JEAN-PIERRE GAREN

M A R K

STONE

NETVOŘI Z HLUBIN

WRECKU

PŘELOŽILA ERIKA RUMPLOVÁ

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

© 1998, Editions Fleuve Noir

Translation © Erika Rumplová, 1999

ISBN 80-240-0816-5

ÚVOD

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století

pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však

postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi

vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s

pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a

žebrali o techniku, kterou nedokázali pochopit. V případě jedné

planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli.

Podařilo se zachránit pouze několik párů, které byly pak umístěny

do přírodní rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď

Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou

humanoidními bytostmi, měla rozkaz ji pouze zaznamenat, ale v

žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se

podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní

Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném

případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními

planetami, která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let

předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů

jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z

agenta činné služby a z androida, kteří se nenápadně vmísili mezi

domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

4

1

Mark Stone odpočíval v relaxačním křesle, které se automaticky

přizpůsobovalo tvarům jeho těla, a roztržitě hleděl na televizi.

Trojrozměrný děj, který se odehrával před ním, ho zajímal jen

okrajově. Počítačem simulovaný souboj obřího arkturského

škorpiona s kudlankou nábožnou z Edenie mu na tváři nevyloudil

ani úsměv. Naopak, měl co dělat, aby nezíval.

U dveří zazněl zvonek a jeho přítel android Ray šel otevřít.

Zakrátko se ukázal se statným šedesátníkem s krátce zastřiženými

plavými vlasy. Mark vstal a tázavě na něj pohlédl.

„Přiznám se, že zrovna vás jsem neočekával, pane plukovníku.“

Plukovník Thomas Fisher byl před patnácti lety jeho

instruktorem v přípravce Služby pro dohled nad primitivními

planetami. Byl to tvrdý rok výcviku, který rozhodoval o přijetí či

nepřijetí. Fisher byl pověstný svou přísností a tvrdým vyžadováním

disciplíny. Dokonce byl jediným instruktorem, který nesouhlasil s

Markovým přijetím. Mark nakonec proklouzl s odřenýma ušima, a

to díky vynikajícím výsledkům v šermu, jízdě na koni a v jazycích.

„Nedávno jsem narazil na vaši adresu a říkal jsem si, že bych se

mohl podívat za svým bývalým studentem.“

„Posaďte se. Můžu vám nabídnout alkohol? Mám vynikající

armagnac.“

„Ale ovšem!“

Vzápětí už mu Ray podával baňatou skleničku. Fisher si ji chvíli

zahříval v dlaních a mlčky se rozhlížel po místnosti. Mark za tu

dobu, co se neviděli, zbohatl zřejmě tak, že si mohl dovolit luxusní

byt v elegantní čtvrti New Yorku.

„Mýlil jsem se,“ zabručel Fisher, „když jsem byl proti, aby vás

přijali. Zdá se, že jste velice úspěšný. Možná až příliš.“

Mark na jedovatou poznámku nereagoval a trpělivě čekal, co

bude následovat.

Plukovník si smočil rty v ušlechtilém alkoholu a zabručel: „Před

pěti lety jsem odešel ze Služby. Když jste pořád v akci, nemůžete se

5

dočkat, až budete v důchodu. Ale pak se brzo začnete nudit.“

Vzdychl si. „Neznáte náhodou kapitány Borise Jačeva a Alexe

Carpentera?“

„Pouze podle jména. Mám pocit, že jsou taky v důchodu.“

„Přesně tak! A jako všechny ostatní i je to dost vzalo. Asi víte,

jak žijou speciální agenti. Mise do hlubin vesmíru, mezitím nějaká ta

dovolená, stěží si přitom můžete založit rodinu. Pár avantýr s

holkama z baru, co na vás zapomenou, jen se vám vyprázdní

peněženka.“ Oči se mu poněkud zamžily. „Služný za moc nestojí a

ušetřit se z něj nedá. Z důchodu nějak přežíváte, ale s cestováním se

musíte rozloučit.“

Fisher rázně dorazil skleničku, jako by chtěl nabrat odvahu.

„Správně tušíte, že jsem nepřišel jen tak.“

Asi na minutu zavládlo ticho.

„Jste jediný agent, který má dostatečné jmění,“ pokračoval pak

tlumeným hlasem, „a hlavně vlastní loď.“

Mark na to neříkal nic a s obavami očekával, co bude dál. Měl

hrůzu z vyžírků.

„Že bysme se měli dát dohromady, to napadlo jako prvního

Jačeva. Složili jsme se a koupili si starou jachtu.“ Plukovník měl i

nadále sklopené oči. „Dohodli jsme se, že odletíme na planetu

Wreck. Tu Jačev zkoumal naposled. S požehnáním místního krále

tam získal léno a teď šlo jen o to se ho ujmout.“

„Ale to je v rozporu se zákonem o nevměšování,“ namítl Mark.

„Já vím, ale snažili jsme se o diskrétnost. Naše jachta parkovala

na stacionární dráze a na Wrecku jsme přistáli modulem. Díky

Jačevovi, který měl titul hraběte, jsme každý získal baronství. Je to

příliš honosné slovo na statek s trochou země. Nejvíc času jsme ale

stejně trávili na Jačevově hradě a žili tam jako nějací primitivové.

Sám dobře víte, že takový život má své půvaby. Příjemně nám

připomínal mládí.“

„Nemyslím, že jste svou idylickou planetu opustil jen proto,

abyste mi vyprávěl svá dobrodružství,“ poznamenal Mark, který se

už začínal nudit.

Plukovník se ušklíbl. „Kontakty se Zemí jsme úplně nepřerušili.

Dva z nás se pravidelně vraceli, abychom nevzbudili pozornost

6

úřadů a vyzvedli si penzi. Udržování jachty, i malé, chce nějaký ten

materiál a peníze.“

„Řekl byste mi konečně, proč jste mě navštívil?“

Fisher se pousmál.

„Vůbec jste se nezměnil. Pořád jste ten prudký aspirant jako na

škole. Před třemi měsíci jsme přiletěli s Carpenterem. Měl jsem toho

hodně na vyřizování, a tak odletěl sám. Slíbil, že se pro mě za měsíc

vrátí. Čekal jsem ho marně. Pokusil jsem se je kontaktovat, ale bez

úspěchu.“

„Copak mají hypervysílač?“

„Ne, a v tom je celý ten problém. Přístroj je příliš velký, než aby

se dal ukrýt. Na Wrecku mají jen obyčejnou vysílačku, která je spojí

s lodí. A přes ni komunikujeme se Zemí. Už tři týdny nemám

kontakt ani s nimi, ani s lodí.“

„A vyvozujete z toho co?“

„Že buď měl Carpenter malér na zpáteční cestě, nebo že se dostal

na Wreck a nechal jachtu na oběžné dráze. A tam došlo k nehodě.

Třeba ke srážce s meteoritem. Stává se to zřídka, ale stává. Jachta

navíc nemá ochranné pole jako služební čluny. Jistě chápete, že

nemůžu už dál čekat. Představa, že moji přátelé jsou navždy na té

planetě uvězněni, je pro mě nesnesitelná. Nemám na to, abych si

koupil jinou loď. Ani si žádnou nemůžu najmout, protože půjčovny

chtějí přesný plán letu a při sebemenším zpoždění šílí. Navíc na to

těžko můžu upozornit Vesmírnou policii nebo generála Khova ze

Služby.“

Upřel na Marka modré oči.

„A proto vás potřebuju. Abych se vaší lodí vrátil na Wreck. Tam

uvidíte, že respektujeme zákon o nevměšování. A když budou

přátelé chtít, vezmeme je nazpátek na Zem.“

Mark mlčel. Příliš se mu to nezamlouvalo. Porušil by tím pěknou

řádku pravidel a ohrozil by si tak kariéru. Ale na druhou stranu se

mu zase nelíbilo, že by měl nechat bývalé kolegy na holičkách.

„I kdybych nakrásně přijal, nic o Wrecku a domorodcích

nevím.“‚

„Mám kopii dokumentů Služby, takže se cestou můžete seznámit

se způsobem života i jazykem.“

7

Fisher bradou ukázal na Raye, který něco kutil v sousední

místnosti.

„Váš domácí android se podobá služebním.“

„Je to bývalý služební. Při jedné misi byl vážně poškozen a Khov

ho chtěl dát do šrotu. Pak ho koupila jedna moje přítelkyně, dala ho

opravit a věnovala mi ho.“

„Pořád má dezintegrátor?“

„Měl byste vědět, že ty velké mozky, které nám vládnou,

zakázaly jeho používání na primitivních planetách už před mnoha

lety. Tenkrát jeden ohrožený agent požádal androida, aby zasáhl, a

ten zabil místního panovníka. Komise usoudila, že jeho smrt mohla

ohrozit přirozený vývoj domorodců. A byl z toho zákaz. Podle mého

je to škoda, protože v některých pralesích existují potvory, které se

nedají uchlácholit podrbáním za ušima. Polykají lidi jako

jednohubky.“

„Vzpomínám si na ten průšvih. Taky jsem litoval toho

unáhleného rozhodnutí. A co laser?“

„V domácnosti je k ničemu,“ usmál se Mark.

Ray se telepaticky ozval: „Degraduješ mě na kuchyňku.“

„Přece mu neprozradíme naše malá tajemství, aby pak každý

věděl, že mám bitevní stroj, ne?“

„Můžu tedy počítat s vaší pomocí?“ zeptal se Fisher.

„Přece vás neodmítnu.“

„Věřil jsem, že budete souhlasit. Kdy odletíme?“

Mark se na chvíli zamyslel. „Zítra ráno. Ray musí doplnit zásoby.

Sejdeme se na astroportu. Moje loď se jmenuje Merkur a parkuje

mezi soukromými jachtami.“

Fisher vstal a podal Markovi ruku.

„Ještě jednou dík, kapitáne. Hodně ulevíte mému svědomí.“

Když osaměli, Mark dlouho přemýšlel.

„Mně se ta historka nelíbí,“ ozval se Ray. „Ten tvůj plukovník je

v důchodu a za návrat na primitivní planetu mu hrozí leda tak důtka,

zato ty riskuješ celou budoucnost, abys zachránil dva chlápky, které

ani neznáš. Smrdí to. Mám o tebe strach.“

Marka jeho obavy vůbec nepřekvapily. Kybernetici sice tvrdí, že

roboti jsou stroje bez duše, že reagují pouze podle zadaných

8

programů a nemohou je měnit. Mark však věděl své. Během misí se

mezi člověkem a strojem vytvořila jemná pouta. Že by to bylo tím,

že Ray měl psychický zesilovač? Tyto modely se velice brzy

přestaly vyrábět, protože jen málo lidí je mohlo využít. Mark měl

vrozené telepatické schopnosti, které ještě posílilo setkání s

rostlinnou bytostí na jedné vzdálené planetě. Mohl se tedy s Rayem

domlouvat na značné vzdálenosti.

„Nemůžu jim pomoc odmítnout, bohužel. Mezi astronauty

existuje jistá solidarita a tu musím dodržovat. Ale nic mi nebrání v

tom, abych se pojistil,“ usmál se.

Sedl si k videofonu a vytočil číslo.

2

Mark čekal na plukovníka Fishera už deset minut u schůdků

Merkuru. Na dlouhé plastotitanové startovací ploše stály desítky lodí

připravených ke startu. O pět set metrů dál se tyčila kontrolní věž,

impozantní stavba o několika stech patrech. Vzduch byl dusný a

těžký, páchl spálenými pohonnými hmotami a přehřátým olejem.

Konečně kousek od nich zastavil trans, tedy vozidlo pohybující se

díky antigravitaci, a z něj vystoupil Fisher s cestovním vakem.

„Omlouvám se za zpoždění, ale řidič vás v tom množství jachet

nemohl najít. Netušil jsem, že máte tak velkou loď. Připomíná člun

Služby.“

„Je to skoro přesná replika. Nabídla mi ho jedna přítelkyně,

potřebovala jistou službu.“

„Řekl bych, že se vyznáte,“ poznamenal plukovník.

„Jsem už od narození velice komunikativní typ. Pojďte dál,

ukážu vám vaši kabinu.“

O něco později se všichni sešli v pilotní kabině. Ray už seděl u

řídicího panelu.

„To necháte pilotovat androida?“ znepokojil se Fisher.

„Žádný strach, dal jsem mu ten nejnovější program.“

„Vidíš, považuje mě za debila,“ ozval se Ray.

„Jen klid a hraj ho dál.“

9

Ray si dal záležet na tom, aby jeho hlas zněl co nejkovověji, když

prohlásil: „Start za deset minut, usaďte se a upevněte si magnetické

pásy.“

Zavrčely motory. Příjemný, důvěrně známý zvuk pro uši

astronauta. Rozsvítila se obrazovka a na ní se ukázal operátor.

