JEAN-PIERRE GAREN

M A R K

STONE

ZABIJÁCI NA ERVĚ

PŘELOŽILA ERIKA RUMPLOVÁ

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

© 1998, Éditions Fleuve Noir

Translation © Erika Rumplová, 1998

ISBN 80-240-0326-0

ÚVOD

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století

pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však,

postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi

vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s

pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a

žebrali o techniku, kterou nedokázali pochopit. V případě jedné

planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli.

Podařilo se zachránit pouze několik párů, které byly pak umístěny

do přírodní rezervace, jalo se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď

Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou

humanoidními bytostmi, měla rozkaz ji pouze zaznamenat, ale v

žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud nebyla

podrobně prověřena úroveň její civilizace.

Pokud byla planeta na určité technické úrovni, navázalo s ní

Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném

případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními

planetami, která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let

předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů

jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z

agenta činné služby a z androida, kteří se nenápadně vmísili mezi

domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

1

Mark Stone se rozvaloval v anatomickém relaxačním křesle a civěl

na jakýsi velice průměrný televizní tridi pořad, ve skutečnosti ho

však nevnímal. Na koberci před ním zápolil škorpión se sklípkanem,

ale pohled na ně ho neděsil, ani v něm nevzbuzoval bůhvíjaké veselí.

Dovolená mu pozítří končila a v podstatě mu to bylo jedno.

Na další misi se docela těšil. Strávil deset pohádkových dnů se

svou přítelkyní Elsou Swensonovou na jejím ostrůvku v Pacifiku.

Jako jedna z nejbohatších žen Pozemské unie však musela vyrazit na

turné po různých správních radách. Takový už je život bohatých…

Na druhém konci místnosti poklízel věrný android Ray. Byl

Markovi hodně podobný: Vypadal na šestatřicet, měl stejně jako on

atletickou postavu, pouze trochu podsaditější, hnědé vlasy,

pravidelné rysy a oblicej opálený desítkami sluncí. Androidi Služby

pro dohled nad primitivními planetami se zkrátka neuvěřitelně

podobali lidem. Na nic se u nich nezapomnělo. Ani na teleskopické

chloupky, které simulovaly ochlupení, ani na miniaturní póry, jež

vylučovaly náhražku potu. Kdybyste si dávali hodně pozor, možná

by vám bylo nápadné, že onen muž jen málokdy mrkne. Tito roboti

doprovázeli agenty na primitivních planetách a nebudili mezi

domorodci pozornost. Nejenže agenta chránili, ale zároveň nahrávali

vše, co viděli a slyšeli. Nashromážděné dokumenty pak analyzovali

odborníci a nakonec je předali univerzitě a Komisi pro nevměšování.

„Víš co? Dej si jednu whisky a pak si jdi lehnout,“ řekl Ray a

podal Markovi skleničku s jantarovou tekutinou, v níž plavaly dvě

kostky ledu. „Nesnáším, když jsi tak smutný a deprimovaný.“

Marka jeho poznámka nepřekvapila, i když je všeobecně známo,

že roboti neznají city. Kybernetici tvrdí, že tyto „bytosti“ jednají

pouze podle programu. Mezi Markem a Rayem se však zrodilo cosi

jako symbióza. Například když android viděl, že jeho přítel je

v nebezpečí, bezprostředně zareagoval: elektronické neurony

zablokovaly všechny naprogramované funkce a zůstala jen

nebezpečná výkonnost. Mnozí ničemové ji velice nepříjemně

poznali na vlastní kůži.

A naopak Mark neváhal nastavit krk, jen aby pomohl

poškozenému androidovi. Bylo to snad tím, že Ray měl v sobě

psychický zesilovač, který mu umožňoval telepatické spojení s jeho

pánem?

Tenhle typ se brzy přestal vyrábět, protože lidí s telepatickým

nadáním nebylo zase tolik. Mark tuto schopnost měl a navíc si ji

podstatně vylepšil po setkání s jednou podivuhodnou rostlinnou

bytostí, jež na jedné vzdálené planetě rozkvétala tisíci pestrých

květů.

Sotva Mark smočil rty ve své oblíbené whisky, ozval se zvonek.

Ray šel otevřít a vrátil se s admirálem Neumanem, vysokým a

štíhlým mužem s krátkými šedivými vlasy a přísným vzhledem.

Mark se na hosta podíval a snažil se netvářit se příliš rozmrzele.

Co mu zas ten všemocný náčelník Vesmírné policie chce?

Admirál si nevšímal jeho ztuhlé tváře a vykouzlil na rtech úsměv,

což svědčilo o jeho výjimečně dobré náladě. „Projížděl jsem vaší

čtvrtí a řekl jsem si, že se u vás zastavím. Doufám, že nevyrušuji,

kapitáne?“

„V žádném případě, pane admirále. Jak vidíte jsem sám. Dáte si

se mnou?“

„Ale ovšem! Míval jste vynikající armagnac.“

Ray mu hned padal skleničku: Admirál ji chvíli zahříval v

dlaních a potom do ní smočil rty.

„To je kvalita! Vy si ale umíte vybrat značky!“ A napil se ještě

jednou s přivřenýma očima.

Mank už netrpělivě poposedával. Nakonec to nevydržel a zeptal

se rovnou: „Mohl byste mi už konečně říct, co po mně chcete?“

Neuman jen pozdvihl obočí: „Proč bych měl po vás něco chtít?“

Mark se ironicky usmál. „Vaší policie si moc vážím a ještě víc

obdivuji vás. Dobře vím, jak jste vytížený. Nepřijel byste za mnou,

kdybyste k tomu neměl skutečně vážný důvod.“

Neuman dopil a postavil skleničku na stolek.

„Váš šéf, generál Khov, má pravdu. S vámi nemá smysl

chytračit. Lepší je hrát otevřenými kartami. Ano, potřebuji vás. Tedy

Raye a vás, abych byl přesnější.“

Marka trochu zamrazilo. S Vesmírnou policií spolupracoval už

několikrát a nikdy to nebyl žádný výlet.

„Dovolená mi končí za dva dny. Ještě nevím, kam mě chce poslat

generál.“

Admirál zvedl ruku: „Khov pro vás momentálně nic nemá. Když

jsem se u něj dneska odpoledne stavil, vzrušeně debatoval s tím

finančákem plukovníkem Bentonem. Benton si stěžoval, že berete

peníze za nic. Když jsem mu nabídl, že vás měsíc budeme vyplácet

my, byl pro všemi deseti.“

Mark se nuceně usmál. „Mám tomu rozumět tak, že celý měsíc

spadám pod vás?“

„Přesně tak, ale žádný strach. Je to jen taková rekreačka.“

„A kam by to bylo?“ zeptal se Mark podezíravě.

„Na Venusii.“

Mark si lehce oddechl, a zvuk, který vydal, připomínal tornádo v

drsné, atmosféře arkturské pouště. Venusie byla teramorfní planeta s

přímo idylickým klimatem. Nedostatek, nerostných surovin ji

uchránil před kolonizací. Zakoupilo ji silné finanční uskupení a

vybudovalo na ní rekreační středisko pro movité turisty. Přesněji

řečeno: z Venusie se stalo luxusní hráčské doupě a gigantický

bordel.

„Mám pocit, že na téhle planetě jsem operoval už dvakrát, pane

admirále. Váš plukovník Parker, který mi při té příležitosti zachránil

život, mi stále připomíná, že na tajného agenta jsem byl

podivuhodně indiskrétní. Když jsem odlétal, město bylo vzhůru

nohama, několik budov srovnáno se zemí a místní šéf zemřel za

blíže nevyjasněných okolností.“

„Všechno se dalo rychle do pořádku a nikdo už o ničem neví,“

odpověděl Neuman.

„Potom jsem trošku rázněji skoncoval s činností sekty, která si

říkala Vyznavači Kaala,“ namítal dál Mark.*)

„Za což nám byly úřady velice vděčné.“

„No dobře, ale budou nadšeni, až mě znovu uvidí?“

„Bohatý klient je vítán vždycky. Vědí, že jste zámožný, hlavně

* ) Gladiátor z Venusie, Mark Stone 32, IŽ, Praha 1997

Vyznavači Kaala, Mark Stone 16, Najáda, Praha 1994

díky Cosmos Jetu. Žádný z mých agentů nemá takové finanční

zázemí. Právě proto chci poslat vás.“

„A co tam mám dělat kromě toho, že budu riskovat peníze na

hráčských stolech a oddávat se smilstvu?“

Admirál nepatrně povytáhl koutky, což měl být decentní úsměv:

„Od vašeho posledního zásahu na Venusii mám skvělé styky s

plukovníkem Cusakem, což je náčelník tamní bezpečnosti. Občas si

vyměníme nějakou tu důvěrnou informaci. Je to samozřejmě

tajemství, protože bohatá klientela si nic nepřeje tolik jako absolutní

diskrétnost. Spoléhám na vaši mlčenlivost.“

„Budu mlčet jako hrob.“

„Včera mi Cusak volal, že se mu před třemi dny ztratili dva

turisti,“

„Vyspávají někde opici nebo drogy, pokud nechrápou v nějakém

bordelu.“

„Právě že ne. Tohle si Cusak velice důkladně prošetřil.“

„Nezabloudili náhodou v té džungli za městem?“

„Pročesaly ji helijety s těmi nejdokonalejšími detektory. Jsou

pryč, jako by se vypařili! Zatím se to drží ještě v tajnosti, ale dříve či

později se jejich přátelé na Zemi budou divit, kde jsou tak dlouho, a

obrátí se na policii nebo na televizi, což trápí Cusaka nejvíc. Když se

roznese, že na Venusii klidně zmizíte beze stopy, pracháči zpanikaří

a řada podniků zkrachuje. Náhodná smrt je v pořádku, s tou se

počítá, nějaké zmizení ne. Musíte mi je najít živé nebo mrtvé.“

„O koho vlastně jde?“

Neuman vytáhl fotografie a podal je Markovi. „Ten blonďák je

Richard Sullivan; třicet let, dědic celé sítě supermarketů. Ten

hnědovlasý se jmenuje Howard Davies; tomu je osmadvacet a vyrábí

plastikové nádobí a příbory.“

„Takže oba jsou v balíku?“

„Dalo by se říct, ale ne v takovém jako třeba vaše přítelkyně

slečna Swensonová. Dokonce i vy jste bohatší než oni.“

„Znají se?“

„Už léta. Na dovolenou jezdí vždycky spolu.“

„Žádá někdo výkupné?“

„Ne.“

Mark se napil a potom si vzdychl. „Takže?“

„Jste mladý a bohatý stejně jako oni. Jste tedy ideální návnada.“

„Fajn. Padnu do stejné pasti a co bude dál?“ ušklíbl se Mark.

„Kdyby se vám něco stalo, Khov by mi to nikdy neodpustil,“

usmál se vychytrale Neuman. „A tak jsem si to představoval asi

takhle: S Rayem jste si dost podobní. Ray se bude vydávat za

bohatého Stonea a vy budete jeho tajemník Ray Johnson.“

„A co když si místní policie schovala moji podobenku?“

„To určitě. Ray proto dostane vaši masku. Vy zas půjdete na

plastickou chirurgií – pár kolagenových injekcí vám vyplní obličej,

takže budete vypadat jako Ray. Bude to jen dočasná změna,

nemusíte se bát, za měsíc budete mít zas svou starou tvářičku.“

„Jak se tam dostanu?“

„Máte přece Merkur. Už tím dáte najevo, jak jste bohatý.“ Mark

chtěl něco namítnout, ale admirál ho rukou zarazil a pokračoval:

„Jen klid. Všechno platíme my. Jsme větší grandi než ta vaše

Služba.“

„Doufám,“ zabručel Mank, „protože Benton mi ještě neuhradil

náklady za poslední akci.“

„Ale do lidových vývařoven jste nemusel, ani jste nepil

nekvalitní whisky,“ podotkl ironicky Neuman a podíval se na

hodinky: „Jen ztrácíme čas. Chirurg vás čeká za půl hodiny a

technici zase Raye.“

Mark sebou trhl. „Jestli jsem dobře pochopil, tak mise už začala.“

„Ovšemže! Snad si nemyslíte, že Vesmírná policie platí agenty za

povalování a sladkou nečinnost, matku to všech neřestí?“

V té chvíli se objevil Ray s cestovním zavazadlem.

„Jak jste přišel, už jsem věděl, oč půjde,“ prohlásil. „Jsme

sbaleni.“

„Jsi předvídavý,“ pochválil ho admirál. „Vždycky jsem si myslel,

že jsi výjimečný android. Jakmile budete mít za sebou proměnu, což

si vyžádá hodinku dvě, odvezou vás na astroport. Už o všem ví a

Merkur dostane přednostní povolení ke startu.“

„Vy vždycky dokážete všechno tak skvěle zařídit!“ zasmál se

Mark.

2

Odbavovací formality na venusijském astroportu se vlekly. K

přepážce se táhla dlouhá fronta, protože těsně před Merkurem

přistála loď plná turistů. Halou se nesla nasládlá hudba.

Před Rayem stál zavalitý chlapík s obličejem jako měsíček,

kulatýma očima a trochu příliš širokými ústy. Silně připomínal

žabáka. Chvíli váhal a potom se obrátil na Raye:

„Pane Stone! To mám ale radost, že vás zase vidím. Takže jste se

vrátil.“

Androidovi zlomek vteřiny trvalo, než pochopil, že muž oslovil

jeho. „Stejně jako vy, pane Fergussone,“ odpověděl.

Žabák na něj piklenecky zamrkal. „Nejsem svatý a na Venusii

jsou rozkošná děvčata, ochotná a… velice vynalézavá. Máte už

objednaný hotel?“

„Ještě ne,“ odpověděl Ray.

„Pak vám doporučuji Afroditu. Před čtyřmi lety ji kompletně

zrenovovali a je tam moc příjemná obsluha.“

„Byli jsme tam loni. Opravdu skvělý hotel,“ souhlasil Ray, který

tenkrát Afroditu za pomoci bojového robota málem vymazal z

územního plánu města!

Fronta postupovala velice pomalu. Konečně policista strčil

Fergussonovu identifikační kartu do počítače a rozsvítila se zelená.

„Vítejte na Venusii, pane Fergussone. Další…“

Ray byl teď napjatý. Osobní androidi neměli z bezpečnostních

důvodů na Venusii přístup: Hlavní důvod byl ale ten, že se klienti

obávali, aby nepořizovali kompromitující nahrávky.

Každý host musel projít kontrolou rentgenem a skenerem, tím se

zároveň zjistil jeho zdravotní stav. Vesmírná policie do Raye

zabudovala jistý zlepšováček, který se pouštěl rentgenovými

paprsky a vyslal na obrazovku obraz naprosto zdravého lidského

těla.

Ray postoupil o krok, podal policistovi průkaz.

„Doufám, ze je to Neumanovo udělátko ještě v pořádku,“

prohodil telepaticky k Markovi. „Právě mě sondují detektory. Mají

je na stropě.“

Mark zatajil dech. Nakonec se rozsvítila zelená a lhostejný

policajt, který naprosto důvěřoval technice, mechanicky řekl:

„Vítejte na Venusii, pane Stone.“

Přátelé vyšli z astroportu. Slunce zářilo na desítky transů,

roztroušených před budovou. Usměvaví mladíci a dívky o překot

nabízeli hotely a vychvalovali je.

„Pane Stone!“ mával na ně žabák. „Nesvezete se se mnou?“

„Milerád, pane Fergussone,“ odpověděl Ray.

Jízda do města trvala něco přes čtvrt hodiny. Cesta se vinula

lesem a Mark se pohroužil do vzpomínek. Tenkrát na téhle planetě

málem zahynuli. Toho dobrodružství však nelitoval, protože právě

zde se seznámil s Elsou. Vyvinul se mezi nimi něžný vztah, který

trval dodnes, třebaže se pro své pracovní vytížení vídali jen zřídka.

Pak les náhle skončil a vjeli do města.

Robot zastavil před budovou, kolem níž rostly obrovské palmy.

Vzadu se nacházel velký bazén, v němž se cákaly dívky v

zanedbatelných bikinkách.

„Pozor na to!“ varoval je Fergusson. „Většina z nich jsou

androidky, mají nalákat zákazníky. Poznáte je podle toho, že bývají

příjemnější a povolnější než normální slečny. A taky levnější!“

Recepční robot přidělil Markovi a Rayovi dva propojené pokoje.

Fergusson se naštěstí ubytoval v opačném křídle, takže se jim

nebude ustavičně lepit na paty.

Vybalili si a Ray přešel do Markova pokoje.

„Co si dáš?“

Automat nabízel všemožné nápoje: od sodovky až po nejdražší

alkoholy. Vše byla jen otázkou ceny.

„Jak to uděláme?“ zeptal se Ray a podával Markovi sklenici.

„Podle admirálova plánu. Budeme se předvádět, budeme dělat

návnadu. Vždycky je příjemné vědět, že půjdou po tobě. Koukneme

se na nabídku…“

V rohu bylo tridi video. Mark je zapnul a v místnosti se

zhmotnila velice půvabná hnědovláska. S okouzlujícím úsměvem

jim stále sugestivněji líčila možnosti sportovního vyžití, relaxací,

terapeutických masáží a podobných věcí a vše doprovázela obrazem.

Pod psychoterapií se jim nabízel nepřeberný výběr takových drog,

že kdyby vás s nimi zadrželi na Zemi, čekalo by vás málem doživotí.

Dívka vemlouvavým hlasem popisovala různá kasina. Hrály se tu

snad všechny hazardní hry. Erotické centrum kladlo důraz na kvalitu

a ochotu svého personálu – pozoruhodné obrázky a až obludná

přehlídka všech lidských neřestí.

Nakonec video vypnuli a Mark rozhodl: „Dopřejeme si pořádnou

večeři. Na jejich kuchyni mám skvělé vzpomínky. Pak si zajdeme do

kasina. Tak se nejlíp uvedeme do společnosti a ukážeme, jak jsme

bohatí.“

Robot je usadil a předložil jim jídelníček. Jedno jídlo bylo

lákavější než druhé. Mark si objednal a Ray ho napodobil. V zadní

části hrdla ho konstruktéři totiž vybavili dutinou, v níž se potrava

dezintegrovala a z ní získaná energie dobíjela generátor.

Když android viděl ceny, zabručel: „Řekl bych, že policejní

účtárna nadšená nebude. Všiml sis, kolik stojí obyčejný předkrm?“

„Netrap se! Neuman nám přece slíbil, že hradí všechno, ne?“

„To neznáš ouřady. Jestli ti do roka do dvou vrátí jediný dols, tak

klidně přijdu o tranzistor.“

„Nekaž mi chuť,“ rozesmál se Mark.

Když dojedli, vyšli z hotelu. Byla už noc. Před nimi se táhl park

osvětlený skrytými reflektory, jež dávaly vyniknout kráse květin.

Prošli jím k nejbližšímu kasinu.

S úsměvem je přivítala vnadná blondýna ve velice přiléhavých

šatech. „Herny jsou v přízemí. A máte z čeho vybírat!“ Oči se jí

zaleskly, když pokračovala: „V prvním patře najdete speciální

salonky, kde si případně můžete odpočinout. Společnost vám tam

bude dělat naše hosteska.“ Ustoupila trochu dovnitř. „Směnárna je

zde. Kreditky bereme pochopitelně taky. Přeji vám příjemný večer.“

„Kup žetony za sto tisíc dolsů,“ požádal Mark Raye.

Ray sebou trhl. „Zbláznil ses? Tohle nám policie nikdy

neuhradí.“

„Nebuď pesimista. Jinak nikoho nenalákáme. Musíme na sebe

nějak upozornit. Nezapomeň, že jsi šéf velkého průmyslového

podniku. Tak neškudli.“

Ray si vzdychl tak mocně, že si div neroztavil obvody, ale

poslechl. Zakrátko se vrátil a předal příteli hromádku žetonů.

V prvním sále stály při stěnách hrací automaty. Uprostřed byl

velký stůl, u něhož se tísnilo množství hráčů. Šlo o vylepšenou

elektronickou ruletu s větším počtem kombinací.

Ray se prodral ke stolu a Mark zamířil k automatu. Hodil do něj

první žeton a bavil se pohledem na obrázky dívek ve velice smělých

pozicích. Hrál asi dvacet minut a s dojemnou pravidelností

prohrával.

Pak ucítil jemný parfém a otočil se. Stála za ním překrásná, asi

dvacetiletá plavovláska v dlouhé sukni s neméně dlouhým

rozparkem, z něhož probleskovala dlouhá noha. Průhledná blůzka

skýtala lákavý pohled na vzdouvající se ňadra, jež se klidně obešla

bez podprsenky.

„Dobrý večer, já jsem Joy.“ Měla teplý, smyslný hlas, rozkošný

úsměv a jemnou a pravidelnou tvář.

„Neodcházejte,“ požádal ji Mark. „Třeba mi přinesete štěstí.“

Od rulety se ozval šum hlasů. Ohlédl se. Robot krupiér přisunul k

Rayovi impozantní hromadu žetonů.

„Ty strojky není problém ovlivnit,“ poznamenal Ray. „Vzhledem

k tomu, že nás čekají značné náklady, soudím, že bude lepší, když

použijeme spíš jejich peníze. Koneckonců jsme tady kvůli Venusii a

něco by nám uhradit mohla.“

Blondýnka zašeptala Markovi do ucha: „Znáte pana Stonea?“

„Velice dobře,“ odvětil pobaveně: „Jsem jeho tajemník.“

„Je bohatý?“

„Dost na to, aby bez problému prohrál sto nebo dvě stě tisíc

dolsů.“

„Můžete mě představit? Odvděčím se vám.“

„Ovšem. Představím vás, hned jak to půjde, ale zatím bych ho

nerad vyrušoval. Tak za hodinu, až se nabaží hry.“

Dívka přikývla a vzdálila se několik kroků.

„Až přestaneš ruinovat tenhle podnik, přijď za mnou. Zajímá se

tady o tebe jedna roztomilá blondýnka,“ oznámil Rayovi.

„Stopa?“

„Kdo ví?“

Ray ještě čtvrt hodiny sázel na zelené sukno, ale už nevyhrával.

Emoce vzbouřené jeho výhrami se zklidnily. Zvolna zamířil

k příteli. Plavovláska k němu hned přistoupila.

Mark, s tváří vážnou jako mormonský kněz, pravil: „Pane Stone,

dovolte, abych vám představil slečnu Joy.“

Android se na dívku dlouze zahleděl. Prohlížel si ji od hlavy k

patě, ale jí zkoumavý pohled pranic nevadil, ještě vypnula prsa.

Ray, se rozzářil a vsunul ji do výstřihu hromádku žetonů. „To je

ale pěkná kasička,“ poznamenal.

„Ach, pane Stone!“ rozplývala se blahem:

Vzal ji kolem pasu a prsty sjel o něco níž. „Nezajdeme do patra?

Dáme si skleničku. Pro začátek…“

„Nezdá se vám, že na to jdete příliv rychle?“ upejpala se, ale jeho

pozornost jí očividné lichotila:

„Nač ztrácet čas? Život je krátký a plný překvapení.“

Ray se vzdaloval se svým úlovkem a Mark mu ještě v rychlosti

oznámil: „Vracím se do hotelu. Přeju ti pěkný večer, ale buď

opatrný. Může ta být léčka.“

„Jen klid. Dávej pozor i na sebe. Zůstaneme v kontaktu.“

V pokoji na Marka čekal menší muž s tmavší pleti a mohutným

knírem. Rozvaloval se v křesle jako doma a poněkud vysokým

hlasem řekl: „Jen pojďte dál, kapitáne Stone, jsem plukovník Cusak,

náčelník bezpečnosti na Venusii. Admirál Neuman mě informoval o

vašem příletu a o tom, že jste si vyměnil identitu s jedním z jeho lidí,

s Rayem Johnsonem.“

Mark se v duchu usmál. Admirál zřejmě nebyl natolik otevřený,

aby Cusakovi prozradil, že Ray je android.

„Kde máte přítele?“

„V kasinu. Živě se o něj zajímala jakási Joy.“

Plukovníkovi lehce ztuhly koutky. „Zřejmě zažije příjemný

večer, ale ve vyšetřování vám to moc nepomůže. Tu holku známe.

Přiletěla sem před třemi měsíci a mermomocí chce sbalit nějakého

pracháče. Zatím se jí to sice nepodařilo, ale je hezká, skandály

nedělá, takže ji tady trpíme.“ Vytáhl z kapsy mapu a pokračoval:

„Zítra to bude týden, co zmizeli Sullivan a Davies. Zjistili jsme, že

se museli ztratit mezi desátou a jedenáctou dopoledne někde v těchto

místech parku.“ Zapíchl prst do mapy. Zmíněné místo se nacházelo

asi pět kilometrů od hotelu.

„Jsou nějací svědci?“

„Ne. Tou dobou v parku skoro nikdo není. Hosté se ještě zotavují

po té noční šichtě. Ale ti dva měli ve zvyku se před obědem trochu

projít.“

„Zítra se tam pojedeme podívat.“

„Stopy už těžko najdete, to místo jsme několikrát pročesali. Ale

je to skvělá procházka, udržíte se ve formě a zotavíte se. Hrajte si

dál na boháče. Myslím, že jako návnada budete skvělí. Nezbývá než

doufat, že ryba zabere a zasekneme ji, dřív než vás pohltí.“ Vytáhl z

kapsy kartičku. „Tady máte číslo mého mobilu. Kdyby něco, stačí

zavolat.“

Když Mark osaměl, nalil si starý armagnac, pomaloučku si ho

vychutnal a potom se uložil ke spánku.

3

Ve velké místnosti plné vědeckých přístrojů seděly u obrazovky dvě

vysoké, hnědovlasé, štíhlé ženy.

„Ten pokus ti nevyšel, Liko. Musíš ho zastavit.“

„Uznávám, že jsem nevybrala dobře, ale žádám o souhlas s

dalšími vzorky.“

„Mozek je proti.“

„Aby ne! Vymyká se to z jeho zvyklostí. Uvažuj, Naďo. Ty

chobotnice jsou stále agresívnější a nebezpečnější. Ztrácíme víc

děvčat, než jsme schopny reprodukovat. Rok co rok počet

obyvatelstva klesá. Když to budu extrapolovat, pak nás za pět let

bude už jen pár set.“

Naďa si povzdychla. „Vždyť vím.“

„Navíc každý měsíc ztrácíme i navzdory značným obětem kus

území. Takhle budou ty nestvůry do půl roku u bran města a čeká

nás masakr. Musíme rychle najít řešení. Podle starých spisů by muži

měli mít na rozdíl od nás válečnický atavismus.“

„Ten jsem u těch tvých vzorků nepozorovala.“

„Ze dvou vzorků nemůžeme hned vyvozovat definitivní závěry.

Musíme v tom pokračovat, věř mi.“

„Mozek to nedovolí, Liko. Navíc ses do toho pustila bez jeho

souhlasu.“‚

„Naďo, jsi přece prezidentka. Mozek je tu od toho, aby radil, ne

aby poroučel.“

Na Nadině tváři se rozhostil hluboký smutek.

„Bohužel se na něj všechny mé spolupracovnice odvolávají,

obracejí se na něj a brzy narazím na opozici. Těžko prosadím nějaké

rozhodnutí proti názoru ostatních.“

„Já tě o to prosím, Naďo. Je to jediná šance jak může naše

civilizace přežít.“

Prezidentka několik minut přemýšlela. Před očima jí defilovaly

tváře přítelkyň, které zemřely v této děsivé válce, která snad nikdy

neskončí. Znovu si vzdychla. „Zkus to tedy ještě jednou, Liko,

naposled. Pak už tě nebudu moct krýt. Průběžně mě informuj. Přeji

si, aby ti to vyšlo.“

Když hnědovláska osaměla, zahleděla se na obrazovku. Čelo jí

zbrázdily vrásky. Teď už nemá právo na omyl. Na obrazovce viděla

řídký les, kde místy kvetly vzácné keře. „Krásná krajina,“ vzdychla

si. „Tam tak žít…“

Ukázaly se dvě postavy, kráčely zvolna, jako by byly zahloubány

do myšlenek. Zvětšila si je. „Tihle vypadají zajímavě…“ Sáhla po

mikrofonu. „Mako, Loro, pojďte sem a vemte si zbraně!“

* * *

Mark s Rayem zvolna kráčeli příjemně stinným lesíkem a dívali

se na zem.

„Večer sis pěkně užil, co?“ usmál se Mark.

„To bych řekl! Ale ta Joy asi stopa nebude. Mezi prvním a

druhým číslem mi řekla jen to, že je do mě celá pryč, mezi druhým a

třetím mi nabídla sňatek a prý abych ji vzal s sebou na Zem.“

„Nic víc?“

„Ne! Po třetím čísle usnula. I když se jí sen o bohatství nesplní,

na ten večer nezapomene. Určitě to bude na hodně dlouho její

nejkrásnější vzpomínka.“

„Pozor, Rayi! Pýcha je lidský zlozvyk a u tebe se začíná

projevovat.“

„Jen konstatuje fakta, nic víc,“ protestoval Ray poněkud

nepřesvědčivě.

