.

„Díky,“ zabručel Ray.

* * *

Za svítání Mark vstal celý zpřelámaný a unavený. Moc toho

nenaspal, protože každičký noční zvuk ho vylekal. Navíc musel

ustavičně přikládat na oheň. Uvědomil si, jak se on a všichni agenti

považují za kdovíjaké dobrodruhy, ale bez ochranného opasku a

funkčního androida je to něco docela jiného.

„Půjdeme,“ řekl Rayovi. „Dneska už k modulu musíme dojít.“

„To je nesmysl,“ protestoval android. „Nech mě tady. Už bys měl

být dávno v medibloku!“

„Ani náhodou,“ odsekl Mark. „Škoda že nikoho z tvých

stvořitelů nenapadlo, že bys mohl jíst i stromy. Pak bys měl energie

77

dost. Musím to po návratu navrhnout.“

Už se chápal nosítek, když zaregistroval nepatrný pohyb v

travinách kolem písčiny.

Pro jistotu sebral kus ohořelého dřeva a hodil je do trávy. Byl to

raxul, onen obří pavouk. Zvíře se instinktivně zakouslo jedovatými

zuby do dřeva, a když si uvědomilo svůj omyl, opět se schovalo a

čekalo na jinou kořist.

Zachvěl se při představě, že strávil noc necelých deset metrů od

téhle potvory. Vzpomněl si, že raxulové žijí ve skupinách, a

zvažoval, jestli by nebylo rozumnější pokračovat po řece.

Větřík vanul příhodným směrem a Mark hodil dva zápalné

granáty na kraj břehu. Tráva okamžitě vzplála a oheň zvolna

postupoval vpřed. Z hořící trávy vyběhlo několik raxulů a vrhlo se

do řeky, kde je strhl proud.

Když Mark usoudil, že popel vychladl, popadl nosítka a vydal se

na cestu. Nicméně si dával pozor, kam šlape.

Oheň vyčistil terén, takže postupoval celkem rychle. Nosítka za

ním zvedala prach.

Ušel tak bez problémů celý kilometr. Dál už oheň nedosáhl a

Mark musel obcházet nebezpečné trnité keře, mezi nimiž byli i

obávaní zuci.

Nicméně šel vytrvale dál, zpocený, udýchaný a s bolavými

rameny. Sotva stačil dávat pozor na bezprostřední okolí a až v

poslední chvíli zpozoroval jakési chvění před sebou. Odhodil

nosítka, uskočil a na poslední chvíli se vyhnul kelamovu jazyku.

Netvora neúspěch zklamal. Postoupil o několik kroků a z křoví se

vynořila nestvůrná hlava. Jazyk se vrátil do tlamy a oči se střídavě

upíraly na Marka a na Raye. Mark se horečně hrabal ve váčku kolem

krku a hledal granát.

Než si kelam vybral jednu ze dvou obětí, které měl jako na talíři,

mezi předníma nohama mu vybuchl oheň a plamen mu vyšlehl až ke

krku. Granát vydával takový žár, že se zvíře vzepnulo na zadní,

zaryčelo a vrhlo se vpřed. Mark na poslední chvíli uhnul a kelam

svým tělem drtil vše, co se mu postavilo do cesty.

Po téhle příhodě si Mark dopřál hodinu odpočinku a potom opět

pokračoval v cestě. Na následující hodiny si uchoval jen velice

78

zamlžené vzpomínky. Prostě šel, šel a šel…

„Dýchám, tudíž můžu jít,“ opakoval si ustavičně.

Konečně se stromy rozestoupily a ukázala se velká paseka, na níž

se třpytil modul.

Mark padl na kolena a blekotal: „Podařilo se to, Rayi!

Podařilo…“

21

Únava z něj rázem spadla. Položil nosítka na zem a rozběhl se k

modulu. Když odsunul průhledné dveře, srdce se mu zastavilo, jako

by je zmáčkla ohromná pěst. Potlačil v sobě vzlyk a zoufale pohlédl

na řídicí panel, na kterém si někdo velice důkladně zařádil s laserem.

„Kapitáne Stone, to vám to trvalo,“ ozval se ironický hlas. „Už

jsem se bála, jestli se vám náhodou něco nestalo.“

Otočil se a zděšeně civěl na slečnu Stemptonovou v černém

skafandru. Vedle ní stálo asi čtyřicetileté chlapisko se zbrázděným

obličejem. Přes pravou tvář se mu táhla jizva. Bleděmodrýma očima

sledoval les a v ruce třímal ohromnou laserovou pistoli. Za keři

Mark teprve teď objevil jejich modul.