„ Merkur připraven?“

„Čekáme na povolení ke startu.“

„Cíl?“

„Venusie,“ odpověděl Fisher pohotově.

Operátorovi se zablesklo v očích. Venusie byla nedávno objevená

planeta s idylickým klimatem. A protože neměla energetické zdroje

ani suroviny, nemělo smysl ji kolonizovat. Nakonec ji zakoupilo

jedno mezinárodní konsorcium, které na ní zřídilo rekreační

středisko pro movité občany. Popravdě řečeno v průběhu let se ze

střediska stalo gigantické kasino a luxusní nevěstinec. Aby byla

chráněna anonymita klientů, místní astroport utajoval všechny lety

tímto směrem.

„Tohle je ta nejlepší kamufláž,“ pošeptal plukovník Markovi.

„Takhle si už nikdo nebude ověřovat, jestli se náhodou netouláme

někde na druhém konci Galaxie.“

„Pozor! Start za pět sekund,“ oznámil operátor. „Šťastný let. Tři,

dva, jedna…“

Loď se prudce vznesla k obloze a ze Země se na obrazovce brzy

stala modravá zmenšující se koule.

Plukovník se zvolna narovnal.

„Máte velice účinné antigravitační systémy. Už dlouho jsem

nestanoval tak příjemně.“

„To víte, potrpím si na pohodlíčko. Dejte Rayovi souřadnice

Wrecku, ať je šoupne do počítače.“

Fisher se podíval na papírek a vychrlil řadu čísel.

„Souřadnice zaneseny. Připravte se na přechod do subprostoru.“

Mark a plukovník se natáhli, přivřeli oči a očekávali známou

nevolnost. Nejdřív závrať a potom pocit, že padáte do hlubin.

Následuje pocit nebytí, směs veškerých myšlenek, i těch

nejintimnějších, svíjejících se v pekelné spirále, a nakonec

blahodárná nicota.

10

Když se Mark opět vzpamatoval, zlomyslně konstatoval, že

plukovník je pořád v bezvědomí. Vstal a dal si posilující nápoj. O

něco později plukovník zavrčel a probral se.

„To je výsada mládí, probrat se tak brzy,“ poznamenal, když mu

Mark podával skleničku.“ Vstal a dodal: „Teď máme čtyři dny

klidu. Doufám, že máte dostatečnou zásobu tridikazet, aby nám ten

čas příjemně uběhl.“

„Poletíme jen něco přes dva dny. Merkur je mnohem rychlejší

než civilní jachta, má nový pohon od Cosmos Jetu.“

Plukovník si tiše hvízdl. „No tohle!“

„Při jedné dovolené jsem pro tuhle společnost dělal pár testů a

zaplatili mi v naturáliích. Teď mě, prosím, omluvte, musím si dát

lekci v psychickém induktoru, abych na té vaší planetě nevypadal

jako nějaký prosťáček.“

Fisher vytáhl z kapsy několik paměťových krystalů a zeptal se:

„Mám je nainstalovat?“

„O to se postará Ray, i on se musí s obsahem seznámit. Vy se

zatím usaďte v salonu. Doporučuji vám svou starou whisky. Je

určitě lepší než moje sbírka tridi. Víte, nemám rád intelektuální

filmy, mně stačí jen lehké komedie.“

V kabině určené pro psychoindukci Ray vsunul krystaly do

počítače, potom si připojil k hrudi několik elektrod. Za třicet sekund

potřásl hlavou.

„Údaje vypadají v pořádku. Klidně je můžeš integrovat. Lehni

si.“

Opatrně nasadil příteli na hlavu kovovou síťku, ověřil si, že je

zapojení v pořádku, a potom stiskl tlačítko.

„Uvolni se.“

„Hýčkáš mě, jako bys byl moje rodná matka,“ zasmál se Mark,

„ale zapomínáš, že tohle dělám už patnáct let několikrát ročně.“

„Tím to však není o nic příjemnější. Naprogramoval jsem ti

rovnou několik hodin relaxačního spánku. Nemá smysl, aby tvůj

pasažér zjistil, že absorbuješ psychická data desetkrát rychleji než

normální člověk. Hned by to vyslepičil Khovovi a ten by ti zkrátil

mise.“

„Pochybuju, že by se někdy Khovovi svěřoval,“ poznamenal

11

Mark a začínal se propadat.

Ray s ním pro jistotu zůstal ještě pár minut a potom se vrátil do

pilotní kabiny.

* * *

Když uvolněný a odpočatý Mark vstoupil do pilotní kabiny.

Fisher se na něj zkoumavě podíval.

„Induktor pracoval v pořádku, kapitáne?“

„Nasál jsem z něj jazyk a zvyky domorodců na Wrecku.“

„Nezdá se, že by vás to příliš zmohlo.“

„Za ta léta už mám cvik,“ usmál se Mark. „Jak vypadá kurz?“

„Máte skvělého robota. Za mých časů nebyli tak dokonalí.“

„To víte, informatici jsou machři.“

Plukovník pokýval hlavou. „Taky jsem ho požádal, aby ušil

domorodé oděvy. Přátelé a já zpravidla necháváme kostýmy na

jachtě. Ani s tím neměl problém. Zdá se, že máte solidní zásoby

surovin.“

„Znáte Khova. Nikdy nevíte, kdy vás pošle na misi. Jenže při tom

rozpočtu, jaký má Služba, se někdy stává, že mu chybí loď. To mě

pak požádá, abych letěl svou. Proto jsem Rayovi nařídil, aby měl pro

všechny případy dost materiálu.“

„Velice rozumné! Ale zřejmě i nákladné, protože Služba, co já

vím, není příliš štědrá.“

„Co vás vede!“ rozesmál se Mark. „Pokladník Benton mi to

vždycky do dvou tří let refunduje.“

Vešel Ray, posadil se do křesla a zkontroloval letové parametry.

„Data jsou v pořádku. Za dvanáct minut se vynoříme ze

subprostoru,“ napodoboval s rozkoší kovový hlas domácích robotů.

„Laskavě se natáhněte a zkontrolujte si magnetické úchyty. Zahajuji

výstup.“

Prsty se mu rozběhly po klávesnici. Ještě jednou se podíval na

parametry a stiskl červené tlačítko. Marka a plukovníka okamžitě

zachvátila známá nevolnost.

Když bylo po všem, Mark se narovnal. Na obrazovce viděl velké

rudé slunce a počítač chrlil data. Ray se na ně zběžně podíval.

12

„Vynořili jsme se správně v soustavě ME 29-51-73.“

Fisher si vzdychl. „Takže jsme nezabloudili. Ta vaše loď je malý

zázrak.“

„Relativně jednoduchá soustava s třemi planetami,“ pokračoval

Ray, jako by ho nevnímal. „Jedna je malá, blízko slunci, přízemní

teplota kolísá mezi 350 a 500 stupni. Ta vzdálenější připomíná

velikostí Jupiter, skládá se ze zmrzlého vodíku, čpavku a metanu.

Pouze druhá planeta připomíná Zemi, má asi 0,85 její hmoty.“

„Budeme tedy lehčí,“ poznamenal plukovník. „To nám zvýší

sportovní výkonnost, což není na primitivní planetě na škodu.“

„Atmosféra: dusík, vodík, vodní páry, oxid uhličitý a několik

vzácných plynů v poměru odpovídajícím Zemi. Nicméně kyslíku je

víc a obyvatelé ještě neobjevili rozkoš ze znečišťování ovzduší.“

Na obrazovce se brzy ukázala bledězelená koule.

„Oceány pokrývají osmdesát procent povrchu,“ vysvětloval

Fisher. „Voda je velice bohatá na mikroskopické řasy s chlorofylem,

odtud ta zelená barva. Slouží za potravu neskutečnému množství

ryb. Některé připomínají lososy. Vřele vám doporučuji filé pečené v

popelu.“

„Budu si to pamatovat.“

Planeta zabírala stále větší plochu obrazovky.

„Hlavní kontinent se táhne východozápadním směrem a je

dlouhý pět tisíc kilometrů,“ pokračoval Fisher. „Póly jsou pokryté

ledem a je tu množství větších či menších ostrovů, ale všechny

opuštěné.“

Požádal Raye, aby zaměřil teleskop na hlavní kontinent.

„Na západním konci vznikl jakýsi zárodek civilizace, trochu

severněji od rovníku.“ Zasmál se a dodal: „Nebojte se, teplota je tam

velice příjemná a nepříliš vysoká. Hlavní město se rozkládá u ústí

velké řeky a jmenuje se Urka. Kolem jsou lesy a pole. Řeka pramení

asi o tři sta kilometrů výš, v tom pásu hor, který přetíná kontinent od

severu k jihu. Ani jedna z expedic Služby za ním nezjistila

přítomnost humanoidů. Ale ono není nic jisté, protože většina

světadílu je porostlá hustým pralesem a obyčejný vzdušný průzkum

toho moc neřekne. A pěší průzkumníky tam můžete vysílat těžko.

Ale ona stačí už existence těch jedněch primitivních obyvatel, aby

13

Wreck zařadili do kategorie chráněných.“

Plukovník pokýval hlavou.

„Ta civilizace, co nás zajímá, se dostala na úroveň středověku.

Což je vaše specialita, kapitáne, pokud se nemýlím.“

„Přesně tak.“

„Takže budete ve svém živlu. Uzemí kolem Urky patří teoreticky

pod vládu krále Akina, který sídlí samozřejmě v Urce, kde si dal

vystavět pevnost.“

Ukázal na miniaturní bod asi sto kilometrů na severovýchod od

města. „A tohle je Jačevův hrad. Jačev si dává říkat hrabě Boris.“

„Na úpatí hor žijí primitivní kmeny, pokud se dá věřit

dokumentům.“

„Přesně tak. Jsou někdy neklidné a král musí proti nim občas

pořádat trestné výpravy. Doufejme, že k tomu při našem pobytu

nedojde.“

Merkur dál klesal k Wrecku.

„Zaparkujte na geostacionární dráze nad západní částí

kontinentu,“ poradil jim Fisher. „Tam zpravidla necháváme jachtu.“

Ray zvolna zapnul zpětný pohon. Rychlost se snižovala. Vtom

zaregistrovali dva nárazy.

„Narazily do nás kovové objekty. Ale nic se nestalo, včas jsem

zapnul ochranné pole.“

„To bylo rozumné,“ vydechl plukovník a měl zpocené čelo.

„Těch úlomků je tady ještě víc,“ pokračoval Ray.

„Změň kurz,“ rozkázal Mark. „Nemá smysl zbytečně namáhat

generátory. Každý náraz spotřebovává energii.“

Ray tedy změnil kurz a na obrazovce se ukázalo větší množství

kovových trosek různé velikosti. Největší z nich připomínala příď

rakety.

„Mám takový pocit, jestli to nebyla vaše jachta, pane

plukovníku,“ poznamenal Mark.

„Bohužel byla. Co se stalo?“

„Srážka s meteoritem,“ odpověděl Ray. „Některé trosky jsou

bohaté na kysličník křemičitý.“

Fisher se pousmál. „Doufám, že se Carpenter dostal na Wreck.

Rád bych si to co nejdřív ověřil. Nechte loď na této dráze a

14

vystoupíme modulem.“

Ray pohlédl na Marka, ale ten zavrtěl hlavou.

„Nemyslím, že je to nejlepší řešení. Nerad bych riskoval, že se

Merkur srazí s nějakým bludným šutrem. Nechce se mi trávit zbytek

života na Wrecku. Nikoho by nenapadlo nás tady hledat.“

„A co tedy navrhujete? Snad se nechcete vrátit zase na Zem?“

„Nejlepší bude přistát na nějakém pustém ostrově.“

Plukovník sebou trhl. „To vás nesmí ani napadnout! Tím bychom

porušili zákon o nevměšování.“

„Víc než vy ho už neporušíme,“ ušklíbl se Mark.

Ray na nic nečekal a změnil kurz. Merkur rychle proletěl horními

vrstvami atmosféry a potom zbrzdil.

„Vyber si místo k přistání. Ostrovů je tady habaděj. Ale na

některých jsou sopky.“

Mark se upřeně díval přivřenýma očima na obrazovku teleskopu.

„Tady ten by vyhovoval. Má průměr deset kilometrů a velkou

plošinu asi padesát metrů nad mořem. Doufejme, že tady není příliš

silný příliv.“

„A že podloží loď unese,“ zavrčel Fisher.

„Žádný strach, v tomhle my máme praxi.“

Teleskopické podpěry se lehce dotkly země. Mark na kamerách

sledoval, jestli se příliš neboří. Nebylo tomu tak a o minutu později

loď stála.

Vešli do přechodové komory a podle řádů Služby se vysvlékli

donaha. Android jim podal soukenné kalhoty do půli lýtek, potom si

navlékli hrubou režnou košili a přes ni kabátec z umělé kůže,

vyztužené železnými plátky, aby bylo na první pohled vidět, že patří

k válečnickému stavu. Ray podal plukovníkovi široký opasek s

dýkou a mečem.