„Víš co? Nechlub se svými satyrskými výkony a radši se pořádně

koukej. Tady někde ti dva před týdnem zmizeli.“

„Všechny detektory mám zapnuté, ale kde nic, tu nic.“

Park byl nádherná, skoro věrná napodobenina džungle, která

všem výletníkům nesměla být nepohodlná. A tak byly všechny trnité

keře vyřezány, aby se hosté nepoškrábali, a nízké větve uříznuty,

aby se o ně nějaký roztržitý návštěvník nezranil. V pravidelných

intervalech tu stády lavičky z poražených kmenů a minibary. Návrat

k přírodě musel být zkrátka co nejpohodlnější.

Naši přátelé tak šli několik minut. Náhle se Ray zastavil.

„Pozor! Vnímám jakési vibrace.“

Vtom i Mark zaslechl stále sílící bručení a podíval se na Raye.

„Detektory přímo šílí,“ konstatoval s obavami android. „Jako by

nás obklopovalo silové pole. Ale nedokážu určit jeho podstatu ani

původ. Je silné, silnější než můj generátor. Paralyzuje mě.“

Mark se chtěl dát na ústup, ale vzduch kolem náhle zhoustl. Měl

pocit, že se pohybuje v průhledném želé. Ze všech sil se pokusil o

krok vpřed. Marná snaha! Pohnul nohou jen o pár centimetrů. Na

těle se mu objevily tisíce fialových jiskřiček, které nepříjemně

svědily. Pocit o to hroznější protože se nemohl podrbat. Volal Raye

o pomoc, ale ze staženého hrdla se mu nevydral ani hlásek.

Vtom slunce zmizelo a Marka obalila mléčná mlha. Jako by

padal do bezedné propasti. Ztratil jakýkoli pojem o čase a prostoru.

Minuta… staletí… Jeho duch se vznášel, točil se, vířil a nakonec se

ztratil v nicotě.

Potom se světlo vrátilo, pronikavé, mučivé světlo. Zavřel oči a

zase je zvolna otvíral. Seděl v hlubokém křesle s kovovými

výztužemi a kolem něj se třpytilo množství lesklých koulí. Ulevilo

se mu, když zjistil, že Ray sedí ve stejném křesle vedle něj. Byli v

uzavřené místnosti, kterou prudce ozařovaly stropní reflektory,

Pozorovala je jakási tmavovlasá žena s vějířky jemných vrásek

kolem očí a úst. Měla modré kalhoty a modrou halenu. Když Mark

otočil hlavu, spatřil další dvě ženy, podobně oblečené. Byly mladší a

mířily na ně puškami.

„Nevím, co se nám stalo,“ ozval se Ray, „ale mám radost, že jsi

v pořádku. Zběžně jsem té otestoval. Tvůj organismus tou podivnou

cestou nijak neutrpěl. Nevím, co nám ta děvčátka chtějí, ale měj se

na pozoru. Mají staré pušky s kulkami. Jsou sice primitivní, ale

nebezpečné.“

Starší tmavovláska k nim přistoupila a špatnou galaktičtinou

řekla: „Jít… Zkouška zítra.“

Mark vstal a trochu zavrávoral. Ray ho napodobil a prohodil:

„Radši se budu chovat podobně. Jen doufám, že mi nebudou chtít

odebrat krev!“

Hnědovláska si zatím vyměnila pár slov s ozbrojenými dívkami.

„Rayi, nahraj, co si povídají, a zkus univerzálního tlumočníka.“

Tlumočník byl mikropočítač, který měl Ray zabudovaný v

obvodech a který dokázal analyzovat a dešifrovat všechny jazyky.

„Zatím nemám dost dat. Musíme je nechat mluvit déle.“

Šťouchnutí hlavní je přinutilo udělat pár kroků vpřed. „Vy

odpočinek. Zítra boj.“

„Doufám, že jsme nepadli do rukou nějakým amazonkám, co

zabíjejí muže. Už jsme měli dost problémů s těmi válečnicemi na

Lesbanu.“

„Ale skvěle jsme se z toho dostali a blahopřála ti i nejvyšší

místa.“

„Jsem pro mírové soužití všech pohlaví a nerad biju ženy, pokud

to není absolutně nutné.“

Pod bdělým dohledem strážných kráčeli dlouhou chodbou.

Potom je ozbrojené dívky strčily do chladné, neosobní místnosti s

jedním stolem, čtyřmi křesly a s čímsi, co připomínalo starožitný

televizor. Ze stropu na ně svítilo prudké světlo.

„Jíst. Spát. Zítra,“ řekla jedna z dívek, zavřela dveře a zamkla je

na dva západy.

V té chvíli se otevřely dveře na druhé straně místnosti.

„Pozemšťané!“ zvolal plavovlasý muž, který vešel dovnitř. Za

ním následoval další s tmavšími vlasy.

„Richard Sullivan a Howard Davies, předpokládám,“ pravil Mark

s úsměvem.

„Vy nás znáte?“ vydechl překvapením plavovlasý muž.

„Jsem kapitán Stone a tohle je můj asistent Ray Johnson. Máme

vás najít. Radši bych vás našel za jiných okolností. Víte, kde jsme?“

„Ne,“ odpověděl hnědovlasý Davies. „Procházeli jsme se v parku

před hotelem, najednou se nám udělalo zle a pak jsme se vzbudili v

jakési místnosti, co připomínala laboratoř.“

„Totéž se přihodilo nám. A zřejmě na stejném místě. Co je to za

ženské? Moc pohostinné mi nepřipadaly.“

„Jsou to blázni! Zatím jsme viděli jen tři, ale pořád by jen

zápasily. Probrali jsme se a za pár hodin se už chtěly prát.“

„Zápasily? Se zbraněmi, nebo jak?“

„Ne, něco mezi boxem, zápasem a karate.“

Sullivan se smutně pousmál.

„V těchto sportech se vůbec nevyznáme a za pár minut jsme

leželi na zemi. Zajímavé ale bylo, že je to snadné vítězství nijak

nepotěšilo.“

„Potom,“ pokračoval Davies, „nás odvedly sem a od té doby

jsme je už neviděli. Nevíme, co s námi zamýšlejí. Řeknu vám, že

nejistota je ze všech druhů mučení nejhorší. Dvakrát denně nám

automat přiděluje nechutné jídlo.“

Něco zacinkalo a ve stěně se otevřela dvířka.

„Už je tady večeře,“ oznámil Sullivan. „Račte na hody.“

Vyndal čtyři plastové, asi litrové láhve a postavil je na stůl.

Potom ještě čtyři konzervy s růžovými kuličkami.

„Tohle je něco vskutku jedinečného! Naprosto bez chuti, ale

zřejmě velice výživné, protože hlad jsme zatím neměli.“

Mark ochutnal. Skutečně bez chuti, neslané nemastné. Měl žízeň,

a tak si otevřel láhev. Tekutina se chuťově podobala jídlu, ale žízeň

zahnala.

„Na závěr těchto hodů,“ prohlásil Mark, „bych si dal skleničku

starého armagnacu, ale ten zřejmě není, což?“

„Ani alkohol, ani děvčátka,“ odpověděl Sullivan. „Řeknu vám, že

dny jsou tady zatraceně dlouhé.“

„Máte přece televizi, ne?“

Davies se uchechtl a zapnul ji.

„Má jen dva programy. Tohle je první.“

Na obrazovce se ukázala mladá žena. Seděla za stolem a hovořila

jasným a zřetelným hlasem.

„Takhle povídá celý den a my jí nerozumíme. Nic jiného tam

nevidíte, jenom ji. Takové nepřetržité zpravodajství nebo co.“

Stiskl druhý knoflík. Ukázaly se barevné pruhy.

„A tohle je druhý program. Zpočátku jsem si myslel, že to chce

vyladit. Snažil jsem se, ale marně. Ta kombinace pruhů a záblesky

má značně uspávací účinek. Když se na to budete dívat deset minut,

oblbne vás to a zdají se vám příjemné sny. Už jsme to zkusili. Ale

dneska bych vám to nedoporučoval, pokud chcete být na zítřek ve

formě. Po první seanci se totiž vzbudíte s parádní migrénou. Časem

si zvyknete a hlava už nebolí. Měli byste si radši lehnout. Pojďte se

podívat na pokoje.“

„Radši bych ještě zůstal tady,“ řekl Ray a dodal: „Když budu tu

holku v televizi poslouchat, získám dostatečnou slavní zásobu a

rozhýbám tlumočníka.“

Mark šel za Daviesem, na chodbu a nechal si ukázat své dveře.

„Vezměte si třeba tenhle,“ řekl Davies. „Ono je to jedno, všechny

pokoje jsou stejné, jak zjistíte.“

Byla o komůrka bez oken, pouze s lůžkem. V rohu u stropu byla

větrací mřížka.

„Velice spartánské,“ poznamenal Mark:

„Přesně tak. Vlevo je sprcha a záchod. Vypínač máte u hlavy

postele. Dobrou noc. Zítra se poradíme, pokud nám to ty zatracený

ženský dovolí.“

4

Stejné dívky jako včera zahnaly Marka a Raye do prostorné

osvětlené místnosti s velkým skleněným oknem, za nímž viděli park

v plném květu.

Ray vzbudil Marka asi o hodinu dřív. Tlumočník už perfektně

fungoval. Psychickým přenosem pak android Marka naučil nový

jazyk. Mark měl sice mimořádné receptivní schopnosti, ale i tak to

trvalo dobrou čtvrthodinu a stálo ho to mírnou bolest hlavy. Pak

ještě jen taktak stačil sníst příděl stejné potravy jako večer.

Na stupínku stála ona vrásčitá žena. Mark byl naprosto klidný.

Věděl, že v případě nebezpečí mu Ray přispěchá na pomoc se svými

zbraněmi. Z pravého ukazováku mohl vyslat tenký laserový paprsek

a v jeho levém předloktí se skrýval dezintegrátor.

Žena ukázala na Marka. „Vy. Začít.“ Řekla to suše,

rozkazovačně.

Strážná předala pušku kolegyni a vykročila k Markovi. Zastavila

se před ním, lehce se uklonila a hned vyjela levou pěstí. Mark ráně

uhnul, stejně tak úderu pravačkou. Rychlým úskokem dozadu unikl

kopnutí do obličeje.

„Vy bojovat!“ zařvala vztekle ze stupínku hnědovláska. Mark ze

své protivnice nespouštěl oči. Dívka se na něj vrhla a chtěla ho

škrtit. Odrazil jí ruce a popadl ji za límec. Trhnutím si ji přehodil

přes sebe. Vykřikla překvapením.

Mark její pád ztlumil, pak se na ni vrhl a vší silou jí přitiskl paže

k zemi.

Snažila se vymanit, kopala. Nalehl na ni tedy ještě silněji.

Pohyby mladého, čilého těla v něm vyvolávaly touhu, kterou

nemohl zakrýt. Málem se dotýkali rty. Dívce se námahou křivila

tvář.

Mark ji prostě začal líbat. Kroutila hlavou sem a tam, aby se

vyhnula kontaktu, který byl pro ni asi naprosto nový. Její odpor však

rychle slábl a nakonec se přestala bránit. Vrátila Markovi polibek,

zprvu neohrabaně, pak už prudce a vášnivě.

Žena na stupínku ohromeně scénu pozorovala. Chvíli trvalo, než

se na něco zmohla. „Dost!“ zaječela pronikavým hlasem.

Mark vstala podal soupeřce ruku. Dívka ji mechanicky chytila a

usmívala se. Růžová jako pivoňka přebrala od své kolegyně obě

pušky.

„Vy!“ nařídila žena a ukázala na Raye.

Protivnice se Rayovi ani neuklonila a rovnou se na něj vrhla.

Android uhnul jako toreador před býkem a na cestu ji ještě plácl přes

zadek.

„To ne, Ray! Nezesměšňuj ji! Přejdi na program karate!“

napomenul ho Mark.

Dívka se k němu pomalu blížila s přimhouřenýma očima. Udeřila

levou pěstí, potom pravou. Ray ji snadno odrazil předloktími. Využil

toho, že dívka trochu ztratila rovnováhu, a zaútočil pěstí na bradu.

Kdyby úder dospěl ke svému cíli, jistě by boj ukončil. Ve

skutečnosti se pěst zastavila milimetr od brady a starší žena a druhá

strážná zděšeně vykřikly.

Zápasnice ustoupila o krok, kývnutím poděkovala za rytířské

gesto, pak se na Raye vrhla znovu a popadla ho kolem pasu. Ray se

nehýbal a dál stál. Jak ho dívka svírala, lehce ji hladil a poplácával

po zadku. Pak ji popadl v pase, zvedl ji a zatočil se s ní jako při

bujném valčíku.

Dívka překvapením povolila stisk a snažila se ho odstrčit. Stejně

tak by ale mohla vyvracet stoletý dub. Když ji opět postavil na zem,

musela zavřít oči, jak se jí točila hlava. Android předstíral úder pěstí

do brady a do obličeje a potom se otočil ke starší ženě. „A co dál?“

„Zápas skončil.“ Kupodivu se usmála. „Jít se mnou.“

Zavedla je do jakési kanceláře. Usedla za stůl plný spisů a

ukázala na dvě křesla. Dívky s puškami zůstaly u dveří.

„Můžete nám vysvětlit, co po nás chcete a k čemu byl tenhle

trapný tělocvik?“ otázal se Mark jejich řečí.

Žena sebou trhla jako na elektrickém křesle. „Cože? Vy mluvíte

naším jazykem?“

„Jsme velice nadaní na jazyky,“ usmál se Mark. „Do noci jsme se

dívali na vaši televizi. Ten jediný program je pěkně nudný a

jednotvárný. Chtělo by to profesionály.“

„Není od toho, aby někoho bavil, ale aby našim družkám podával

informace nutné pro běžný život.“

„Můžete mi odpovědět na mou otázku?“ pokračoval Mark.

„Bude to dlouhé, ale naštěstí se už můžeme domluvit. Od vašich

druhů jsem pochytila jen pár slov. Jste skutečně mnohem nadanější

než já.“

Všimla si, že si Mark přejel jazykem rty.

„Zápas vás sice příliš neunavil, ale možná byste si dal něco k

pití?“

Přikývl a jeho předchozí soupeřka kamsi odešla. Zakrátko se

vrátila s několika lahvemi a kalíšky. Mark zklamaně zjistil, že je to

tentýž nápoj, který pil už ráno. Trochu si v něm smočil rty.

„Nebojte se,“ řekla žena, „a klidně se napijte. Je to skvěle

vyvážený nápoj a dodá vám všechny stopové prvky, které váš

organismus potřebuje.“

„O tom nijak nepochybuju, ale přiznám se, že bych si mnohem

radši dal něco ostřejšího.“

Nejdřív na něj nechápavě a zděšeně hleděla. Potom se pousmála.

„Máte snad na mysli alkohol?“ Mark živě přisvědčil a žena

pokračovala. „Náš Mozek ho už dávno zakázal, neboť škodí i v

malém množství.“

Mark jen protáhl obličej.

„Tady si vizoura nedáš, kamaráde,“ posmíval se mu Ray.

„Aspoň si játra odpočinou.“

„Snáz se nám bude jednat, když se představíme,“ pokračoval v

konverzaci Mark. „Jsem kapitán Mark Slone ze Služby pro dohled

nad primitivními planetami a Ray Johnson je můj pobočník.“

„Těší mě, Marku. Já se jmenuju Lika. Svého čísla, které nám už

dávno nahrazuje příjmení, vás ušetřím. Jsem fyzička a ministryně

pro výzkum.“

„Kde to vlastně jsme?“

„Naše planeta se jmenuje Erva.“

„Jak jsme se sem dostali?“

„Už delší čas se zabývám výzkumem možností kontaktu

paralelních světů. Jak jsem se k tomu dostala, tím vás unavovat

nebudu. A po letech práce jsem svou hypotézu dokázala. Planeta, na

které jste byli, a Erva jsou spojeny jakýmsi oknem. Obalila jsem vás

silovým polem a vtáhla vás k nám.“

„Z ryze vědeckých důvodů?“

Lika viditelně zrozpačitěla. „Ne tak docela. Abyste pochopili naši

situaci, musím vám stručně vylíčit dějiny naší planety. Mějte prosím

trpělivost.“

Na chvíli se zamyslela, aby si utřídila myšlenky.

„Před dvěma sty lety zde žilo několik set milionů obyvatel.

Bohužel, naše planeta byla rozdělena na dva státy, jejichž vlády se

nesnášely. Jednoho dne vypukl konflikt. Nikdo už neví, kdo začal,

ale za pár hodin se podařilo hodně zničit. Měli jsme strašné zbraně a

zničili jsme skoro všechna města. Válka skončila stejně rychle, jako

začala, protože už nezůstal nikdo, kdo by bojoval. Když těch pár,

kteří přežili, vylezli z krytů, s hrůzou zjistili, co se stalo. Nezbývalo

nic jiného než uzavřít mír. Vznikla jednotná vláda. Aby už nikdy

nedošlo k něčemu podobnému, bylo rozhodnuto zkonstruovat

obrovský centrální mozek, který bude rozhodovat o všem důležitém.

Umístěn byl v tomto městě, které jako jediné přečkalo celou

katastrofu. Budování počítače trvalo dlouho, ale za dvacet let celý

systém už perfektně fungoval.“

Ukázala na levé zápěstí, na němž měla cosi jako masivní

hodinky. „Každý občan má takovýto náramek. Umožňuje mu to

navázat kontakt s Mozkem, který okamžitě navrhne nejlogičtější

řešení příslušného problému.“

„Nikdy nediskutujete?“

„A proč, když nám dá to nejlepší řešení?“

„Takže si žijete v tom nejlepším z možných světů, kterému ale

chybí troška fantazie.“

Lika si hlasitě vzdychla. „Bohužel ne. Asi před padesáti lety nás

zdecimovala hrozná epidemie. Jakýsi virus napadl mužskou část

populace. Do dvou let vymřeli všichni muži.“

„V tom případě byste měly vyhynout i vy,“ konstatoval Mark.

„To máte pravdu, ale mému týmu se naštěstí podařilo spojit dvě

vajíčka místo vajíčka a spermatozoidu. Získá se tak ženské embryo,

které pak implantujeme do dělohy matce nositelce.“

„Proč neklonujete?“

„Daly jsme přednost promíchání genů, než abychom získávaly

donekonečna totéž individuum.“

„Chcete, abychom vám zase zalidnili planetu?“ zeptal se Mark

žertem. „Na dva muže je to poněkud moc. Potrvá to dlouho a bude

to pracné.“

Smutně se na něj podívala. „To bohužel nejde. Vzaly jsme

vzorky od vašich přátel. Máte jiné chromozomy než my.“

„Tak proč jste nás sem zatáhly?“

„Ještě jsem s našimi problémy neskončila. Velká území

zpustošená válkou byla ponechána sama sobě. Během sta let zarostla

lesy. Měly jsme dost jiné práce, a proto jsme je neprozkoumaly. A k

našemu velikému překvapení se v nich před dvaceti lety rozmohly

velice agresivní příšery. Od té doby na nás ustavičně útočí a působí

nám velké ztráty. Stále ustupujeme. Opustily jsme i ta dvě města,

která jsme znovu vybudovaly. Máme už jen toto město a území v

okruhu padesáti kilometrů.“

„Co je to za příšery?“

„Takové rostlinné chobotnice.“

Lika otevřela desky a ukázala fotografii. Byla na ní asi

dvoumetrová koule s osmi chapadly, porostlá drobnými lístky.

„Každé chapadlo má jedovaté trny,“ upřesnila Lika. „Jimi oběti

paralyzují a potom je pohltí.“

„Takže fytocefalopodi,“ zabručel Mark. „Pár jsem jich už viděl.

Žádná legrace. Ale stejně nechápu, proč jste nás sem zatáhly. Určitě

ne proto, abyste nám ukázaly tyhle originální a nepříliš sympatické

potvory.“

Lika se zasnila a černé oči se jí na okamžik zaleskly. „Když jsme

studovaly staré texty, napadlo nás, že muži mají silnější válečnický

pud než my.“

„To bych neřekl. V našem světě si jsou pohlaví rovna a známe

řadu panovnic, které vedly krvavé války.“

„Vaši druzi mi nepřišli příliš bojovní.“

„Jsou to obchodníci, ne vojáci.“

„Vy mi připadáte schopnější.“

„Krapet se ve válčení vyznáme. Takže si přejete, abychom vám s

těmi chobotnicemi pomohli.“

S úsměvem přikývla, ale úsměv jí zmrzl na rtech, když Mark

pokračoval: „Fajn. A co za to?“

„Vy chcete zaplatit?“ znejistěla. „Mozek peníze dávno zrušil.

Neměly už smysl.“

„To je hezké. Přejdeme tedy ke dřevnímu směnnému obchodu.“

„Co navrhujete?“

„Když vám dobře poradíme, vrátíte nás všechny čtyři do našeho

vesmíru.“

Lika chvíli váhala a nakonec zabručela: „To by snad šlo. Musím

informovat prezidentku Naďu. Určitě vás bude chtít vidět. Zatím si

jděte odpočinout.“

„Budeme si obohacovat slovní zásobu.“

„Už ji máte dost bohatou. Nikdy bych netušila, že se dá cizí jazyk

zvládnout tak rychle. Vaši přátelé to nedokázali.“

„Jsme velice výjimečné případy.“

„To jsem ráda, že jsme padly zrovna na vás. Už začínám věřit, že

mé úsilí nebylo marné.“

5

Prezidentský palác, velká šedá betonová kostka, stál uprostřed parku

plného krásných stromů. Dívky zavedly pozemšťany do velké,

jednoduše zařízené pracovny. Za ohromným kovovým stolem

přetíženým spisy seděla prezidentka. Byla štíhlá a vysoká, tvář měla

útlou a vlasy šedé. Bystrýma černýma očima pohlédla na příchozí.

Před ní stála statná mužatka s kulatým zarudlým obličejem. Nad

horním rtem se jí skvěl decentní knírek. Ruce si založila na

olbřímím poprsí.

„A tohle je Gana,“ řekla Lika, „ministryně obrany a vrchní velitel

armády.“

Gana se na ně zamračila a zabručela: „Tak tohle jsou ty vzorky,

co mě mají poučovat?“

Mark se hned snažil zmírnit napjatou atmosféru: „To v žádném

případě. Pouze můžeme posoudit situaci jinýma očima a možná dát

nějaký ten návrh.“

Dračici tím však neobalamutil.

„Naďo,“ obrátila se k prezidentce, „když jsem se doslechla o

pošetilém nápadu té naší vědkyně, svolala jsem kolegyně. Se

souhlasem Mozku si myslíme, že je nejprve potřeba vyzkoušet jejich

bojeschopnost. Hned zítra je přidělíme k bojové jednotce a pošleme

na frontu.“

Prezidentka zaváhala a potom se zeptala: „Co si o tom myslíte,

pánové?“

„Máto logiku,“ odpověděl Mark. „Aspoň své protivníky uvidíme

zblízka a poznáme jejich způsob boje.“

„Dobře,“ povzdychla si Naďa, „ale buďte opatrní. Měla bych

nedobrý pocit, že jsem vás poslala na smrt.“ Přistrčila k nim dvě

plastikové karty a náramky. „Od této chvíle jste členy naší

společnosti. Náramek vám zprostředkuje spojení s Mozkem, který

vám zodpoví veškeré otázky. Karta vám umožní přístup na ubikaci.

Najdete tam zásoby potravin a vše, co je nezbytné k běžnému

životu.“ Smutně dodala: „Volných ubikací je dost, máme velké

ztráty.“

Před palácem se opět setkali s Makou a Lorou.

„Ukážou vám ubikace,“ řekla Lika, „a vysvětlí vám všechno

potřebné. Já musím do laboratoře.“

Skupinka prošla parkem na dlouhou třídu, po níž občas projelo

nějaké to vozidlo. Všechna vozidla byla stejná: čtyři kola nesla

plastikovou karoserii s průhledným vrškem.

„Kde bydlíte?“ zeptala se Maka. Mark ukázal kartu. „Blok 45,

pokoj 224,“ přečetla. „To je legrace. Tam bydlíme i my, a dokonce

na stejném patře. Pojďte, vezmeme si vůz.“

Kousek od nich bylo stanoviště vozů. Maka si sedla za volant a

strčila kartu do zdířky na panelu. Motor tiše naskočil.

„Vozidla jsou k dispozici všem. Po použití je stačí vrátit na

nějaké stanoviště.“

„Tady se nekrade?“

Slovo krást patrně neznala, protože se poradila s náramkem.

Když jí Mozek vysvětlil, oč jde, zvolala: „Proč by je někdo kradl,

když patří všem?“

„Je to báječný systém pro vzorné občany, který by se na mé

planetě jen těžko aplikoval. Na co jezdí?“

„Na elektřinu. Baterie se automaticky dobíjejí na stanovištích.“

„A elektřinu máte odkud?“

„Z elektrárny pod městem, bere teplo z nitra planety.“

Jakmile se usadili, Maka se pomalu rozjela. Řízení bylo směšně

snadné. Volant, brzda, plyn.

„Než zalezeme do postele, co kdybyste nám ukázaly město?“

Projížděli se asi hodinu. Mark v životě neviděl tak smutné a

nudné město. Dlouhé rovné třídy přetínaly stejně tak rovné ulice,

lemované pětipatrovými betonovými krychlemi, jedna jako druhá, a

u každé trochu zeleně. Městem protékala řeka, sevřená strohými

nábřežími.

„Vaši architekti nemají zrovna velkou fantazii,“ poznamenal

Mark. „Je to nenápadité.“

„Nač změny a rozdíly?“ podivila se Muka. „Všechno je

jednoduché, praktické, racionální. Lepší si to představit nedovedu.“

„To je váš názor. Já bych dal přednost větší poezii.“

Při posledním slově se dívka zamračila a přitiskla si náramek k

uchu. Okamžitě se jí dostalo suché a vyčerpávající odpovědi:

„Poezie je rytmický sled slov, jež mají vyvolat představy, a co je

ještě horší, sny. Nebezpečná a v moderním racionálním světě

k ničemu.“

Marka zaujala budova větší než prezidentský palác.

„To je srdce našeho města,“ vysvětlovala Maka. „V něm máme

Mozek.“

„Můžeme ho navštívit?“

„Ale ovšem.“

Monumentálním vchodem vešli do obrovské haly, v níž byla celá

řada výtahů, a vtěsnali se do klece, která je vyvezla do posledního

patra. Po obvodu skleněného dómu vedla kruhová chodba a za

sklem bylo vidět dlouhé řady počítačů. Mezi nimi chodilo několik

postav v bílých kombinézách a v kuklách. Na Maku majestátnost

místa natolik zapůsobila, že zašeptala: „To jsou techničky, provádějí

údržbu. Takových pater je zde pět. V podzemí je malý jaderný

reaktor, který dodává energii a zajišťuje klimatizaci.“

„Jak se teplo odvádí?“

„Potrubím do řeky. Proto jsme budovu postavily na břehu.“

Přistoupila k tabuli a stiskla několik tlačítek. Rozsvítila se

obrazovka. „Tady vidíte plán našeho Mozku. Vidíte, jak je veliký a

složitý? Jestli chcete podrobnější informace, stačí stisknout tato

tlačítka.“

Rayovi se rozběhly prsty po klávesnici, na obrazovce

naskakovala schémata a zase rychle mizela. Nikdo netušil, že mu

stačí zlomek vteřiny a pochytí celou stránku.

„Celkem primitivní,“ informoval Marka. „V dnešní době by na

tu práci stačilo jedno patro.“

„Na mě je to příliš složité,“ pokračoval nahlas. „Dál asi

nepůjdeme.“

„Přesně to si myslím i já,“ vzdychla si Lora. „Půjdeme na

vzduch. Necítím se tady dobře.“

Byla noc a ulice ozařovalo dostatečné, ale chladné osvětlení.

Žádný barevný tón, natož nějaká světelná reklama. Zastavili před

další betonovou krychlí.

„Tady bydlíme,“ řekla Maka. „Máte pokoje dvacet čtyři a dvacet

pět v druhém patře.“

Dveře výtahu se otevřely do dlouhé šedé chodby.

„Vy bydlíte tady. Ray vedle. Lora vám to ukáže.“

Byla to místnost asi čtyři metry na tři. Postel, kovový stolek a

křeslo z plastické pěny, to bylo veškeré zařízení. Mark otevřel boční

dveře.