Muž dal Markovi zbraní najevo, aby šel k nim, a slečna

Stemptonová se rozesmála. „Ten kromaňonský úbor vám děsně

sekne, kapitáne. Řekla bych, že hodně vypovídá o vaší povaze.“

Mark byl od ní už jen pár metrů a tu nakrčila nos. „A hodí se k

vám i ten strašný puch.“

Muž udělal krok vpřed a vrazil Markovi hlaveň brutálně do

břicha. „Kde máte androida?“

„Měl…,“ škytl Mark, „měl havárii a musel jsem ho nechat ležet.

Jen zázrakem se mu podařilo ještě zavolat modul.“

„Pozor na něj, veliteli Gorku, klidně může lhát.“

„To je možný,“ odpověděl muž, „ale docela mu věřím. Sledovali

jsme přece sestup jejich modulu, byl to div, že se nerozbil.“

Prudce strhl Markovi váček z krku a potom ho hlavní udeřil do

obličeje. Mark se skácel k zemi a ústa měl plná krve. V hlavě mu

hučelo a slyšel, jak Gork ještě dodává: „To je jenom předkrm, abys

79

věděl, co tě čeká, když neodpovíš slečně Stemptonové na všecky

otázky.“

Mark potřásl hlavou, aby si utřídil myšlenky. Pracně otevřel oči a

podíval se na oblohu, kde vysoko nad nimi kroužili dva ptáci. Potom

inkasoval kopanec do žeber. „Jak jste mě tady našli?“ zeptal se.

„To byla hračka!“ rozesmál se obr. „Svou lodí jsem sledoval tu

vaši. Když jsem viděl, že z ní vylétá modul, stačilo jen letět za ním.

Ale teď už nás zdržuješ. Můžete si ho vyslechnout, slečno.“

„Našel jste Nortona?“ zeptala se upjatě.

Mark rychle uvažoval. Bylo naprosto jasné, že ta ženská dál

pracuje pro Důlní. I když jim řekne pravdu, zlikvidují ho, aby Khov

nikdy nedostal jeho hlášení, takže prezident bude nucen vojensky

zakročit.

„Jste zřejmě nějaký nýmand nebo pašerák, protože Důlní by

nikdy neriskovala vyslat takovou loď. Kolik vám za to platí? Dva

miliony? Tři?“

Gork se spokojeně usmál. „Pochopil jsem, že jde o něco většího,

a tak jsem si řekl o pět milionů.“

„To jste si řekl málo, kamaráde,“ ušklíbl se Mark. „To mně

nabízeli deset milionů, šest měsíců na Venusii a tuhle holku k

dispozici.“

Slečna Stemptonvá se okamžitě ozvala: „Lže! Umlčte ho!“

Ale Gorkovi se lačně zaleskly oči. „Proč jste to odmítl?“

Mark ukázal bradou na mladou ženu. „Kvůli ní. To se radši

vyspím s ledovcem.“

„Blbečku,“ neudržela se slečna Stemptonová. „Jakmile bys

doletěl na Venusii, oddělali by tě.“

„Představte si, že jsem uvažoval i o této eventualitě,“ pokračoval

Mark „Pokud chcete, Gorku, ty prachy dostat, musíte být velice

opatrný.“

Stemptonová si uvědomila, že se prořekla, a vykřikla:

„Neposlouchejte ho, veliteli. Okamžitě ho zabijte!“

Pirát přimhouřil oči a otočil se k ní. „A já myslel, že se ho chcete

zeptat na něco náramně důležitýho!“ Potom se znovu obrátil k

Markovi. „A ty se nehejbej. Každej, kdo mě chtěl nějak převízt, si to

šeredně odskákal.“

80

Chvíli mlčel a nakonec pohlédl na slečnu Stemptonovou. „Mám

takovej pocit, že mý ceny stoupaj. A pak si my dva, děvenko,

musíme trošku popovídat. Určitě nebudeš taková frigida, jak tvrdí

tady Stone.“

Obličej se jí stáhl a z očí jí šlehaly blesky. „Na něčem jsme se

přeje dohodli! Jestli naši úmluvu nedodržíte, tak Důlní má dostatek

prostředků, abyste dostal rozum.“

Gork se však jen posměšně zachechtal. „To se ještě uvidí, ale

momentálně nejsi v situaci, abys mohla nějak diskutovat. Můžu taky

docela klidně odletět a ty si s těmi primitivy tady poraď sama. Určitě

se nějakej najde, co se o tebe postará.“

Slečna Stemptonová se při té představě otřásla.