„Děkuji, Rayi,“ poděkoval Fisher, „ty ornamenty jsi napodobil

přesně.“

Podobný opasek podal Ray i Markovi a potají na něj mrkl. Mark

nehnul ani brvou. Přítel totiž v kůži ukryl ochranný pás. Byl to

zázrak pozemské techniky, který vytvářel kolem osoby, jež ho

nosila, silové pole. Prorazila by ho jedině větší energie, než má

bojový laser. Pole však bylo pružné, takže údery bolely a

15

nejnebezpečnější byly paradoxně ty nejprimitivnější zbraně jako

sekery a kyje. Navíc každý úder spotřebovával energii a malý

atomový generátor ukrytý v přezce se nakonec vybil. Ray se rovněž

převlékl a trojice pak nastoupila do modulu.

Android si sedl za řízení a Fisher ukázal bod na mapě.

„To je moje malé panství. Měl bych se na něm čas od času

ukázat. Začneme tedy tam. Většinou jsem s modulem přistával na

pasece uprostřed lesa. Není tam v okolí živá duše. K mému domu to

pak budeme mít pěšky něco přes deset kilometrů.“

„Už jsem si zvykl, že moje mise začínají dálkovým pochodem,“

ušklíbl se Mark. „Takže opět žádná změna.“

Jakmile se pozemšťané usadili, přechodová komora se otevřela a

modul opustil loď.

„Automatickou obranu Merkuru jsi zapnul?“ zeptal se

telepaticky Mark.

„Už před minutou.“

„Ten pohled na moře je přímo kouzelný,“ ozval se Mark nahlas.

„Už chápu, že se vám tady líbí.“

Modul letěl lehce nadzvukovou rychlostí, takže za necelou

půlhodinu se ukázal obzor.

„Můžeš zpomalovat. Les je jen dvě stě kilometrů od pobřeží,“

řekl Fisher a díval se Rayovi přes rameno.

„Už jsme tady. Deset stupňů doleva.“

„Vidím.“

Vzápětí už modul přistál na pasece. Plukovník se hnal ke dveřím,

ale Mark ho zarazil.

„Počkejte na výsledek analýzy.“

„Ale já přece vím, že atmosféra je tady dýchatelná,“ namítl

Fisher.

„Pokud jsme náhodou nepřistáli v nějaké zamořené oblasti.“

Mark se naklonil k plukovníkovi a pošeptal mu: „Nemá smysl

odporovat. Android prostě musí poslouchat zadaný program. Jinak

ani jednat nemůže.“

„Já myslel, že ten váš je přizpůsobivější.“

„Tady vidíte, že není.“

„Testy skončeny, můžete vystoupit,“ oznámil Ray.

16

Mark se nadechl teplého voňavého lesního vzduchu, byl to

příjemný pocit po dnech strávených ve sterilní atmosféře lodi.

Většina stromů připomínala duby. Ale byly tam i jiné druhy

nejrůznějších tvarů a velikostí.

„V těch primitivních lesích je množství druhů stromů. Jeden by

řekl, že spolu svádějí nemilosrdný boj na život a na smrt…“

„Stejně jako lidé, ale jejich boj trvá podstatně déle,“ poznamenal

Mark.

Za nimi zacvakly dveře modulu, stroj se zvedl a rychle se vracel

do Merkuru.

„Vždycky mám nepříjemný pocit, když mi odlétá jediné pojítko s

civilizací,“ povzdychl si Mark.

Plukovník pokýval hlavou. „Měli bychom vyrazit, jestli se

chceme k domu dostat za světla. Na žádné divoké zvíře nenarazíme,

ale dávejte si pozor kam šlapete, můžou tady být hadi a hadi nemají

rádi, když je někdo vyrušuje.“

Fisher vykročil napřed. Nízkým podrostem postupovali rychle

kupředu, pouze pár trnitých keřů je přinutilo k obchůzce. Teplo bylo

sice příjemné, ale po nějaké chvíli se Mark začal potit. Utěšovalo ho

jen to, že plukovník byl na tom podobně.

Po dvou hodinách vyšli z lesa a spatřili před sebou pole a louky.

„Můj statek je tamta velká budova. Za hodinku jsme tam.“

Na polích rostly jakési dlouhé lodyhy přecházející ze zelené

dohněda.

„Copak to tady pěstují?“

„Malk, to je takový hybrid kukuřice a obilí, velice výživný. Dělá

se z něj mouka a z ní zase placky, je to jejich hlavní potrava.“

„A ta zvířata na pastvinách? Ve vašich podkladech o nich nebylo

ani slovo.“

„To máte pravdu. Měl jsem pouze svodku z mise, ne kompletní

záznamy. Ale stejně byste neměl čas prostudovat všechno. Ty

potvory se jmenují kestové. Jezdí se na nich, dojí se a dají se i jíst.“

Fisherova usedlost byla velká dvoupatrová budova se dvěma

přízemními křídly, kde byly stáje a baráky rolníků. Kolem nich

špatně vydlážděný dvůr. To vše obehnáno vysokou zdí.

Příchod pozemšťanů vyvolal rozruch. Dva čeledíni uháněli k

17

hlavní budově a cosi křičeli. Krátce nato se ukázal statný hnědovlasý

chlap. Nebyl to žádný krasavec, měl nízké čelo a rudé tváře. Za ním

vyšla asi čtyřicetiletá žena, vysoká, suchá, se zatrpklým výrazem v

očích. Oblečena byla do dlouhého roucha z šedého plátna.

„Pane, pane, jsme poctěni vaší návštěvou,“ pravil chlap a hluboce

se před Fisherem uklonil. Fisher pouze pokývl hlavou.

„Představuji vám Barna,“ řekl domorodou řečí, „mého věrného

správce a jeho choť Siku.“

Vešli do velkého sálu s dlouhým stolem a dvěma lavicemi. V

čele stolu stálo křeslo s vysokým opěradlem. Plukovník se do něj

posadil a naznačil Markovi, aby usedl po jeho pravici.

„Než bude večeře, Siko, přines nám něco k pití.“

Žena kamsi odšustila a vykřikovala rozkazy.

„Pán stráví na svém panství delší čas?“

„Zítra pokračujeme v cestě. Připrav nám tři kesty. Je něco

nového?“

„Ani ne, pane. Zdá se, že bude pěkná úroda. Když to vyjde, tak

budeme mít přebytek a můžeme něco odprodat ve městě. I po

zaplacení daní něco zbyde. A přibylo nám deset mladých kestů.“

„To je dobře. Jsem s tebou spokojený.“

Vrátila se Sika a před sebou hnala služku, jež nesla podnos se

džbánem a třemi cínovými poháry. Roztřesenou rukou je pod

bedlivým dohledem správkyně naplnila.

Fisher zvedl pohár a pravil: „Napijme se na náš příchod. Tohle je

kwen, dělá se z malku. Barno ho dovede mistrně vařit. Lepšího

mistra nenajdete ani v královském paláci.“

Muž přijal lichotku s úsměvem a poděkoval kývnutím hlavy.

Fisher měl pravdu, nápoj byl svěží, lehce šumivý a vzdáleně

připomínal pivo.

Následovalo jídlo. Pečeně připomínala obrovskou krůtu, byla

krásná, baculatá, s lesklou mastnou a křupavou kůrčičkou. Placky z

malku byly křehké a přímo se rozpouštěly v ústech.

Ray jedl jako lidé, aby na sebe neupozorňoval. Jeho tvůrci mu

vytvořili vzadu na patře dutinu, kde se potrava dezintegrovala.

Získávalo se z ní malé množství energie, která pak dobíjela

akumulátor.

18

Přišla noc a v síni zaplály čadící louče. Když na stole zbyly už

jen ohlodané kosti, Sika vstala. Kývla na mladou světlovlasou

služku s propadlými tvářemi.

„Zina vám ukáže vaše komnaty, pane. Je k vašim službám po

celou dobu vašeho pobytu.“

Mark dívku následoval do patra. Na chodbě otevřela druhé dveře

zprava a uvedla ho do světničky s postelí, dvěma stoličkami a

stolkem, na který postavila svíčku.

Mark stál a nehýbal se.

„Musím vás připravit na noc, pane,“ řekla.

Posadila ho na postel, zula mu boty a začala mu rozepínat

kazajku. Mark nenápadně vypnul silové pole. Potom odhrnula

přikrývku, Mark si lehl a dívka ho přikryla.

„Děkuji,“ řekl.

Neměla se však k odchodu. Rozepnula si šaty a spustila je na

zem. Ukázalo se pružné tělo s vysokými ňadry. Rychle vklouzla do

postele a přitiskla se k němu. Roztřeseným hlasem zašeptala:

„Udělám vše, co si budete přát, ale jenom vás prosím, ať mě to moc

nebolí.“

„Mě se nemusíš bát. Klidně můžeš odejít.“

Přitiskla se k němu ještě víc.

„Ne, to ne! Neodhánějte mě, prosím, jinak si paní bude myslet, že

jsem se vám znelíbila a zbičuje mě. Má pádnou ruku.“

„Bije tě často?“

„Tak dvakrát týdně. Vždycky se najde důvod, pane.“

„A baron o tom ví?“

„Ano. Když tady občas bývá, rád se dívá, jak nás trestají. Potom

si z potrestaných vybere tu, která s ním stráví noc.“

Mark ji poslouchal a hladil. Přejížděl po hebké kůži, zastavoval

se na hrotech ňader a na stehnech. Služka, jejíž jméno bylo Zina, se

lehce zachvěla. Prudce Marka objala a strhla ho na sebe. Tělo jí

žhnulo jako pec. Baron a Barno ji zneužívali a znala od nich jen

bolest. A když ukojila jejich chtíč, odehnali ji jako psa. Tento večer

však tomu bylo jinak. Ten mladý rytíř v ní probudil netušenou slast.

Když do ní zvolna a něžně vstoupil, blaženě vydechla a za pár

okamžiků ji už unášel kouzelný, neopakovatelný proud rozkoše.

19

3

Ráno našel Mark Fishera na dvoře v Barnově společnosti. Několik

sluhů drželo kesty za uzdy. Kestové připomínali koně, ale měli

hranatější hlavu, velké vyvalené oči a na každé noze tři paznehty.

„Vezměte si tady toho,“ řekl Fisher. „Klidně se vyhoupněte do

sedla. Barno vám ho podrží.“

Mark uchopil opatrně otěže a popleskal zvíře po šíji.

„Pospěšte si,“ zavrčel plukovník.

„Dopřejte mi čas, abych se s ním seznámil. Zvíře si musí

zvyknout na můj pach.“

Fisher opovržlivě pokrčil rameny a vyšvihl se do sedla. Hned za

ním Ray. Barno se při tom uctivě ukláněl. Plukovník vrazil kestovi

paty do slabin a cvalem vyrazil.

O tři hodiny později zastavili u lesa, aby si zvířata odpočinula.

Fisher se opřel o strom a usmál se.

„Tak co? Jaká byla noc?“

„Vynikající. Váš správce myslel opravdu na všechno a já, když to

okolnosti vyžadují, se rád podvolím místním zvyklostem.“

Zanedlouho pokračovali v cestě, ale tentokrát už pouze klusem,

aby kesty neztrhali.

Odpoledne si dali další přestávku. Cesta je vynesla na vrchol

jakéhosi kopce, z něhož v dálce viděli městečko.

„To je Borisův hrad.“ Plukovník se podíval na Marka. „Už se

těším, jak se natáhnu. Ale koukám, že jste vážně dobrý jezdec.“

„Měl jsem dobrý výcvik, to je všechno. Teď už to bude lepší.

Vidím, že stezka je dobře udržovaná a vede mezi obdělávanými

poli.“

„Boris má své panství rád a dbá na ně. Člověk by řekl, že se tady

přímo narodil.“

Slunce klesalo k západu a jeho paprsky barvily hradby do ruda.

Na pahorku se tyčil pevný hrad se čtvercovou zdí a s cimbuřími. Z

něj vybíhala hradba, jež obepínala městys, čítající zhruba sto domů.

Projeli jedinou městskou branou a stoupali uličkou mezi

hrázděnými domy. Všude bylo množství chodců, a tak museli jet

krokem.

20

Plukovník byl už netrpělivý. „Zatracená chátra, jenom nás

zdržuje!“

Konečně dojeli k hradu. Brána byla otevřená a střežili ji pouze

dva muži. Jakmile Fishera poznali, honem uskočili stranou.

Krátce nato se ukázal Jačev. Byl střední postavy, ale ramenatý,

měl zarudlý obličej a hnědou kštici. Za ním vyšel vysoký a pihovatý

Alex Carpenter.

Ke kestům se seběhli sluhové a odvedli je do stájí.