„Toaleta a sprcha. Distributor potravin je tady.“ Ve stěně se

otevřela dvířka a za nimi se ukázaly obligátní láhve a konzervy. „A

tady,“ otevřela šatník, „máte blůzu a kalhoty. Špinavé prádlo se hází

do tohoto otvoru. Z něj jde do čistírny. To je asi tak všechno. Hezky

si odpočiňte.“

Už se chystala odejít, ale Mark ji zadržel. „Hrozně nerad jím sám.

Nepojedla byste se mnou?“

Očividně ji to překvapilo a váhala. „Zpravidla jíme samy a

díváme se přitom na televizi.“

„Udělejte pro mě výjimku!“

„Budiž. Počkám na zprávy. I když… Jsou vždycky špatné.

Chobotnice stále postupují.“

Mark dal na stůl jednotvárné potraviny. Vzal si z konzervy

želatinovou kuličku. „To nemáte nikdy nic jiného?“

„A proč? V každém jídle je přesné množství glycidů, lipidů,

proteinů, vitaminů a minerálních solí, které organismus potřebuje.“

Mark usoudil, že slovo gastronomie v jejich slovníku zřejmě

neexistuje a že nemá smysl se vyptávat dál. Nicméně si neodpustil

ještě jednu otázku: „Vidím, že všechny nosíte totéž. To je

uniforma?“

„Kdepak! Tak rozhodl Mozek. Usnadňuje to výrobu, distribuci a

údržbu. Dřív prý bylo velké množství všemožného oblečení, ale

vedlo to k žárlivosti a ke zbytečným, často nebezpečným hádkám.

Dneska už nemáme důvod, abychom se hádaly kvůli takovým

hloupostem.“

„Je to rozumné, ale chybí tomu fantazie. To se nikdy nechcete

nějak lišit?“

„Proč bych to dělala? Všechny máme stejný úkol a ten nám

určuje Mozek.“

„To nikdy nic nenamítáte?“ podivil se.

„Bylo by to směšné. Vždyť víme, že dává to nejlepší řešení.

Každá pracujeme podle svých schopností pro blaho celku.“

Ukázal na televizi. „To nikdy neposloucháte hudbu?“

Maka se musela znovu dotázat náramku.

„Hudba: zastaralý výraz pro sled více či méně harmonických

zvuků. V civilizovaném světě zbytečná.“

„Vidím, že nepoužíváte dřevo,“ pokračoval Mark. „Třeba na

nábytek nebo na ozdoby. Já myslel, že máte množství lesů.“

Zděsila se. „Kácet stromy jen pro potěšení by byl strašlivý zločin.

Udržují přírodní rovnováhu celé planety.“

Mark na takové ekologické tvrzení už radši nic neříkal. Když

dojedli a zbytky hodily do odpadu, Maka vstala a zamířila ke

dveřím.

Ještě se otočila k Markovi. „Když jsme ráno zápasili, přiložil jste

své rty na mé. To bylo na znamení mé porážky?“

„Kdepak, mělo to znamenat smíření. To je takový náš zvyk.

Vyjadřuje, že mezi námi už není nepřátelství.“

Stáli těsně u sebe. Stačil nepatrný pohyb a jejich rty se spojily.

Byl to lehký a něžný polibek, který se brzy změnil ve vášnivý. Maka

se k Markovi přitiskla a nechápala, proč se jí tak podivně rozpaluje

celé tělo. Když jí rozepnul blůzu a položil ji na lůžko, nebránila se.

Vzdychala pod něžnými doteky. Tlumený výkřik Markovi prozradil,

že se zbavila posledních zábran…

Ani Ray nezahálel. Když mu Lora ukázala jeho pokoj, nevinně se

zeptal: „Neublížil jsem ti ráno příliš?“

Bez rozpaků si stáhla kalhoty: „Podívej, ještě mě to pálí.“

Ray jí položil ruku na zadek a lehce ho tiskl.

„Vážně, je celý rozpálený.“ Hbitou levačkou jí stáhl kalhoty pod

kolena. Loru to překvapilo. Když ji objal, zašeptala jen: „To chceš

znovu zápasit?“

„Je zápas a zápas,“ odpověděl a přenesl ji na postel. „Ukážu ti ten

nejpříjemnější.“

6

Marka vytrhlo ze spánku pronikavé zvonění. Na stěně svítila

obrazovka s následujícím textem:

POVOLÁVACÍ ROZKAZ. NÁSTUP V TÁBOŘE VI. VŮZ

VÁS VYZVEDNE V DEVĚT HODIN.

Zívl si a vstal. Osprchoval se, spolkl ranní příděl a potom se mu

ozval Ray.

„Pěkně sis užil, co? Hrátky s Makou se protáhly dlouho do noci.“

„A ty?“

„Nebylo to marné. Jsem schopný pedagog a měl jsem velice

nadanou žačku. Taky jsem dostal povolávací rozkaz. Měli bychom se

připravit.“

Mark se podíval na oděv zavěšený ve skříni a trochu zaváhal.

Nakonec si radši vzal své oblečení s množstvím kapes a různými

vymoženostmi. Sotva se oblékl, otevřely se dveře a dovnitř nahlédla

Maka.

„Ganě se podařilo, aby mě odveleli na frontu,“ řekla smutně.

„Já myslel, že o všem rozhoduje Mozek.“

„Úřady někdy smějí podat žádost. Je-li logická, Mozek ji přijme.“

„A proč tě generálka povolala?“

„Aby naštvala Liku. Ví, že s ní spolupracuji na projektu

paralelních vesmírů. Ganě se ten objev pranic nelíbí. Podle ní je to

mrhání časem a energií. Mám se dostavit do tábora VI.“

„V tom případě pojedeme spolu,“ řekl Mark, vtáhl ji do pokoje a

políbil.

Po několika minutách se od sebe velice neradi odpoutali.

„Musíme jít,“ vzdychla. Další lekce by jí rozhodně nebyla proti

mysli.

U výtahu se setkali s Rayem a Lorou. Lora měla malá očka a

vypadala utahaně. Zřejmě vůbec nespala.

Před budovou je očekával vůz.

„Pospěšte si, padám, padám!“ křičela zavalitá blondýna a

šermovala rukama. „Už máte deset minut zpoždění!“

Vlezli si dozadu a posadili se na nepohodlnou kovovou lavici.

Plachta byla stažená, takže mohli pozorovat krajinu. U kabiny řidiče

bylo naskládáno několik beden.

„To je munice,“ vysvětlovala Maka. „Armáda jí potřebuje stále

víc a často je jen na příděl.“

Vůz zvolna projížděl městem.

„Jak se tohle město vůbec jmenuje?“ zeptal Mark.

„Město Jedna! Je to naše hlavní město. Dřívější města se

jmenovala Dvě, Tři, Čtyři, ale ta jsme musely evakuovat.“

„Praktické, ale nemá to půvab,“ poznamenal Mark. Maka se na

něj nechápavě podívala. „Předpokládám, že řeka se rovněž jmenuje

Jedna,“ dodal.

„Správně. Její přítoky se jmenují podle pořadí od pramene Jedna

jedna, Jedna dva, Jedna tři a tak dál.“

„Velice racionální. Od Mozku bych ostatně nic jiného nečekal.

Ale dát jméno je půvabnější. Oslovuje to představivost a umožňuje

to trochu snít.“

Marka rovněž překvapilo, že nikde neviděl jediný obchod. Zmínil

se o tom Mace a ta odpověděla: „Vše, co potřebujeme, najdeme na

ubikaci. Co bychom si měly přát víc?“

Usoudil, že nemá smysl hovořit s ní o snaze zalíbit se, o zdobení

a zkrášlování a různých rozptýleních.

Za městem vjel vůz na rovnou silnici, která se ztrácela za

obzorem, ale nezrychlil.

„Proč se tak courá?“

„Rychlost je omezena na padesát kilometrů v hodině, aby se

předešlo nehodám.“

„Rozumné, pokud není naspěch. Zřejmě jsme jediná posila. Kolik

vás vlastně slouží v armádě?“

Maka přiznala, že neví, a zeptala se náramku, který jí odpověděl,

že pro současné tažení jsou stavy dostatečné.

Marka odpověď neuspokojila.

„Odkud se berou vojáci?“

„Některé dívky jsou určeny pro armádu už od osmnácti let a

postupují v ní, pokud… pokud přežijí,“ odpověděla a ztišila hlas. „A

protože Gana potřebuje ustavičně nové síly, Mozek určuje další

dívky, které pak slouží půl roku. Už jsem tam byla dvakrát a jsem

důstojník v záloze.“

Lora si opřela hlavu o Rayovo rameno a usnula. Po obou stranách

silnice se táhly louky, ale dobytek se na nich nepásl, občas bylo

vidět nějaké opuštěné pole.

„Potraviny vyrábíme synteticky,“ vysvětlovala Maka. „V

automatizovaných továrnách. Zemědělství už nepotřebujeme.“

„Takže to tu na steak nevypadá, což?“ poznamenal Ray.

Mark se odmlčel a potom se zeptal: „Máte i letectvo?“ Maka se

zatvářila naprosto nechápavě, a proto vysvětlil: „Myslím stroje,

které umožňují přemisťovat se ve vzduchu, pozorovat krajinu a

případně metat projektily.“

„Netušila jsem, že takové stroje existují.“ Znovu se zeptala

náramku. „Jednalo se o stroje, které dříve sloužily k ničení. Jsou

nebezpečné a civilizovaná společnost je odmítá.“

„Ale ve válce jsou velice praktické,“ zasmál se Mark, dál však

nepokračoval, když viděl, jak se Maka zděsila. Zřejmě se

nedokázala smířit s tím, že někdo oponuje Mozku.

Za hodinu spatřili nezbytnou betonovou krychli obehnanou

drátěným plotem. Obzor v dálce přetínaly kopce. Vůz projel bránou

střeženou hlídkou a zastavil před budovou.

Strážná je odvedla do generálčiny pracovny. Gana si prohlížela

nástěnnou mapu. Otočila se a podívala se na ně.

„Tohle není uniforma,“ prohodila suše k Markovi.

„Lituji, paní generálko, ale nejsem příslušník vaší armády, pouze

pozorovatel a poradce.“

Gana se zhluboka nadechla a pohrdavě pokrčila rameny.

„Poručíku, převezmete velení jednadvacáté čety,“ obrátila se k

Mace. „Zformujete ji ze zbytků dvou čet, které utrpěly značné ztráty.

K ruce budete mít seržanta Loru. Vezmete si s sebou i tahle dvě

individua. Pak mi dáte podrobné hlášení o tom, jak se chovala v

boji.“ Zapíchla prst do mapy a dodala: „Vaším cílem je kóta třináct.

Vypudíte nepřítele a budete vrchol bránit proti dalším útokům.

Odchod zítra za svítání. Večer vás vystřídáme. Teď můžete jít a

seznamte se s mužstvem. Je to jen průměr, ale nic lepšího nemám. Je

to na vás. V případě potřeby jednu nebo dvě pro výstrahu zastřelte.

Tresty vám vždy schválím.“

Skupinka opustila pracovnu. Jakmile se za nimi zavřely dveře,

Lora poznamenala: „Střílet, střílet, o ničem jiném ta děvka nemluví.

Ta způsobí větší ztráty než deset chobotnic.“

O patro výš vešli do velké světnice. Na palandách tam polehávalo

a posedávalo dvacet dívek. Když vešla poručíce, ani jedna se

nehnula.

Lora došla k velké plavovlásce, která se líně válela na lůžku.

„Anko! To je mi ale překvapení!“

Dívka ožila, seskočila z postele a objala se s ní. „Ráda tě vidím!“

„Já myslela, že jsi seržant!“

„Degradovaly mě pro neposlušnost,“ ušklíbla se Anka.

Přátelské shledání uvolnilo atmosféru.

„Musíme se připravit na zítřek, jdeme do útoku,“ vysvětlila

přítelkyni Moka.

„Na co?“ zeptala se Anka.

„Kóta třináct.“

Dívka se ušklíbla. „Dopadnete stejně blbě jako my. To je nejhorší

úsek fronty. Ten kopec jsme dobyly a ztratily už nejmíň desetkrát.

Zůstaly mi tam nejlepší přítelkyně.“

„Takový je rozkaz.“

„Ono je fuk, jestli zemřeme před Ganinou popravčí četou, nebo

ve spárech těch potvor.“

Na její slova se ozvalo souhlasné bzučení ostatních dívek a Maka

znejistěla. Mark jí přispěchal na pomoc.

„Tentokrát tomu bude jinak, protože vám budeme pomáhat my.“

Anka se na něj upřeně zahleděla. „Co jsou zač? Vypadají jako

muži…,“ řekla nevěřícně a napůl zděšeně:

„Přesně tak,“ přikývla Lora a zčervenala. „Přicházejí z jiného

světa. Naďa je jmenovala pozorovateli a poradci.“

Zvědavost zvedla dívky z lůžek. Obstoupily pozemšťany a

osahávaly je, aby se přesvědčily, že jsou opravdoví.

„Na seznámení budeme mít bohatě času,“ usmál se Mark a

vyprostil se: „Teď se spíš podíváme na výzbroj, ne?“

* * *

Velké rudé slunce právě vystoupilo nad obzor, když dva vozy

zastavily na úpatí kopce. Neměřil víc než dvě stě metrů, byl porostlý

suchou trávou a sem tam nějakým keřem.

Dvacet dívek seskočilo z vozů a nastoupilo do útvaru. Mark si

upravil pušku na rameni.

„Stará střelná zbraň. Zásobník na deset nábojů. Lze s tím střílet

jednotlivě nebo dávkami,“ informoval ho Ray.

Maka zavelela chraplavým hlasem pochodem v chod. Dívky se

tvářily vážně a pevně svíraly zbraně. Na čelech se jim perlily kapky

potu. Když byly sto metrů před vrcholem, poručice jim rozkázala,

aby se rozvinuly v rojnici.

„Pozor! Chobotnice určitě čekají. Často se skrývají za keři a

ukážou se až na poslední chvíli.“

Postupovali dál. Pomalu a s obavami.

„Registruji biologické prvky, ale nedokážu je analyzovat,“ ozval

se Ray. „Zapni si opasek.“

Markův opasek byl zázrak pozemské techniky. Vytvářel kolem

svého nositele silové pole. Prorazit je mohla jedině energie vyšší,

než produkovala malá jaderná baterie ukrytá v přezce. Opasek svého

majitele chránil před klasickými projektily, a dokonce i před

laserovými paprsky. Každý zásah však odčerpával energii a baterie

se nakonec mohla vybít.

„Už se stalo. V nejhorším jdi na to laserem, dezintegrátor ale

nepoužívej. Ty dámy nemusí znát všechna naše tajemství.“

Vtom chobotnice zaútočily. Ve skutečnosti byly hroznější než na

fotografiích. Drobné zelené lístky se čepýřily ve větru, takže koule

vypadaly mnohem větší. Kráčely po čtyřech zadních chapadlech a

předními se sápaly po protivnících.

Před Markem se náhle vztyčila jedna příšera. Stiskl spoušť s

děsivým pocitem bezmocnosti. Zasáhl chobotnici dvakrát, kráčela

však dál. Mark zuřivě pokračoval ve střelbě. Než tu potvoru zastavil,

spotřeboval celý zásobník. Rychle ho vyměnil a sledoval, jak z

chobotnice vytéká zelenkavá tekutina, jak chapadla poklesávají k

zemi a už se nehýbou.

Ozval se výkřik a Mark se otočil. Chobotnice se právě vrhla na

jednu hnědovlásku. Chapadlo popadlo ruku se zbraní, zvedlo hlaveň

pušky k obloze a kulky šly mimo. Potom neuvěřitelnou rychlostí

popadla dalším chapadlem děvče kolem pasu a dalším…

Dívka znovu pronikavě vykřikla a z těla sevřeného chapadly

vystříkla krev. Pak zfialověla a zmlkla. Na přední části koule se

objevil rudý, asi třiceticentimetrový výrůstek. Leskl se, jako by byl

vlhký. A vzápětí se už vnořil do hrudi nešťastnice, jejíž hrudník

prořízl jak nůž. Zvedl se narezavělý kouř a dívčino tělo se jako by

smrsklo.

„Marku! Před tebou!“

Blížila se další nestvůra. Mark do ní vztekle vyprázdnil zásobník

a s uspokojením sledoval výsledek. Ze všech stran se ozývaly

výstřely. Nenápadný červený záblesk usmrtil chobotnici svírající

dívku, bohužel příliš pozdě. Android dělal, co mohl: střílel z pušky a

používal i laser. Rázně vyřadil z boje dobrých deset chobotnic.

Chobotnice, poslušny jakéhosi tajemného instinktu, obstoupily

pozemšťany. Zřejmě je považovaly za nebezpečnější. Mark zabil

ještě dvě a zbytek Ray.

Zavládlo ticho, to zvláštní tíživé ticho po bitvě. Nešťastnice v

chapadlech teď připomínala vyfouklou pannu.

„Je to tak,“ ozval se Ray. „Tím nádorem vstříknou do těla oběti

silné trávicí šťávy, které rozpustí maso a kosti. Pak ho vysají.“

Upocená Maka se na Marka usmála. „Jste skvělí vojáci. Nováčci

zpravidla končí nervovým šokem.“

„Máme tak trošku bojový výcvik,“ poznamenal ironicky Mark,

„ale musím přiznat, že tyhle bestie jsou výjimečně hnusné.“

Zakrátko k nim došly Lora s Ankou.

„Třicet mrtvých chobotnic a my máme jen jednu mrtvou,“ řekla

Lora. „Díky vám je to velice dobrý výsledek.“

Anka se tvářila ustaraně a nakonec zabručela: „Chobotnicím na

tomhle místě nějak zvlášť záleží. Normálně brání postavení jen ve

dvaceti. Určitě nás čeká silný protiútok a brzy nám dojde střelivo.“

Poručice vytáhla kapesní vysílačku.

„Četa dvacet jedna.“

„Tady velitelské stanoviště, slyším,“ ozval se suchý hlas.

„Úkol splněn. Třicet chobotnic zlikvidováno.“

„Ztráty?“

„Jedna mrtvá.“

„Blahopřejeme! Zaujměte obranné postavení.“

„Dochází nám munice. Potřebujeme přísun.“

Na pár vteřin zavládlo ticho.

„Ne. Dostaly jste řádný příděl na dvacet čtyři hodiny. Nějak si

poraďte.“

Maka zaklela a Anka zoufale zvolala: „Takhle je to vždycky!

Byrokrati na nás kašlou. Drží se řádů a tabulek a chtějí, aby jim to

ve skladech hrálo. Takhle tu válku nakonec prohrajeme.“

Ozval se výstřel a všichni sebou trhli. Ray právě vystřelil na

jednu mrtvou chobotnici a prohlížel si výsledek.

„Marku, ty kulky se na tohle nehodí. Podívej se. Proletí

chobotnicemi a příliš jim neublíží. Proto je na ně potřeba celý

zásobník. Chce to speciální střelu.“

Mark vytáhl zásobník a vysunul si jeden náboj. Byla to olověná,

protáhlá kulka, dlouhá čtyři centimetry. Nožem jí nařízl hrot do

kříže. Vsunul ji do nábojové komory, namířil na zelenou kouli a

stiskl spoušť. Chobotnice se rozprskla.

„To je ono!“ řekl Ray:

„Přestaňte plýtvat municí,“ napomenula je Maka. „Brzy vám

bude chybět.“

Mark si jí nevšímal a obrátil se na Loru: „Seberte všechny

zásobníky a dejte je Rayovi.“ Promluvil tak energicky, že ho

seržantka bez odmlouvání poslechla.

„Co to děláte?“ rozčilovala se Maka. „Řády zakazují ničit

materiál.“

„Na vysvětlování není čas. Hlídejte les a dejte mi vědět, až se

chobotnice ukážou.“

Anka přišla se zásobníky.

„Vyházejte náboje. Až vám je Ray nebo já vrátíme, zas je

napáskujte.“

Pozemšťané pracovali dobrou hodinu. Potom Mark svolal četu.

„Vylepšili jsme vám střelivo. Už nestřílejte dávkami, ale

jednotlivě. Kdo z vás střílí nejlíp?“

Lora chvíli váhala. „Anka a já.“

„Vezměte si několik zásobníků a pojďte s námi. Ostatní si

nechají po jednom a budou se držet vzadu.“

„Už jdou!“ vykřikla Maka.

Chobotnice vycházely z lesa. Bylo jich šedesát a postupovaly v

řadách po deseti:

„Pozor! Střílejte, až vám řeknu. Střelbu zahájí Ray.“

Když k nim první řada došla na tři sta metrů, android do ní

vyprázdnil zásobník. Co výstřel, to zásah. Dívky se bláznivě

roztleskaly. Přestávka byla bohužel příliš krátká. Další řada netečně

přešla přes těla padlých družek.

Ray opět desetkrát vystřelil a řadu zlikvidoval. Nepřítele však

neodradil. Chobotnice k nim došly na dvě stě metrů. „Anko, Loro,

pal!“ zavelel Mark.

Dívky si titul elitních střelců skutečně zasloužily, protože z

dvaceti kulek jich osmnáct zasáhlo cíl. Ray pokračoval v metodické

palbě.

Chobotnice postupovaly dál, masakr nemasakr. Poslední složil

Mark dvacet metrů od nich. Ozvaly se radostné výkřiky, dívky se k

nim seběhly a objímaly je.

Po chvíli se Maka zachmuřila a přikázala: „Spočítejte, kolik nám

zbývá munice!“ Ukázala na slunce, které se sklánělo k západu. „Noc

přijde až za pár hodin. Chobotnice stačí ještě jednou zaútočit.“

„Za tmy se neválčí?“ podivil se Mark.

„Ne. Asi potřebují k pohybu sluneční paprsky.“

„A to vás nikdy nenapadlo zaútočit na ně v noci? Neměly byste

takové ztráty.“

„Útok se zahajuje za svítání,“ citovala Moka řády.

„Dospívám k názoru, že pár dobrých rad nebude na škodu,“

vzdychl si Mark. „Zatím se podíváme na náš momentální problém.“

Poručice nervózně zamumlala: „Bylo tady třicet chobotnic. Pak

jich na nás zaútočilo šedesát. Obávám se, že tentokrát jich narukuje

devadesát nebo sto. Myslíte, že je zadržíme?“

„Těžko. Dochází nám munice, měli bychom se stáhnout.“

Moka se zděsila. „To nepřichází v úvahu! Jednotka nesmí za

žádných okolností ustupovat. Musí hájit postavení, v případě

nutnosti nasadit i život.“

„Je to hloupé, ale disciplinované,“ poznamenal Mark.

„Musím teď přemýšlet.“ Zašel za Rayem a cestou kopl do mrtvé

chobotnice.

„Na slunci rychle schnou,“ poznamenal android.

Mark se zahleděl na svah posetý mrtvolami a nadechl se. Po

horkém dni se zvedal osvěžující vánek.

„Vítr vane tím správným směrem,“ zabručel. „Rayi, nasbírej

suché dřevo. Ohníček neuškodí.“

Uplynula hodina a ještě jedna. Napětí stoupalo z minuty na

minutu. Všem se ulevilo, když chobotnice konečně vyšly z lesa.

„Je jich nejmíň stovka,“ řekla Anka celá sinalá. „Tolik najednou

jsem jich nikdy neviděla. Máme už jen sto padesát nábojů.“

„To bude stačit,“ uklidnil ji Mark. „Ray zalehne dvě stě metrů

před naší palebnou čárou a zahájí palbu o něco dřív.“

Moka se rozpačitě ozvala: „Jednotka v obranném postavení

nesmí postupovat.“

Jeho pohled jí dal jasně najevo, co si Mark myslí o řádech.

Android zaujal předsunuté postavení a Mark zapálil oheň.

„Co to děláte?“ podivila se Maka:

„To je u nás taková tradice. Zaháníme tak zlé duchy.“

V té chvíli Ray zahájil palbu. Třebaže střílel velice přesně,

chobotnice postupovaly vpřed a přinutily ho k ústupu. Když doběhl

k Markovi, šlo jich v řadách ještě padesát.

Když dorazily dvě stě metrů pod vrchol, Mark a Ray začali před

ně házet hořící větve: Suchá tráva se okamžitě vzňala a vítr oheň

šířil. Požár nyní stravoval i keře a vysušené mrtvoly chobotnic.

Netvoři však postupovali dál. Pár jich dokonce proniklo ohněm.

Dívky se na vše dívaly jako očarované a Mark na ně musel zařvat,

aby se vzpamatovaly.

„Tak co je? Anko! Loro! Hejbněte kostrou, palte!“

Oheň zvolna sestupoval ze svahu a před lesem vyhasl. Nezůstala

po něm jediná živá chobotnice.

„A je to,“ usmál se Mark. „Pochybuju, že zaútočí dřív než před

svítáním.“

Dívky jásaly, ale Anka si vzdychla: „Škoda že jste nepřišli dřív.

Nemuselo nás tolik zahynout.“

Jen Maka se dál tvářila ztrápeně. „Marku, cos to provedl! Máme

výslovně zakázáno rozdělávat oheň. Znečišťujeme atmosféru.“

Pozemšťan se neubránil úsměvu. „Už vyhasl a vítr kouř rozptýlí.

Nemusíš se tedy bát o průdušky.“

„Nicméně to musím nahlásit generálce,“ pravila.

„Dělej, jak myslíš, ale nezapomeň se zmínit, že díky tomu

ohníčku jsme ještě naživu.“

„Vždyť já vím,“ vyhrkla a rozplakala se.

Krvavé slunce zapadalo zvolna za obzor a zabarvovalo les do

červena.

„Brzy bude noc,“ řekla Maka. „Měly by nás vystřídat.“ Zapnula

vysílačku a zavolala velitelské stanoviště.

„Četa dvacet jedna? Vy tam ještě jste?“ ozval se udivený hlas.

„Odrazily jsme dva útoky a zlikvidovaly nejméně sto šedesát

chobotnic.“

„Ztráty?“

„Od oběda nikdo. Už nás měly vystřídat.“

„Spojím se s generálkou. Zůstaňte na příjmu.“ Několik minut

bylo ticho. „Je nám líto, ale dvacátá druhá četa se zpozdila. Dorazí

zítra dopoledne. Rozkaz je vydržet za každou cenu.“

„Nutně potřebujeme munici.“

„Už je pozdě. Podívejte se na hodinky. Munici přiveze

dvaadvacátá. Zatím si nějak pomozte.“

Velitelství přerušilo spojení a Maka se celá bledá obrátila na

Marka: „Tentokrát jsme vyřízení. Chobotnice zaútočí jako obvykle

hned za svítání, tedy dřív než přijde posila. Než se dvaadvacítka

ukáže, bude po nás a ony můžou začít od začátku.“

„V tom případě využijeme tmy a ustoupíme.“

„To nejde! Slyšel jsi přece rozkaz. Udržet postavení za každou

cenu. Jinak nás zastřelí pro neposlušnost.“

Mark se na chvíli zamyslel. „Kdoví? Po dnešních ztrátách si

chobotnice třeba přispí…“

Poodešel pár kroků a díval se na temnou oblohu posetou

hvězdami. Neviděl žádné známé souhvězdí. Mentálně se spojil s

Rayem.

„Pokud chtějí chobotnice zaútočit za svítání, pak se už musely

shromáždit na nějaké mýtině. V noci se přece nepřesunují. Jak jen to

půjde, zmiz svým obdivovatelkám a udělej průzkum. Použij

antigravy. A ať tě nikdo nevidí.“

K Markovi přistoupila Maka a podávala mu láhev a konzervu.

„Náš geniální generální štáb zapomněl na zásobování. Máme jednu

dávku pro dva. Asi si myslely, že budeme mít větší ztráty, a nechtěly

zbytečně plýtvat.“

Sedli si vedle sebe na tvrdou zem.

„U nás je zvykem, že žena má přednost,“ řekl Mark a podal jí

otevřenou konzervu.

Když pojedli, Maka se zahleděla na nebe a po tváři jí pomalu

klouzala slza. Zastyděla se za ni a nenápadně ji setřela.

„Na co myslíš?“ zeptal se Mark.

„Je tvrdé zemřít tak mladá, ale aspoň jsem potkala tebe.“

„Nebuď smutná. Se mnou ti nic nehrozí, Já přináším štěstí.“

Nevěřila mu ani slovo, ale položila mu hlavu na rameno.

„Špatné zprávy,“ hlásil Ray. „Objevil jsem dvě stě chobotnic.

Připravených zaútočit, hned jak je zahřeje slunce.“

Mark už se nerozmýšlel.

„Nedá se nic dělat. Zlikviduj je dezintegrátorem.“

„To je proti zákonu o nevměšování.“

„Jdi mi s tím do háje! Jestli se chceme někdy vrátit, pak ty mrchy

nesmějí zničit město. Když vidím, jak se tahle válka vede, nemuselo

by to bez naši pomoci trvat tak dlouho. Nemám chuť zůstat na

planetě, která nevyrábí whisky ani armagnac.“

„No dobře, ale pro jistotu si vypnu záznam. Nebudu to pak

vysvětlovat těm kancelářským krysám.“

7

Dopoledne už značně pokročilo. Mark přistoupil k Mace, která od

samého rána nespouštěla oči z lesa.