A toho využil Mark. „Já vám můžu vydělat deset milionů i víc.“

„Nežvaň,“ zavrtěl pirát hlavou. „Dobře vím, že tolik nemá ani

Služba. Nevykoupěj tě.“

„Tady nejde o výkupné. Znal jste kapitána Cartera?“

„Ten dědek se ztratil se svou lodí před šesti měsíci,“ zasmál se

cynicky Gork.

„To vím velice dobře, protože za jeho smrt můžu já,“ odvětil

klidně Mark.

Gork se na něj pátravě zahleděl. „A co tím jako myslíš?“

„Víte, že byl jediným dodavatel sítu, té drogy, co se objevila před

několika lety?“

Pirát si tiše hvízdl. „To mě nepřekvapuje. Vždycky byl samý

prachy. Jak tu drogu dostával na planety?“

„Schoval ji do klece s pavouši, s těmi obrovskými létajícími

pavouky, které údajně vozili pro soukromé zoologické zahrady.“

„Takže takhle to bylo!“ rozesmál se Gork.

„Ale nevíte, že se ta droga získávala z určité rostliny, z lotafu,

kterou pěstovali domorodci na jedné primitivní planetě.“

„A na který?“

„Když vám řeknu její jméno, nebude vám to k ničemu. Tam jsem

se s Carterem potkal a hned jsem to nahlásil policii, která zničila

jeho loď, když se pokusil o útěk. A od té doby tu planetu hlídají

satelity zabijáci.“

„Takže jakej kseft mi vlastně navrhuješ?“

81

„Mám dojem, že jsem tady objevil lotaf. Nepěstují ho, roste

divoce.“

„A samozřejmě,“ vysmíval se mu Gork, „roste moc a moc daleko

odtud.“

„Ale vůbec ne! Jeden je přímo za vámi!“

Mark ukázal na velikou šarlatovou květinu, která jen deset metrů

od nich nastavovala květ slunci.

„Určitě je to nějaká past!“ vykřikla Stemptonová. „Pak si to

pěkně vypije! Já taky vím, jaký číhaj na takových planetách rizika.“

Gork namířil pistolí a odstřelil stonek. Ještě ho to neuspokojilo, a

proto rozstřelil květ na dva kusy.

„Teď se na to hezky podíváme! A jestli se hneš,“ řekl Markovi,

„tak ti ustřelím haksny!“

Pro jistotu si natáhl rukavice a za chvíli se vrátil s dvěma

polovičkami květiny, z níž skapávala hustá šťáva, která omamně

voněla.

„Možná že máš i pravdu,“ bručel si. „Znám jednoho chemika, co

makal pro Cartera. Podívá se na to. A jestli se z toho dá skutečně

získat sít, tak se sem vrátím a domorodci ho budou pro mě

pěstovat.“

Slečna Stemptonová se zhluboka nadechla a přistoupila ke

Gorkovi. „To je ale vůně. Učiněný parfém. Už dlouho jsem necítila

nic tak jemného a příjemného!“ Sáhla po jedné půlce květu a něžně

k ní přivoněla. „Vedle toho smradu, který jde ze Stonea, je to

učiněná rozkoš.“ Zamyslela se. „Z toho by se dal udělat naprosto

nový parfém, který bychom mohli prodávat po celé Galaxii.“

Gork svraštil obočí. „A to sype?“

„Stejně jako droga,“ usmála se pohrdavě, „a navíc je to naprosto

legální. Založíme společnost, která bude tento parfém vyrábět a

prodávat. Jsem přesvědčena, že do dvou let se nám začne vyplácet.

Já se postarám o distribuci a vy dodáte surovinu.“

Návrh piráta lákal, ale přesto odpověděl dost opatrně: „Droga

nebo parfém, počkáme si, co na to chemici.“ Ukázal na Marka. „Ale

tady toho už každopádně nepotřebujem.“

Sundal si rukavici a položil ruku na pažbu. Nad nimi kroužili dva

pterkové a vydávali skřeky.

82

Jen aby neměli rýmu, pomyslel si Mark a před namířenou hlavní

rychle řekl: „Počkejte, Gorku, mám pro vás ještě jeden kšeft.“

„Pochybuje, že bude zajímavej, ale poslechnu si tě.“

„Vyměním svůj život za váš.“

„Blufuje!“ vykřikla slečna Stemptonová.