„Vítejte, barone Fishi,“ pravil zvučným hlasem Boris a tázavě se

podíval na Marka.

„Představuji vám rytíře ze Stoneů, Milosti,“ pravil Fisher, „je to

můj vzdálený příbuzný, který se vám přišel poklonit se svým sluhou

Rayem.“

Hrabě pokýval hlavou.

„Pojďte se mnou. Než bude večeře, promluvíme si v knihovně.“

Knihovna byla hodně vznešené slovo pro místnost, v níž Mark

zaznamenal několik manuskriptů, stůl a křesla s vysokým

opěradlem.

Na prahu se ukázala půvabná mladá žena. Měla husté hnědé

vlasy a velké černé oči.

„Myslím, že občerstvení vám, pánové, přijde vhod.“

Nato vešly dvě služebné s poháry a džbány kwenu.

„Přítelkyně,“ pravil Boris, „dohlédněte laskavě na přípravu

večeře. Zatím tady s přáteli projednám nějaké důležité záležitosti.“

Když se za ženou zavřely dveře, Alex se už neudržel. „Zatraceně

rád tě zas vidím, Thomasi. Spojení s jachtou se přerušilo a už nešlo

zavolat modul. Nemohl jsem se tedy pro tebe vrátit, jak jsme se

dohodli.“

„Já volal taky marně. Dokonce jsem se bál, že ses na Wreck ani

nedostal. Podařilo se mi přesvědčit kapitána Stonea, aby nám přiletěl

na pomoc.“

„A kde je jachta?“ zeptal se Alex.

„Obíhá planetu v rozloženém stavu. Musíte se rozhodnout, jestli

chcete zůstat tady, nebo se rychle se mnou vrátit.“

Alex s Thomasem si vyměnili rychlý pohled, zatímco Boris měl

sklopené oči.

21

„Těžká volba,“ řekl nakonec Boris, „když se král rozhodl

vyrukovat proti Zikanům. Vojsko dorazí zítra večer a vypadalo by

víc než divně, kdybych se k tažení nepřipojil.“

„Kde chce zaútočit?“ zeptal se Fisher.

„Ve Slunečních horách. Že prý mu tamní kmen neprokazuje

dostatečnou úctu. Ve skutečnosti chce, aby si jeho patnáctiletý syn

přičichl k opravdovému boji.“

Markovi připadalo, že se plukovník se zatvářil poněkud

nespokojeně.

„Je možné,“ dodal váhavě Boris, „že se na Zem vrátíte sami.

Plnou moc na mé konto už máte. Za tři čtyři roky, když se k tomu

přidají vaše příjmy, si můžete koupit novou jachtu. A pak pro mě

přiletíte.“

„To by trvalo moc dlouho,“ namítl Fisher. „Musíme si to ještě

rozvážit. Kapitán Stone bude mít jistě pár dní strpení.“

„Jak dlouho to tažení potrvá?“

„Nanejvýš deset dní, protože Zikani nedokážou takové přesile

dlouho vzdorovat a rychle se vzdají,“ ubezpečoval je Boris.

„Nevím, jestli můžu čekat tak dlouho. To, co dělám, je v

naprostém rozporu se zákonem o nevměšování a mám už jen čtrnáct

dní volna. Pak se musím za všech okolností hlásit generálu Khovovi.

Na disciplínu si on potrpí.“

Fisher asi minutu mlčel a potom si vzdychl: „Než budeme mít

jasnou představu o situaci, tak si myslím, že týden času byste nám

mohl věnovat, kapitáne.“

„Budiž,“ souhlasil Mark, „ale ani o den víc.“

Boris si oddechl a zvedl pohár. „Díky, kapitáne. Napijme se na

váš přílet. Doufám, že vezmete zavděk naším skromným

pohoštěním.“

Nazítří vešel Mark do Borisovy komnaty. Hrabě právě snídal ve

společnosti oné hnědovlásky.

„Zavolal jste si mě, Milosti.“

„Rytíři, přijměte pohár kwenu. Nala vás obslouží. Je to má

družka už od doby, co mi král daroval toto léno, a přeji si, aby jí

zůstala ještě dlouhá léta.“

„Je to i mé nejvroucnější přání, pane,“ odvětila Nala.

22

Napili se a Boris pokračoval: „Byl bych rád, kdybyste mě

doprovodil do města.“

Na nádvoří se Mark rozhlédl. Všichni se věnovali své práci a

hraběte si nikdo nevšímal.

„Neberete si doprovod?“

„Nač? Mám s sebou vás a vašeho sluhu, ale ani to není nutné. Ve

městě je bezpečno.“

Ukázal říčku, která tekla pod hlavní ulicí.

„Když jsem sem přišel, ten potok tekl asi dva kilometry odtud.

Podařilo se mi ho odklonit sem. Slouží nyní jako stoka a město je

mnohem čistší. Já vím, moc ekologické to není, ale nějakou

spalovnu odpadků a kanalizaci tady můžu těžko budovat, že?“

Scházeli po hlavní ulici a měšťané je uctivě a s úsměvy zdravili.

Na náměstíčku se tyčilo cosi jako chrám.

„Uctívají jednoho boha a kněží se bez problémů podřizují světské

moci,“ vysvětloval Boris.

Pak pokračovali v cestě podél hradeb. Hrabě se zastavil u

kovárny.

„Tohle je náš mistr Kork,“ představil vousatého svalovce.

„Jestliže s námi potáhnete, budete potřebovat dobrý pancíř a štít.“

Kovář se podíval na Marka. „Dám se do práce. Ale jaký erb mám

namalovat na štít?“

Než stačil Boris cokoli říct, Mark odpověděl: „Zlatou hvězdu v

azurovém poli.“ A tiše dodal: „Tento erb jsem měl na všech

planetách a přináší mi štěstí. Ta ocel vypadá velmi kvalitně. Odkud

ji berete?“

„Pojďte se podívat.“

Boris je odvedl o sto metrů dál. Tam se o hradby opírala menší

vysoká pec. S úsměvem začal vysvětlovat: „Na západ odtud jsem

našel povrchové ložisko uhlí. Snadno jsem kováře přesvědčil, aby je

používal místo dřevěného. A protože máme i ložisko železné rudy,

dokážeme vyrábět ocel, kterou prodáváme po celém království a z

níž město bohatne.“

Chvíli kráčeli mlčky.

„Nemyslím, že bych tím porušil zákon o nevměšování,“

poznamenal Boris. „Prostě jsem lidem pomohl, aby se zorganizovali

23

a žili v míru a pokoji. Mám tuhle zemi rád a nechci ji opustit. Už

jsem se rozhodl. Odletíte beze mě, já jsem už rozhodnutý, že tady

zemřu.“

Na zpáteční cestě minuli tkalcovskou dílnu.

„Taky jsem je naučil, jak z vláken rostlin vyrábět tkaninu,“

podotkl Boris.

„Zákon skutečně příliš nepřestupujete, jen jim pomáháte, aby se

vyvíjeli kapánek rychleji,“ uchechtl se Mark.

„Myslím, že jim tak trošku zlepšuji život. Je to snad zločin?“

„Není na mně, abych soudil.“

U městských bran muži nakládali zboží na vozy. Hrabě s

několika promluvil a tvářil se spokojeně.

„Královské vojsko dorazí dnes večer a chci, aby se o ně postarali.

Když je nakrmíme sami, nerozlezou se po městě a nebudou rabovat.

Levnější je dát jim najíst. Lidé vědí, oč jde, už to poznali na vlastní

kůži, a ochotně platí daně, protože se přesvědčili, že peníze se

použijí na rozumné účely.“

„Jste mudřec, který by mohl radit ministru financí Unie.“

„Neposmívejte se mi. Ale teď se vraťme na hrad.“

Příjezd krále a jeho družiny vyvolal pěkný zmatek. Boris s Nalou

však všechno zvládli. Markova komnata byla přidělena princi a

Mark se musel spokojit se slamníkem v předpokoji.

Na královu počest uspořádali hostinu.

Král Akin byl statný muž s hnědými vlasy a plnovousem. Seděl v

čele stolu, po jeho pravici Nala s Borisem a po levici syn. Mladík

vypadal docela sympaticky.

Když snědli horu masa a zalili je dostatečně kwenem, král

povstal.

„Hrabě Borisi, vaše pohostinství je velice příjemné, ale musíme

časně zrána vyrazit. Je tudíž čas odebrat se na lože.“

Mark doprovodil prince do jeho komnaty, kde je čekala velice

půvabná služebná.

„Princi, mám tu čest připravit vás na noc,“ řekla uctivě.

Mladík se usmál a vešel s ní do komnaty.

Mark si jen vzdychl a natáhl se na slamník. Svíčku nechal hořet.

Zavřel oči a snažil se neslyšet vzdechy a steny za dveřmi. Princ se

24

zřejmě učil, kterak plodit potomstvo. Už usínal, když dostal od Raye

telepatickou zprávu.

„Marku, pozor! Někdo se chystá vejít do tvého pokoje. A má

dýku.“

Mark vyskočil a v tu chvíli se dveře otevřely. Dovnitř vklouzl

malý ramenatý chlapík, na tváři měl několikadenní strniště. Na

okamžik zaváhal a potom se vrhl na Marka. Ve svitu svíce se

zableskla dýka.

Mark mu jen nastavil paži a druhou rukou ho udeřil do nosu.

Útočník hekl bolestí, ale zamával dýkou tak, že Mark musel

ustoupit.

Chvíli se měřili pohledy. Boj ustal stejně náhle, jako začal.

Objevil se totiž Ray a zkroutil vetřelci ruce za zády. Neznámý

zasténal bolestí a upustil dýku na dlažbu.

V té chvíli se otevřely dveře komnaty a ukázal se princ. Nahý, ale

s mečem v ruce.

„Co se tu děje?“

„Ten bídák nás chtěl patrně zamordovat.“

Princ přiložil muži hrot na hrdlo.

„Kdo jsi?“

„Kita. Dřív jsem pracoval na hradě, ale loni jsem utekl.“

„Proč?“

Kita svěsil hlavu. „Dejme tomu, že jsem odnesl nějaký ten

zlaťák, co se povaloval v komnatě hraběte. Odešel jsem do Urky a

našel práci v královské kuchyni. Proti své vůli jsem byl nucen jet s

královskými vozy. Vůbec se mi nechtělo vrátit se sem.“

„Kdo tě poslal?“

Muž neodpovídal.

„Mluv, nebo řeknu otci, aby tě dal zítra rozčtvrtit,“ vybuchl princ.

„Milost, Výsosti. Přísahám, že to nevím. Ve tmě jsem jeho

obličej neviděl a mluvil tlumeným hlasem. Věděl, že jsem hraběte

okradl, a vyhrožoval mi, že mě prozradí. Dal mi deset zlaťáků, a

když se mi to podaří, měl jsem dostat ještě jednou tolik. Nařídil mi,

abych zabil obě osoby, nacházející se v této komnatě. Kladl důraz na

obě. Vážně vám říkám celou pravdu, čestné slovo. Zabte mě, ale

nevydávejte mě katu, prosím vás!“

25

Princ váhal. „Otec rozhodne, jestli…“

Ničema nahlas vykřikl a vrhl se proti napřaženému meči. Prince

to překvapilo, nestačil zareagovat a hrot projel bídákovi hrdlem.

„To jsem nechtěl…,“ zablekotal mladík a vytřeštil na Marka oči.

„Jasně že ne. Sám si zvolil smrt. A nyní se bez obav vraťte do

svého pokoje. Budu bdít nad vaším spánkem.“

4

Mark vešel do síně, kde král snídal ve společnosti prince a Borise.

„Vstupte, rytíři. Princ Sonk mi vyprávěl, jak jste ho v noci

zachránil před tím ničemou. Za odměnu se stanete členem mé

družiny. Budete dohlížet na bezpečnost mého syna.“

Pozemšťan se tiše uklonil, třebaže měl sto chutí se otráveně

zašklebit.

„Připravte se, rytíři. Za hodinu vyrážíme.“

Na hradním nádvoří Mark narazil na Raye, který vedl za uzdu

dva kesty.

„Říkal jsem si, že v tom zmatku je třeba dát pozor, aby nám

nějaký chytrák nesebral zavazadla. Tady máš krunýř a štít.“

Zatímco se Mark připravoval k odjezdu, došli k nim Fisher s

Carpenterem. I oni byli ve zbroji.

„Vy se ale vyznáte, to se vám musí nechat,“ poznamenal ironicky

plukovník. „Dokážete se velice rychle vžít do své role.“

„Za to mě Služba taky platí. Sice málo, ale nějak si to zasloužit

musím.“

Zazněly trubky na znamení, že král přichází.

Král se vyhoupl na kesta a pronesl mocným hlasem: „Do sedel,

rytíři, nechť nepřítel pocítí sílu našich paží.“

Družina se rozjela k vojsku, které si rozbilo ležení za městem.