„Já to vůbec nechápu. Vždy už měly zaútočit!“

„Nepovídal jsem ti, že nosím štěstí?“

Ozvaly se výkřiky a oba se otočili. Na vrchol stoupala skupinka

vedená zrzavou poručicí. Maka k ní došla a kysele prohodila:

„Vítejte. Máte jen dvanáct hodin zpoždění.“

„Já tomu nerozumím,“ odsekla zrzka. „Byly jsme v pohotovosti

už od včerejška, ale až dneska v osm jsme dostaly rozkaz dobýt

vrchol, který prý opět dobyly chobotnice.“

„Zřejmě vázne spojení,“ ušklíbla se Maka. „Jak vidíte, jsme tady

pořád. Kde jsou vozy?“

„Už odjely.“

Maka vztekle zapnula vysílačku a Mark zatím koutkem oka

sledoval, co provádí Anka. Shromáždila kolem sebe několik

příslušnic 22. čety a učila je, jak nařezávat kulky. Některé vynálezy

se šíří velice rychle!

Maka vypnula vysílačku, byla rudá vzteky. „Ty neschopné

byrokratky shazují veškerou vinu na mě, že prý jsem se ráno

nehlásila. Zřejmě zapomněly že podle řádů se hlášení podává až po

útoku.“

Shromáždila svou jednotku a zrzce řekla: „Zlomte vaz.

Chobotnic je hodně, dávejte si pozor. Doufám, že vás vystřídají dřív,

než vám dojde munice.“

Na úpatí kopce čekali dobrou hodinu, než pro ně přijely vozy.

Tatáž unylá blondýna, která je přivezla, na Maku křikla: „Pojedete

se mnou. Generálka chce kompletní hlášení. Nebyla zrovna v

nejlepší náladě.“

Plavovlasá Anka se posadila vedle Marka na nepohodlnou

kovovou lavičku. Natáhla si nohy a zabručela: „Nevím, co pro nás

chystá budoucnost, ale vím, že vám vděčíme za života Pokud má

prezidentka jen trošku zdravého rozumu, jmenuje vás vrchním

velitelem místo té pitomé Gany.“

Dojeli do tábora. Mark se těšil na pořádnou sprchu, hned po ní si

dá siestu. Stěží však stačili seskočit z vozu a už na ně čekala

seržantka s šesti ozbrojenými dívkami.

„Pojďte s námi. Generálka chce s vámi okamžitě mluvit. Vy taky,

poručice.“

Trojici neodvedli do generálčiny pracovny, ale do jakési šedé

místnosti s holými stěnami. Gana seděla za prázdným stolem. Vedle

ní stály dvě důstojnice. Pozemšťané si neměli kam sednout, zůstali

tedy stát. Za zády měli strážné.

„Stojíte před polním soudem za ničení vojenského materiálu a za

úmyslné založení požáru,“ prohlásila Gana.

„Váš soud neuznávám,“ ozval se Mark, „nejsem příslušník vaší

armády. Žádám, abych si směl promluvit s prezidentkou Naďou

nebo s ministryní Likou.“

„Zamítá se,“ přerušila ho generálka. „Toto území je v mé

pravomoci. Prezidentka zde nemá co zasahovat, natož nějaká

ministryně. Vás náramek, který jste měli konzultovat častěji, vám to

potvrdí. – Co můžete říct na svou obhajobu?“

Mark si hlasitě vzdychl. „Pouze jsem zvýšil ničivou silu vašeho

střeliva. Umožnilo nám to zlikvidovat aspoň sto padesát chobotnic.

Něco takového bychom s tak malým přídělem zásobníků nikdy

nedokázali.“

„To není pravda!“

Gana cosi zabručela do náramku a kovový hlas jí hned

odpověděl:

„Střelivo je vynikající a v žádném případě se nesmí upravovat.“

„Tak se zeptejte dívek, které byly v boji a neseděly na zadku

někde v kanceláři.“

„Skončila jsem,“ přerušila ho Gana naštvaně. „Jste vinni. Nyní

přejdeme k vážnější záležitosti. Jste žhář! Nebo snad chcete popřít,

že jste schválně rozdělal a šířil oheň?“

„Docházelo nám střelivo. Jedině tak jsme mohli odrazit útok.

Umožnilo nám to zlikvidovat dalších padesát chobotnic. Žádná vaše

jednotka něco takového ještě nedokázala.“

„To vás neospravedlňuje.“ Učinila ještě dotaz prostřednictvím

náramku a dostala tuto odpověď: „Rostliny a stromu jsou nezbytné

pro rovnováhu této planety. Jejich ničení je neodpustitelným

zločinem. Požár navíc vážně znečistil atmosféru.“

„To je směšné,“ ohradil se Mark.

Generálka zbrunátněla vzteky. „Než soud vynese rozsudek,

chcete říct něco na svou obhajobu?“

Mark se zhluboka nadechl a prohlásil: „Myslím si, že se nás

chcete zbavit. Nejdřív jste nám odmítly dodat munici, třebaže jste

věděly, jak nutně ji potřebujeme, pak jste, schválně zpozdily 22.

četu. Asi vás zklamalo, že jsme ještě naživu. A proto jste sehrály

tento směšný proces.“ Na chvíli se odmlčel a dodal: „Ještě nevím,

jestli takhle jednáte proto, abych nemohl prezidentce prozradit, jak

jste neschopná, nebo…“ Počkal vteřinku a pak dodal: „Nebo jestli

zrádně spolupracujete s chobotnicemi a chcete jim dopomoci k

vítězství.“

Gana nadskočila na židli a buclaté tváře jí zbrunátněly.

Trvalo dobrou minutu, než se uklidnila a poradila se s náramkem.

„Rozsudek zní takto,“ oznámila pak rozechvělým hlasem a nijak

neskrývala své uspokojení. „Rozhodnutím polního soudu a se

souhlasem Mozku jste všichni tři odsouzeni k trestu smrti

zastřelením. Poprava se koná zítra za svítání.“

Než stačila vstát, Mark se ozval: „Poručice Maka za nic nemůže.

Jednali jsme proti jejímu rozkazu.“

„Jako velitel čety vám měla v těchto zločinech zabránit. Proto je

rovněž vinna.“ Generálka se obrátila ke strážím: „Odveďte

odsouzené do cely, kde vyčkají vykonání rozsudku.“

Vystrčily je na chodbu. Seržantka usoudila, že Maka nejde

dostatečně rychle, a proto ji udeřila pažbou do ledvin. Maka vykřikla

a Mark se otočil. Levou rukou zvedl pušku a pravou popadl

seržantku za hrdlo. Ostatní strážné to natolik překvapilo, že se na nic

nezmohly. Mark se zahleděl modrající seržantce do očí.

„Ještě jednou a zabiju vás.“ Odstrčil ji a vzal Maku za ruku.

„Zítra uvidíme, jestli budou tak vzpurní před popravčí četou,“

vrčela seržantka.

Prošli místností, v níž seděly za stolem čtyři dívky.

„Vedu vám vězně,“ oznámila seržantka. „Zavřete je do cely.“

Hnědovláska hrubých rysů s povzdechem vstala a otevřela dveře

na konci chodby.

„Tak šup a buďte hodní,“ řekla posměšně. „Kdy nato jdou?“

zeptala se seržantky.

„Ráno. Dlouho tě otravovat nebudou.“

Jediným vybavením cely byla tři lůžka, stěny byly holé, bez

jediného okna. Větralo se dvěma maličkými zamřížovanými otvory.

Maka se natáhla na lůžko a vzdychla si: „Já věděla, že to takhle

skončí. Ale aspoň jsme zachránili holky z naší čety.“

„Ještě nejsme mrtví,“ usmál se Mark. „Doufám, že nám

nezapomenou dát večeři. Zatím budeme čekat.“ Posadil se na

sousední postelu zavřel oči.

„Tvoje hypotéza o Ganině chování je logická, ale nemyslím si, že

odpovídá pravdě,“ konstatoval Ray. „Ta baba neudělá nic, dokud

se neporadí s náramkem.“

„V tom případě se nás chce zbavit Mozek.“

Ray ukázal na svůj náramek. „V noci jsem se ho vyptával. Ta

plechárna by potřebovala přepálit obvody. Když jsem se ptal na

chobotnice, odpovídala pořád, že jsou to zajímaví rostlinní

živočichové. Když jsem nadhodil nutnost vylepšit výzbroj, narazil

jsem na odmítnutí a na argument, že kulky jsou skvělé.“

„Recituje program sestavený před dvěma sty lety po té strašlivé

válce.“

„Je to mnohem horší. Když jsem se ptal na Ličin výzkumný

program, odpověděl mi, že je zbytečný a nebezpečný. Je třeba ho

okamžitě zastavit a zlikvidovat všechny podvratné živly.“

„Jinými slovy, to on rozhodl o naší smrti.“

Otevřely se dveře. Jedna strážná nesla tři dávky, potravin a druhá

zůstala s puškou v ruce na prahu.

„Pokud chcete, tak za dvě hodiny máte právo na uspávací

prostředek, který vám pomůže přečkat poslední noc.“

Maka chtěla odmítnout, ale Mark hned souhlasil. „Mně by to

náramně pomohlo. Jsem trošku nervózní.“

Mlčky pojedli a potom si Maka sedla na postel vedle Marka.

Tváře jí zrůžověly, oči měla sklopené. Šeptla: „Zbývá nám už jen

pár hodin, nechtěl bys… Ty a já… Jako u tebe v pokoji. Bylo to tak

krásné!“

Vzal ji kolem ramen a přivinul ji k sobě. „Počkáme, až přijde

strážná. Kolik asi může být?“

„Tak sedm. Za chvíli nastane noc. Naše poslední.“

„Kdoví?“ povzdychl si Mark. „A co kdybychom uprchli?“

„To se nikdy nikomu nepodařilo.“

Maka se zeptala náramku a dostala odpověď: „Jste v cele typu

E27. Jakýkoli útěk je nemožný.“

„Řekl bych, že ten váš Mozek nemá dost představivosti,“

poznamenal Mark. Postavil se ke dveřím. Po chvíli sykl: „Pozor, už

jdou!“

Sám přešel doprostřed cely a Ray se zatím přitiskl ke stěně.

„Tady jsou ty prášky,“ řekla hnědovlasá strážná a přistoupila k

Markovi.

Natáhl ruku, jako by si je chtěl vzít. Když mu je podávala, popadl

ji za zápěstí a přitáhl si ji k sobě. Než stačila vykřiknout, dostala

ránu do brady a v bezvědomí se skácela k zemi.

Ani Ray nezahálel. Vytrhl druhé strážné pušku a nepříliš galantně

ji omráčil úderem do čela.

„Ještě jsou nejméně dvě,“ zakoktala Maka.

Chodba byla prázdná. Pootevřenými dveřmi do ní vnikalo trochu

světla. Mark do nich nahlédl. Dvě strážné se dívaly na televizi.

„Nerad ruším,“ řekl, „ale vašim kolegyním se udělalo mdlo.

Bojím se, jestli to není něco vážnějšího.“

Dívky vyskočily, vyběhly na chodbu a Ray je promptně poslal k

zemi. Pod každou paži si naložil jedno tělo a odnesl je do cely.

Uložil je vedle družek a pečlivě za nimi zamkl.

Díky své fotografické paměti pak provedl ostatní prázdnou

budovou na velké nádvoří.

„Je venku nějaká hlídka?“ zeptal se Mark.

„V podstatě ne. Ale je to šílenství. Jestli nás dostanou…“

„Dvakrát nás zastřelit nemůžou, nemyslíš? Kde jsou vozy?“

„V garáži napravo, ale bez speciální karty je nenastartujeme. Ty

karty mají jen oficiální řidiči.“

„Pojď!“ Mark ji vzal za ruku, přeběhli prázdné neosvětlené

nádvoří a zastavili se před garážemi.

„Vrata jsou vždycky zamčená,“ zasténala Maka.

„O takovou maličkost se postará Ray. Je to nesmírně nadaný

lupič.“

Vrata skutečně dlouho neodolávala. Uvnitř bylo seřazeno deset

vozů jako na přehlídce. Kousek stranou našli menší přikryté vozidlo.

„To patří generálce!“ vyděsila se Maka, když viděla, jak

pozemšťané neomylně míří k němu. „Nemáme právo ho použít.“

„Právě naopak,“ smál se Mark. „Myslím, že Gana nám to dluží.

Sedni si dozadu.“

Ray zatím něco kutil pod palubní deskou a za necelé dvě minuty

se mu podařilo nastartovat. Usedl za volant a okamžitě vyjel.

„U východu z tábora je stráž,“ varovala ho Maka. „Tudy

neprojedeme.“

„Máš ty věcičky?“ zeptal se Mark Raye.

„Nikdy nejdu do akce nepřipravený.“

„Takže si připrav uspávadlo. Pro případ, že by strážná bylo příliš

snaživá.“

Šlo o kuličky naplněné žlutou, velice prchavou tekutinou, která

dokázala oběť uspat během tří vteřin.

„Připraven!“

Strachovali se zbytečně. Když strážná viděla, jak se k ní žene

generálčin vůz s rozsvícenými světly, okamžitě zvedla závoru a

zasalutovala. Vůz vyjel na silnici vedoucí do města.

8

Po několika minutách ticha Maka zafňukala: „Stejně si myslím, že

tohle celé je nesmysl. Jestli se vrátíme na ubikace, Mozek nás hned

lokalizuje a znovu nás zatknou.“

„Chci vidět Liku,“ řekl Mark, „a informovat ji o našich

trampotách. Ona to dokáže pochopit. Ale nejdřív bych rád navštívil

ještě někoho.“ Nevšímal si Mačina tázavého pohledu a víc jí neřekl.

Cestou nepotkali jediný vůz. Marka to překvapilo, ale Maka

vysvětlila: „Už léta nám Mozek radí, abychom v noci nic nedělaly a

odpočívaly.“

Jako chobotnice, pomyslel si Mark.

Konečně dojeli do města. Bylo stále tak smutné a pochmurné.

Ray zamířil k budově, v níž sídlil Mozek.

„Jak to uděláme? Určitě to bude hlídané. Jestli vnikneme do

budovy násilím, Mozek je dost chytrý na to, aby spustil poplašné

systémy a možná i automatickou obranu.“

„To je možné, i když v tomhle ohledu nebývají ženy příliš

vynalézavé. V obraně bude určitě nějaká slabina,“ namítl Mark.

Zamyslel se a promítal si před očima vnitřek budovy. „Vzpomeň si.

Chladí se potrubím, které vede do řeky. Musí být k němu přístup, už

kvůli údržbě.“

Vůz zastavil na nábřeží, asi sto metrů od budovy:

„Proč tady stojíte?“ divila se Maka. „Lika má laboratoř na

druhém konci města.“

„Pojď,“ usmál se na ni Mark. „Projdeme se po nábřeží. Taková

procházka pro zamilované.“

„Cože? Tomu nerozumím. To jako že ty a já, my… Na nábřeží?“

„Půjdeme, budeme se držet za ruce a dívat se na hvězdičky.

Vztahy mezi osobami různého pohlaví – to není jen milování, ale i

obyčejná radost, že jsou spolu.“

Maku sice nepřesvědčil, ale přesto s ním šla.

„Ty tvoje výklady jsou dost legrační,“ poznamenal Ray. „ Nahrál

jsem si je a příležitostně je použiju.“

Procházeli se asi pět minut a pod nimi hučela řeka. Noc jim náhle

připadala temnější, teplejší a vlažejší.

„Jsme u budovy,“ zašeptala bázlivě Maka. Vzápětí už spatřili

velké potrubí stočené do spirály, které vedlo do řeky. Místy bylo

pokryté čímsi nahnědlým.

„Tady jsou nějaké kovové dveře,“ hlásil Ray, „ale zamčené.“

„Poplašné zařízení?“

„Nezdá se.“

„Já ji nějak zabavím a ty přepal zámek.“

Za necelou minutu noc přervalo světlo. Otevřenými dveřmi viděli

do osvětlené haly.

„To ne!“ vydechl Mark.

Z měděného potrubí vyrůstalo cosi nahnědlého, co připomínalo

kořeny. Stoupaly a větvily se. Zavrtávaly se do podlahy a

pozemšťané měli pocit, že se ocitli v tropickém pralese.

„Co to je?“ divila se Maka. „Na plánu, na který jsme se dívali

předevčírem, to nebylo.“

„Myslím, že už rozumím,“ řekl Mark po chvíli. „Ta bytost, co

řídí chobotnice, pronikla kořeny až sem a obsadila váš počítač.“

Mark se náhle rozhodl, instinktivně, bez rozmýšlení, jak se mu

občas stávalo.

„Rayi, přeřízni to laserem. Ale dej pozor, ať nepoškodíš potrubí.“

„Jasně, ale uhněte kousek stranou. Nevím, jak ta rostlina bude

reagovat.“

Z prstu mu vyšlehly rudé záblesky. Přepálený kořen se zazmítal,

mlátil sebou do všech stran. Mark na poslední chvíli vystrčil Maku

ze dveří. Ray řezal dál. Pracoval metodicky. S téměř lidským

výdechem úlevy přeřízl poslední vlákna. Kořeny visící od stromu se

stále kývaly. Vtom se některé setkaly. Vyšlehly oslňující záblesky,

které provázelo pronikavé praskání.

„To svinstvo obsadilo různé části počítače,“ vysvětloval Ray.

„Když se dotknou, jsou z toho parádní zkraty.“ Ďábelský ohňostroj

pokračoval tři minuty, pak se prudce zablesklo a zbyly jen rudé

body, zápach spáleného dřeva, kaučuku a umělé hmoty.

Naše trojice stála na nábřeží, pár metrů od řeky. Tu Maka zoufale

vykřikla: „Marku! To je hrůza! Můj náramek! Je němý!“

„To mě nepřekvapuje. Pojď, musíme, rychle za Likou.“

Šedesátikilometrovou rychlostí jim to k laboratoři trvalo skoro

čtvrt hodiny. Tam jim jedna technička sdělila, že ministryně nutně

musela k prezidentce.

„Nemůžeme se s Likou spojit telefonicky? Je to důležité.“

Dívka chvíli váhala, ale pak je pustila do laboratoře a ukázala na

telefon. „Tohle je přímá linka. Jestli z toho bude nějaký průšvih,

odnesete si to vy. Já vám nic neřekla, jasný?“

„Jasný,“ zasmál se Marka „Beru všecko na sebe.“

Ozvaly se ještě dvě spojovatelky, stejně nevlídné a rozespalé,

potom konečně zaslechli Ličin hlas:

„Marku, proč mě teď voláte? Nemám čas. Máme problém.

Ozvěte se později.“

„Myslím, že ten váš problém znám,“ skočil jí do řeči, dřív než

zavěsila. „Váš Mozek se porouchal. Nepřímo za to můžu já.“

Lika vztekle vydechla a pravila velitelským hlasem: „Ihned

přijeďte!“

* * *

Prezidentka Naďa jednala s Likou a s ministryní průmyslu

Ednou.

„Podle prvních hlášení došlo z neznámých důvodů k rozsáhlému

zkratu. Odešlo značné množství obvodů. Oprava potrvá několik

týdnů, ne-li měsíců. Problém je v tom, že některé plány byly pouze v

Mozku a kopie nemáme.“

Strážná ohlásila příjezd pozemšťanů. Maka se držela v pozadí a

chovala se velice nenápadně.

„Můžete nám říct, co se stalo s Mozkem?“ zeptala se Naďa.

„To je dlouhá historie,“ odpověděl Mark, „ale pokusím se vám to

všechno vysvětlit pěkně po pořádku.“

Začal útokem na kótu 13. Poslouchaly ho tiše, jen občas tlumeně

vykřikly. Zakončil těmito slovy: „Myslel jsem, že když usekám

kořeny u základny, tak vlákna uschnou. Netušil jsem, že jsou tak

živá. Jak do sebe narážela, způsobila zkraty.“

Prezidentka chvíli mlčela a čelo jí brázdily starostlivé vrásky. Pak

se na Marka upřeně zadívala a prohlásila: „Ztráta Mozku bude pro

naše občanky katastrofa, už příliš dlouho jsou na něm závislé. Náš

hlavní problém jsou ale chobotnice, které nás chtějí zničit.“

Zhluboka si povzdychla. „Měla jsem se víc starat o řízení operací a

nespoléhat se jenom na Ganu, kterou jmenoval Mozek. Kdybych

věděla o chybách, které jste mi právě nahlásil, mohly jsme mít menší

ztráty. Když už teď Mozek nebude narušovat boj, máme šanci je

odrazit. To by byla hlavní výhoda vašeho… nevhodného činu.

Máme čas zreorganizovat armádu a ta rostlina se to nedozví.“

Mark zavrtěl hlavou. „Obávám se, že ne.“

„Proč?“

„Bytost, která chobotnice řídí, už ví, že mozek je vyřazen a že

nemůže ovlivňovat vaše rozhodnutí. Dojde jí, že použijete účinnější

zbraně než ty nešťastné pušky. Pochopí, že ztráta Mozku povede ke

značným personálním změnám.“

„A co udělá?“ zeptala se Naďa.

„Rychle zaútočí, zmobilizuje všechny své síly, smete vaši

neschopnou obranu, dostane se do města a dál… Však víte.“

Prezidentky zbledla jako stěna.

„Kdy?“

Mark si dal s odpovědí na čas. „Chobotnice se mohou

přemisťovat jedině za dne a jsou rozptýlené po lesích. Řekl bych

pozítří nebo popozítří.“

„Asi máte pravdu.“ Udeřila pěstí do stolu, až sebou všichni trhli.

„Musíme jednat. Marku, dokázal jste, že jste si uchoval mužské

válečnické instinkty, jak tvrdila Lika. Pomůžete nám i nadále?“

„Ale ovšem! Ty chobotnice mi jsou z duše protivné.“

„Myslíte si, že nás dokážete zachránit?“

„Přinejmenším se o to můžu pokusit. Nechci ale co chvíli narážet

na odpor starých důstojnic, které byly příliš dlouho pod vlivem

Mozku a pořád se budou ohánět těmi pitomými řády.“

„Jmenuji vás vrchním velitelem armády a předem souhlasím se

všemi personálními změnami.“

„Děkuji. Taky potřebuju množství upravené munice.“

„Opatřím vám ji,“ přislíbila Edna. „Co mám udělat?“ Mark si

vzal kus papíru a kreslil. „Kulky už nesmějí být špičaté, ale musí mít

hrot ve tvaru kříže. Jakmile vniknou do těla chobotnice, roztrhnou je

tlakem vzduchu.“

„To nebude problém. Škoda že jsme na to nepřišly dřív.“

„Nevyčítejte si to. Mozek by s tím stejně nesouhlasil.“

„Už jsem dala příkaz, aby přebudovaly montážní linky.

V poledne přivezou do tábora první bedny. Továrny budou

pracovat ve dne v noci. Co dál?“

„Potřeboval bych zápalné granáty.“ Ženy se zatvářily nechápavě,

a proto pokračoval: „Takové konzervy, které obsahují substanci s

vysokou výhřevností, která se při nárazu vznítí.“

Lika se usilovně zamyslela a potom řekla: „Myslím, že něco

takového vyvinu velice rychle. Kolik toho budete potřebovat?“

„Pro začátek tak dvě stě kusů.“

„Pokud mi Edna dodá potřebné suroviny…“

„Takhle ale založíte požáry,“ namítla prezidentka. „Narušíte

rovnováhu planety. Nevím, jestli o můžu schválit…“

„Uvažujte,“ skočil jí do řeči Mark. „Za dvě tě let lesy pokryly v

podstatě celou Ervu. I kdybychom zničili několik hektarů, nic se

nestane.“

Nadě se na rtech objevil smutný úsměv. „Jistě máte pravdu, ale

vytvořily jsme si úctu k přírodě. Chápejte, že nám to bude činit jisté

potíže.“

Debatovali a probírali detaily ještě několik hodin. Maka nakonec

usnula v křesle.

Začalo se už rozednívat a Mark s námahou potlačoval zívání.

„Asi byste měla zavolat do televize a informovat o tom, že Mozek

nefunguje. Je třeba zabránit panice,“ upozornil prezidentku.

Naďa přikývla. „Napíšu hlasatelce komuniké.“

„Vzhledem k vážnosti situace bude asi lepší, když se na

obrazovce ukážete sama. Řekněte jim, že se jedná o menší poruchu,

která se rychle odstraní.“

„Vždyť to není pravda,“ ohradila se prezidentka.

„Některé pravdy je třeba odhalovat pomalu,“ usmál se Mark. „Za

pár dní jim řeknete, že opravy si vyžádají více času, než se

očekávalo. Šok už ale nebude takový.“

Naďa se na něj dlouze zadívala. V jejím pohledu byla ironie.

„Konstatuji, že muži neovládají jen válečnické umění, ale i zastírání

a přetvářku. Asi vás poslechnu.“

9

Gana vstala krátce před rozbřeskem, upravila si uniformu a vyšla ze

své ubikace. Na dvoře už čekala popravčí četa.

„Četa nastoupila na váš rozkaz, paní generálko,“ hlásila poručice.

„Dobrá. Přiveďte odsouzené!“

Gana se ráda se účastnila poprav. Dávalo jí to pocit moci a

autority. Mohla udělit odsouzeným milost, ale tohoto práva nikdy

nevyužila. V žádném případě nechtěla dát najevo slabost. Od

podřízených vyžadovala bezpodmínečnou poslušnost a popravy byly

skvělým prostředkem k udržení disciplíny.

Doběhla k ní poručice.

„Paní generálko…“ koktala, „paní generálko, vězňové přemohli

stráž a utekli!“

Gana zbrunátněla. „To není možné. To je… To odporuje všem

řádům! Hledejte je. Najděte je! Nemůžou být daleko. Do čtvrt

hodiny je tady chci mít spoutané na rukou i na nohou, jinak místo

nich dám zastřelit ty, které je měly hlídat!“

Za pár minut tábor ožil. Všechny dívky pobíhaly sem a tam, ale

hodně jich jen stěží zakrývalo úsměv. Anka a Lora se tvářily přímo

bujaře.

Po chvíli se mladá poručice rozpačitě vrátila. „Nedají se najít.

Když unikli z cely, vypáčili vrata garáže a ukradli vůz. Váš, paní

generálko.“

„Proč je nikdo nezastavil u brány?“

„Když strážná poznala váš vůz, nechala je projet.“

„Bude přísně potrestána, poznamenejte si to.“ Gana se dvakrát

nadechla tak mocně, že jí div nepraskla uniforma, a pokračovala:

„Odsouzenci určitě odjeli do města. Snadno je tam najdeme.

Odložili si popravu o několik hodin, to je vše. Budu informovat

Mozek.“

Náramek však odmítl poslušnost. Gana něco zabručela a potom

se obrátila na nejbližší důstojnici. „To je divné, nějak se porouchal.

Půjčte mi váš.“

„Nereaguje.“

„Můj taky ne…“ ozývaly se ostatní.

Gana zbledla. Několikrát zatřepala náramkem.

„Chci svůj vůz. Musím okamžitě za prezidentkou!“

„Ale ten vám přece ukradli.“

„Tak vezměte jiný. Ale pospěšte si!“

Poručice se v té chvíli dopustila té neopatrnosti, že se zeptala: „A

co nařizujete ohledně kóty 13? Ta četa by se měla vystřídat.“

Gana si mechanicky přiložila náramek k uchu. Najednou byla

zmatená, nikdo jí neradil. „Musíme… Musíme…“ Brzy se však

vzpamatovala a suše pronesla: „Dvacátá první četa je prakticky

kompletní. Převezmete velení.“ A vztekle dodala: „Děvčata znají

terén.“

„Jak dlouho tam máme vydržet?“

„Co já vím? Snažte se!“

Zmatená poručice došla do ubikace 21. čety. „Jsem Mila a

přebírám vaše velení.“ Její slova nevzbudila žádné velké nadšení.

„Máme vystřídat dvaadvacátou četu.“ Chvíli váhala a dodala:

„Nevím, jak dlouho budeme nasazeny, protože Mozek neodpovídá.

Myslím tedy, že bychom si měli vzít proviant a střelivo na tři dny.“

„Sklad nám je nikdy nevydá,“ namítla Lora.

Poručice na ni vychytrale zamrkala. „Řeknete, že je to generálčin

rozkaz. Odjela do města, takže skladníci si to nemůžou ověřit. Navíc

mají němé náramky.“

Četa naložila materiál a nastoupila do vozů. Jakmile se vozy daly

do pohybu, děvčata otevřela bedny s municí a pustila se do úpravy

střel. Když vozy zastavily, Mila vystoupila jako první z kabiny.