„Patrně ano,“ odpověděl Gork a pátravě se podíval na okolní

keře. Když nic neviděl, uklidnil se a znovu pohlédl na Marka. „Máš

na to deset vteřin.“

Mark se usmál. „Tak naivní nejsem. Dobře vím, že slovo

nedodržíte. Nejdřív odhoďte zbraň do křoví.“

„Ani mě nehne. Buď budeš mluvit, nebo ti odřežu nejdřív ručičky

a potom nožičky. Zbejvá ti pět vteřin.“

„Aspoň budu mít to zadostiučiněni, že se všichni sejdeme v

pekle, a navíc vím, že budete umírat mnohem hůř než já.“

Gork se zatvářil starostlivě, ale slečna Stemptonová prohlásila:

„Už dlouho jsem neslyšela něco tak směšného! Můžete ho zabít,

když už víme, že toho Nortona nenašel. Kdyby ho našel, určitě by to

hlásil nadřízenému a my bychom to věděli.“

„To je možné,“ souhlasil pirát, „ale stejně bych chtěl mít jistotu,

že nemá ještě nějaké eso v rukávu.“

A v té chvíli začalo drama. Ještě před vteřinou byli pterkové

vysoko nad jejich hlavami, ale najednou byli tu! Deset, dvacet,

objevili se tu jako mávnutím kouzelného proutku.

Na Gorka a slečnu Stemptonovou se vrhlo třicet ptáků. Ze

skafandrů zbyly jen cáry a mezi nimi bylo vidět živé maso.

„Stone… pomoc!“ stačila ještě vykřiknout Stemptonová.

Mark však nemohl zasáhnout, ani kdyby chtěl. Opatrně se stáhl

stranou a skryl se mezi stromy. Upřeně hleděl se staženým žaludkem

na hodokvas dravců, kteří už odervali všechny svaly a trhali

vnitřnosti.

Pět minut. Deset minut. Čas už pro Marka neměl cenu. Pterkové

odletěli stejně náhle, jako přiletěli. Zbyly po nich jen holé kosti a

cáry oděvu.

Mark se na chvíli natáhl do trávy. Potom se pracně zvedl, sebral

pistoli a zamířil k modulu schovanému za stromy.

83

22

Mark zapnul autopilota a vydechl úlevou. Stroj se vznesl k obloze.

Natáhl si nohy a na chvíli zavřel oči. Takhle unavený snad ještě v

životě nebyl. Nízkým letem se dostal na kraj lesa a tam dovlekl

androida do modulu.

Z dřímoty ho vytrhla vysílačka.

„Veliteli? Veliteli! Všechno v pořádku?“

Mark napodobil Gorkův hlas: „Mám tu nějaký problémy, ale už

to mám pod kontrolou. Připravuju se k odletu. Ještě musím sebrat

dokumenty z člunu těch agentů.“

„Ale ten je chráněnej!“

„Dík za upozornění,“ ušklíbl se Mark, „ale už mám přístupovej

kód. Připrav se. Pofrčíme brzo na základnu a pěkně to roztočíme.

Konec!“

Doufal, že toho druhého oklamal. Korz už byla jen namodralá

koule. Na stínítku radaru se ukázal jeho Neptun, byl poblíž

Nortonova člunu. Mark pátral dál, až objevil pirátskou loď na vyšší

oběžné dráze.

Zpaměti vyklepal na klávesnici kód Neptunu a otevřel si

přechodovou komoru. O tohle se zpravidla staral Ray. Chopil se

ručního řízení a připravoval se ke vstupu do Neptunu.

Operace se povedla a dveře se za ním zavřely. Jakmile se

vyrovnal tlak, vyskočil z modulu a křikl na Raye: „Hned se pro tebe

vrátím, brachu, ale nejdřív se musím postarat o naši bezpečnost.“

Výtahem vyjel do velitelské kabiny. Rychle zapojil palubní

počítač a na hlavní obrazovku si dal pirátskou loď.

Nyní si nemohl dovolit sebemenší chybu. Pečlivě naprogramoval

několik řízených nukleárních střel. Ještě jednou ověřil data a potom

stiskl červené tlačítko. Z Neptunu vyletěly dvě střely a za nimi další

dvě.

Když byly v dostatečné vzdálenosti od Neptunu, Mark nastavil

ochranné pole na maximální výkon. Nepřátelská loď zpozorovala

nebezpečí a pokusila se o úhybný manévr. Bylo však už pozdě.