Šlo asi tak o stovku jezdců, zhruba stejný počet pěšáků a deset

nákladních vozů.

„Do světových válek a všelidových povstání mají ještě hodně

daleko,“ poznamenal Mark.

Jeli celý den a vždy po třech hodinách byla nařízena přestávka,

26

aby si muži a kestové odpočinuli. Princ Sonk klusal po Markově

boku. I on měl krunýř, štít a přilbu s krytkou nosu. Po celou dobu

nezavřel ústa a vyprávěl o otcově hradu a o městě.

„Jakmile tažení skončí, rád bych vám je ukázal.“

„Bude to pro mě nesmírnou ctí, princi.“

V ležení krále čekal obyčejný barák z kulatin. Zděšení obyvatelé

stačili včas uprchnout. Ray našel seno a naházel je pod strom, aby si

měl princ kde lehnout. Sonk mu poděkoval úsměvem.

Princ zakrátko usnul a stejně tak Mark, věděl, že android bude

nad nimi bdít.

Za úsvitu se vojsko dalo opět na pochod. Postupovali úzkou

stezkou, na niž se vešli jen dva jezdci vedle sebe. Vinula se hustým

modřínovým lesem.

„Za lesem bude už zikanské území,“ vysvětloval princ.

Mark jen přikývl, protože zrovna telepaticky komunikoval s

Rayem.

„Včera večer jsem zachytil rádiovou vlnu. Jen krátkou a nestačil

jsem se naladit.“

„To je zvláštní… Nemohl to být nějaký atmosférický jev?“

„Možné je všechno.“

„Dávej na to pozor.“

„Co jiného dělám? Ale kde nic, tu nic. Pozor! Biodetektory něco

hlásí!“

Mark zpomalil, čímž donutil zpomalit i prince.

Útok byl prudký a nečekaný. Na jezdce s králem v čele se snesla

síť z lián a srazila je ze sedel. Nato se ozval křik a vyhrnuli se do půl

těla nazí muži, mávající oštěpy a sekerami.

Mark mocným hlasem zavelel: „Dvacet jezdců s princem vpřed!

Je třeba chránit krále!“

Sonk se díky Markovi rychle vzpamatoval. Zvedl meč nad hlavu

a vykřikl: „Za mnou na nepřítele!“

„Rayi, chraň nás!“

„Samozřejmě, ale posil si pole. Nemám chuť tahat tě na loď s

frakturou lebky.“

Mark ještě zformoval pěší šiky a bitva se stabilizovala. Všiml si

nerozhodných jezdců, kteří se drželi kolem Borise, a nařídil: „Vy

27

vyrazte na levé křídlo a snažte se spojit s princem!“

Sám šel ostatním příkladem, popohnal kesta a srazil několik

nepřátel. Náhle ho obklopila tlupa Zikanů. Rychle otočil kesta, aby

ho nenapadli zezadu. Sekal kolem sebe a štítem odrážel rány.

Byl stále zadýchanější a paže mu ochabovaly. Meč mu těžkl v

ruce, po čele se mu valily potoky potu a štípaly ho do očí. Do

hrudníku dostal zásah oštěpem, který mu vyrazil dech. Ještě štěstí že

měl zapnuté ochranné pole, jinak to byl jeho konec. Naštvalo ho to a

sekl protivníka do hlavy.

Už ani nevěděl, jak dlouho bojuje, srdce mu bušilo jako ztřeštěné.

Potom tlak nepřítele polevil a slyšel ironický Borisův hlas:

„Řekl bych, že pomoc starého mazáka přijde vhod, což?“

Mark si na chvíli vydechl. Zikané ustupovali. Princi se podařilo

odrazit nepřítele od sítě, v níž se stále ještě zmítal král i se svou

družinou. Ray právě seskočil z kesta a přesekával dýkou síť. Nikdo

si nevšiml, že si občas vypomáhá laserem.

Konečně byl král Akin vysvobozen a s Rayovou pomocí nasedl

na kesta.

Pohled na krále dodal vojsku odvahu. Šiky pěšáků vyrazily

kupředu a vzápětí už zatlačovaly nepřítele. Bleskový útok selhal a s

organizovaným vojskem se Zikanům bojovalo špatně.

Král opět shromáždil jízdní oddíl a vyrazil tam, kde bylo nepřátel

nejvíc. Za několik minut královské vojsko místo vyčistilo. Bylo po

bitvě.

Král Akin rozhodl, že se na tomto místě utáboří. Dal rozestavit

stráže, a když se ujistil, že je vše v pořádku, svolal své věrné.

„Synu, poprvé ses zúčastnil skutečné bitvy. Blahopřeji ti k tvé

odvaze a zvláště k tomu, jaks mi přispěchal s muži na pomoc.

Takhle jedná velký vojevůdce.“

„Pan Mark mi poradil…“

„To nestálo ani za řeč, princi, pouze jsem naznačil a vy jste ihned

pochopil.“

Král se usmál. „Však já vím, rytíři, že jste převzal velení nad

pěšími. Na tak mladého muže jste velice zkušený.“

„Hrabě Boris mi byl skvělým učitelem.“

„Až skončí tažení, odměním se vám. Teď večer si všichni

28

zasloužíme odpočinek.“

Pomalu se snášela noc. Mark seděl u ohně a ohryzával stehno

jakéhosi ptáka, kterého ulovil Ray.

Přistoupil k němu Carpenter.

„Blahopřeji,“ řekl. „Byl jste skvělý, ale musím konstatovat, že

velice snadno zapomínáte na základní pravidlo Služby: poslouchat,

sledovat, neúčastnit se.“

„To si vymysleli ouřadové, kteří nikdy nevystrčili nos z

kanceláře. Pokud máte splynout s nějakou společností, musíte se vžít

do své role. A od té chvíle jste pak přítelem jedněch a nepřítelem

druhých. Zeptejte se Zikanů. Nemysleli na nic jiného, než jak mě

zabít. A měl jsem se snad nechat?“

„Uznávám, že vám nic jiného nezbývalo. Ale stejně jste se měl

držet trochu vzadu.“

„Máte pravdu. Jako vy.“

„Tahle bitva se mě netýkala. Přirozený vývoj třeba chce, aby

nakonec zvítězili Zikanové. Z dějin Země víme, že barbaři nejednou

zničili vyvinuté civilizace.“

„Žádný strach. Tohle byla jen malá šarvátka. Pokud mají jednoho

dne Zikanové zvítězit, zvítězí i tak. Dějiny se měří ve staletích, a ne

ve rvačkách několika set mužů.“

„Vidím, že máte odpověď na všechno. Ostatně oč jde, že? Na

misi nejste a já proti vám u Komise pro nevměšování svědčit

nebudu. Takže dobrou noc a odpočiňte si. Po dnešku to potřebujete.“

5

Plukovník So-Yun seděl v prefabrikovaném baráku, který mu sloužil

za kancelář, a díval se na zapadající slunce. Měřil skoro dva metry a

hrudník měl mohutný jako všichni Denebané. Malé množství

kyslíku v atmosféře jejich planety způsobovalo hypertrofii plic. Měl

kulatý obličej, hrubé rysy, vpadlé žluté oči a nazelenalou pleť, což

byla přirozená ochrana proti silným ultrafialovým paprskům

domovského slunce. Krátce zastřižené vlasy byly jedovatě fialové.

So-Yun měl na sobě obyčejnou astronautickou kombinézu bez

29

distinkcí. Kdykoli se podíval do zrcadla, dostával vztek, protože

prýmky nosil nade vše rád. Ale císařově rozkazu se zpěčovat

nemohl.

Otevřely se dveře a vstoupil důstojník, který předpisově

pozdravil. Věděl, že plukovník si na disciplínu potrpí i ve zvláštních

podmínkách této mise.

„Kapitán Ar-Ba, pane plukovníku. Dovolte mi promluvit!“

„Pohov! Jak vypadají analýzy?“

„Zdá se, že váš informátor měl pravdu. Pod tou horou je mocné

ložisko naria.“

Jednalo se o velice těžký kov, patřící mezi transurany.

Radioaktivní nebyl, ale dokázal koncentrovat rádiové vlny, takže se

používal při výrobě hypervysílačů, jimiž se dalo skoro okamžitě

komunikovat na nesmírné vzdálenosti. Bez nich by přenos zprávy z

jednoho konce Galaxie na druhý trval celá staletí. Narium bylo dosti

vzácné, a proto značně hledané. Denebské císařství nemělo

prakticky žádný důl a muselo narium kupovat od Pozemské unie,

čímž se v případě možného konfliktu dostávalo do nevýhodného

postavení.

„Já chci jistotu,“ zavrčel plukovník.

„Tu budeme mít brzy, pane plukovníku. Už děláme první sondu.

Abychom získali čas, vrtáme pod úhlem pětačtyřiceti stupňů.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Podle kapitána Ko-Ji maximálně dva dny. Kdy si váš informátor

přijde pro odměnu?“

„Nevím, ale na tom nezáleží. Jestliže je informace mylná, pak ho

zardousíme.“

„A co když bude správná?“

„Zastřelíme ho, aby věděl, že vlastní lidé se nezrazují,“ rozesmál

se plukovník. „Těch dvacet milionů, které požadoval, v žádném

případě nedostane. Nemůžeme ho nechat jít, mohl by něco prozradit.

Wreck bude v každém případě jeho hrobem, ale nemá smysl mu to

říkat předem, že?“

Kapitán sklopil oči a pokračoval: „Máme problém s domorodci.“

„A jaký? O to jste se přece měl postarat vy.“

„Vydával jsem se za boha z hvězd a podařilo se mi je přimět, aby

30

se z této oblasti odstěhovali…“

„To přece vím,“ zabručel netrpělivě plukovník.

„Bohužel jejich náčelník, nějaký Graha, si myslí, že se nemá

čeho bát, a nezaplatil symbolickou daň místnímu králi. Ten se

rozhněval a zorganizoval trestnou výpravu. Náš ctěný informátor mě

o tom informoval a já ho požádal, aby tažení zabránil. Hodlal

zavraždit prince, aby král ze žalu tažení zrušil. Patrně to nevyšlo,

protože vojsko postupuje.“

Kapitán se odmlčel a byl stále rozpačitější. Na čele se mu perlily

kapičky potu.

„No a dál?“

„Když jsem viděl, že střet je nevyhnutelný, poradil jsem Grahovi,

aby zkusil léčku. Nevím, co prováděl, ale nevyšla mu.“

„A to znamená co?“ zeptal se So-Yun.

„Že sem nejpozději za dva dny dorazí menší královská armáda. A

protože máme pouze šest mužů, budeme musel použít termopušky

nebo dezintegrátory.“

Deneban se zatvářil rozmrzele. „Tomu bych se radši vyhnul.

Kdoví kdy Unie pošle na Wreck další expedici. Takový masakr

utkví v paměti hodně dlouho a pozemšťani můžou pojmout

podezření a začít se zajímat o tuto oblast.“

„Nu, možná můžeme armádu zastavit,“ řekl po krátké úvaze Ar-

Ba. „Nařídím Grahovi, aby vyrazil králi v ústrety, vzdal se mu a

zaplatil.“

„Bude souhlasit?“

„Já ho přesvědčím. Namluvím mu, že prohrál kvůli svým

hříchům a že si je musí odpykat, aby svůj lid zachránil.“

„Dělejte jak myslíte, ale diskrétně.“

Ar-Ba opět řízně zasalutoval a odešel. Dvě minuty po něm se

dostavil kulaťoučký kapitán Ko-Ja. Vypadalo to, že na něm

kombinéza každou chvíli praskne. Plukovník se na něj znechuceně

podíval.

„I vy máte problémy?“

„Ne tak docela, ale rád bych, abyste se podíval na výsledky

sondy. Jsou podivné.“

So-Yun ho otráveně následoval. Denebanský tábor se rozkládal

31

na úpatí vyšší, asi třítisícimetrové hory. Rozeklaný skalnatý vrchol

osvětlovaly poslední paprsky slunce a barvily ho do ruda: byly to

skutečné Sluneční hory.

Několik mužů v nazelenalých kombinézách se motalo kolem

dvou pásových strojů. Z nich vycházela dlouhá roura, která se nořila

do země.

Ko-Ja vešel do baráčku a zastavil se u velkého stolu pokrytého

plány.