Spatřila, co děvčata dělají, a zděsila se.

„Střelivo se nesmí nijak upravovat. Generálka to ještě včera

připomínala. Musím to nahlásit.“

Anka k ní přistoupila. „Už jsme si to ověřily včera. Tahle finta

nám zachránila život. Buď přivřete oči a my budeme ještě zítra

naživu, nebo budete trvat na svém a pak se může stát, že při prvním

útoku vás zasáhne zbloudilá kulka.“

Mile to zapalovalo rychle.

„Dobrá, jako bych nic neviděla, ale za jedné podmínky.“

„A to?“ zeptala se podezřívavě Anka.

„Ukažte mi, co jste s těmi kulkami dělaly. Ani já nemám chuť

skončit v chapadlech chobotnice.“

Na vrcholku kopce je už čekala zrzka. „No konečně! Už jsme si

říkaly, kdy nás asi vystřídají.“

„Chobotnice se ukázaly?“ zeptala se Mila.

„Včera jsme odrazily tři útoky. Šedesát mrch jsme oddělaly.

Dneska ráno se už neukázaly.“

„Máte ještě střelivo?“

Zrzka krátce pohlédla na Loru a pak odpověděla: „Šetřily jsme.

Můžeme vám nechat nepoužité zásobníky.“

„Díky, určitě se nám hodí. A teď už jeďte, vozy čekají.“

* * *

Schůze v prezidentčině pracovně už končila, když se dveře

rozletěly a Gana vpadla dovnitř jako smršť. Ani se nepodívala na

přítomné, došla k Nadině stolu a opřela se o něj pěstmi.

„Mozek neodpovídá. Vyžaduji, aby byl okamžitě opraven, jinak

už nemůžu zajistit velení.“

Naďa na ni nevlídně pohlédla. „Kdybych byla věděla, jak velíš,

už dávno jsem tě vystřídala.“

Gana zbledla a protestovala: „Nikdy jsem neudělala nic, co by

neschválil Mozek. Je velitelem nás všech, i tebe.“

„Bohužel ho ovládala jakási rostlina a diktovala ti, co máš dělat.“

Gana na Naďu nevěřícně pohlédla. Pochopila, že si prezidentka

nedělá legraci, a nezmohla se už ani na slovo odporu.

Naďa pokračovala. „Zbavuji tě velení. Vrchním velitelem

armády jsem jmenovala Marka.“

Když Gana spatřila pozemšťany, ztuhla zděšením. „To není

možné,“ vybuchla. „Válečný soud je včera odsoudil k smrti. Dneska

ráno měli být zastřeleni, ale měli tu drzost, že utekli.“

Unavená Nadá se krátce usmála. „I to ti vnukla ta rostlina. Vše se

ruší. Budeš Markovi k dispozici a představíš ho velitelskému sboru.“

„Odmítám. Nemáš právo zbavit mě velení. Jmenoval mě Mozek,

a dokud Mozek nerozhodně jinak, zůstávám ve funkci.“

Prezidentčin hlas byl mrazivý a výhrůžný: „Buď to přijmeš, nebo

tě dám zatknout a budeš souzena za zradu a spolčování se s

chobotnicemi.“

Tahle výhrůžka už do Ganina omezeného mozku pronikla.

Vzpřímila se do pozoru.

„Rozkaz! Ale odmítám jakoukoli odpovědnost za vše, co bude

následovat. Ti směšní samci neznají naše řády.“

„Naučím se je, nebojte se,“ usmál se Mark. „S vaším dovolením,

Naďo, rád bych okamžitě odjel do tábora. A očekávám dodávku

nového materiálu.“ Na odchodu si neodpustil:

„Pojedete s námi, paní generálko? Mám velice pohodlný vůz.“

10

Mark se usadil v Ganině kanceláři. Pořád ještě roztrpčená Gana mu

ukázal těch pár dokumentů které měla.

„Žádný archiv nepotřebujeme, protože Mozek zaznamenává

všechna hlášení.“

Dostavily se dvě důstojnice. Zrovna ty, které asistovaly u soudu.

Toporně zasalutovaly. „Přišly jsme na váš rozkaz, pane generále,“

vyštěkly neochotně.

„Jak dlouho jste už nebojovaly?“

„Tři roky. V hodnosti plukovnic už nemůžeme na bojiště.“

Mozek chytře vzdaloval velitelské kádry od reality boje. Jedna z

nich, Jexa, byla odpovědná za výstroj a výzbroj.

„Jak jsme na tom s munici?“ zeptal se Mark

„Já… já nevím. Přehled měl Mozek. Ale myslím, že jí máme

ještě dost.“

„To mě nepřekvapuje, protože ji nepřidělujete těm, kteří ji nejvíc

potřebují. Dnes odpoledne dostanete nový typ střeliva. Bude se

přednostně přidělovat těm, kdo jdou do bojových akcí. Je možné, že

přísun munice se protáhne pozdě do noci, ale přeju si, aby zítra ráno

bylo všechno na místě.“

„V noci máme přece odpočívat, tak to nařídil Mozek!“ namítla

Jexa.

„Ticho! Jestli zítra ráno nebude můj rozkaz splněn, dám vás

zbičovat na dvoře. A věřte mi, že spoustu vašich kolegyň to náramně

potěší!“

Plukovnice sebou trhla a už nic nenamítala.

„Dejte si odchod. Pusťte se hned do práce a nezapomeňte na to,

co jsem vám slíbil.“

Druhá plukovnice měla pěkně oplácanou tvářičku. Odpovídala za

stavy jednotek a bojovou pohotovost a jmenovala se Apta.

„Kolik máte čet?“

„Čtrnáct. Pokud ta, která je teď na kótě 13, ještě existuje.“

„To moc není. Jaké jste měly ztráty?“

„Zhruba jednu až dvě čety týdně. Příští měsíc dostaneme nový

kontingent. Pokud nedojde k nějaké větší ofenzívě, mělo by to

nahradit ztráty.“

„Uveďte všechny čety na útěk do bojové pohotovosti. Večer se u

mě sejdou velitelé čet.“ Hnědovláska se nadechovala, chtěla něco

říct, ale Mark suše dodal: „Neříkejte mi, že noc je od toho, abyste

civěly do hypnotelevize. Důstojník je ve službě pořád. Jasný?

Proveďte můj rozkaz!“

Obrátil se ke Ganě. „Kdo má na starosti spojení?“

„Já. Mám vysílačku, která je napojená na jednotlivé čety.“

„Ukažte.“

Gana zabručela. „Můžu předat vaše rozkazy dál, ne?“

„Ani náhodou.“

Nenávistně se na něj podívala, ale uposlechla. Mark s Rayovou

pomocí rychle našel frekvenci 21. čety.

„Tady vrchní velitel Mark. Jak to vypadá?“

„Poručík Mila. Chobotnice se ještě neukázaly.“

„Upravily jste střelivo?“

Mila váhala.

„Pokud ne, tak vám dávám rozkaz, abyste tak učinily.“

Zaslechl výdech úlevy.

„Myslím, že váš rozkaz byl už vykonán.“

„Skvělé! Jste inteligentní dívka, která dokáže naslouchat dobrým

radám. Neočekávám útok dřív než odpoledne. Musím vám sebrat

seržanta Loru a vojína Anku, potřebuji je na štábu. Posílám pro ně

vůz. Zítra ráno dostanete nové rozkazy. Jakmile se chobotnice

ukážou, hned mi zavolejte.“

Mark si dlouho prohlížel nástěnnou mapu. Kilometr vpravo od

kóty 13 byl ještě jeden vrch. Mezi nimi se čtyři kilometry táhla pláň

k táboru.

„Brzy bude noc. Můžete si jít lehnout, Gano, jak vám nakazuje

Mozek.“

„Nemůžeme si promluvit o vašem plánu?“

„Ještě jsem nic nerozhodl. Uvidíme se zítra.“

Jakmile odešla, Mark zabručel: „Rayi, myslím, že by nebyl

marný menší průzkum lesa. Zatím si trochu zdřímnu.“

Dlouho si však neodpočinul, protože do kanceláře vrazila

náčelnice Jexa. Byla celá bez sebe,

„Pane generále, nejenže, jsme celý den dostávaly množství

munice, přesahující oficiální příděly, ale teď nám ministryně pro

výzkum dodala materiál, který se nedá zařadit do žádné kategorie

stanovené výstrojním a výzbrojním řádem. Musím ho odmítnout.“

„Udělejte to,“ ušklíbl se Mark, „a já vám veřejně rozsekám

zadek: Ten speciální materiál hezky přijměte a ráno vám řeknu, co s

ním.“

Vztekle odešla a málem se srazila s Likou. Ta byla ještě celá

červená, jako někdo, kdo má za sebou velice živou diskusi.

„Nikdy bych nevěřila, že vojáci jsou takoví blbci,“ vzdychla si.

„U Nadi jste skutečně příliš nepřeháněl.“

Položila na stůl konzervu připomínající potravinovou dávku.

„Za tak krátký čas jsem jiné pouzdro nesehnala. Je v nich směs

chlorečnanu draselného a sloučenin obsahujících fosfor. V dusíkaté

atmosféře je stabilní. Když odtrhnete víko, směs se ve styku s

kyslíkem během deseti vteřin vznítí. Hoří asi deset minut. Je to

ono?“

„To je naprosto skvělé! Kolik jste jich přivezla?“

„Dvě stovky, pokud je ta vaše pitomá podřízená přijme a dovolí

je vykládat.“

„Myslím, že se už vykládají,“ usmál se Mark. „Měl jsem

argument, kterému nemohla odolat a který ji podnítil k vyššímu

úsilí.“

„Díky. Vrátím se do města. Nezapomeňte, že paní prezidentka

chce být o všem průběžně informována. Spoléháme na vás, Marku.

Jste naše poslední naděje.“

Když Lika odjela, šel si Mark opět lehnout.

Vyrušil ho pro změnu Ray. „Je to horší, než jsme si mysleli. Ten

les je plný spících chobotnic. Jsou mezi kótou 13 a 14 a do hloubky

víc než kilometr. Počet odhaduju tak na tři tisíce. Dezintegrátor

použít nemůžu, protože nejsou pohromadě. Potřeboval bych víc

výbojů, než generátor snese.“

„Tak se vrať. Tahle informace mi pro začátek stačí.“

„Ráno se určitě rozvinou na planině a tvoje chabé jednotky je

nezastaví. Bude to hrozný masakr.“

„Dostal jsem nápad. Znáš bitvu u Kann mezi Hannibalem a

Římany?“

„Antické dějiny v programu nemám, takže nevím.“

„Zítra uvidíš.“

V té chvíli se dostavila Apta, nadále se tvářila naštvaně.

„Důstojnice jsou vám k dispozici. I ty, co jste dal přivézt. Musím

vám oznámit, že tři čety nemají po akcích z minulého týdne velení.“

„Rozumím. Tímto povyšuji Loru a Anku na poručíky a spolu s

Makou, které vracím hodnost, převezmou jejich velení.“

Plukovnice Apta zaváhala a pak nesouhlasně řekla: „Měla bych

vás upozornit, že se jedná o živly, které často odmítají rozkazy…“

„ Stupidní rozkazy, což svědčí o jejich zdravém úsudku, kterého

se nedostávalo jejich nadřízeným. Vezměte tuhle mapu a pojďte se

mnou.“

Vešli do jasně osvětlené zasedačky. Mark vystoupil na stupínek,

provázen zvědavými a překvapenými pohledy dívek, které v životě

nespatřily muže. Apta pověsila mapu na zeď.

„Děkuji,“ řekl. „A teď jděte dohlížet na dodávky materiálu. S

plukovnicí Jexou připravte příděly na druhou ranní. Nezapomeňte,

že budou čtyřikrát větší než před běžnou bojovou akci.“

Odešla s výrazem mučednice stižené osudem a Mark pohlédl na

třináct dívek. Bylo to málo, moc málo na záchranu jedné civilizace.

„Tři z vás mě už znají. Jsem ve vašem světě cizincem, ale chci

vám pomoct. Zítra dojde k velké bitvě, na které závisí osud vás

všech. Otevřeně vám říkám, že to bude tuhý boj, ale máte účinné

zbraně. Maka vám to potvrdí.“

Rychle jim vysvětlil účinek upravených nábojů a manipulaci se

zápalnými granáty.

„Teď přejdeme k vlastní operaci. Každou kótu budou hájit dvě

čety.“

„Ale,“ namítla drobná blondýnka, „podle řádů má každou hájit

jen jedna…“

Mark se na ni podíval tak, že rázem pochopila, co si o její

připomínce myslí.

„A nechat se zmasakrovat, co?“ vybuchl. „To je směšné.

Bojujeme, abychom zvítězili, a ne abychom byli oběťmi řádů. Za

kopci se rozvinou dvě čety a budou čekat na mé rozkazy. Čtyři další

čety obsadí prostor mezi kopci. Ty čeká největší nápor, protože

chobotnice budou chtít zaútočit přímo na tábor. A vy uděláte

následující věc…“ Podrobně jim vysvětlil, co od nich čeká.

„Bude s vámi můj pobočník Ray a na všechno dohlédne. Každá

dostanete čtyřnásobné množství střeliva. Každý velitel čety bude se

mnou v ustavičném spojení a bude mě informovat o případných

potížích. Jednotky musí být na místě hodinu před svítáním, protože

chobotnice zaútočí hned za rozbřesku. Všem přeju hodně štěstí. A

ještě jedno doporučení: Tento plán je tajný a s nikým o něm

nemluvte.“

11

Mark s obavami hleděl na vycházející slunce. Stál na pahorku mezi

planinou a táborem. V dálce viděl obě kóty a vzadu les.

„Všechny jednotky jsou na místě,“ hlásil Ray. „Jsem s Ančinou a

Lořinou četou. Sto metrů za námi jsou další dvě čety. Pozor!

Veselice začíná! Chobotnice lezou z lesa!“

Chobotnice tentokrát postupovaly v sevřeném tvaru. Druhá řada

následovala po necelých dvaceti metrech – zřejmě proto, aby

protivníka převálcovala, dřív než se stačí nadechnout.

„Pozor, děvčata!“ varoval je Ray. „Hledí tři. Na můj povel

salvami pal!“

Čtyřicet pušek vystřelilo současně. Výhoda současné střelby

spočívala v tom, že pokud jedna kulka minula první řadu nepřátel,

měla ještě šanci zasáhnout druhou řadu. A dívky navíc měly pocit,

že jsou vedeny, takže nepropadaly nervozitě ani panice.

Ray neúnavně opakoval: „Pal! – Pal! – Pal!“ a sám likvidoval

jednotlivé chobotnice, které masakru unikly. Netvoři navzdory

těžkým ztrátám ustavičně postupovali. Když se přiblížili na sto

metrů, Ray zvolal: „Poklusem ustoupíme a znovu se seskupíme sto

metrů za Macinou linií. Poklusem v klus!“

Sám běžel jako poslední, cestou sebral dívku, která zakopla o

kořen. Zastavil se mezi Makou a jednou blondýnkou. „Zalícit! Pal!“

Opět zarachotily salvy. Způsobily stejnou zkázu jako prve, ale

nepřítele v postupu nezastavily.

Mark sledoval manévr a odhadoval ztráty.

„Tady kóta 13. Útočí jich asi padesát. Zatím to funguje.“

„Fajn! Informujte mě i nadále.“

„Kóta 14. Bitva probíhá hladce. Nová munice je velice účinná.“

Ray manipuloval svými jednotkami po pláni jako na přehlídce a

země byla poseta mrtvolami chobotnic. Už ustoupil o polovinu

vzdálenosti, jež ho dělila od Marka. Mark v duchu spočítal

spotřebované střelivo, čas, vzdálenost a sílu útoku a dospěl k závěru,

že až dojdou k němu začne jim docházet munice. Zavolal do tábora.

„Honem nám pošlete dvacet beden munice.“

„Bohužel,“ odpověděla Jexa. „Už jste měli čtyřnásobný příděl.

Poraďte si sami.“

„Jestli ty náboje nebudu mít do čtvrt hodiny,“ rozběsnil se Mark,

„pošlu pro ně ozbrojenou četu, která dostane příkaz, aby vás vzala s

sebou. Půjdete rovnou do první linie a s jedním zásobníkem. Pak

pochopíte.“

„Dobře, poslechnu vás, ale upozorňuji, že zásoby budou večer na

dně,“ ozvala se dotčená odpověď.

„Jestli tuhle bitvu prohrajeme, žádné zásoby už potřebovat

nebudete. Navíc dostanete v noci novou munici. Hněte kostrou!“

Gana dorazila k Markovi, Byla bledá a upocená.

„Tolik jsem jich ještě neviděla,“ řekla ustrašeně. „Zpravidla jich

útočí jen několik desítek.“

„Jejich vůdce změnil taktiku,“ řekl posměšně Mark.

„Proč čety ustupují? Je to proti řádům. Vojáci mají v případě

nutnosti umřít na místě, ale nikdy nesmí ustoupit. Měl byste

okamžitě zasáhnout.“

„Mlčte,“ zavrčel. „Postarejte se o munici, až ji přivezou. Ať hned

otevřou bedny.“

Minuty míjely v ustavičném rachotu střelby. Mark rozvinul obě

čety, které zůstaly s nímž Brzy k nim dorazily Lora a Anka se svými

děvčaty.

„Rychle si vemte nové zásobníky!“

O deset salv později doběhl Ray se svou jednotkou. Mark,

spokojeně konstatoval, že neutrpěli jedinou ztrátu. Dívky se

rozmístily do dvou řad, první klečela, druhá stála, a čekaly na

rozkazy. Když byly chobotnice na dostřel, Mark zavelel: Pal! Salva

šesti čet způsobila mezi chobotnicemi děsivé ztráty. Následující řady

musely přelézat padlé, ale jejich odhodlání to nijak neztlumilo.

Chovají se jako hmyz, pomyslel si Mark.

Když se první chobotnice přiblížily na sto metrů, zavelel: „Palbu

ukončit! Připravte granáty!“ Naposled si ověřil směr větru. „Otevřít

a hodit co nejdál!“

Pět vteřin nesnesitelného čekání a pak se před útočícími netvory

zvedla ohnivá stěna.

„Tohle se Lice podařilo,“ pochvaloval si Ray. Chobotnice se

úporně pokoušely proniknout ohněm, ale hroutily se v plamenech a

jejich mrtvoly dál živily oheň, který hnán lehkým vánkem zvolna

sestupoval ze svahu a mířil na planinu.

Nakonec se zastavily. Mark zavelel do vysílačky: „Křídla,

postupte o dvě stě metrů a vrhněte granáty. Kóty 13 a 14: jedna četa

se rozvine podél lesa a taky použije granáty. Musíme je obklíčit

ohněm, aby neměly kam ustoupit.“

„Rozumím,“ odpověděla Mila. „Provedu. To je nádhera!“ Během

čtvrthodiny byly chobotnice obklopeny ohněm. Zmateně pobíhaly

sem a tam.

„To je zvláštní,“ ozval se Ray, „který dohlédl dál než ostatní,

poslední jsou mnohem menší. Mají stěží metr v průměru.“

„Na takový útok musely zmobilizovat všechny síly, tedy i ty

nejmladší,“ vysvětlil mu Mark.

Ohnivý kruh se neúprosně zužoval a spaloval poslední

chobotnice. Když plameny vyhasly, dívky kolem Marka zajásaly.

Mark se od jásajícího davu vzdálil a vydával další rozkazy. Ganina

nenávistného pohledu si nevšiml.

„Křídla, můžete se vrátit do tábora. Cestou zkontrolujte, zda

nějaká chobotnice neunikla. Kóty 13 a 14: jedna četa zůstane jako

pozorovatel. Nechá si veškerou munici. Kdyby se chobotnice zítra

ukázaly znovu, dejte nám vědět. Ale pochybuji.“

Gana zatím zavolala na Anku: „Shromážděte deset dívek.

Novopečenou poručici to překvapilo, ale poslechla. Když se dívky

shromáždily, Gana ukázala na Marka.“

„Mozek a polní soud odsoudili předevčírem tohoto muže k smrt.

Vykonejte okamžitě rozsudek.“ Odstoupila pět metrů a zavelela: „K

líci zbraň!“

Slovo, pal se jí vzpříčilo v hrdle, když zjistila, že všechny míří na

ni.

„Ale… to přece…,“ zakoktala.

„Mám zavelet k palbě?“ otázala se mrazivě Anka. „Nic by mi

neudělalo větší radost.“

„To je… vzpoura! Generála přece musíte poslechnout!“

Mark suše zasáhl: „Přestaňte se už chovat jako idiot. Zřejmě jste

zapomněla, že nyní jsem generálem já.“

V té chvíli se naštěstí ozvala Ganina vysílačka, čímž se napětí

zklidnilo.

„Jak to vypadá?“ dotazovala se s obavami prezidentka Naďa.

„Hrůza,“ vydechla Gana. „Mark založil ohromný požár, děvčata

ustupovala, potom došlo ke vzpouře…“

Mark jí vysílačku vyrval z ruky. „Všechno v pořádku, Naďo.

Bitva skončila a bez jediné ztráty jsme zlikvidovali přes tři tisíce

chobotnic.“

Gana se sápala po vysílačce, ale Ray ji odstrčil. „Tak už přestaň

zlobit, jo?“

Teď se generálka teprve rozběsnila. Vrhla se na Raye, spoléhajíc

na svou hmotnost. Měla však pocit, že narazila do zdiv. Ray si ji

ohnul přes koleno, hlučně jí naplácal na zadek a potom ji pustil na

zem. „Příště se už budu vážně zlobit.“

Odměnil ho jásot a smích všech čet a Lora tiše podotkla: „Ray

má hroznou sílu, to já už vím.“

„Čemu se tam tak smějí?“ zeptala se udiveně prezidentka.

„Radují se z vítězství,“ vysvětloval Mark.

„Jestliže máte situaci v rukou, zajeďte za mnou do paláce. Chci

být podrobně informována. A vezměte s sebou Ganu, nemá smysl

nechávat ji příliš dlouho v táboře.“

„Rozkaz!“ Mark se otočil k Rayovi a dodal: „Dohlídni na holky

v táboře. Zaslouží si odpočinek, ale musí postavit pro všechny

případy stráže. Co když chobotnice mají ještě zálohy?“

* * *

Prezidentka přivítala Marka s úsměvem, který jí trochu uvolnil

ztrhané rysy. Bylo na ní vidět, že už dlouho nespala. Lika

nevypadala o mnoho lépe.

„Posaďte se. Ty taky, Gano.“

Generálka se zle mračila. „Radši postojím.“ Nechtěla přiznat, že

ji ještě pálí zadek po Rayově výprasku.

„Takže mi vyprávějte, jak to probíhalo. Umírám zvědavostí,“

vyzvala prezidentka Marka.

Mark jí vysvětlil, jak rozestavil jednotky.

„Chobotnice zaútočily jako obyčejně krátce po svítání.“

„A děvčata začala ustupovat,“ přerušila ho Gana. „Kdybych

velela já, něco takového by se nestalo.“

„Děvčata prováděla mé rozkazy,“ pokračoval klidně Mark.

„Museli jsme manévrovat. Kdyby byla zůstala na místě, chobotnice

by je pozabíjely jako při předešlých bojích.“

Vzal si ze stolu papír a nakreslil schéma. „Jak vidíte, křídla byla

solidně hájena. Střed ustupoval přesně podle rozkazů a působil

nepříteli značné ztráty. Když se chobotnice rozvinuly po celé

planině, dal jsem zapálit ohně. Plameny je obklíčily a zničily.“

Prezidentka se zájmem poslouchala. „Lika měla pravdu, když

říkala, že vám, mužům, zůstal válečnický instinkt,“ poznamenala.

„Není to tak docela moje zásluha,“ usmál se Mark. „Tenhle

manévr si vymyslel jeden pozemšťan už před několika tisíci lety.“

„To je jedno,“ trvala na svém Gana, „porušil řadu základních

pravidel a zaslouží si exemplární trest. Základem armády je přísná

disciplína, dodržování řádů a příkazů. Jinak z toho budeme mít za

chvíli anarchii. Důkazem je například to, že skupina dívek se

vzepřela mým rozkazům.“

„Naštěstí pro mě, protože měla v úmyslu mě zastřelit,“ ušklíbl se

Mark.

Prezidentka něco zavrčela a potom hlasem ostrým jako břitva

prohlásila: „Mám takový pocit, že potřebuješ i se svými

pobočnicemi odpočinek. Vezmi si dovolenou a vrať se tak za dva

měsíce. Pak uvidíme, co s tebou.“

Gana několikrát zalapala po dechu, vypadala jako vypasená ryba,

která vypadla z akvária, ale nic neříkala.

„Máš odchod!“

Prezidentka se uklidnila a pokračovala: „Díky vám jsme

zachráněny a můžeme zase žít normálně. Máte volnou ruku při

reorganizaci armády.“

„Kdepak, to už není práce pro mě,“ zavrtěl Mark hlavou.

„Jmenujte nový velitelský sbor z mladých důstojnic. Maka a Mila to

snadno zvládnou.“

„Proč tu funkci odmítáte?“

„Vyhrály jste bitvu, jistě důležitou,“ odpověděl Mark po jistém

váhání, „ale nevyhrály jste válku. Dokud nenajdete toho, kdo

chobotnice řídí, nebudete mít klid. Za měsíc, za půl roku, možná za

rok na vás zaútočí znovu a změní taktiku. Samy si zvolí místo a

hodinu, a to je vždycky to nejhorší.“

„Schovávají se v lese,“ namítla Naďa. „Chtělo by to tisíce a tisíce

dívek, které by po celé měsíce pročesávaly lesy.“

„Já bych toho jejich vůdce radši nějak vypudil.“

„Ale jak?“

„Máme stopu, ten ohromný kořen, který parazitoval na vašem

Mozku. Když po něm půjdeme, zavede nás tam, odkud vyrůstá.“

„Dala jsem odřezky analyzovat,“ ozvala se trochu zmateně Lika.

„Tak docela rostlina to zase není. Spíš to připomíná gigantické

nervové vlákno.“

„Nerv?“

„Ne, spíš prodloužení nervu, kterému se říká axon a které končí

dendrity, což byla ta četná vlákna, jež kolonizovala obvody Mozku.“

„Ale ani obří buňka nemůže mít tak dlouhý axon.“

„Kdoví? Jedna buňka vašeho mozku je menší než tisícina

milimetru a zasahuje vám až do míchy.“

„Tuhle hypotézu by se vyplatilo prozkoumat,“ prohlásila Naďa.

„Co k tomu potřebujete?“

„Lehký člun, zbraně, munici a proviant na několik dní.“

„A kolik lidí?“

„Ray stačí. Jsme zvyklí prozkoumávat divoké planety. Větší

počet lidí by nám byl na obtíž.“

„Jednejte, jak uznáte za vhodné. Kdy chcete vyrazit?“

„Zítra ráno. Nemá smysl ztrácet čas.“

„Vše bude připraveno. Kam vám to máme dodat?“

„Na nábřeží u Mozku.“

Naďa si udělala pár poznámek. „Díky, Marku. Když se vám to

podaří, zachráníte nás.“

Lika se zvedla k odchodu. „Půjdu s vámi, Marku. Gana si určitě

vzala svůj vůz. Takhle vzteklou jsem ji ještě neviděla. Doufejme, že

neudělá nějakou hloupost.“

Cestou dostal Mark zprávu od Raye. „Všechno v pořádku.

Sejdeme se na ubikaci.“

* * *

Mark vešel do svého pokoje, svlékl se a přešel do sprchy. Potom

se vyfrotýroval a blaženě se natáhl na postel.

Už sladce usínal, když zaslechl škrábání na dveře. Potom někdo

stiskl kliku a ve dveřích se ukázala Mačina hnědá hlava.

„Chtěla jsem se tě zeptat, jestli se mnou nechceš povečeřet.“

Uvědomil si, že od rána nic nejedl.

„Proč ne? Přines si příděl.“

Když dojedli, Maka si rozepnula halenu. „Zítra odjíždíš,“

vydechla. „Mohli bychom… Ještě jednou…“

Mark jí pomohl se svlékáním. Po dlouhém vášnivém polibku

klesli na lůžko, odkud je vír rozkoše brzy vynesl až k nebesům.

U Raye zaklepala pro změnu Lora a za ní vešla Anka, celá zrudlá.

„To je moje nejlepší kamarádka,“ vysvětlovala rozpačitě Lora.

„Vyprávěla jsem jí to a chtěla by to taky poznat. Byl jsi tak skvělý!“

Android se rozesmál. „Tak tedy pojďte, krasavice moje, slibuju

vám nezapomenutelný večer.“

12

Už hodinu jeli proti proudu. Ray prozkoumával nahnědlý pás

vinoucí se po dně řeky.

Mark se po něžné a divoké noci probral až před polednem.