První dvě rakety narazily na její silové pole a vybuchly prakticky

současně. Generátor pirátské lodi musel pracovat na plný výkon a v

84

té chvíli doletěly zbývající dvě střely. Ochranné pole se zhroutilo a

loď se změnila v ohromný duhový oblak.

Předtím však ještě stačila odpovědět a na Neptun se teď řítila

jedna střela.

Mark vyslal fantoma, což byla past, která dokázala dokonale

poplést řízené střely, protože přesně napodobila Neptun.

Střela hned změnila dráhu a minula Markovu loď. Když

nenarazila na překážku, pokračovala v letu a ztratila se z radaru.

Možná že si ji časem přitáhne nějaká hvězda.

Mark na okamžik zavřel oči a potom se otřásl. Nevěděl, kolik

života mu ještě zbývá, a proto si nemohl dát šlofíka. Vyhrabal se z

křesla a vrátil se do přechodové komory. Pomocí antigravitačního

vozíku vytáhl Raye z modulu a odvezl ho do opravárenské dílny.

„Rayi, Rayi, slyšíš mě?“

Android líně otevřel oči. „Marku, jdi do medibloku…“

„Až pak. Nejdřív ti musím vyměnit generátor.“ Popadl kabely

visící od stropu a zapojil je do dutiny v úrovni Rayova žaludku.

„Budu to tam šoupat pomalu, abych ti nespálil obvody. Zatím se

měj.“

Vrátil se do pilotní kabiny a zapnul videorádio. Rychle navázal

spojení se Službou a požádal, aby ho spojili s hlavním počítačem.

„Lituju, kapitáne,“ odpověděl mu operátor, „ale máme tu jistý

problém. Nahraju si vaši zprávu a pustím ji do počítače, hned jak

navážeme zase spojení.“

Mark se zarazil, ale hned se zase vzpamatoval. Vytušil nebezpečí.

Usmál se tedy. „Vlastně o nic nejde. Jenom řekněte generálu

Khovovi, že pokračuju v misi a že se ozvu zase za týden.“

Jeho odpověď operátora zřejmě uspokojila, protože řekl:

„Vyřídím mu to.“

Jakmile obrazovka zhasla, Mark se podíval do počítače a

přestavil parametry vysílače. Brzy se napojil na policejní frekvenci a

na obrazovce se ukázala otrávená tvář muže v černé uniformě.

„Jsem kapitán Stone a nutně potřebuju mluvit s admirálem

Neumanem.“

„A kvůli čemu? Nejdřív musíte přes jeho sekretariát.“

„Ani náhodou. Vyřiďte mu, že jsem ten, který mu loni pomohl

85

přijít na obchody se sítem:“

Důstojník zaváhal. „Moment. Budu admirála informovat.“

Za deset minut se admirál objevil na obrazovce. „Našel jste

Nortona?“ zeptal se bez okolků.

„Ano, pane admirále. Nerad vás vyrušuji, ale za pár hodin už

možná nebudu naživu a android je nefunkční.“ Vylíčil, co všechno

zažil.

Admirál nehnul ani brvou. Když Mark skončil, řekl jen: „Kdyby

to byl někdo jiný, nevěřil bych mu. Co pro vás můžu udělat?“

„Můžete předat mé hlášení generálu Khovovi? Ale dejte si pozor,

mám pocit, že Důlní ho sleduje až příliš.“

Admirál se pousmál. „Rozumím. Ale uklidněte se. Já se už o

svou a generálovu bezpečnost postarám. A vy se teď postarejte o

sebe.“ Odmlčel se. „A jinak vám blahopřeju, kapitáne. Kdyby se

vám u Khova už nelíbilo, kdykoli vás beru.“

Když obrazovka ztemněla, Mark si vydechl úlevou. Věděl, že ať

se s ním stane cokoli, Korz a jeho obyvatelé jsou zachráněni.

Ještě než se odebral na mediblok, šel se podívat na Raye. Cestou

spolkl dvě výživné tablety a zalil je revitalizačním nápojem…

Android dál ležel na stole.

„Už jsi nabral vitamíny?“ zažertoval Mark.