„První vrt jsme provedli zde, pane plukovníku. Po čtyřiceti

metrech tvrdé horniny jsme narazili na dutinu. Nejdřív jsem si

myslel, že je to jen obyčejná kapsa, ale ani po sto metrech jsme

nenarazili na odpor. Udělali jsme tedy další vrt o dvě stě metrů dál

na východ. Ale dopadlo to stejně.“

„A vyvozujete z toho co?“

„Že je tam obrovská jeskyně.“

„A to snad vadí?“

„Momentálně nemůžeme vrtat. Museli bychom udělat větší otvor

a vlézt dovnitř. Pokud je to propast, budeme muset vrtat o kilometr

dál. Ale jestli je to jeskyně, budeme těžit přímo v ní. Ušetříme tak

spoustu času a navíc nás nikdo ze vzduchu nemůže zaregistrovat.“

„Pokud je tam skutečně narium.“

„O tom jsem pevně přesvědčen, pane plukovníku. Když se k

téhle hoře přiblížíme, tak detektory doslova šílí.“

„V tom případě tam vnikněte, ale pospěšte si. Císař čeká na

hlášení.“

„Smím nasadit dezintegrátory?“

„Dělejte, jak uznáte za vhodné, ale rychle!“

6

Paprsky vycházejícího slunce pronikaly korunami stromů a ozářily

ležení královského vojska. Král Akin byl sice po noci celý

polámaný, ale ve skvělé náladě. Ztráty byly mnohem menší, než se

včera zdálo.

„Rytíři,“ řekl Markovi, „pověřuji vás důvěrným posláním.

32

Pojedete v čele s hrabětem Borisem jako průzkumníci. Nerad bych

padl do nové léčky.“

O hodinu později už Mark klusal s Borisem po úzké stezce. První

jel samozřejmě Ray.

„Biodetektory nic nehlásí.“

„Není divu,“ odpověděl Boris. „Po takových ztrátách se

Zikanové musí nejdřív vzpamatovat. Hlavně díky vám. Musím vám

poděkovat, protože skupina, ve které jsem byl, se málem nechala

zmasakrovat. A já na životě pořád ještě lpím.“

„Vy jste mi taky přispěchal na pomoc.“

„Přece nenechám zabít kolegu, který nám přiletěl z takové dálky

na pomoc,“ opáčil Boris a starostlivě svraštil čelo. „Ale stejně si

myslím, že byste se měl držet trochu zpátky.“

„To mi říkal už Carpenter.“

„Ten,“ ušklíbl se Boris. „Nikdy neriskuje, ani aby pomohl

přátelům. Vrátil se na Wreck, jen aby mohl co nejčastěji přefiknout

služebné.“

„Takovou zábavu si může přece najít i na Zemi.“

„Ale ne za takovou cenu! Tady ho holky neudají pro znásilnění.

Jsou na to bohužel zvyklé. Je to privilegium všech rytířů a

válečníků.“ Boris se odmlčel a pokračoval: „Pokud chcete udělat

kariéru na královském dvoře, určitě se vám to podaří, ale nemyslím

si, že je to vaším cílem. Budu mít problémy, jak potom vysvětlím

vaše náhlé zmizení.“

„Nehody se přece stávají. Řeknete, že jsem spadl z kesta a srazil

si vaz.“

„Doufejme, že nám uvěří.“

Náhle les skončil a před jezdci se rozkládala planina. Zelené

pláně s občasným hájkem. V dálce se tyčily majestátní hory, pár

vrcholků už bylo ozářených sluncem.

„Tamhle to jsou Sluneční hory,“ upozornil Marka Boris. „A na

jejich úpatí žijí ti vzpurní Zikanové.“

„To jsou vždycky tak bojechtiví?“

„Jen zřídka. Chovají kesty a jsou kočovníci. K pěstování malku

ještě nepřešli. Ale mají tu úrodnou půdu a jistě k tomu jednoho dne

dojde.“

33

„Tady už žádná léčka nehrozí, můžeme klidně počkat na krále.“

„Včera večer jsem opět zachytil nějakou krátkou vlnu,“ ozval se

Ray. „Připomínalo mi to komprimovanou zprávu, něco podobného,

jako používá policie.“

„Tak poslouchej dál. Třeba ji dešifruješ. Nemůžeš lokalizovat

zdroj?“

„Ne. Všechno to probíhá příliš rychle.“

Brzy je dojeli ostatní. Akin se vztyčil v třmenech a rozhlížel se.

„Žádný nepřítel na obzoru, rytíři. Zdá se, že se nám už nehodlá

postavit.“

„Hleďte, pane, tamhle někdo jde,“ upozornil ho Mark.

Skutečně, po cestě k nim kráčelo asi dvacet osob.

„Že by přední voj? Na ně!“

Král pobídl kesta v cval a za ním se rozjelo třicet rytířů. Brzy

dojeli ke skupince. Šlo o deset neozbrojených mužů, za nimiž

kráčelo deset dívek v bílých řízách.

Když Akin zastavil, Zikan, který kráčel v čele, padl na kolena.

Byl hubený, vrásčitý a měl dlouhé šedivějící vlasy.

„Králi Akine, jsem náčelník Graha. Vzdávám se vám. Po zásluze

mě potrestejte, ale ušetřte můj lid. Na znamení své pokory vám

nabízím dvojnásobnou daň.“

Muži otevřeli váčky s mincemi.

„K tomu vám přidám deset dívek jako otrokyně.“

Král zaváhal a pohlédl na své muže.

„Tu pakáž je třeba vyhladit,“ zavrčel statný rytíř se šrámem přes

obličej. Zřejmě dosud nestrávil nedobrovolný pobyt v liánové síti.

„Pobijeme je a potom jim vypálíme vesnici.“

„Nač taková zbrklost? Lepší je nejdřív si čin promyslet a potom

teprve jednat. Graho, jak tě napadla ta léčka? Takhle přece Zikani

nebojují.“

Stařec sklonil hlavu do prachu.

„Posel našeho boha nám to nakázal.“

„Moc dobře ti ale neporadil,“ rozesmál se král Akin. „Nevyšlo ti

to.“

„To proto, že jsem příliš hřešil. A mým největším hříchem byla

má neposlušnost vůči vám, králi.“

34

Akin chvíli mlčel a přemýšlel. Potom nakázal svým lidem, aby

peníze vzali. Byla to velká částka. Graha zřejmě vybíral mince po

celém kmeni. Kdyby teď vojáci vpadli do vesnice, moc toho už

nenarabují. Zapálit pár chatrčí a pobít ty ubožáky k ničemu nevede.

Peníze, které mu tady předávají, bohatě zaplatí náklady na celé

tažení.

„Přijímám, Graho. Tebe a tvou družinu odvedu na svůj hrad a

tam rozhodnu o tvém osudu. Ve své neskonalé dobrotě ušetřím tvůj

lid, ale věz, že napříště už nebudu tak blahosklonný. Ještě jednou se

vzbouříte a vyhladím vás všechny.“

„Docela rád bych se podíval do té jejich vesnice, abych viděl

toho jejich božího posla,“ zabručel Mark, když otáčel kesta, na

kterém jel.

„A proč?“ opáčil Boris. „Bude to nejspíš nějaký kněz, který se

považuje za mesiáše. Každý rok se tady nějaký ukáže. Nebo skoro

každý. Jednoho jsem musel vyhnat z panství. Chtěl mi tam pořádat

hony na čarodějnice a každý týden nějakou upálit na náměstí před

chrámem. Na něco takového já nemám náladu.“

Král se obrátil ke svým lidem.

„Pánové rytíři, naše tažení končí, protože Graha se plně a

bezpodmínečně vzdal. Můžeme se teď se ctí vrátit domů k ženám a

družkám.“

Odpověděl mu jásot, hlavně ze strany pěšáků, které příliš

nelákala představa dlouhého pochodu až k horám.

7

„Královská armáda se vrací,“ hlásil Ar-Ba plukovníkovi So-Yu-

novi, „a my budeme mít klid. Ten nápad s vydáním Grahy a

několika dalších vyšel. Král je bezpochyby dá popravit. Takové jsou

zdejší mravy.“

„Ať se mezi sebou vraždí, jak chtějí. Mně je to úplně jedno. Za

nového náčelníka dejte jmenovat někoho chytřejšího.“

„A hlavně pevnějšího ve víře! To nebude snadné, protože po této

porážce patrně ve víře ochabnou.“

35

„Kdyby to nešlo jinak, předveďte jim pár zápalných granátů.

Nějak si s nimi poraďte, hlavně ať nám dají pokoj.“

Plukovník vstal a vyhlédl ven okénkem.

„Jak je Ko-Ja daleko?“

„Díky dezintegrátorům postupují docela rychle. Skála je pevná a

není třeba dělat výdřevu. Brzy by se měli dostat do dutiny.“

„Půjdeme se na ně podívat, potřebuju se trochu protáhnout. V

tomhle baráku se snad udusím. Kdyby tady aspoň byla klimatizace!

Už abychom to měli z krku a mohli se vrátit na Deneb. Docela rád

bych to někde večer roztočil.“

Taková familiérnost kapitána poněkud vyvedla z míry. „Muži se

už taky nudí,“ poznamenal opatrně. „Jenom samá práce a žádná

zábava.“

„Tak ať makají ještě víc. Aspoň budou rádi, když si večer budou

moct lehnout.“

„Mohl bych nového náčelníka požádat o dvě dívky, aby jim byly

na ubikaci k dispozici.“

„Příliš rychle je spotřebují. Však víte, jak jsme v tomhle směru

schopní. A kdyby některá z nich utekla, mohla by prozradit, že jsme

obyčejní lidé a žádní bohové. Musíme si uchovat vážnost. Snad

později. Až budeme o něco dál, můžeme se k tomu vrátit.“

Za pět minut došli na místo, kde kdysi probíhaly práce. Do hory

vedla štola a z ní vyšel zpocený a umazaný Ko-Ja.

„Právě jsem vám chtěl podat hlášení, pane plukovníku. Myslím,

že už tam budeme. Chcete to vidět?“

So-Yun mlčky přikývl a vešel do štoly za ním. Uvnitř bylo horko

a dno měla suché, skoro hladké, stejně jako stěny. Chtěl se stěny

dotknout, ale Ko-Ja ho zarazil.

„Nedotýkat se. Skála ještě pálí. Nemáme dostatečně silné větrání,

aby to chladlo rychleji.“

Jak šli dál, plukovník měl stále silnější pocit, že se octl v sauně.

Po zádech mu stékal pot, měl sto chutí se obrátit a vyjít zase ven, ale

hrdost mu bránila. Když došli na čelbu, spatřili tři muže s

dezintegrátorem. Při každém záblesku zmizel kus horniny.

„Nejdeme do toho na maximum, musíme se vždycky ujistit, že je

skála stále ještě pevná. Nechci, aby došlo k závalu. Kromě toho tak

36

rychleji odchází přebytek tepla.“

Plukovník souhlasně zachrčel. Rád by si byl otřel čelo, ale bál se,

aby neztratil na vážnosti.

A náhle byla skála pryč. Místo ní před nimi zela černá díra.

„Světlo!“ nařídil Ko-Ja.

Muži do otvoru posvítili.

„To je úžasné,“ vydechl plukovník.

Hleděli do obrovské jeskyně a nemohli dohlédnout konce, světlo

bylo příliš slabé.

„Posviťte dolů,“ nařídil Ko-Ja.

O deset metrů níž byl na dně černý písek. Potom posvítili nahoru

a asi o padesát metrů výš spatřili klenbu s několika stalaktity.

„Nádhera,“ prohlásil Ko-Ja. „Když uděláme šikmou chodbu,

dostaneme se na dno a můžeme instalovat materiál.“

„Nejdřív bych tu jeskyni ale prozkoumal,“ namítl Ar-Ba.

„Zítra ráno si vezmete deset mužů a pustíte se do toho,“ rozhodl

plukovník. „A Ko-Ja prorazí tu šikmou chodbu. Dělejte na směny,

ve dne v noci.“

Nazítří hned po ránu se plukovník vydal do štoly. Ko-Ja se svými

muži odvedli pěkný kus práce. Chodba postupně klesala na dno

jeskyně, která byla osvětlena množstvím reflektorů.

„Pane plukovníku, ta jeskyně se táhne několik set metrů pod

horu. Tamhle protéká podzemní říčka a o kus dál se ztrácí.

Nainstalujeme tady vrtací agregát. Když půjdeme svisle dolů,

myslím, že bychom neměli ložisko minout.“

„To je skvělé. Ale měl byste si na pár hodin odpočinout.

Vypadáte strašně.“

Kapitán byl skutečně celý popelavý únavou. Pot mu vytvořil

stružky na uprášeném obličeji a pod očima měl kruhy.

„Tři hodiny spánku a sprcha mě dají zase do formy. Ostatně,

odpočinout si potřebujou i chlapi, makali celou noc.“

V té chvíli se dostavil kapitán Ar-Ba s dvěma strážnými,

ozbrojenými termopuškami.

„Jsme připraveni k průzkumu, pane plukovníku.“

„Jdu s vámi. Rád bych to viděl. Začneme zleva a půjdeme podél

stěn.“

37

Ušli zhruba kilometr a jeskyni stále ještě nebyl konec. Místy

nacházeli skuliny, za nimiž se táhly další chodby.

„Na průzkum by to tady chtělo měsíce,“ zabručel Ar-Ba.