Zdrželo je ještě loučení s Likou a prezidentkou, takže vyrazili až po

obědě. Teď zíval a Ray si neodpustil poznámku: „Ta noc ti dala

nějak zabrat.“

„A co ty?“

Android se decentně usmál. „Věnoval jsem se pedagogické

činnosti. Generátor mi na tenhle sport bohatě stačí. Ráno byly

utahané jako koťata, ale náramně spokojené.“

„Dej si pozor, Ray, pýcha je ošklivá lidská vlastnost, kterou by

sis neměl osvojit.“

„Pozor, vjíždíme do lesů,“ změnil Ray téma.

Řeka jakoby se zužovala. Stromy připomínající smuteční vrby

sahaly až na samý břeh a jejich mocné kořeny se nořily do vody.

„Vidíš pořád ještě ten kořen?“

„Jo, je uprostřed.“

Mark se rozhlížel po lese a zmocnila se ho nevysvětlitelná

úzkost. „Vidíš nějaké ryby?“

„Ne. Řasy, písek, víc nic.“

„Teď, poslouchej!“

Ray otáčel hlavou do všech stran a zamračil se. „Slyším jenom

motor. Co bych měl slyšet?“

„Nic, právě že nic,“ zavrčel Mark. „A to je divné. Uvědom si to

přece. Každý les přece vždycky bzučí hmyzem, zpívají v něm ptáci,

ozývá se zvěř. Tady nic.“

Velké rudé slunce zvolna klesalo k obzoru. Ray přiškrtil motor,

protože větví neustále přibývalo a ponechávaly jim jen úzký prostor.

K útoku došlo zcela nečekaně. Dlouhé větve, které ještě chvíli

předtím klidně spočívaly na vodě, náhle ožily, švihly do člunu a

pokoušely se zmocnit cestujících.

„Marku, zapni si opasek, dělej!“ zařval android.

Opasek se dal naštěstí ovládat psychicky. Baterie se zapnula ve

zlomku vteřiny. Právě včas! Jedna větev se odrazila od silového pole

a zastavila se dvacet centimetrů od Markova obličeje. Znepokojeně

pozoroval množství drobných přísavek, jak se pokoušejí přichytit na

silovém poli. Člun se nebezpečně zakymácel. Mark se musel chytit

okraje. Několik kořenů ho švihlo do hrudníku, vnímal je jako rány

bičem. Jeden se mu obtočil kolem nohy a strhl ho k zemi.

Následoval pevný, pozvolný tah, pokusil se ještě zachytit okraje

člunu…

Napůl byl už venku, potom ho další liána popadla za pravý

kotník. Vlhké, zpocené ruce mu klouzaly po okrajích člunu… Na

okamžik ho oslepily dva fialově záblesky. Tah prudce ustal.

Ray mu pomohl na nohy.

„Je mi líto, ale musel jsem je dezintegrovat. Na laser těch větví

bylo moc.“

Na břehu teď bylo vidět velké holé místo.

„Díky,“ vydechl si Mark. „Málem jsem jim posloužil jako

hnojivo. Zdejší flóra je poněkud agresivní.“

„Budeme pokračovat?“

„Brzy bude moc. Radši bych zakotvil tady, když už jsi poklidil.

Budeme pokračovat hned ráno. Nemyslím si, že by bylo rozumné

cestovat touto nehostinnou krajinou v noci.“

Mark si třel bolavé kotníky a Ray otevřel denní dávku potravin.

„To je větší blevajz než z lodních automatů,“ vrčel nespokojeně.

„Jestli na téhle Ervě zůstaneme ještě nějaký čas, měl bys našim

přítelkyním odhalit tajemství dobré kuchyně.“

Mark zamyšleně polykal měkkou hmotu bez chuti. „Nechápu,

proč ty vrby byly tak agresivní,“ bručel.

„Na masožravé rostliny jsme nenarazili poprvé. Jen si vzpomeň

na tu odyseu na planetě přítele Owena. Málem jsme tam zařvali a

spousta těch pirátů, co nás pronásledovali, tam přišla o život.“

Mark váhavě potřásl hlavou. „Masožravá rostlina loví a zabíjí,

aby nezemřela hlady. Tady je tomu jinak. Kdyby se ty vrby živily

tím, co uloví, pak by dávno zemřely hladem. Vždyť v tom lese není

už nic živého, sami jsme to viděli. Kdepak, ty stromy zabíjejí proto,

aby vyhubily všechna zvířata.“

„Možná máš pravdu,“ odpověděl Ray trochu neklidně. „Jen

doufám, že tahle mise nepotrvá příliš dlouho, potřebuju dobít

baterii.“

Mark si lehl na dno člunu a vzdychl si: „Teď bude nejrozumnější

dát si dvacet. Nevíme, co nás čeká zítra.“ Zavřel oči a zakrátko

usnul:

13

Ray jemně zatřásl Markovým ramenem a ten hned otevřel oči.

Svítalo a nad řekou se válely cáry mlhy.

„Myslím, že bychom měli zmizet. Podívej se na břeh.“

Dobrá polovina místa vypáleného dezintegrátorem už zarůstala

drobnými zelenými liánami.

„Pozoruju je už hodinu a postupují docela rychle.“

„Výhonky těch vrb?“

„Neřekl bych. Je to nějaký jiný druh a snaží se obsadit volný

prostor. Ale nejsem přesvědčený o jeho dobrých úmyslech.“

Noční vlhko motoru příliš neposloužilo, protože dlouho škytal,

než konečně naskočil. Dvě hodiny pokračovali v plavbě bez potíží.

Vrb ubývalo. Minuli jednu gigantickou květinu, jejíž něžně růžové

korunní plátky vytvářely kouli o průměru tří metrů. Zelené listy byly

svinuté do sebe.

„To je nádhera!“ nadchl se Mark. „Příjemná změna proti tomu

nudnému zelenému chlorofylu.“

„Dávej si pozor,“ varoval ho Ray. „Vzpomeň si na pravidlo číslo

jedna. Nikdy se nespoléhej na podobnost se Zemí. Krásné není vždy

dobré.“

Vtom se listy neuvěřitelně rychle rozvinuly a vyjelo z nich

dobrých padesát trnů. Byly dlouhé čtyřicet centimetrů, o průměru asi

dvou. Zaútočily na člun, ale odrazily se od silového pole, které Mark

pro jistotu nechal slabě puštěné.

Několik projektilů jim proletělo nad hlavami a narazilo do

větvoví vrby. O vteřinu později se s ďábelským svíjením stáhly.

Dlouhé listy, které teď dosahovaly délky dvou metrů, se znovu

svinuly.

„Na druhou salvu bych nečekal,“ zavrčel Ray a zvedl levou paži.

„Počkej. Šetři si baterii. Vezmi si tohle.“

Mark sáhl do batohu pro zápalný granát. Ray jím hodil s

obvyklou přesností a granát zasáhl střed rostliny. Tři vteřiny

úzkostného čekání a potom se zvedl sloup ohně. Plátky se zbarvily

do purpurova a listy se naposled vzepjaly k obloze. Z keře se teď

valil černý kouř a listy zvolna odpadávaly, hnědly a smršťovaly se.

„Marku, popadni rychle kormidlo!“ vykřikl Ray. Jakmile ho

Mark vystřídal, android rychle sebral trny z člunu. „To svinstvo má

v sobě něco korozívního a narušuje to plastik.“ Můstek a dno

skutečně vypadaly, jako by je někdo pálil cigaretou.

„Hoď to do vody.“

Ray zaváhal. „Radši bych si je nechal. Naše přítelkyně vrby

jejich píchnutí nemají rády. Třeba se nám hodí.“

Uplynula hodina bez mimořádných událostí. Ray ukázal na jeden

bod na pravém břehu. „Tamhle ten kořen vylézá z vody.“

Brzy přistáli v písčité zátoce.

Mark pečlivě pozoroval břeh.

„Místo jsi vybral dobře,“ konstatoval. „Nejsou tady ani vrby, ani

píchavé kytky.“

„Kdoví jaká překvapení nás ještě čekají,“ bručel Ray. Hodili si

batohy na záda a popadli pušky. Pak vyskočili na břeh a Ray vytáhl

člun. Kořen byl silný jako svalnatá paže, hnědý skoro do černa,

zlověstný. Místy se na něm třpytily maličké jiskřičky.

„Jestli je to nervové vlákno, pak není divu, že má na povrchu

elektrické výboje,“ poznamenal Mark.

Šli podél něho do lesa. Postupovalo se jim celkem snadno.

Stromy připomínaly hodně vysoké duby. Oblohu zakrývalo bujné

listoví.

„Proč ten zatracený kořen tak kličkuje?“ vzdychl si android.

„Kdyby se táhl přímo, ušetřil by si čas.“

„Asi to má nějaký důvod. Tyhle duby se nezdají nebezpečné a

kořen se pečlivě vyhýbá občasným shlukům vrb.“

„Rostlinky se zde zřejmě neshodnou.“

Pokračovali v cestě. Vládlo teď hrozné vedro. Mark cítil, jak mu

po čele a po zádech stékají čůrky potu. „Tady je aspoň ta výhoda, že

nás neotravují mouchy a krvežíznivý hmyz jako na jiných

planetách,“ vzdychl si.

Za čtvrt hodiny se Ray zastavil. „Registruju nějaké pohyby

vpravo před námi.“

Mark se zadíval do lesa. Kořen se vyhýbal skupině vrb a potom

pokračoval opět přímo. „Nic nevidím.“ Chtěl vykročit, ale vtom se

ukázala chobotnice. Pořádně velká. Čtyři přední chapadla se zmítala

na všechny strany a pak se zaměřila na ně.

„Už si nás všimla,“ poznamenal celkem zbytečně Ray.

Skutečně se na ně vrhla. Jenže ve snaze zničit vetřelce co

nejdříve volila tu nejkratší cestu a v těsné blízkosti míjela vrbu.

Dlouhé větve hned ožily. Tři chobotnici zasáhly a jedna se jí ovinula

kolem chapadla.

Chobotnice prudce zareagovala. Na kouli se ukázal rumělkový

výrůstek a zajel do dřeva. Vteřina, dvě… Větev zčernala, jako by

shořela zevnitř, a potom se zlomila. Netvor však měl smůlu, protože

se ho chopily další dvě.

Boj pokračoval dlouhé minuty. Chobotnici se ještě dvakrát

povedlo zlomit větve, ale pokaždé ji chytily jiné. Jedné se podařilo

ovinout se kolem koule těsně nad zobákem. Svírala ji stále silněji a

měnila kouli v přesýpací hodiny. Chapadla se teď jen chabě zmítala

a nemohla větev uchopit.

Větve se stahovaly zpět i s chobotnicí. Jakmile byla u kmene

stromu, kůra pukla, vyjely z ní čtyři žluté výrůstky, dlouhé asi

dvacet centimetrů, a vnořily se do chobotnice. Chapadla se přestala

pohybovat a jedno za druhým klesalo k zemi. Chobotnice se

scvrkávala, až úplně splaskla.

Mark se na to fascinovaně díval. Rukou si otřel zpocené čelo.

„Takhle bych tedy dopadl, kdybys prve na člunu nezasáhl…“ Potřásl

hlavou a usmál se. „Díky tomu, že nás vrba laskavě zbavila

protivníka, můžeme pokračovat v cestě.“

Po deseti minutách se však Ray zastavil znovu. Došli na jakýsi

palouček a Mark ztuhl úžasem.

14

„To nejsou chobotnice, ale něco mezi rostlinou a pavoukem!“

vydechl Mark, když se konečně vzpamatoval.

„A tady je Matka,“ dodal Ray.

Uprostřed paseky trůnil nestvůrný tvor. Válcovité tělo o průměru

čtyř metrů a aspoň deset metrů dlouhé, pokryté velice světlými

zelenými lístečky, stálo na osmi nohou, nebo spíš kořenech, které

vrůstaly do země. Na zadní zakulacené části se pravidelně otevíral a

zavíral otvor, z něhož vždy vypadlo velké želatinovité vejce. Hlava

byla ještě hroznější. Ohromná našedlá koule zbrázděná jako mozek.

Vycházely z ní dvě nahnědlé šňůry, silné jako paže, jež připomínaly

onen „kořen“, který sledovali.

Jejich pozornost upoutaly zvláštní zvuky ozývající se pár metrů

vpravo. Z vajec, jež netvor snesl, vylézali dvaceticentimetroví

tvorové. Malé chobotnice! Natáhly se na zemi, jako by z ní čerpaly

potravu. Největší z nich byly asi padesát centimetrů velké. Ty také

už nebyly závislé na půdě a některé z nich mířily k pozemšťanům.

Mark zvedl pušku.

„Moment,“ řekl Ray. „Šetři municí. Použijeme místních zdrojů.“

Opatrně vytáhl z batohu šipky, jež sebral v člunu. Měl jich skoro

třicet. Hodil první na nejbližší chobotnici. Uplynula vteřina, dvě, ale

nic se nedělo:

„Jsou imunní,“ řekl otráveně Mark.

„Ne, ne, jen se podívej!“

Koule postupně černala a chapadla sebou podivně zmítala, až se

zvíře zhroutilo a přestalo se hýbat.

„Test vyšel,“ usmál se Ray a vyslal všechny projektily na

nejbližší chobotnice a všechny se smrtelným výsledkem. „Teď

budeme mít chvíli klid.“

Mark se jako hypnotizovaný díval, jak ta zrůda pravidelně

produkuje vejce. „Do měsíce by vytvořila novou armádu, která by

zaútočila na naše přítelkyně.“

„Teď už jsou lépe vyzbrojené.“

„Ale byl by to nekonečný boj, ve kterém by ty potvory nakonec

zvítězily. Musíme jim v tom zabránit.“

„Už vím, co po mně chceš,“ zachmuřil se android, „ale řítíš se do

průšvihu s Komisí pro nevměšování. Znáš přece základní pravidlo

Služby: poslouchat, sledovat, nezasahovat.“

„Uvědom si, že nejsme na misi Služby pro dohled nad

primitivními planetami. Jako agenti Vesmírné policie podléháme

Neumanovi, který bude kašlat na použité metody, jen když

přivezeme Sullivana s Daviesem.“

Ray pokrčil mocnými rameny.

„Vím, že tě nepřesvědčím, ale aspoň jsem tě varoval. Takže jak?“

„Dezintegrátorem?“

„Zkusíme to zápalnými granáty. Čtyři by měly stačit.“ Android

sáhl do batohu. „Ustup a zesil si pole. Nevíme, jak bude reagovat.“

Ray naházel netvorovi granáty pod břicho: Zvedly se čtyři sloupy

ohně. Netvor se chvěl, ale plamenům uniknout nemohl. Potom

Markovy neurony zasáhla prudká, brutální mentální vlna. Byl to

výkřik bolesti, ale i nenávisti a touhy po pomstě. Od té doby, kdy se

Mark setkal s onou báječnou rostlinnou bytostí, jež kvetla na jedné

vzdálené planetě, jeho telepatické schopnosti se nejen

mnohonásobně zesílily, ale naučil se i vytvářet mentální bariéru.

Zoufale se ji snažil vytvořit, ale vlna, která na něj útočila, byla příliš

silná.

Mozkem mu procházely vlny bolesti. Před očima se mu dělaly

mžitky. Nesmí přestat bojovat, musí odolat! Musí soustředit mysl na

určitý, přesný bod. Elsa… žena, kterou miluje a která miluje jeho.

Ty krásné zelené oči… Její ňadra… Milování s Elsou…

Marná snaha! Příval nenávisti ho zaplavoval a pustošil mu

neurony. Měl pocit, že není už ničím jiným než nesmírnou,

nekonečnou bolestí… Řval jako zvíře v agonii.

Z dálky jen nejasně vnímal sérii výbuchů. Připadalo mu to jako

ve snu. Potom vlna zmizela stejně náhle, jako přišla, a zanechala

Marka vyčerpaného a s bolavou hlavou. V uších mu zazněl něžný,

starostlivý Rayův hlas.

„Nezlob se, Marku, ale já se taky nechal překvapit. Ta mrcha mi

obsadila všechny neurony Vzpamatoval jsem se teprve tvým

výkřikem. Pušku jsem měl v ruce, a tak jsem jí do míst, které jí

nejspíš slouží jako mozek, nasypal celý zásobník.“

Po zásazích našedlá hmota vybuchla a rozstříkla se z ní růžová

tekutina. Zápalné granáty zatím zdárně pokračovaly v započatém

díle. Plameny teď zachvátily břicho, které už uhelnatělo. Z otvoru

vypadlo poslední vejce, pak se tělo uprostřed zlomilo, vyletěl z něj

snop jiskřiček a hořelo dál.

„Je naměkko, nebo natvrdo?“ zachechtal se Ray pomstychtivě.

„Na,“ podal Markovi tabletku. „Spolkni to a bude po bolesti.“

Mark se několik minut ani nehnul a snažil se nevnímat odporný

puch, který se nesl z ohniště. Hlava ho postupně přestávala bolet.

„Takže jsme vyřídili fabriku na chobotnice,“ řekl. „Konečně bude

klid. Noční můra skončila.“

Ray byl však skeptičtější: „Obávám se, že ještě není konec,“ řekl

s obavami.

„Jak to?“

„Podívej se na ty dvě šňůry, co jí vedly z mozku. Podobají se

axonu, který parazitoval na Mozku. Jdou vedle sebe, ale nespojují

se. Vedou kamsi hluboko do lesa.“

Mark se zasmál. „Rozumím. Ještě nejsme na konci všeho žalu v

tomto smutném světě. Nemá tudíž smysl zůstávat v tomhle smradu.

Vzhůru na cestu!“

15

Gana se znovu převalila v posteli. Od té doby, co se vrátila na

ubikaci, ne a ne usnout. Tak tohle ne! Prezidentka ji nesmí zprostit

velení. Musí respektovat rozhodnutí Mozku. Jen on smí rozkazovat

a rozhodovat pro blaho všech, jinak zavládne anarchie jako dřív. On

ať dává příkazy, a ostatní musí poslouchat. Pokud se mu Naďa

odmítla podřídit, pak se dopustila zrady.

Za okny svítalo, a tak vstala. Delší dobu zůstala ve sprše, aby

částečně zahnala únavu. Potom posnídala.

„Moc toho nebylo,“ zabručela a vymázla dno konzervy palcem.

„V táboře bych dostala dvojitou porci.“ Když si to uvědomila,

nálada se jí ještě zhoršila. Oblékla se do uniformy a láskyplně si

pohladila distinkce.

„Jsem generál,“ pravila důrazně.

Vyšla na ulici a na chodníku se zastavila. Zpravidla ji očekával

vůz. Dnes ne. Další záchvat vzteku. Došla ke svému vozu, který

nechala včera o sto metrů dál, a sedla si za volant. Byla ráda, že

tomu hnusnému vetřelci uzmula aspoň tohle svědectví minulé slávy.

Prudce odstartovala a za deset minut dojela k betonové kostce,

která se ničím nelišila od ostatních. Ve druhém patře zaklepala na

jedny dveře. Otevřela jí Apta.

„Musím s tebou mluvit.“

„Pojď dál. Tohle Naďa přehnala. Sedni si do křesla, ale nedívej

se na postel. Právě jsem vstala, spím nějak špatně.“

„Já taky. Celou noc jsem nezamhouřila oka,“ postěžovala si

Gana.

„Dáš si něco?“

Otylá generálka neváhala. „Víš, že ano? Tohle všechno mi nějak

zvyšuje apetýt.“

Tiše pojedly a potom Apta zabručela:

„Slyšela jsem, že prezidentka jmenovala Maku vrchním velitelem

vojsk místo toho samozvance, který se už zřejmě vypařil.“

Gana sebou trhla, jako by ji bodla vosa.

„To snad ne!“ zařvala. „Ta holka byla přece jen poručík a ještě

nestála za moc!“

„Ale Lika ji protežuje, nato nezapomínej,“ řekla uštěpačně Apta.

„A naše paní ministryně pro výzkum má na Nadi velký vliv. Tak

dosáhla, aby ji povýšily.“

„To je mi jasné,“ poznamenala Gana.

„A nový velitel dělá čistky. Pár správných holek poslala do

města, hlavně z administrativy a služeb. Nahradily je holky od

bojových útvarů.“

„Chacha,“ zasmála se Gana, „statečné bojovnice se dekují.“

„Od vítězství nad chobotnicemi se už nic nedělo.“

„Jen klid. Válka brzy začne znovu.“

„Všechny jednotky byly vyzbrojeny zápalnými granáty.“

„Další krok proti nařízením Mozku. Musíme tomu zabránit. Není

větší zločin než založit požár.“

„Já s tebou naprosto souhlasím, ale co chceš dělat?“

Ganě se krátce zablesklo v očích. „Přemýšlela jsem o tom celou

noc. Musíme dát nejdřív dohromady všechny, jejichž názory jsou

stejné jako naše.“

„V tom ti můžu pomoct. Mám fůru adres. Nejdřív zkontaktuje ty,

které vyhodily. Myslím, že se docela rády pomstí.“

„Dej se tedy hned do práce a odpoledne se všechny sejdeme.“

„U tebe?“

„To by nebylo rozumné. Lepší to bude v parku. Většinou tam

není ani noha a nikdo si nás nevšimne.“

Apta váhala a potom namítla: „I když nás bude dost, musíme mít

zbraně. Jenže ty jsou v táboře.“

„Ne všechny. Jeden sklad je ve městě. Zřídily jsme ho pro případ,

že by nás chobotnice obklíčily. Velí mu jedna stará přítelkyně.

Pochybuji, že by ji už stačily vystřídat.“

* * *

Gana, seděla v parku na lavičce a zapadající sluníčko jí hladilo

tváře. Měla zavřené oči a představovala si všechny fáze své pomsty.

Pomstou přímo žila. Vrátilo se jí mladické nadšení.

Přiblížily se čísi kroky. Byla to Apta s pěti dalšími dívkami. A

přicházely další. Netrvalo ani deset minut a bylo jich dobrých

čtyřicet. Spontánně si nastoupily do čtyřřadu.

Gana vstala, řízně je pozdravila a pronesla řeč. Nejdřív se zmínila

o nesmírných obětech v boji s chobotnicemi a vyzdvihla vlastní

zásluhy. Potom hovořila o správném velení a zdůraznila nezbytnost

přísně dodržovat pravidla daná Mozkem.

Dívky ji pozorně poslouchaly. Byly to většinou bývalé

poddůstojnice, zvyklé poslouchat počítač. Změny je urážely a

zneklidňovaly. Dříve bojovaly, takže teď bylo naprosto normální, že

jsou v administrativě, kde jim nehrozí nebezpečí a kde si jich váží.

Změny ve velení jim narušily zaběhaný řád. Byly sesazeny pro

neschopnost.

Gana bezostyšně lhala. „Vítězství toho směšného samce se

zveličuje. Věřte mi, já u té bitvy byla. Chobotnic zas nebylo tolik,

jak se tvrdilo. Kdybych tomu velela já, odrazily by je tři čety. Ty

holky navíc ustupovaly!“

Potřásla hlavou a zatvářila se zoufale. „Srdce mi krvácelo, když

jsem viděla takový nedostatek disciplíny a neúctu k základním

řádům. Ještě léta budeme pociťovat následky toho požáru.“

Zhluboka se nadechla. „To je necháme ještě dál urážet naše padlé,

hrdinky, které nikdy neustupovaly? To je necháme dál, pošlapávat

řády? To dovolíte, aby vás z míst, jež jste si zasloužily svou

odvahou, vytlačovaly jiné důstojnice?“

Odpovědělo jí souhlasné mručení.

„Co máme dělat? Veď nás, Gano!“ ozvala se Apta.

„Stačí jen sesadit Naďu a tu neschopnou ministerskou sebranku a

zmocnit se velení armády. Vy to dokážete!“

„Dejte nám zbraně!“

Gana teatrálně rozpřáhla paže. „Počítala jsem se vším. Přijďte

sem zase zítra večer. Budeme mít vozy, pušky a munici. A vrhneme

se na ně!“

16

Mark s Rayem už dvě hodiny sledovali kořeny. Mezi dvěma kmeny

se ukázal zbytek zdi zarostlé větvemi. O sto metrů dál spatřili další

trosky, větší, které připomínaly skelet domu. Čím blíž přicházeli,

tím víc budov bylo vidět, ale všechny byly rozpadlé.

Kořeny teď vedly přímo po něčem, co zřejmě bývalo ulicí. Místy

rozeznávali ještě dlažbu porostlou mechem. Došli na velké náměstí.

Tam na osmi hnědých kmenech, silných jako stoletý dub, stála

gigantická zelená koule zvíci dvaceti metrů. Desítky černých šňůr,

podobných těm, podle kterých šli, se sbíhaly do koule, dělily se a

spojovaly a znovu se dělily a potom vstupovaly do té zelené změti.

„Nestvůrný pavouk v pavučině,“ poznamenal Ray.

„Nebo mozek s obřími neurony,“ dodal Mark.

Útok byl prudký a náhlý. Nesmírná neviditelná síla je připoutala

k zemi.

„Marku, pole!“ vykřikl Ray. „Psychokinetická vlna… Hrozně

silná!“

Mark klesl na kolena a potom si musel lehnout. Dýchal jen s

potížemi a nemohl se ani hnout. Koutkem oka registroval, že

androidovi se nevede líp. Jeho mozku se zmocnila panovačná

myšlenka. Rychle se naladil na její vlnu.

„Netušila jsem, že lidé jsou telepati.“

„Ne všichni, ale já do vašeho světa nepatřím.“

„Takže vy jste ti cizinci, co ta šílená ženská přitáhla z

paralelního vesmíru. Nedůvěřovala jsem tomu pokusu, a proto jsem

prostřednictvím jejich Mozku nařídila vaši likvidaci.“

„Pokusů bylo několik, ale já odmítal umřít.“

„Dlouho žít nebudeš, když jste byli tak neopatrní a došli jste až

sem.“

„Můžete ukojit mou zvědavost?“ zeptal se Mark, aby získal čas.

„Kdo jste a odkud jste? Z nějakého jiného světa?“

Bytost si zřejmě chtěla popovídat.

„Otevřela jsem se poznání před dvěma sty lety po děsivém

kataklyzmatu, které otřáslo tímto světem. Byla jsem jen tvoreček

velký pár centimetrů, ale rychle jsem vyrostla a chytala jsem hmyz a

menší živočichy, kteří se dostali do mé blízkosti, hlavně krysy.“

„Proč útočíte na ty chudáky lidi?“

„Už dávno jsem spotřebovala všechny živočišné zdroje v lese. A

k růstu potřebuji živočišné bílkoviny. Když některý z mých výrůstků

zabije člověka, přinese mi produkt svého trávení a já ho

metabolizuji.“

„Takhle ale brzy lidé vymřou.“

„To vím, příliš se nemnoží, ale těch pár set tisíc, co zbývá, mi

bohatě stačí, abych dosáhla definitivní podoby.“

„A co pak?“

„Nic. Budu se rozplývat blažeností, protože všichni lidští

predátoři budou vyhubeni a na této planetě konečně povládnou

rostliny.“

„Nenapadlo vás, že poslední lidé se nedají vyhubit a budou s

vámi ustavičně bojovat?“

Myšlenka se na chvíli ztratila. Pak se vrátila ještě silnější, plná

nenávisti a zloby.

„To mi až do vašeho příchodu nehrozilo. Tuším, že to vy jste

zničili Mozek, který je nenápadně vedl k jejich vlastnímu vyhubení.

Vnukli jste těm směšným bytostem bojovnost, o kterou už přišly.

Vylepšili jste jim výzbroj, ale vaší největší chybou bylo, že jste

založili požáry. Rozdělat oheň je strašlivý zločin vůči lesu a

atmosféře, kterou znečišťujete kouřem.“

„Plácáte nesmysly!“ nevydržel to Mark. Pocítil silnější tlak a

vykřikl bolestí.

„Ještě netrpíte dost! To vy můžete za to krveprolití. Po ztrátě

Mozku jsem zmobilizovala všechny své síly, abych smetla poslední

odpor těch ženských. Zmařil jste mou ofenzívu tím děsivým ohněm.

Poprvé jsem pocítila strach a bolest mých bytostí. Hrozné…

Neodpustitelné…“

Tlak na hrudníku zesílil a Mark už skoro nemohl dýchat. Nervy

mu probíhala neskutečná bolest. Mysl se mu kalila…

„Ráda vnímám vaše utrpení. Působí mi nesmírnou radost, i když

není ještě takové, abyste si jím odpykali svůj zločin. Chci, aby trvalo

dlouho, až budete škemrat, abych vás dorazila. Vaše muka ještě

zdaleka neskončila, to mi věřte.“

Ray byl přibitý k zemi a vnímal přítelovu bolest. V jeho

elektronických neuronech se rozpoutala bouře. Náhodou dopadl

vedle kořene, podle něhož šli. Dostal bláznivý nápad. Dosáhne na

něj? Pokusil se natáhnout paži. Zmobilizoval veškerou energii

vybíjející se baterie a natahoval se milimetr po milimetru.