„Je to nalevačku,“ odpověděl Ray. „Hlavní obvod mám prakticky

k nepotřebě. Sbohem, Marku. Rád jsem s tebou pracoval.“

Markovi vhrkly slzy do očí. „Ne, Rayi, to není možný. Nechci,

abys odešel. To se ten obvod nedá nějak spravit?“

„Ten jediný si nemůžu vyměnit sám. Nemá to cenu. Tohle

dokážou jedině ve fabrice.“

„A máme rezervní?“

„Ano, máme ho s sebou, kdybychom museli opravovat

Nortonova androida.“

„A já bych ho vyměnit nedokázal?“

„Těžko. Ale podívej se do skříně A3.“

Mark skříň otevřel a z plastikového obalu vytáhl čtvercovou

desku o hraně patnácti centimetrů, jež se ježila bezpočtem tenkých

drátků. Zároveň vytáhl mikroskop a potřeby pro mikropájení.

„Ve fabrice,“ ozval se slabě Ray, „nejdřív vytáhnou paměťové

86

krystaly a dají je do speciálního zařízení, jinak se po šesti hodinách

bez proudu vymažou. To zařízení ale nemáme. Vidíš, že to

nepůjde.“

Mark se na chvíli zamyslel. Představa, že by přišel o nejlepšího

přítele, byla pro něj nesnesitelná. „Zkusíme tedy nemožné,“

zabručel.

Připravil si veškerý materiál a otevřel Rayovi hrudník. Ukázalo

se množství mechanismů ve velice neutěšeném stavu. Rychle

vyhledal hlavní obvod.

„Nejdřív musíš vypnout generátor,“ zašeptal Ray. „Pamatuj, šest

hodin, ani o chvilku déle!“

Mark se zhluboka nadechl a rázně vypnul generátor.

Speciální mikroskop měl připevněný k hlavě. Kleštičkami

přeštípl drátky a vytáhl desku. Na její místo dal novou a začal pájet.

Pracoval tak tři hodiny, nevnímal ztuhlé svaly, nevnímal bolest zad a

šíje.

Nakonec na hranici sil zvedl hlavu a zjistil, že je teprve ve třetině.

Zaplavila ho beznaděj. Nikdy to nestihne včas! Paměťové krystaly

se vymažou a ztratí se všechny jejich společné vzpomínky. Ray pak

bude jeden z tisíce stejných androidů!

* * *

Vztekle se znovu vrhl do práce. Připadal si už jako robot.

Všechny svaly ho bolely. Zatnul zuby, až zaskřípaly, a pokračoval. S

překvapením pak zjistil, že spájel poslední spoj.

Ale už je určitě pozdě! Ne! Nástěnné hodiny ukazovaly pět hodin

padesát devět minut! Třesoucím se ukazováčkem zapnul generátor.

Potom vyčerpán klesl k zemi. Hlavou mu bleskla poslední

myšlenka. Tentokrát jsem skončil. Ta zelená vlna zvítězila!

Zavřel oči a říkal si, jak dlouho potrvá, než zemře. Uplynul

nějaký čas. Hodně času? Málo? Nevěděl. Závrať byla ta tam. Světlo

svítilo dál.

Chtěl se zvednout a kupodivu se mu to podařilo bez obtíží, i když

ho bolelo celé tělo. Android dál ležel na stole s otevřeným

hrudníkem.

87

„Rayi!“

Vteřinu se nic nedělo, už si myslel, že to nevyšlo, ale pak android

naprosto normálním hlasem odpověděl: „Jenom jsem testoval tvou

práci. Trošku humpolácké, ale jinak to ujde.“

„To jsem rád.“

„Já taky. Zatím se ještě nemůžu hýbat, ale pak se doopravím

sám.“ Vtom se android polekaně zeptal: „A co ti řekl počítač?“

„Na to jsem ještě neměl čas.“

„To snad ne!“ zařval Ray. „Ty ses zbláznil! Okamžitě mazej na

mediblok!“

„Patrně je ti už mnohem líp, když si tak vyskakuješ,“ poznamenal

Mark. Usmál se, ale hned se zašklebil bolestí, zapomněl na rozbitý

ret. „Dobře, poslechnu tě. Připadám si svěží asi jako kádéčko, který

někdo zapomněl ve skladu od založení Unie.“

23

Když Mark otevřel oči, jasně nad sebou rozeznával Rayův obličej.

Posadil se a vzal si od Raye skleničku. Ten vláčel za sebou levou

nohu a levou paží nemohl ani hnout.

Mark se protáhl. Cítil se odpočatý a ve skvělé formě.