„Na všechno dojde. Zatím se spokojíme s touhle jeskyní. Pak

zjistíme, jak spolu ostatní jeskyně souvisejí.“

O kus dál spatřili říčku, která vytékala z jakéhosi tunelu. Voda

byla svěží a muži si v ní smočili obličej.

„Ne aby to někdo pil, dokud nedáme udělat analýzu,“ varoval je

plukovník, když si všiml, že jeden voják spolkl pár doušků.

Voda se zdála tmavá, ale byla to jen optická iluze, vytvořená

černým pískem na dně.

„Dřív byla celá jeskyně vyplněna vodou,“ prohlásil Ar-Ba.

„To je možné, ale jdeme dál. Nezůstaneme tady přece celý den.“

Teprve za další hodinu došli na místo, odkud vyšli. Jeskyně

neměla oválný tvar, na obvodu byly různé nepravidelné výčnělky.

Plukovník zamířil rovnou k východu. Byl rád, když spatřil opět

slunce.

„Vrátíme se teď ke mně na barák,“ řekl. „Můžete se tam napít.“

„Sklenice ledové vody by mi udělala dobře,“ vzdychl si kapitán.

„Takhle jsem se snad v životě nepotil.“

Když se napili, podívali se na Ar-Bovy plánky.

„Bude to chtít systematický průzkum všech otvorů,“ uvažoval

nahlas plukovník. „Ale v žádném případě neriskujte. Máte jen šest

chlapů a Ko-Ja stejně tolik techniků. Nejsme tady jako speleologové,

hledáme narium. A teď si nasaďte skafandr a jděte se přesvědčit,

jestli domorodci nedělají nějaké hovadiny.“

* * *

Ko-Ja se spokojeně podíval na dezintegrační vrták, který se právě

roztáčel. Rád slyšel vrčení stroje. Plastotitanová trubka se pomalu,

ale pravidelně nořila do země.

Vrtací agregát instalovali celé odpoledne a část noci. Zažíval a

podíval se na technika, který seděl u řídicího panelu.

„Jdu si lehnout, Ki-Ame. Nezapomeňte na zadání.“

„Mám to poznamenaný, pane kapitáne. Vzorek každých dvacet

38

metrů a všechny pečlivě označit.“

„Přesně tak. Kdybyste narazil na sebemenší anomálii, dejte mi

okamžitě vědět. Spoléhám na vás.“

Ještě naposled se podíval na instalaci. Vrtací soupravu a Ki-Ama

osvětlovaly dva bodové reflektory, ostatní vypnuli, aby šetřili

generátor. Důvěrně známý zvuk vrtání ho uklidňoval a věděl, že na

techniky, se kterými spolupracuje už léta, se může spolehnout.

Ki-Am se protáhl a zatřepal hlavou. Není nic nudnějšího než stroj

fungující bez problémů. Podíval se na ukazatel hloubky. Ještě metr a

musí odebrat vzorek. Cosi za ním zaškrábalo, a tak se otočil. Ve tmě

nic neviděl. Na okamžik měl pokušení rozsvítit všechna světla, ale

nakonec odolal. Vrták potřeboval maximum energie. Chvíli

naslouchal, ale nic zvláštního už nezaslechl.

Pokrčil rameny a dál se věnoval práci. Stiskl několik tlačítek. Na

boku se otevřela dvířka a z nich vypadlo několik úlomků horniny.

Pečlivě je nabral do plastikového sáčku a označil jako vzorek –40.

Uplynula další hodina. Ki-Am hlučně zívl a odebral další vzorek

–60. Vtom opět zaslechl ten zvuk. Lehké tření, ostré, asi jako když

přejedete nehtem po skle. Otočil se a připadalo mu, že ve tmě se cosi

pohybuje.

Spíš zmatený než neklidný se rozhodl, že přece jen rozsvítí.

Světla ho na okamžik oslepila a musel zavřít oči. Když je opět

otevřel, zmocnil se ho děs. Z hrdla se mu vydral výkřik, který hned

umlkl. Cosi se mu ovinulo kolem krku a zadrhlo mu hlas a zastavilo

dech. Nesmírná síla ho vlekla pryč. Ještě měl matný pocit, že vidí

obří zubatou tlamu, cítí zápach hniloby… Následovala prudká bolest

a nicota.

8

Ráno vešel Ko-Ja s jedním technikem do štoly. Překvapilo ho, že se

všude svítí.

„Ki-Ame!“ zavolal, ale nikdo mu neodpověděl.

Rozběhl se ke kontrolnímu panelu. Vrtací souprava pracovala

dál, ale pomaleji. Na ukazatelích byla hloubka dvou set metrů.

39

„Kde ten blbec je?“

Znovu volal.

„Že by si šel lehnout?“

„Těžko,“ řekl technik. „Máme stejnou cimru, to bych si ho musel

snad všimnout, ne? Navíc by nikdy neopustil stanoviště, když věděl,

jak je ten vrt pro nás důležitý.“

„Taky myslím,“ odpověděl Ko-Ja a udělal několik kroků.

Pod nohama mu něco začvachtalo. Podíval se a zjistil, že šlápl do

velké kaluže krve.

Za půl hodiny se dostavil plukovník s Ar-Bou.

„Tohle je jasně jeho krev,“ prohlásil technik, který vzorek

analyzoval.

„Žádám okamžité vysvětlení!“ vyštěkl rozespalý a rozmrzelý

plukovník.

„Žádné nemám. Ki-Am tady byl sám, pane.“

„Ale to byla chyba, že jste ho nechal samotného.“

„Jinak to nešlo. Mám jen čtyři kvalifikované techniky a podle

vašich rozkazů jsme měli pracovat nepřetržitě.“

„Náš kolega byl zcela evidentně zavražděn. Kdy ke zločinu

došlo?“

„Tak mezi třetí a pátou, protože poslední vzorky jsou ze čtyřiceti

a ze šedesáti metrů.“

So-Yun si zavolal Ar-Bu.

„Chci, abyste pachatele našel co nejdříve. Tohle si odpyká.“

Kapitán zmateně potřásl hlavou. „To bude těžké, nemáme

sebemenší stopu.“

„Nemohl se sem dostat někdo z těch vašich divochů?“

„Těžko. Náš tábor je elektronicky střežen. A proč by odnášeli

tělo?“

„Mohli je hodit do řeky.“

„Na to jsem už myslel. Poslal jsem tam jednoho muže. Místo,

kde voda vytéká ven, je příliš úzké. Tělo by tam zůstalo.“

„Pak ho schoval někde v jeskyni. Prozkoumejte ji znovu!“

„To si vyžádá čas. Díval jsem se na plány. Se všemi odbočkami a

průlezy to může trvat týdny.“

„Dejte se do práce, pak se uvidí. Vyšlete dvojčlenné hlídky,

40

aspoň jich bude víc. Zůstanete s nimi v neustálém kontaktu, abyste

jim mohl přispěchat na pomoc s jedním mužem, kterého si necháte.

Pusťte se do toho okamžitě!“

Ar-ba měl na jazyku ještě stovku námitek, ale pochopil, že při

momentální plukovníkově náladě nemá smysl diskutovat.

Zasalutoval a zamířil k východu.

Plukovník ho zakrátko následoval. Technik, který předtím

analyzoval krev, ještě chvíli zkoumal dno. Vrátil se ke Ko-Jovi,

který stál u řídicího panelu.

„Pane kapitáne, našel jsem něco zvláštního.“

„A co?“

Ukázal pinzetu s maličkým kouskem jakési hmoty. „Tohle je

lidská tkáň.“

„Jako kůže?“

„Ne. Pravděpodobně střevní sliznice.“

Ko-Ja sebou prudce trhl. „A co z toho vyvozujete?“

„Ki-Ama mohla klidně sežrat nějaká obrovská potvora.“

„A kde by se tady vzala?“

Muž se rozmáchl po jeskyni. „Odevšad a odnikud.“

„Budu o vaší hypotéze informovat plukovníka. Ale teď máme

nutnější práci. Musíme vysunout sondu a udělat vzorky od

osmdesátého metru.“

Denebané se dali do práce.

Za hodinu se vrátil plukovník s Ar-Bou a sedmi muži.

Kapitán rozložil plán, každému družstvu ukázal cíl a dodal:

„Chci rádiový kontakt každých patnáct minut.“

Plukovník souhlasně pokýval hlavou.

Den končil a Ko-Ja vzrušeně hlásil plukovníkovi výsledky.

„Na dvou stech metrech jsme narazili na žílu naria. Vynikající

kvalita, má zhruba dvacet procent kovu, což je skutečně mimořádné.

Žíla je silná neuvěřitelných osmdesát metrů.“

„Takže těžba by mohla začít okamžitě?“

„Nejdřív musíme posoudit její šířku. Navrhuju, abychom

provedli ještě jeden vrt o dvě stě metrů dál v jeskyni. Pokud

dosáhneme podobného výsledku, můžete je požádat, ať nám pošlou

materiál a další lidi.“

41

„Pospěšte si. Právě jsem dostal další zprávu z císařského štábu.

Chtějí výsledky. Odpověděl jsem, že jsme měli nějaké technické

potíže, ale o tom neštěstí jsem se nezmínil. Zpráva o nálezu naria by

se náramně hodila.“

Ko-Ja svěsil hlavu a zabručel: „Těžko budu někoho

přesvědčovat, aby tady zůstal přes noc sám, ale asi to bude nutné…“

„Řeknu Ar-Bovi, aby tady nechal jednoho strážného.“

Hlídky se vracely ztrhané únavou. Ar-Bo si udělal pár poznámek

na plánu a přistoupil k So-Yunovi.

„Takže, pane plukovníku. Prozkoumali jsme devět trhlin. Tři z

nich vedou do dalších obrovských jeskyní. Všechny jsou prázdné a

nikde ani stopa. Pokračovat budeme zítra, chlapi si nutně potřebují

odpočinout.“

„Dobrá, ale toho nejméně unaveného mi tady nechte na noc.“

Za plukovníkem někdo zasténal. Jeden muž klečel a držel se za

břicho.

„Co je vám?“

„Nevím, pane plukovníku. Hrozně mě bolí břicho.“ Nešťastník

znovu zasténal.

„Tak ho někdo odveďte na marodku!“ rozkázal So-Yun.

Dva muži nemocného zvedli a vyváděli ho z jeskyně. Ko-Ja

zatím se svými techniky rozebíral vrtací soupravu a instalovali ji o

dvě stě metrů dál.

„Chtělo by to jeřáb,“ stěžoval si kapitán. „Je to hrozná dřina.“

So-Yun se usmál. „Ale i tak si vedete velice dobře, kapitáne.

Zmíním se o vás v hlášení. Když se nám tady podaří zahájit těžbu,

budete určitě povýšen.“

Kapitán zdvojnásobil úsilí a za hodinu byla vrtná souprava opět

smontována.

„Všechno je na místě, pane plukovníku. Teď už jen zbývá počkat

na výsledky. Lir-Ka se přihlásil jako dobrovolník na noc.“

„Skvělé! A vy si jděte lehnout.“

So-Yun se otočil k ozbrojenému muži, který se opíral o stěnu

jeskyně.

„Mějte se ustavičně na pozoru a sebemenší odchylku od normálu

hlaste. I kdybyste si myslel, že je to blbost. Radši falešný poplach

42

než nějaká nedbalost. Rozumíte?“

Když kapitán s plukovníkem vycházeli z jeskyně, byla už dávno

noc. Ko-Ja vzhlédl k obloze poseté hvězdami a vzdychl: „Která z

nich je asi naše slunce?“

„Touhle dobou by měl být Deneb tamhle,“ ukazoval plukovník,

„ale těžko to určit přesně. Chápu vás, ale nepropadejte melancholii.

Důstojník má myslet jen na svůj úkol. Jsem rád, že jsme na cestě k

úspěchu. Hezky se vyspěte, kapitáne. Já se ještě skočím podívat na

marodku.“

Marodka byla v baráku o dvou místnostech. Když plukovník

vešel, od stolku se zvedl jeden z Ko-Jových techniků, který měl

jakés takés zdravotnické zkušenosti. Lékaře s sebou neměli.

„Jak mu je?“

Muž otevřel dveře do vedlejší místnosti. Nemocný měl strhané

rysy a břidlicově šedou pleť. Občas zasténal.

„Dal jsem mu něco na uklidnění, ale stejně má bolesti. Taky

dostal infuzi s výživou.“

„A co mu je?“

„Upřímně řečeno, já nevím, pane plukovníku. Chtělo by to

skener.“

„Máte přece analyzátory!“

„Jenom na ten nejzákladnější biologický výzkum.“

„No a co ukazují?“

„To je právě to zvláštní. Akutní anemie se značným úbytkem

všech minerálů a proteinů. Asi takový stav, jako by se několik týdnů

postil. Infuze nepomáhají a já si už nevím rady.“

So-Yun mu poklepal po rameni. „Vím, že děláte, co můžete.“

„Nemůžete požádat, aby nám poslali loď? Tam je mediblok a…“

„To nepřipadá v úvahu. Nesmíme na sebe upozornit pozemšťany.