„Proč nenecháte lidi na pokoji?“ vypravil ze sebe Mark. „Tahle

planeta je dost velká pro dvě rasy.“

Dostalo se mu okamžité odpovědi: „To ne! Lidé musí zmizet. Za

trest, za všechny hrůzy, které působili stromům. Nejdřív se jimi

hřáli, potom si z nich stavěli obydlí. Vždy ochotně obětovali bytosti,

které mohly žít ještě několik století.“

„Velké stromy brání malým v růstu.“

„Ale takový je přece zákon přírody! Větší a silnější vládnou

slabším.“

„Lidé jsou teď ve střehu a už je nemůžete ovlivňovat Mozkem.“

„Čas pro mě nemá stejný význam jako pro ně. Přestanu útočit na

celá léta. Zapomenou na nebezpečí. Znovu nasbírám síly a vyrostou

mi další výhonky. To už nebudou stovky chobotnic, jak jim říkáte,

ale desítky tisíc. Vyberu si vhodný moment a ty vaše ubohé střely, i

když jste je upravili, je nezastaví.“

„Nepodceňujte lidský důvtip,“ prohodil Mark. „Využijí noci, kdy

jste nehybné, a zaútočí.“

„Noc je určena k odpočinku, tak jsem je to učila.“

„Bez Mozku na to brzy zapomenou.“

Bytost dala najevo svou nespokojenost a zesílila tlak. Mark

zasténal, ale pokračoval: „Mé přítelkyně vyvinou lepší zbraně. Za

pár hodin vyrobily zápalné granáty. Teď už vědí, že oheň je skvělá

obrana. Vylepší techniku, vynaleznou plamenomety, fosforové střely,

napalmové bomby.“

Každým slovem evokoval do mysli bytosti ničivé požáry. Bolest

trochu polevila.

„Takové hrůzy přece nejsou možné,“ ozvala se bytost. „To je

proti veškeré ekologii!“

„Když jde lidem o život, dokážou být velice krutí. Můžou použít i

defolianty.“ Mark zaregistroval váhání. Zkusil tu nepatrnou výhodu

využít. „Věřte mi, že mír je vždy výhodnější než válka. Vyjednávejte.

Jsem přesvědčen, že prezidentka bude souhlasit s rozdělením území.

Jestli chcete, můžu dělat prostředníka.“

Další váhání mu umožnilo, že nabral trochu dechu do bolavých

plic.

„Ne a ne a ne! Tvůrce mě varoval, že lidem nesmím nikdy

důvěřovat. Jsou to škodlivé bytosti, které musí zmizet, jinak všechno

začne nanovo. A vy jste z nich nejnebezpečnější. Už jste mi narušil

plány. Když vás nechám naživu, naučíte je všechny ty hrůzy, na

které ještě ani nepomyslely.“

Tlak se vrátil, byl ještě hroznější než předtím, skoro nesnesitelný.

„Sbohem! Ráda bych vás mučila dál, ale bude rozumnější, když

to zkrátím. Kdoví, co byste ještě vynalezl… Aaa…“

Marka zasáhla vlna bolesti spojená představou oslepujícího

záblesku. Rázem se přestal dusit. Chvíli se nehýbal, jen vychutnával

rozkoš, že opět může dýchat z plných plic.

„Marku? Jak je ti?“ zaslechl důvěrně známý hlas.

„Asi jako slanečkovi, co ho zapomněli na dně sudu od dob, kdy

se lidé ještě plavili na plachetnicích.“

Ray mu jemně nadzvedl hlavu a vsunul mu do úst dvě tablety.

„Tohle ti pomůže. Jinak jsem tě prohlédl rentgenem a skenerem a na

nic vážného jsem nepřišel.“

„Až na to, že mám pocit, jako by mě protáhli míchačkou na

beton.“

Mark zvedl hlavu a zjistil, že nestvůrná koule zmizela. Zbyla jen

desítka zčernalých šňůr na zemi.

„Jak se ti to podařilo?“

Ray se zasmál. „Přimáčklo mě to k zemi stejně jako tebe.

Vzpomněl jsem si ale, jak nám to vysvětlovala Lika. Tenhle kořen je

axon, tedy prodloužení neuronu. Podařilo se mi na něj dosáhnout.

Vrazil jsem do něj prst a pak jsem do něj pustil tolik šťávy, kolik to

šlo. Elektrošok jak z učebnice! Ta potvora na chvíli ztuhla. A já

vyskočil a sejmul ji dezintegrátorem.“

„To byl geniální nápad.“

Mark se pokoušel vstát, ale jen se zašklebil. „Asi si musím ještě

trochu odpočinout,“ vzdychl si a znovu se natáhl. „Dokud ty tablety

nezaberou.“

Vstát se mu podařilo až za hodinu.

„Už se mi vrací forma. To je ale prácička! Nádhera!“ zasmál se a

ukázal na kořeny, které podpíraly bytost. Byly odříznuty těsně u

země.

„Jenom doufám, že to svinstvo nezačne růst znovu.“

„Tomu moc nevěřím. Takže jsme skončili a zajistili jsme

děvčatům klid a mír. Můžeme se vrátit. Už se těším na koupel.“

Android si jen vzdychl. „Líbí se mi tvůj optimismus, ale

zapomínáš na jednu maličkost.“

„A sice?“

„Baterii v opasku máš prakticky vytlučenou a nevím, jestli vydrží

zásahy šipek z těch krásných kytek u řeky.“

„Vyhneme se jim a ty mě ochráníš.“

„Těžko. Mám minimum energie, na dezintegrátor a laser

nestačí.“

„Tak budeme nějak improvizovat. Přece tady nezůstaneme do

soudného dne.“

Vydali se na cestu, ale po třech krocích se Mark zastavil a

zachmuřil se. „Počkej. Vzpomněl jsem si na něco, co si myslela ta

potvora. Prve jsem tomu nevěnoval pozornost, měl jsem co dělat,

abych vůbec dýchal.“

„Já nic zvláštního nezaznamenal.“

„Když jsem jí navrhl mír, odpověděla mi, že tvůrce jí varoval,

aby nikdy nevěřila lidem.“

„Třeba tím myslela boha.“

„Ne! Ten kříženec pavouka a rostliny nevznikl jen tak náhodou.

Než odejdeme, měli bychom prozkoumat tohle bývalé město.“

„A co myslíš, že najdeme? Jsou to jen trosky. A na nějaké

systematické prohledávání nebo vykopávky nemáme čas ani

prostředky.“

Mark si vzdychl.

„To vím, proto to musíme nejdřív zvážit. Jestliže někdo vytvořil

tuhle bytost, pochybuji, že jí sem odněkud přemisťoval. Takže to, co

hledáme, musí být nedaleko.“

„Tím ale není řečeno kde.“

„Nejdřív obejdeme tohle náměstí.“

Následovala nudná procházka podél rozpadající se zdi porostlé

liánami. Potom došli k betonové kostce, která vzdorovala útoku

vegetace lépe než ostatní budovy.

„Pořád nic neregistruju,“ bručel Ray. „Teď…“ Natočil hlavu víc

doleva. „To je zvláštní. Jako by za tou zdí byl zdroj energie.“

Zeď byla hustě porostlá tmavozeleným břečťanem. Ray ho kus

strhl a ukázal se pravidelný otvor. Mark chtěl do něj hned vlézt, ale

Ray ho zadržel. „Radši bych šel napřed já. Co když si to zvolila za

útočiště nějaká roztomilá masožravka?“

Z androidova krku vyšlehl světelný paprsek a ozářil prostornou

místnost s holými slizkými stěnami a několik zaprášených

hromádek, jež bývaly stolem a křesly. Byl tam těžký, dusný vzduch

a páchlo to zatuchlinou.

„Nic zajímavého,“ poznamenal Mark zklamaně.

„Moment!“ Android prošel místností a v jednom koutě se

zastavil. „Tady je ten zdroj!“

„Určitě?“

„Připadám si jako hladovec, když ucítí pečeni.“ Podrážkami

odhrnul hlínu a ukázal se beton. „Podívej se na tu pravidelnou

trhlinu. To je nějaký vchod.“ Zanedlouho odkryl obdélník velikostí

dvakrát jeden metr.

„Někde by tady měl být ovladač,“ zabručel Mark. „Lidi ho mívají

zpravidla na stěně.“

Ohledal mechem zarostlou stěnu a objevil jakýsi výstupek. Ale

když ho chtěl očistit, rozpadl se mu po rukama. „Nedá se nic dělat,“

vzdychl si. „Musíme ten beton prorazit.“

„Ne tak hr,“ mírnil ho Ray. Hrabal se prsty v odkryté dutině.

Vytáhl z ní dva měděné dráty s pozůstatky izolace.

Krátce zaváhal, ale potom je propojil. Vyskočila z nich jiskra. V

dálce cosi tlumeně zahučelo. Po chvíli se betonová deska se

skřípáním vysunula a otočila se.

Ray se nahnul do temného otvoru. „Vidím tam schody.“

Opatrně sestoupili po třiceti schodech a dostali se ke kovovým

dveřím, které ještě nestačily zrezavět.

„Nějaká speciální ocel,“ usoudil Ray. „Silná deset centimetrů.

Hotový trezor. Ten by můj laser nepropálil, ani kdybych měl nabitou

baterii.“

„V tom případě se musíme podívat, jestli se tam nedostaneme

jednodušeji,“ prohlásil Mark. Vpravo na stěně si všiml skříňky,

otevřel ji a spatřil červené tlačítko. Stiskl je, cosi tiše cvaklo a dveře

se pootevřely. Ray do nich strčil a otevřely se dokořán.

Vtom se na stropě rozzářilo světlo a pozemšťané vešli do

prostorné místnosti. Vzduch tam byl suchý, teplý a zatuchlý. Na

stěnách samé police s množstvím lahviček. Laboratorní stoly s

desítkami křivulí, zkumavek, se šneky a mikroskopy. O kus dál byla

odstředivka a chromatograf.

„V tomhle koutě je generátor,“ ukázal Ray na kovový kontejner,

z něhož vedly silné kabely. Přistoupil k němu. „Je to starobylý

generátor na obohacený uran. Nic moc, ale ještě funguje. Než naberu

dostatek energie, potrvá to nejméně tři hodiny.“ Vybral si dva

kabely, odizoloval je a přiložil na ně prsty.

„Dobrou chuť a dobré trávení,“ popřál mu Mark. „Já se zatím

porozhlídnu kolem.“

„Dávej si ale pozor, můžou tady být jedovaté látky.“

„Neměj strach, do ničeho se nepustím. Jen by mě zajímalo, co se

tady zkoumalo.“

„Vypadá to na biologickou nebo biochemickou laboratoř.“

Mark zvolna procházel místností a prohlížel si každý přístroj. Na

druhém konci našel přivřené dveře. Otevřel je a překvapeně se

zarazil. Před ním byla pracovna se stěnami obloženými knihami.

Uprostřed viděl velký psací stůl a v křesle seděl muž s nahnědlou

pergamenovou kůží. Opíral se lokty o stůl. Na sobě měl kalhoty a

plátěnou halenu, která časem zešedla. Kostnatá, skoro průsvitná ruka

spočívala na velkém zaprášeném sešitě.

Mark za sešit opatrně zatáhl, ale byl přilepený ke stolu. Musel

trhnout. Sešit povolil, ale tělo se zhroutilo a hlava tupě udeřila o stůl.

Chvíli se zdálo, že se oddělí od krku, ale nakonec zůstala na místě.

Mark přešel se sešitem do laboratoře, kde bylo víc světla.

Odfoukl prach. Na deskách stálo: TOTO JE MŮJ DENÍK. A o něco

níž, poněkud třaslavějším písmen: A TAKÉ MÁ ZÁVĚŤ.

Zvědavě sešit otevřel. Papír byl zežloutlý, ale inkoust ještě příliš

nevybledl.

17

Začala válka. Slyšel jsem to, v rozhlase. Blázni! Už měsíce jsem se s

ostatními vědci snažil upozornit vládu, jak těžké následky bude mít

válečný konflikt. Ale neposlouchali nás! Nesložili jsme však ruce

v klín. Vědci z obou stran psali prezidentům a ministrům a dozvěděli

se, že jsou jen osvícení defétisti. Každá strana si myslela, že dosáhne

rychlého a laciného vítězství…

Rozhlasové stanice se odmlčují jedna po druhé, což znamená, že

města jsou už zničena a…

Tady se přes celou stránku táhla dlouhá čára.

Laboratoř se prudce zachvěla. Betonová struktura, kterou jsem

sám navrhl, odolala zásahům. Podle počtu bomb, které dopadly, je

město patrně zničeno. Místní rozhlas už nevysílá.

Uplynul týden. Poprvé jsem vyšel z krytu. Je to mnohem horší,

než jsem si představoval. Trosky, sutiny, tisíce rozkládajících se

mrtvol a páchnoucí, otrávený vzduch. Určitě jsem jediný, kdo přežil.

Už dva dny necítím nic jiného než mrtvolný pach. Filtry naštěstí

pracují a čistička vzduchu rovněž. Větší část dne trávím u rádia a

hledám nějakou stanici. Všechno však mlčí. To jsem jediná živoucí

bytost na této planetě? Přepadá mě nesnesitelná úzkost…

Konečně jsem něco zachytil! Válka skončila… Už není, kdo by

bojoval. Přežilo zřejmě jen pár set tisíc lidí. Rozhodli se, že se

sjednotí necelých dvě stě kilometrů odtud v jediném městě, které

bylo ušetřeno bombardování. Asi nějaká chyba v programu

počítačů…

Vše dobře skončilo. Byla ustavena jednotná vláda a v ní ani

jeden voják. Ty soudili za ten hrozný holocaust. Pokrytci! Jako by

politici za nic nemohli! Je mi líto všech těch zmařených životů, ale

hlavně jsem zoufalý ze zločinů spáchaných na přírodě. Spálené

stromy, keře, nevinné rostliny, oběti lidského šílenství. Vyrostou kdy

znovu?

Prý postaví obrovský počítač, který bude rozhodovat o všem.

Občané se s ním budou moci i radit a budou mít jistotu, že na svou

otázku dostali tu nejlogičtější odpovědi. Skvělé! Jenže kdo ho

naprogramuje?

Už dva dny jsem nespal. Že bych se pokusil dostat k lidem? Mohl

bych jim s tím počítačem poradit. Ne. Zas by mě neposlechli. Dál

budou porážet stromy. Tentokrát aby opravili ty trosky. Myslím, že

jsem dostal nápad. Je však reálný?

Mark zvedl hlavu. Na druhém konci místnosti Ray pokračoval v

energetických hodech.

„Potrvá mi to ještě aspoň hodinu. Nechci se k téhle starožitnosti

chovat surově. Můžu být rád, že vůbec funguje,“ zareagoval na

Markův pohled.

„Žádný spěch. Našel jsem tady napínavou četbu.“ Mark opatrně

otočil další stránku.

Jsem unaven, ba vyčerpán, ale šťastný. Čtyři měsíce jsem v

jednom kuse pracoval a konečně jsem dosáhl výsledku. Genetickou

manipulací různých druhů rostlin a hmyzu se mi podařilo vytvořit

novou květinu. Bude nádherná a lidé ji budou moci z dálky

obdivovat, ale ne trhat, jinak se bude bránit. Rostlinám vždy chyběla

obrana proti lidským dravcům. Teď ji mají.

Vypustil jsem balon. V okruhu sta kilometrů rozhází semena,

která jsem vytvořil. Za pár let budou lidé koukat. Ale teď se pustím

do jiného problému. Chci stvořit strom, a když ho někdo bude chtít

porazil, přijde o život.

Dva roky tápání, zkoušek, pokusů a především čekání. Doslechl

jsem se, že zakládají další město. Stroje už ničí les, budují silnici.

Vůbec se nepoučili. Lidé musí zmizet. Obranyschopných rostlin není

dost, aby nastolily přirozenou rovnováhu. Musím přijít na takovou

bytost, která dokáže lidi ničit.

Nejde mi to. Dostál jsem se do slepé uličky. Začínám znovu.

Budu mít dost času? Cítím, jak mi ubývají síly. Už nevydržím

pracovat dvacet hodin denně jako dřív.

Skvělé! Podařilo se mi zkřížit pavouka s jedním keříkem. Teď už

jen zvětšit mozek a dostat do něj určité příkazy.

Mark obrátil stránku. Na dalších dvou nebylo nic. Potom se

objevil další text. Rukopis byl stále roztřesenější.

Umístil jsem tu bytost sto metrů od laboratoře, přímo v centru

města. Do lesa už bylo na mě daleko. Ale vypadá spokojeně a vyvíjí

se. Mozek jí roste podle očekávání.

Takže jsem skončil. Nástroj pomsty je připraven. Vyhubení

lidstva je už jen otázkou let, bytost přijala všechny mé programy.

Bylo načase! Síly mi odcházejí a brzy se dostaví smrt. Uvažoval

jsem, že si lehnu, ale odolal jsem. Budu radši, když si mě zubatá

vezme u tohoto stolu, kde jsem tolik pracoval, nejdřív abych pomohl

svým spoluobčanům a potom abych je vyhubil. Na Ervě očištěné od

lidských dravců povládnou rostliny. Jestliže jednoho dne některý z

nich najde tento deník, dozví se, zač a komu vděčí za vymření svého

druhu… Na rozloučenou jsem zničil veškerou dokumentaci týkající

se mých prací, aby je nějaký zločinný duch nezneužil proti mým

bytostem.

Mark zamyšleně zavřel sešit.

„Už jsem se nakrmil,“ hlásil Ray. „Co teď?“

„Vrátíme se. Tady jsme skončili.“

„Mám tu laboratoř zničit?“ nabídl se android.

„Rozhodně ne! Je to součást minulosti našich přítelkyň, jejich

dějin. Doufám, že za pár let ji budou moci navštívit. Beru si jen

deník onoho neznámého.“

Mark zamířil ke vchodu, ale Ray ho zadržel.

„Moment. Ještě ti dobiju baterii v opasku. Určitě budeš

potřebovat ochranu.“ Na několik minut podržel prst na přezce:

„Fajn, a teď už můžeme klidně jít.“

18

Už se stmívalo, když před vchodem do parku zastavily dva vozy. Z

prvního vystoupila Gana a přistoupila k dívkám kolem Apty. Po

krátkém, ale předpisovém pozdravu prohlásila: „Ve vozech jsou

zbraně a střelivo. Rozdělíme se na dva oddíly. Apto, ty budeš velet

prvnímu. Zajeďte do tábora a oznamte, že jsem sesadila prezidentku

a ujala se jejího úřadu. Převezmeš v táboře velení jako vrchní velitel

ozbrojené moci.“

Aptě se radostně zablýsklo v očích, nicméně se zeptala: „A co

když narazím na odpor?“

„Pak musíš uplatnit svou autoritu, ne? Neváhej a na místě zastřel

vůdce. Ostatní pak budou povolnější. Jakmile budeš snít situaci v

rukou, pošli mi dvě čety. Budou hlídkovat ve městě, pomohou

obsadit ministerstva a televizní stanici.“

Dívky už začaly nastupovat do vozu a Gana pokračovala: „Jde o

to, aby všechny hned po probuzení věděly, že jsem vystřídala

prezidentku a že jsem vyhlásila stanné právo. Zatímco budeš v

táboře, obsadím prezidentský palác a vyčistím ho od všech zrádců.“

* * *

„Otevřete. Je to generálčin rozkaz,“ osopila se Apta na strážnou u

brány tábora. „Zavolejte mi dozorčí.“

Zatímco nešťastnice dělala, co mohla, vůz zastavil uprostřed

nádvoří osvětleného čtyřmi reflektory. Dívky seskákaly a nastoupily

do dvojřadu. Když Apta vystoupila z vozu, vzdaly jí poctu.

Doběhla k nim jedna poručice: „Proč jste sem tak vpadly?“ Když

Apta poznala Anku, chladně se usmála. „Vojíne Anko, pro vás

neplatí, že máte zdravit nadřízené? Generálka Gana vystřídá

prezidentku a mě jmenovala vrchním velitelem. Do deseti minut

dejte nastoupit všechny jednotky, budu je informovat o změnách.

Abych se ujistila, že jste mě pochopila dobře, doprovodí vás seržant

Zyla. V případě sebemenší neposlušnosti má rozkaz vás zastřelit.“

Z řady vystoupila hnědovláska s výraznými rysy a namířila na

Anku pušku. „Vpřed, a nezapomeň, že s radostí provedu velitelčin

rozkaz. Začneme ubikacemi důstojnic.“

Anka s hlavní v zádech vešla do hlavní budovy. Prošla halou.

Než vešla do dlouhé chodby, pootočila se a řekla: „Pozor, občas

padá omítka ze stropu.“

Zyla automaticky zvedla hlavu. Anka odrazila levou rukou

hlaveň a pravicí udeřila seržantku do brady. Ta pustila zbraň, Anka

ji zvedla a ranou do hlavy Zylu omráčila.

„V kanceláři člověk ztrácí reflexy,“ poznamenala. Rozběhla se k

prvním dveřím, rozrazila je a vykřikla: „Loro, vstávej!“

Zatímco se Lora oblékala, vysvětlila jí situaci. „Nesmíme té

osobě dovolit, aby převzala velení, jinak všechno začne nanovo.

Uděláme to takhle…“

* * *

Apta se znovu podívala na hodinky. Trvalo to už čtvrthodiny a

pořád se nic nedělo.

„Tahle posádka chce skutečně změnu velení,“ zabručela a otočila

se ke svým věrným. „Doufám, že jim vysvětlíte, jaký je rozdíl mezi

vojenskou základnou a rekreačním zařízením.“

Vtom zhasla všechna světla a dvůr se ponořil do tmy. Zaslechly

kovový zvuk, pak vyšlehly čtyři sloupy ohně. „Jste obklíčeny!“

vykřikl někdo. „Složte zbraně, nebo budeme střílet!“

Ohně Aptu tak oslepovaly, že nikoho neviděla. Vztekle zařvala:

„Generálku přece musíte poslechnout! To je… Tak přikazují řády!

Jinak dám všechny povstalce postřílet, to vám slibuju!“

Místo odpovědi vybuchl u vozu další zápalný granát. „Nechte

toho! Zakládat oheň je neodpustitelný zločin. Znečišťujete ovzduší.“

Nikdo na její protesty nereagoval. Teprve po chvíli se ozval

suchý, výhrůžný hlas: „Pozor! Jestliže nesložíte zbraně, začneme ty

granáty házet přímo na vás. Počítám do tří. Raz…“

Apta váhala, ale její mužstvo, které zažilo tyto hrůzné zbraně

poprvé, uposlechlo neuvěřitelně rychle. Volky nevolky je musela

napodobit.

„Fajn. A teď hezky do dvojstupu. Dobře… Směr vězení,

pochodem v chod!“

* * *

Gana v čele komanda mlčky vnikla do prezidentského paláce. V

hale podřimovaly dvě ordonance. Byly neozbrojené, jejich hlavní

povinnosti bylo informovat návštěvníky, k čemuž v noci mohlo

ovšem dojít jen stěží. Když zjistily, že jsou obklíčené, poněkud

ztuhly.

„Kde jsou stráže?“ vyjela na ně Gana.

A protože dívky neodpověděly dost rychle, uštědřila jedné

důkladnou facku, která ji úplně uzemnila. Druhá si hned pospíšila a

třesoucím se prstem ukázala na jedny dveře. „Tam je strážnice.“

„Kolik jich tam je?“

„Myslím, že čtyři. Čekají, až skončí porada, pak zamknou.“

„Jaká porada?“

„Prezidentka si povolala ministryni pro výzkum a generálku

Maku.“

„Povyšuje se rychle, ale pád bude ještě rychlejší,“ poznamenala

Gana. „A kde jsou ti dva?“

„Nevím. Už tady nebyli několik dní.“

„Jen ať se skrývají, já si je najdu a trestu neujdou.“ Obrátila se na

své věrné: „Zneškodněte strážné a pak tyhle dvě zavřete s nimi. A

hezky potichu! Nechci, aby si ty nahoře něčeho všimly a utekly.

Chci je dostat všechny naráz.“

S desítkou vojaček zamířila k výtahům.

V hale před prezidentskou kanceláří seděla za stolem sekretářka.

Už otvírala ústa k protestu, ale když spatřila namířené pušky, hned

zmlkla.

Gana rozrazila dveře. Prezidentka Naďa a její dvě podřízené

seděly v křeslech u konferenčního stolku.

Naďa zbledla a vstala. „Co má tohle znamenat?“

Gana se škodolibě zasmála. „Končíš! Mozek je sice mimo

provoz, určitě ho na tvůj příkaz poškodili ti dva samci, co je sem

přitáhla Lika. Ale příkazy, které nám dal, jsou stále platné a nikdo se

jim nesmí protivit. Což jsi udělala tím, že jsi mě degradovala. Navíc

jsi svou autoritou kryla neodpustitelné žhářství. Za to vás postavíme

před vojenský soud.“

„Zbláznila ses! Takhle rozpoutáš občanskou válku!“ vykřikla

Naďa.

Tato vyhlídka Ganu nijak nepolekala. „Nemyslím. Naše

spoluobčanky jsou dostatečně rozumné a příliš vystrašené, než aby

se protivily mé vůli. V nejhorším případě jich dám pár pro výstrahu

popravit. Uvidíš, že ostatní se pak s radostí podvolí mé vůli a znovu

budou uznávat autoritu Mozku.“

„Armáda s tebou nikdy nepůjde.“

„Apta ji právě přebírá. A věř, že to dokáže. Hlavně aby zmizeli ti

dva chlapi. Kde vůbec jsou?“

„Nevím. Odešli prozkoumat les.“

Tučná Ganina dlaň přistála Nadě na tváři a polekaná prezidentka

ustoupila o pár kroků. „Lžeš!“ zasyčela Gana. „Dávám ti minutu na

to, abys mi řekla pravdu. Jinak…“

„Je to pravda,“ ozvala se Lika.

„Ty mlč. Taky přijdeš na řadu, a brzo! Jedeš v tom stejně jako

Naďa. Nikdy jsi neměla pokračovat ve výzkumech, když to Mozek

nedoporučoval. Popravíme tě a laboratoř zavřeme. Jediný povolený

výzkum se bude věnovat obnově Mozku.“

Za Danou kdosi tiše vydechl. Dana se otočila a Mace se

rozjasnila tvář.

* * *

Ray přirazil se člunem k nábřeží poblíž budovy, v níž byl

umístěn Mozek. Cesta zpět byla mnohem rychlejší, protože proud

napomáhal motoru, nicméně neproběhla zas tak docela hladce. Ray

musel třikrát použít dezintegrátor. Jednou proti agresivní květině,

dvakrát proti vrbám.

„Blíží se noc a spotřebovali jsme všechny zásoby,“ řekl Markovi,

„Myslím, že by ses měl nejdřív zotavit.“

„Až později. Co nejdřív bych se chtěl setkat s Likou.“ Mark

vyskočil na nábřeží a zašel do telefonní budky.

Ve výzkumném centru mu nějaká technička odpověděla: „Lika se

ještě nevrátila z porady u prezidentky. Začíná mě to zneklidňovat.

Před pár minutami jsem volala do paláce, protože jsem od Liky

potřebovala nutně instrukce ohledně jednoho pokusu, který právě

probíhá. Centrála mi řekla, že Naďa byla sesazena a místo ní

nastoupila generálka Gana. Prý byl vyhlášen výjimečný stav.“

Mark jenom zaklel a zavěsil.

„Mám takový pocit, že zákon o nevměšování porušíme znovu,

což?“ poznamenal Ray.

„To určitě, ale přesto tě žádám, aby sis uvědomil jeden velice

důležitý detail. Pokud Liku rychle nenajdeme, přijdeme o možnost

vrátit se do našeho světa. Pouze ona ví, jak ten systém funguje.

Nedokážu si představit, jak se bude Neuman tvářit, když se

nevrátíme.“

O sto metrů dál našli vůz, který se jim podařilo nastartovat.

„Jak to chceš, Marku, navléknout?“

„Žádné chytračení. Jedeme rovnou do paláce. Tam asi ten mejdan

probíhá.“

K paláci jim to trvalo deset minut. Před hlavním vchodem stál

vojenský vůz. Zjistili, že v něm není ani řidič.

„Zapni si pole,“ doporučil Markovi Ray. „Nerad bych, aby si tě

našla nějaká zbloudilá kulka. Pochybuji, že by jim šla tady

resuscitace stejně dobře jako na Zemi.“

Sotva vkročili do haly, dvě strážné na ně namířily pušky. „Na

rozkaz prezidentky Gany vás zatýkáme. Postupte si k tamtěm

dveřím a přidáte se k ostatním vězňům.“

Ray k oběma dívkám zvolna přistoupl se širokým vstřícným

úsměvem, jako by neviděl hlavně, které mu míří na hruď.