„Pokračuji v opravách,“ vysvětloval Ray, „ale přerušil jsem je,

abych byl při tvém procitnutí.“

Mark ukázal na tiskárnu a na dlouhý pruh výjezdu na zemi. „Zdá

se, že počítač pracoval, až se z něj kouřilo.“

„To si piš. Byl jsi tady čtyřiadvacet hodin. Řekl bych, že je to

naprostý rekord.“

„A jak to dopadlo?“ zeptal se Mark nejistě. „Je mi osmdesát?

Devadesát?“

„Zvláštní. Moc zvláštní,“

„Tak mluv jasně!“ ztrácel Mark trpělivost. „Nic mi nezatajuj,

stejně se to dozvím!“

„Tak dobře. Podle všech analýz jsi na této misi zestárl o pět let,

plus minus tři měsíce.“

„A ty?“

88

„Mechanismus mi zestárl o dobrých padesát let.“

„To je divné… Nelžeš mi?“

„Můžeš si to ověřit, jestli chceš,“ odvětil Ray dotčeně. „Podívej

se do zrcadla. Vypadáš pořád stejně.“

Mark se mechanicky podíval do zrcadla a spatřil starou známou

tvář.

„Jak je to možné?“ podivil se, ale nečekal na odpověď a

pokračoval: „Byl jsem vlastně pár kroků za tebou. Takže jsi patrně

dostal celou dávku, kdežto mě to jen lízlo.“

„To je nejpravděpodobnější vysvětlení,“ souhlasil Ray.

„Ledaže…“ Zarazil se.

„Ledaže?“

„Měl jsi intimní styk s prezidentkou Maraly,“ pokračoval android

váhavě. „Ona roztomilá osoba ti prozradila svůj věk.“

Mark se při vzpomínce na Toru usmál: „Přiznala, že je jí asi dvě

stě. Ale u nich se lidé dožívají běžně pěti set let.“

„Ale zpočátku na tom byli stejně jako lidé. Znalosti biologie jim

umožnily podstatně zvýšit lidský věk. Tenkrát jsi Toře říkal, aby se

o této možnosti na Zemi nezmiňovala. Bál ses, že by to mohlo vést

ke katastrofě. Ona sice souhlasila, ale vyhradila si pár výjimek.

Vzpomínáš?“

„Takže ty si myslíš, že mi nějak prodloužila věk?“

„Je to jen domněnka. Já se radši držím jistoty. Jsi ve formě a

máme před sebou ještě řadu let.“

Přerušilo je pronikavé zvonění.

„Musíš do kabiny. Tohle bude naléhavá zpráva!“

Mark vběhl do velitelské kabiny. Na obrazovce se zrovna ukázal

generál Khov:

„Rád vás vidím, kapitáne. Admirál mi předal vaše hlášení a vámi

opravený Ray mi poslal kompletní záznam vaší mise. Byl z toho

pěkný skandál. Ukázalo se, že Cartney je navzdory všemu čestný

muž. Když se dozvěděl, že Důlní chtěla zneužít jeho osobního

problému, rozběsnil se. Prohlásil, že jejich rozpočet seškrtá, až se

budou divit. Nechtěl bych být na jejich místě.“

„Jak přijal synovcovu smrt?“

„Důstojně. Chtěl mít především jistotu. Útěchou mu byl váš

89

zásah proti mozku. Ale než budeme pokračovat, rád bych si objasnil

ještě jeden malý detail. Proč jste se tahal celý den se zničeným

androidem a riskoval vlastní život?“

Mark rychle uvažoval. Nechtělo se mu prozradit, jaká pouta ho

vážou k Rayovi. „Pouze jsem poslouchal vaše rozkazy.“

„Co tím chcete říct?“ zamračil se Khov.

„Sám jste vydal rozkaz, že všichni agenti musí snížit spotřebu

materiálu na minimum: Android této třídy přece stojí hotové jmění!“

Mark poprvé v životě viděl, jaké to je, když se generál usměje.

„Chlapče, chlapče! Buď jste velice inteligentní, nebo máte

neuvěřitelnou kliku. Přesně takhle jsem odpověděl Cartneymu, ale

chci, aby se vaše odpověď zaprotokolovala. Vracím se z porady u

prezidenta, kde jsem jim pustil váš záznam. Když ten starý krokodýl

Cartney viděl, jak, se vláčíte s androidem, zvlhly mu oči. Pouze

jeden člen komise pro nevměšování měl výhrady, že jste zničil

mozek a pirátskou loď, aniž jste si k tomu vyžádal předběžný

souhlas.“

Mark chtěl něco namítnout, ale Khov mávl rukou, aby mlčel.

„Senátor Cartney se vás zastal tak vehementně, že onen

nešťastník nevěděl, kam se schovat. Už dlouho jsem neprožil tak

příjemné odpoledne. Navíc vás vysoce vyzdvihl admirál Neuman.

Toho Gorka hledali už měsíce a stejně ho čekala dezintegrační

komora. Ušetřil jste peníze daňovým poplatníkům. Admirál zahájí

vyšetřování Důlní. Jejich budoucnost není zrovna růžová. Komisi

byla ale divná jedna věc. Jak jste unikl těm dravcům? Nahrávky byly

velice nekvalitní.“

„Řekněme, že nemám rád vůni šarlatových květin!“ zažertoval

Mark.

Generál pokýval hlavou a Mark pokračoval: „Je mi nesmírně líto,

že jsem vás připravil o sekretářku. Asi si budete muset najít novou.“

„Už se stalo,“ pravil generál suše. „Využil jsem toho k pořádné

čistce. Letěl operátor, který si dovolil cenzurovat mé relace, dva

agenti, kteří měli takový ošklivý zvyk, že informovali o svých

objevech Důlní, a tak dál. Vraťme se ale k vašemu problému. Už

jsem viděl lékařskou zprávu. Co si o tom myslíte vy?“

„Ta vlna mě patrně zasáhla jen málo. Zestárl jsem jen o pět let.

90

Ale nemyslím si, že mi Služba těch pět let doplatí.“

„S tím rozhodně nepočítejte,“ odpověděl generál. „Účetní počítač

by to nikdy nepřipustil. Ale odměníme vás jinak. Senátor Cartney by

vám chtěl navíc osobně poděkovat. Je velice vlivný a mohl by nám

být užitečný… Tedy vám užitečný. Slíbil jsem mu, že ho navštívíte

hned po návratu z dovolené.“

Mark se na něj překvapeně podíval.

„Přerušil jsem vám před misí dovolenou a zasloužíte si náhradu.

A protože vám zbývá ještě šest neděl, říkal jsem si, že před návratem

na Zemi byste si mohl odskočit na Maralu. Rozkošná paní

prezidentka se už vrátila domů a asi by se slušelo, abyste se jí

osobně omluvil za tak náhlý odlet. Můžete jí vyprávět o svém

dobrodružství. Ta vlna, po které se stárne, by ji mohla zajímat.“

Mark se nadechl, chtěl se ještě na něco zeptat, ale generál ho už

nepustil ke slovu. „Po návratu se mi hlaste!“ A spojení se přerušilo.

„Jak vidíš,“ poznamenal Ray, „i jeho napadla moje hypotéza.“

Mark chvíli civěl do prázdné obrazovky a potom se rozchechtal.

„No a co? Ono je jedno, jestli jeden žije sto nebo tři sta let, hlavní

je plný život. A ty se honem dooprav. Já se postarám o řízení. Mám

rande s nádhernou ženskou a nechci ji nechat čekat. To je teď to

hlavní!“

91

JEAN-PIERRE GAREN

ŠARLATOVÁ KVĚTINA

Mark Stone 37

Z francouzského originálu La Fleur pourpre,

vydaného nakladatelstvím Éditions Fleuve Noir, Paris 1986,

přeložila Erika Rumplová.

Obálku podle kresby Petra Bauera navrhla Petra Jodasová.

Vydal jako svou tisící dvoustou osmdesátou devátou publikaci

IŽ, s.r.o., Václavské nám. 36, Praha 1, roku 1998.

Odpovědná redaktorka Anna Staňková.

Vytiskl FINIDR, spol. s. r. o., Lípová, Český Těšín.

Vydání první.

13/34

Doporučená cena 61,80 + 3,10 DPH = 64,90 Kč

M A R K

STONE

Jean-Pierre Garen

ŠARLATOVÁ KVĚTINA

Přímo v ústředí Služby pro dohled nad

primitivními planetami se dějí podivné věci a právě

v té době dostává Mark Stone zvláštní úkol:

na planetě Korz má nalézt synovce jedné

velice vlivné osobnosti, který se nevrátil ze své

mise. Mark se stále více utvrzuje v názoru,

že jde o řízené spiknutí, avšak to, co jeho

a Raye na Korzu čeká, překoná všechna

jeho očekávání…

ISBN 80-240-0288-4

Document Outline

ÚVOD

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23