„Jen klid, mladé dámy, nechceme nikomu ublížit.“

Ale dámy neměly dostatek rozumu a hodlaly mu zabořit hlavně

do břicha. Ray oběma rukama zbraně rozhrnul a potom obě prudce

udeřil do brady. Ztratily současně vědomí a současně bez hlesu

dopadly na podlahu.

„No, moc galantní to nebylo, ale rozhodně účinné.“

„Nemá smysl ztrácet čas žvaněním, navíc byly příliš omezené,

než aby pochopily mé argumenty. Myslím, že tohle polaskání jim

trochu otevřelo mozek.“

Mark jim odebral zbraně a Ray zatím přitiskl ucho ke dveřím. „Je

tam šest strážných a povídají si.“

Prudce otevřel dveře. Vězenkyně seděly na holých dlaždicích:

Strážné se rozvalovaly v křeslech a pušky měly opřené o stěnu. Už

po nich sahaly, ale zarazily se.

„Buďte hezky hodné,“ napomenul je Ray a namířil na ně. „A vy

vstávejte,“ křikl Mark na zajatkyně. „Seberte jim zbraně. Zavřete je.

V hale si vyzvedněte ještě dvě. Kde je Gana?“

„Asi v prezidentské kanceláři. Viděly jsme ji jít do výtahu.“

„Kolik jich bylo?“

„Deset.“

„Tady státní převrat s nikým skoro ani nehne,“ poznamenal Ray.

„To je štěstí. Aspoň nepoteče tolik krve.“ Mark se obrátil k

dívkám. „Vy zůstaňte v hale. Zatkněte každého, kdo by sem

vstupoval se zlými úmysly. My zatím osvobodíme Naďu.“

„Nepotřebujete pomoc?“ nabízela se jedna.

„To nebude nutné. Kryjte nám záda.“

Dveře výtahu se tiše otevřely. Na chodbě nebyla žádná stráž.

Pozemšťané kráčeli podél zdi k prezidentské pracovně.

„Je to ta chodba nalevo,“ zašeptal Mark.

Ray se přikrčil a vykoukl zpoza rohu. Přede dveřmi stálo sedm

ozbrojených dívek.

„Půjdeme na to tvrdě?“ zeptal se a napřáhl ukazovák s laserem.

„Ne, jenom je uspi.“

Android si sáhl do skrýše v pravém stehně a podal Markovi bílou

tabletku. Spolkni to, ať neusneš s nimi. Potom vytáhl skleněnou

kuličku s nažloutlou tekutinou. Zvolna ji hodil ke strážím. Děvčata

vesele rozprávěla, takže slabý třesk rozbíjející se kuličky neslyšela.

„Myslíš, že nás Gana skutečně povýší na důstojnice?“

„Bezpečně. Je tvrdá, ale slovo drží… Tedy aspoň pokud jde o

tresty. Doufejme, že to platí i pro odměny.“

„Mně by vyhovovala nějaká vedoucí funkce na ministerstvu.

Uniforma se mi už strašně zprotivila…“ Dívka si zívla a skácela se k

zemi.

Ostatní ji rychle následovaly.

„Cesta je volná,“ řekl Mark nahlas a usmál se.

Dveře do pracovny byly jen přivřené. Nahlédl dovnitř. Pár

centimetrů od nich stály dvě strážné. Mark viděl, jak Gana udeřila

Naďu, a pak slyšel, jak nadává Lice.

Opatrně dveře otevřel a ukázal prstem na stráže. Ray přiskočil a

zneškodnil je pádnou ranou do šíje. Potom je zachytil a pomalu

složil na podlahu. Jedna z dívek však tiše vzdychla a Gana se

otočila. Když spatřila Marka, zbrunátněla.

„Stráže!“ vykřikla. „Zatkněte ta individua!“

„Křičíte zbytečně,“ opáčil Mark, „jsou v limbu.“

Prezidentka se obrátila na Marka. „Myslíte, že máte situaci v

rukou?“

„Aspoň v téhle budově.“

Gana vstala a z oči jí šlehaly blesky. „Ještě jste nevyhráli! Do

hodiny dorazí Apta s bojovými jednotkami. Vy dva armádu

neporazíte. Pak zvítězím a budete trpět. S chutí se budu dívat na

vaše muka.“

„Pokud budete ještě naživu,“ podotkl Mark.

Její kulatá tvář náhle zbledla. „To si netroufnete…“

„Dala jste popravit řadu dívek za porušení těch směšných řádů.

Logicky bychom měli povstalkyni potrestat stejně, ne?“

„O trestu smrti může rozhodnout jedině Mozek.“

„Ten už ale není. Nahradí jej lidské mozky, ale nevím, jestli

jejich rozsudek bude shovívavější.“

V té chvíli na chodbě zadusaly těžké boty a Ganina tvář se

rozjasnila. Mark se otočil. Chtěl požádat Raye o zásah, ale vtom

spatřil Milinu usměvavou tvář a za ní deset ozbrojených děvčat.

„Doslechla jsem se o nějakém puči, a tak jsme přišly na pomoc.

Koukám, že je po všem.“

„Prozatím,“ řekla Maka, „protože každou chvíli se může ukázat

explukovnice Apta.“

Mila se jen zasmála: „O tom dost pochybuju. Ukázala se v táboře

a prohlásila, že ji Gana jmenovala vrchním velitelem armády a že

tábor přejímá. Naštěstí měly službu poručice Lora a Anka. V mžiku

daly dohromady jednu četu a za dvacet minut byla Apta i s ostatními

v cele. Lora věděla, že jsem ve městě, a hned mi zavolala.

Shromáždila jsem všechna děvčata, jejichž adresu jsem měla, a tak

jsme přiběhly.“

Prezidentka se pousmála.

„Děkuji vám. Člověka potěší, když ví, že má za sebou své

věrné.“ Potom pohlédla na Ganu a dodala: „Už chápu, proč tě

Mozek jmenoval generálkou. Většího omezence by stěží našel. Ještě

nevím, co s tebou uděláme, ale na svobodě tě nenechám, to si

nemůžu dovolit. Vzhledem k tomu, že ve městě vězení nemáme,

budeš až do soudu internována ve vojenském táboře.“

„Já ji odvezu,“ nabídla se Maka. „Stejně se tam musím ukázat,

aby si jednotky uvědomily, že jim pořád ještě velím.“

Gana stála nehybně, bledá jako stěna. Všechny její plány se

zhroutily. Už málem rezignovala, ale nepatrná část jejího mozku se

bouřila a nutila ji k činu. Rychlostí, jakou by od ní při její

korpulentnosti nikdo nečekal, se vrhla k zemi, sebrala pušku jedné

omráčené dívky a vztyčila se s výkřikem: „Nedopustím, abyste dál

páchali zločiny. Musíte zemřít, aby na této planetě vládly konečně

jen stromy! To ony mají budoucnost, kdežto vy jste jen hnusní

dravci!“ Krev se jí vlila do tváří a oči jí plály šílenstvím. Z hrdla se

jí vydral neartikulovaný zvuk. Namířila na Naďu a stiskla spoušť.

Ray se vrhl vpřed a nadzvedl hlaveň o zlomek vteřiny dřív, než

Gana vystřelila. Dávka šla do stropu. Gana škytla a rty se jí zalily

krví. Pomalu se skácela k zemi. V očích jí blesklo nepochopení a

překvapení a potom vyhasly.

„Lituji,“ řekla Mila. „Netušila jsem, že Ray stačí zasáhnout, a

vystřelila jsem.“

Naďa se zhroutila do křesla. „Konala jsi jen svou povinnost.

Kdoví, co by ještě provedla. Pro nás všechny je bezpečnější, když je

mrtvá.“ Vzdychla si a dodala: „Mako, asi bys měla co nejdřív odjet

do tábora. Po tomhle všem se musíme přesvědčit, že Apta nemá

chuť napodobit Ganu. Vezměte s sebou tělo a potají je pohřběte. O

tomto politováníhodném incidentu budeme informovat později.“

Čtyři děvčata odnesla mrtvou Ganu, ostatní odtahovaly omráčené

rebelky.

„Nezapomeňte na ty na chodbě,“ připomněl jim Mark, „ani na ty

v přízemí. Nacpěte je do vozu, který pojede do tábora. Myslím, že

po pár dnech v cele přijdou k rozumu.“

Když dívky vyklidily místnost, prezidentka se usadila za stolem a

řekla s povzdechem: „Začínám litovat, že Mozek zrušil vzpružující

nápoje. Přiznám se, že bych se dnes něčeho s chutí napila. Děkuji

vám za včasný zásah, Marku. Stejně pořád nechápu, proč takhle

jednala.“

„Myslím, že jí posuzujeme nesprávně,“ řekl Mark zamyšleně.

„Jestliže mozek, ovlivněný rostlinami, jmenoval Ganu generálkou,

neudělal to proto, že byla nejhloupější, ale proto, že ji mohl

ovlivňovat, aniž si to uvědomovala. Ta fráze o vládě rostlin není z

ní. Jak k tomu došlo?“

Naďa chvíli uvažovala.

„Vzpomínám si, že Gana zamlada trávívala celé hodiny v budově

Mozku. Tenkrát asi zjistil, že její mozkové neurony reagují na jeho

rozkazy lépe než neurony ostatních.“

„Jenom doufejme, že byla jediná,“ poznamenal Mark.

„Příště už nebudu tak naivní,“ slibovala Naďa. „Zvyknu si

uvažovat sama bez pomoci nějakého stroje. Změníme téma:

Neřeknete mi, co jste zjistili v lese?“

19

„Zde je deník a závěť onoho vědce, stejně tak geniálního jako

šíleného,“ uzavřel Mark a položil rukopis na stůl. Víc než půl

hodiny vyprávěl dopodrobna o jejich výpravě, pouze pomlčel o tom,

že Ray používal dezintegrátor.

„To je úžasné,“ vydechla Naďa. „Za všechna a trápení tedy

vděčíme už desítky let senilnímu starci, který chtěl vyhubit lidstvo.“

„Nakonec se mu to ale nepodařilo,“ usmál se Mark.

„Jedině díky vám!“

„A díky Lice, která nás sem unesla. Ale toho dobrodružství

nelituju. Nicméně buďte ve střehu. Zničili jsme Matku, ale ty

sekundární bytosti mohly nabýt jisté autonomie. Postupně budete

muset znovu dobýt les a dávat si pozor na rozkvetlé keře a na

masožravé vrby.“

„Vylepšíme si výzbroj,“ ozvala se Lika. „V nejhorším případě

použijeme defolianty a herbicidy.“

Naďa si lehce třela bolavou tvář. „Řekla bych, Marku, že byste si

zasloužili odpočinek. Pokoje máte připravené.“

Vstala a dodala: „Já sama už umírám zvědavostí a těším se, že si

přečtu ten deník. Uvidíme se zítra.“

V hale se Mark ujistil, že stráže zaujaly svá místa, potom vyšel na

ulici. Vůz ho čekal na místě, na kterém jej opustil. Nastoupili s

Rayem a odjeli.

Na ubikaci se svlékl a šel rovnou do sprchy. Když s ručníkem

kolem beder vyšel z buňky, spatřil u dveří Milu.

Držela v ruce dvě denní dávky a rozpačitě vysvětlovala:

„Generálka Maka odjela do tábora, ale říkala, že nerad večeříte sám.

A že prý po večeři mi možná ukážete… naučíte mě…“

„Nejdřív se najíme, ne? Pak uvidíme, co s načatým večerem.“

* * *

Marka probudilo nějaké tiché šelestění a lehký dotek. Měl pocit,

že vůbec nespal. Po rychlé večeři se k Milině nesmírné spokojenosti

zhostil svého mužného úkolu. Uspokojená Mila pak odešla.

V pokoji, byla ještě tma. Matně rozeznával jakousi postavu, která

se rychle svlékala. Potom k němu vklouzlo teplé pružné tělo.

„Mila mi povídala, jak jsi báječný,“ zašeptala dívka. Mark

nahmatal pevné, pružné ňadro, sjel rukou po hebké kůži a vnímal

chvění, které zcela jistě nevyvolával strach. Únava byla rázem ta

tam…

* * *

Ze spánku ho probudilo několik ostrých úderů na dveře. Slunce

už vyšlo a svými paprsky zalévalo pokoj. Dveře se otevřely a Mark

zaúpěl: „Ne! Další už ne!“

Oddechl si, když spatřil Ličinu vrásčitou tvář. Podívala se na

zválenou postel a pousmála se:

„Nerada vás ruším po tak namáhavé noci, ale Naďa vás chce

vidět. Čekám vás dole za deset minut. Vezměte s sebou i Raye.“

Mark běžel pod sprchu a doufal, že chladná voda z něj vyžene

noční únavu. Psychicky se spojil s Rayem. Ray odpověděl až po

několika vteřinách.

„Co je s tebou?“

„Využíval jsem chvilku klidu a dobíjel jsem se ze zásuvky.“

„Pospěš si. Dole nás čeká Lika.“

„Dobrá, ale ty něco sněz. Musíš načerpat po té noci sílu.“

„A tys měl snad klidnější noc?“

„Hrůza! Ty slečinky se domluvily. Střídaly se u mě jedna za

druhou. Dokonce se na chodbě pohádaly kvůli pořadí. Trvalo to až

do rána. Bylo jich dvanáct nebo třináct, už nevím. I na androida je

to trochu moc. Byl jsem na dně.“

„Jen si nemysli, že tě zapíšou do nějaké knihy rekordů,“ smál se

mu Mark. „Khov by to neocenil.“

„Neboj se. Vypnul jsem záznam. Technici na nic nepřijdou.“

„Ještě tohle! Dobře víš, že pátrají po sebemenším vybočení a že v

tomhle směru nemáme zrovna nejlepší pověst.“

„Klídek. Tvoje i moje pověst zůstanou bez poskvrny.“

Lika čekala za volantem. Kývla na ně, aby si nasedli, a potom se

hned rozjela.

Prezidentský palác minuli.

„Já se domníval, že s námi chce mluvit Naďa,“ podivil se Mark.

„To ano, ale čeká vás v laboratoři.“

Za deset minut vešli do onoho sálu se dvěma křesly, kde se před

týdnem probrali po únosu.

Naďa měla rysy ztrhané únavou, ale usmívala se.

„Moc jsem se nevyspala,“ přiznala, „ale poprvé po dlouhé době

jsem spala klidně. Díky vám jsem se zbavila neklidu, který mě

ničil.“ Zhluboka se nadechla a s úsměvem dodala: „Dva muži na

planetě, na níž žije několik set tisíc žen, jsou málo, ale zároveň i

moc. Na chodbě u vašich pokojů došlo k nějakým nepokojům.“

Zvedla ruku, protože pozemšťané chtěli něco namítnout.

„Neprotestujte. Za nic nemůžete. Byla to jen naprosto normální

fyziologická reakce. Zachránili jste naši planetu a civilizaci. Proto si

myslím, že je načase, abych dodržela slovo. Lika vás odešle do

vašeho světa.“

„Nechcete navázat styky s Pozemskou unií?“ nabídl jí Mark.

„Dělal bych vám velvyslance.“

Naďa zvolna, jakoby s lítostí, zavrtěla hlavou. „To by bylo

předčasné. Možná později, až zase dobudeme většinu planety…“

„A co naši kolegové? Původně jsme měli najít je.“

„Což bylo naše štěstí. Odcestují s vámi. Už jsem pro ně poslala.“

Ironicky se zasmála. „Kdyby Lika nepokračovala v experimentech,

měly bychom o pozemšťanech pěkné mínění.“

„Každý nemá bojový výcvik. Ono je to na jednu stranu lepší.“

Do místnosti vešli Sullivan s Daviesem. Vypadali k politování a

byli tak trochu mimo jako lidé, kteří se příliš dívali na hypnovizi.

Ale když spatřili Marka, přece jen se probrali.

„Kde jste byli?“ zavrčel Sullivan. „Už jsme si mysleli, že jste se

na nás vykašlali.“ Bradou ukázal na obě ženy. „To nás zas budou

nutit, abychom se prali?“

„Klid,“ usmál se Mark. „Čas zkoušek je za námi.“

„A k čemu donutily vás?“

„Nic se nám nestalo. Jen jsme nabídli pomoc, to je vše.“

„V jakém směru?“

„Zajímá nás botanika a pomohli jsme vyhladit nějaké to bejlí.“

Ray ze zdvořilosti tiše tlumočil prezidentce. Rozesmála se.

„O svých výkonech vyprávíte podivně. Proč jim neřeknete, jaké

máte zásluhy?“

Mark se jen ušklíbl. „Jsem příslušník Služby pro dohled nad

primitivními planetami a základním pravidlem této organizace je v

žádném případě nezasahovat do vnitřních záležitostí planety.

Nechceme ovlivňovat přirozený vývoj domorodců.“

„Je to rozumný zákon, ale jsem ráda, že jste ho překročili.“

„Teď už chápete, že je lepší mlčet, že?“

„Vy mluvíte jejich řečí?“ podivil se Davies.

„Něco jsem za tu dobu pochytil. Pár slov.“

Lika ukázala na hodiny. „Je čas. Okno mezi našimi světy se

neotvírá nadlouho. Kdo půjde první?“

„Pošlete nejdřív ty dva,“ řekl Mark a obrátil se k oběma mužům.

„Vzhůru na Venusii a za jejími rozkošemi. Počkejte na nás v parku.“

Davies a Sullivan se usadili v křeslech a technicky jim hned

začaly přikládat na tělo elektrody. Lika přistoupila k Markovi s

injekční stříkačkou.

„Před odjezdem bych vám ráda odebrala trocha krve. Mark se na

jehlu podíval a zašklebil se. Nicméně jí podal paži. Lika mu jako

zkušená sestra zaškrtila nadloktí, zacvičila jím a pak mu napíchla

žílu.“

„Proč to všechno?“ zajímal se.

„Doufáme, že se nám podaří vytvořit mužský chromozom Y.

Pokud to vyjde, přála bych si, aby první muž, který se po tolika

letech na Ervě narodí, byl jako vy.“

„Vy lichotnice jedna,“ zabručel Mark, „ale obávám se, že vás

čeká zklamání. Nejsem zas tak dokonalý.“

„Jak v čem,“ poznamenala. „Pokud bude po vás, velice rychle

tuhle planetu zalidní. Ještě moment…“ Vytáhla jehlu a podala

injekci techničce.

Potom přistoupila k přístrojové desce. Stiskla několik tlačítek.

Ozvalo se tiché bzučení. Pozemšťany obklopily prchavé fialové

jehličky. Jejich těla zprůhledněla a zmizela.

„A teď je řada na vás, Marku. Okno se za pár minut zavře.

Kdybyste na téhle planetě zůstali ještě týden, děvčata by se kvůli

vám pozabíjela.“

20

Markovi se nejdřív chtělo příšerně kýchnout. Ležel na břiše nosem v

trávě. Do nosní dírky se mu dralo stéblo. Vstal a zatřepal hlavou,

aby se vzpamatoval. O pár metrů dál se mátožili Sullivan

s Daviesem.

„To snad není možné,“ zabručel Sullivan, když viděl, že Mark už

vstal. „Vy jste snad z plastotitanu, nebo z čeho!“

„To víte, cvik ze subprostorových letů.“

Mark pomohl Sullivanovi vstát.

„Doufám, že ty vaše přítelkyně nás poslaly na Venusii, a ne na

druhý konec Galaxie,“ poznamenal kysele Davies.

„Žádný strach, hotel Afrodita je tak deset minut tímhle směrem,“

uklidňoval ho Ray.

„Takže jdeme! Vůbec mi nebude vadit, když se vrátím do

civilizace. Kolik tak může být?“

„Sedm deset,“ řekl Ray.

A skutečně za chvíli spatřili hotel. Davies a Sullivan se hned

hnali do recepce, ale Mark je zadržel. „Myslím, že bychom to

nejdřív měli oslavit nějakým pořádným jídlem, co říkáte?“

„Moje řeč,“ souhlasil Davies. „V životě jsem nejedl tak špatně

jako u těch zatracených ženských. Měli jste je naučit vařit. Ve všech

primitivních civilizacích to mají na starosti ženské.“

„Bohužel byly příliš vyvinuté, než aby se zajímaly o takové

podružnosti. Měly úplně jiné starosti, víte?“

Robot je zavedl do soukromého salonku. Když si sedali, Mark

řekl: „Výběr nechám na vás. Důvěřuji vašim gastronomickým

znalostem. Jdu si jen rezervovat stůl na večer.“

Než vyšel z místnosti, sdělil Rayovi: „Nějak je zadrž, než se

vrátím.“

Rozběhl se k videofonu, podíval se na displej a zjistil, že na Zemi

je poledne. Po nezbytném zdržení se přes všemožné otrávené

prostředníky konečně propracoval k Neumanovi.

„Khov mi vždycky tvrdil, že hlášení podáváte jedině v noci,“

konstatoval admirál Neuman.

Mark podal hlášení a admirál si je s nehybnou tváří vyslechl.

Potom řekl:

„Paralelní svět, planeta obydlená jedině ženami a masožravými

rostlinami. Zajímavé, ale prozatím bych to držel v tajnosti. Ať Ray

pole nahrávky kanálem 356. Je zakódovaný. Informujte plukovníka

Cusaka o svém návratu, ale moc se o věci nešiřte. Mělo by mu stačit,

že jste našli jeho klienty. Pak se rychle vraťte na Zemi. Zavolám

Khova, je už celý netrpělivý. Má věčně strach, že vás chci zlanařit.“

Za deset minut se Mark vrátil do salonku. Ostatní se už pouštěli

do jídla.

„Ochutnejte ta husí játra, to je hotová poezie!“ rozplýval se

Sullivan. Láhev vína se značně pokleslou hladinou mu zřejmě

rovněž zvedla náladu. „Dál jsem objednal zelačí kýtu na bylinkách z

Teranie XII.“

Když dojedli, rozparáděný Daves prohlásil: „Uspořádáme

tiskovou konferenci a řekneme jim o našem dobrodružství v

paralelním světě. Budeme na všech programech.“

Mark se ironicky usmál.

„Obávám se, že vám nikdo neuvěří.“

„Tak jim to potvrdíte, ne?“

„Neřekl bych. Mluvil jsem s plukovníkem Cusakem. Má deset

svědků, kteří dosvědčí, že mě viděli den co den v kasinu a v jiných

zábavních zařízeních.“

„V tom případě budeme mluvit jenom my,“ zabručel Davies.

„Musím vás informovat,“ řekl Mark s předstíranou lítostí, „že

stejně tolik svědků potvrdí, že vás viděli, jak jste spolykali množství

halucinogenních drog. Vedení Venusie vám pak z obavy o vaše

zdraví předepíše pobyt v psychiatrické léčebně. Jednu tady mají a

specializuje se na detoxikaci. Ale trvá to bohužel dlouho, velice

dlouho…“

Davies se už namíchl, ale Sullivan se rozesmál: „Rozumím. Má

se to ututlat, aby se klienti nepoplašili.“

„Patrně. Ale mám vám od Cusaka něco vyřídit. Společnost vám

chce nějak vynahradit všechny nepříjemnosti, a proto vám uhradí

libovolně dlouhý pobyt na Venusii.“

„Skvělé! To bereme!“

Po večeři Sullivan vstal. „Pojďte s námi. Zvu vás na velice starý

armagnac k baru. Když to máme zdarma…“

Dívka ve směnárně Sullivanovi přisunula pěknou hromádku

žetonů, usmála se a bílé zuby jí zazářily. „Vše je vyrovnáno, pane.

Přeji pěkný večer.“

„Plukovník rozhodně neztrácel čas,“ zabručel Sullivan.

„Byl si jist, že přijmete,“ usmál se Mark.

„Než jim ty peníze vrátíme v herně, dáme si ten armagnac.“

Když s nábožnou úctou vychutnali ušlechtilý nápoj, odebrali se

do herny. Sullivan předal Markovi hrst žetonů. „Zkuste i štěstí.

Nevím, kolik vám tahle mise vynese, ale asi to moc nebude.“

Davies a Sullivan přistoupili k ruletě. Mark se potloukal hernou a

pozoroval hráče. V jejich tvářích se odrážely všechny odstíny pocitů.

Čekání, úzkost, naděje, zklamání, zřídkakdy radost. Aby se nelišil

od ostatních přistoupil k hracímu automatu, který právě uvolnila

jakási postarší dáma, která jistě absolvovala několik plastik obličeje.

Nadávala na automat.

Vsunul žeton do otvoru. Mechanicky chtěl hodit další, ale stroj

radostně zacinkal a následoval libý rachot sypajících se žetonů.

Hned k němu přiběhla hosteska, aby mu pomohla sebrat výhru.

Byla to pěkně zaoblená hnědovláska v bílé tunice. „Blahopřeji, pane,

vybral jste celý automat!“

„Rayi!“

Android se ozval od rulety: „Tentokrát za nic nemůžu! Vyhrál jsi

skutečně náhodou.“

„Vy jste, ale šťastlivec,“ pokračovala hosteska. „Měl byste zkusit

štěstí ještě u rulety.“

„Děkuji, ale asi už půjdu.“

Dívku to zklamalo, ale nenaléhala. Ve chvíli, kdy Mark

informoval Raye o svém úmyslu vrátit se do hotelu, vrhla se k

androidovi velká blondýna.

„Marku, ty zrádče! Kde jsi byl? Všude jsem tě hledala a už jsem

si myslela, že ses vrátil na Zemi a ani ses se mnou nerozloučil!“

„Joy,“ pravil Ray s naprosto vážnou tváří, „prodělával jsem

meditační kúru.“

„Přeju ti pěkný večer!“ usmál se škodolibě Mark. „A

nezapomeň, že zítra odlétáme.“

„Díky! Dost jsem toho ze sebe vydal už na Ervě. I android si

potřebuje občas odpočinout.“

Ray přejel halu pohledem a spatřil u rulety žabáka Fergussona.

Naklonil se k Joy: „Je mi to nesmírně líto, ale musím se vrátit na

Zemi. Ale představím vás jednomu milému příteli.“

Joy se podívala stejným směrem jako android a zaúpěla: „Toho

ne, ten je hrozně ošklivý!“

„Zato však bohatý a chce se ženit.“

Tento argument rozhodl. Netrvalo ani deset minut a Joy

odcházela zavěšena do Fergussona.

„A teď se můžeme vrátit do hotelu.“

21

„Šťastnou cestu a ještě jednou děkuju.“

Navzdory časné ranní hodině Sullivan a Davies doprovodili své

zachránce na astroport.

Ray tam narazil na Joy. Usmála se na něj.

„To jsi hodný, že jsi mě seznámil s Fergussonem. Je rozkošně

chlípný a naučil mě věci, jaké jsem ještě neznala. A bere mě na

Zemi, budeme se brát.“

„Takže blahopřeji!“

„A skutečně je tak bohatý?“ ubezpečovala se.

„Dost na to, aby splnil všechny tvé rozmary. Navíc už nikdy

nebude mít potřebu vracet se na Venusii.“

Rozloučil se s ní a šel za Markem, který ještě hovořil s Daviesem

a Sullivanem.

„Váš přítel Cusak skutečně neztrácí čas,“ prohodil Sullivan. „V

hale jsem se doslechl, že na jisté části parku se začne stavět. Prý tam

má být zoo.“ Rozesmál se. „A jestli ty ženské budou chtít zase

nějaké válečníky, tak si tam zavléknou gorily.“

JEAN-PIERRE GAREN

ZABIJÁCI NA ERVĚ

Mark Stone 38

Z francouzského originálu Les pieuvres végétales,

vydaného nakladatelstvím Éditions Fleuve Noir, Paris 1998,

přeložila Erika Rumplová.

Obálku podle kresby Petra Bauera navrhl Jan Přibík.

Vydal jako svou tisící třístou dvacátou sedmou publikaci

IŽ s.r.o., Václavské nám. 36, Praha 1, roku 1998.

Odpovědná redaktorka Anna Staňková.

Vytiskl FINIDR, spol. s r. o., Lipová, Český Těšín.

Vydání první.

Doporučená cena 61,80 + 3,10 DPH = 64,90 Kč

M A R K

STONE

Jean-Pierre Garen

ZABIJÁCI NA ERVĚ

Dva turisté zmizí na planetě Venusii

a na žádost náčelníka Vesmírné policie

admirála Neumana jsou pátráním po nich

pověřeni Mark Stone s věrným androidem

Rayem. Mark Venusii zná už z dřívějška,

kdy na tuto planetu, proslulou příjemným

podnebím a neméně příjemnými možnostmi

rozptýlení, podnikl několik výprav. Tentokrát

se však jeho mise změní v hrůzostrašný sen

v okamžiku, kdy se s Rayem poprvé střetnou

s vražednými rostlinami…

ISBN 80-240-0326-0

Document Outline

ÚVOD

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21