A štáb nikdy nedovolí, aby se loď přemisťovala kvůli jednomu

marodovi. Dejte mu větší dávku sedativ, ať netrpí. A informujte mě,

kdyby se něco změnilo.“

Plukovník došel na svou ubikaci. Před spaním ještě musel sepsat

podrobné hlášení. Tyhle potíže ho štvaly, zvláště když se blížil

významný objev, který by mohl ovlivnit osud celého Impéria. S

dostatkem naria nebude Impérium tolik závislé na Unii a bude si

43

moci při vyjednáváních víc dovolit.

Když odložil mikrofon, rozepnul si kombinézu. Přešel do

sanitárního bloku, luxusu, za který vděčil své hodnosti. Mužstvo

mělo jednu sprchu dohromady. Uvědomil si, že kdyby měly dorazit

posily, musí pamatovat i na takové věci. Pak se natáhl, ale dlouho

nemohl usnout.

* * *

Sonda postupovala pomalu, protože velkou část energie

spotřebovávalo osvětlení. Strážný se vrátil z obchůzky a sedl si

poblíž řeky. Díval se na Lir-Ku, který pracoval u stroje.

„Potřebuješ nějak píchnout?“

„Ne, díky. Až budu odebírat vzorek, tak tě zavolám. Ve dvou to

půjde líp. Zatím radši dávej bacha.“

„A na co, prosím tě? Šutry se hejbat nebudou.“

Uplynulo několik minut. Stroj rovnoměrně vrčel. Strážnému

těžkla víčka. V polospánku zaslechl nějaký zvuk. Ani neměl čas

vstát. Cosi chladného se mu ovinulo kolem krku a rozdrtilo mu

hrtan. Pokoušel se stisknout spoušť, ale ztratil vědomí.

„Tak mi pojď pomoct,“ zavolal Lir-Ka.

Překvapilo ho, že mu nikdo neodpovídá, a otočil se. Zařval

hrůzou. Hlavou mu bleskla myšlenka: Utíkej co můžeš! Dal se na

útěk, ale neuběhl ani tři metry, když ho něco švihlo do boty jako bič

a chytilo za kotník. Padal dopředu a snažil se pád ztlumit rukama.

Chtěl se otočit, aby si vyprostil nohu, ale vtom se mu ohromné

nazelenalé chapadlo ďábelskou rychlostí obtočilo kolem hrudního

koše a lámalo mu žebra jako stébla slámy. Kdyby mu v prsou

zbývalo ještě trochu vzduchu, jistě by řval jak šílený…

9

Ošetřovatel se náhle probudil. Rychle se podíval na hodinky a zjistil,

že na dvě hodiny usnul. Sáhl do lékárničky pro plastikový sáček s

bílou tekutinou.

„Doufám, že se brzy uzdraví,“ zabručel, „jinak je za dva dny po

44

lécích. Musím říct plukovníkovi, aby si požádal o další zásobu.“

Udělal dva kroky do chodbičky, která ho dělila od pokoje

nemocného. Dveře za sebou nechal otevřené, aby slyšel, kdyby

někdo volal.

„Ty ses probral…“

Nedořekl. Pochyboval o svém zdravém rozumu. Civěl na scénu

jako z nějakého zlého snu. Udělalo se mu špatně. Vyběhl z baráku,

klekl si a dlouze a bolestivě zvracel. Potom celý uslzený začal

pronikavě řvát. Křičet nepřestával.

„Co je vám?“ třásl jím kapitán Ar-Ba.

To už k nim doběhl i plukovník. „Vzpamatuj se, chlapče. Co se ti

stalo?“

Muž se nezmohl na jediné slovo, jen ukazoval na barák.

Kapitán vytáhl pistoli a zamířil ke dveřím. Za ním následoval So-

Yun. Na prahu pokoje se oba Denebané zděšeně zastavili. Tělo

leželo na lůžku v kaluži krve. Od krku až k pupku zela hluboká rána.

Na břiše byla rozervaná a odchlipovaly se z ní cáry masa. Hrudník

jako by vybuchl a zlámaná žebra trčela vzhůru.

Ar-Ba byl ostřílený voják, měl za sebou už řadu bojových

zkušeností. Zúčastnil se několika tažení proti domorodcům, kteří

povstali proti císaři, ale takovou hrůzu ještě neviděl. Aby se aspoň

trochu zklidnil, zhluboka se nadechl vzduchu páchnoucího slabě po

krvi.

Ujistil se, že místnost je jinak prázdná, a vrátil zbraň do pouzdra.

Plukovník se potil a ani se nehýbal.

„To je zvláštní, zmizely veškeré vnitřnosti. Srdce, plíce, játra,

střeva… Jen se podívejte, uvnitř už není nic.“

So-Yun překonal nevolnost a podíval se.

„Máte pravdu, je vyvrhnutý jako zvíře…“

„Člověk by skoro řekl, že ho něco vyžralo zevnitř.“

„Na základnu neproklouzne přes detektory ani myš.“

Kapitán se na okamžik zamyslel. „Vzpomínáte si, pane

plukovníku? Tento muž byl s námi na prvním průzkumu jeskyně.

Napil se vody z podzemní říčky.“

„Jak by těch pár kapek mohlo způsobit takovou hrůzu?“

„To nevím, ale chtělo by to podrobnější analýzu.“

45

„Řeknu Ko-Jovi. Jeho specialita to není, ale vyzná se aspoň v

chemii.“

Nešťastný lapiduch, který se ještě celý třásl, vešel do chodby, ale

k pokoji se nepřibližoval.

„Neslyšel jste něco zvláštního?“ zeptal se ho plukovník mírně.

„Ve tři hodiny jsem mu vyměnil kapačku. Spal, protože byl ještě

narvaný sedativy. Nebudil jsem ho, bál jsem se, aby se mu nevrátily

bolesti. Pak jsem si zdříml a vzbudil jsem se až v pět. To jsem pak

uviděl tohle.“ Znovu se zachvěl. „Je to hrůza, pane plukovníku.

Nechápu, jak se to mohlo stát.“

„Jděte si dát sprchu a na pár hodin si odpočiňte.“

Ar-Ba si zatím prohlížel podlahovou krytinu. Všiml si krvavých

stop, tvořily je pravidelné pruhy, vždy tři vedle sebe.

„To je divný. Jako by tudy prošlo nějaké zvíře s tlapami o třech

drápech.“

So-Yun nepříliš přesvědčeně potřásl hlavou.

„Podíváme se tedy, kam vedou,“ nevzdával se kapitán. Sledoval

stopy na chodbu a zakrátko se dostal ke dveřím. Písek před barákem

byl rozšlapaný. O kus dál byl už ale neporušený.

V té chvíli se objevil Ko-Ja. Měl rozepnutou uniformu a ještě byl

celý rozcuchaný, jak ho vzbudili.

„Co se děje?“

„Jděte na marodku a pak nám řekněte, co si o tom myslíte,“

zavrčel na něj plukovník.

Kapitán se za chvíli vrátil. Jen stěží potlačoval nevolnost. Na čele

se mu leskly velké kapky potu a musel se několikrát nadechnout.

„Takovou řezničinu jsem viděl naposled při praktikách z

anatomie.“

„Ar-Ba má hypotézu, že by to mohlo být z té podzemní vody, on

se jí totiž napil. Můžete udělat analýzu?“

„Těžko, protože nevíme, co hledat. Ale skočím si pro zkumavky

a odeberu vzorky.“ Rozběhl se do své maličké laboratoře.

„Tady ty stopy pokračují, pane plukovníku,“ ozval se Ar-Ba.

Udělal pár kroků a nespouštěl oči ze země. Potom rozmrzele

něco zabručel, protože půda začala být kamenitá. Zvedl hlavu! a

podíval se na cestu, kterou ušel od marodky. Vedla prakticky po

46

přímce.

„Pane plukovníku, když tu čáru protáhnu, řekl bych, že vede k

jeskyni.“

So-Yun zaklel a potom zařval nahlas: „Tak se tam jdeme podívat.

Doufám, že nedošlo k nějaké další katastrofě.“

Dohnal je Ko-Ja s několika zkumavkami. Řekli mu, co zjistili, a

on se rozběhl ke vchodu do jeskyně. Tam okamžitě ucítil spáleninu.

Sonda neběžela a z řídicího panelu stoupal proužek kouře.

„Lir-Ko! Lir-Ko! Co se stalo?“

Pod nohama mu něco začvachtalo. Krev.

„Ne, to není možný, už podruhý! Kde je ten zatracenej strážnej?“

Ar-Ba automaticky vytáhl zbraň. Pozorně se podíval na písečnou

půdu pod nohama. Opět spatřil onu stopu, vedla do štěrbiny ve

skále. Kousek od ní uviděl velkou červenou skvrnu.

„Takže tohle zbylo ze strážného,“ zasípal. „Takový zločiny musí

být potrestaný. Náš protivník se skrývá za tímhle průlezem.“ Došel k

štěrbině a chystal se do ní vlézt, ale plukovník ho zarazil.

„I já chci najít pachatele, ale nesmíme být tak zbrklí. Nemůžete

se sám pustit za protivníkem, o kterém vůbec nic nevíme.

Svolejte všechny své chlapy. Ať seberou termopušky, granáty a

lasery.“

Ar-Ba se okamžitě vzpamatoval a zasalutoval. „Provedu, pane

plukovníku. Do hodiny jsme tady.“

So-Yun přistoupil ke Ko-Jovi, který rozebíral řídicí panel.

„To je učiněná hrůza. Vrtací hlava narazila ve třech stech

metrech na velice tvrdou horninu. Chtělo to snížit počet otáček. Ale

nikdo tady nebyl, takže všecko shořelo a musíme vyměnit motor. To

je teda pěkná patálie.“

„Vzal jste nějaké vzorky?“

„Aspoň jeden. Potvrzuje přítomnost naria ve dvou stech metrech.

Myslím, že můžete ohlásit nález, který stojí za těžbu.“

„Konečně nějaká dobrá zpráva,“ ušklíbl se plukovník. „Až budete

mít trochu času, udělejte analýzu té vody z potoka.“

„Mám už jen čtyři techniky. S těmi stěží soupravu rozeberu.“

„Na tom už teď tolik nezáleží. Hlavně že jsme narazili na narium.

Další směna vymezí ložisko. Teď si musíme zajistit bezpečnost.“

47

Dorazil Ar-Ba se šesti muži.

„Na základně jsem nechal jenom lapiducha. Pořád je v šoku a

stejně by nám byl k ničemu. Vydal jsem zbraně i technikům pro

případ, že by za naší nepřítomnosti k něčemu došlo.“

„Dobře, kapitáne.“

„Ještě jedna maličkost. Na záznamníku jsem měl vzkaz od

našeho ctěného informátora. Rád by nás navštívil a chce odměnu,

protože si myslí, že jsme si už ověřili správnost jeho informace.“

„Ať se dostaví co nejrychleji, předhodíme ho té potvoře, pokud

bude po vašem zásahu ještě naživu,“ uchechtl se plukovník.

Ar-Ba se usmál.

„Kapitáne, zůstaneme v ustavičném spojení. Chci podrobný popis

každého vašeho kroku.“

„Rozkaz, pane!“

Ar-Ba přehlédl své muže. Všichni měli přilby s plastikovým

krytem a s reflektorem. U opasku se jim houpaly granáty a v

pouzdrech měli laserové pistole. Každý v ruce svíral termopušku.

Krátce pohlédl na plukovníka a vešel do prolákliny. Byla úzká

tak metr a vysoká dva.

„Zvolna postupujeme,“ hlásil do vysílačky. „Zatím tady nic

není.“

Uplynulo několik minut s pravidelnými monotónními hlášeními,

že se nic zvláštního neděje.

„Rozšiřuje se to, už můžeme jít dva vedle sebe. Sklon pět

procent, jinak nic, naprostá tma. Reflektory nám fungují.“

So-Yun byl v duchu s nimi a litoval, že nešel také.

„Vcházíme do obrovité jeskyně. Velká je asi jako ta, kde jste.

Konec nevidět. Na zemi je černý písek. Vidím pokračování té

podzemní řeky.“ Kapitán krátce zaváhal a pokračoval: „Půjdeme

podél levé stěny a zjistíme, kam až ta jeskyně vede.“

„Zanechávejte značky, abyste našli cestu zpět,“ připomněl mu

plukovník.

„Dáme sem jednu lampu a ještě radiomaják.“

„Fajn.“

„Pokračujeme. Stále nic zvláštního. Ušli jsme už přes kilometr.“

Vtom se z vysílačky ozval tlumený výkřik. Následovaly další

48

výkřiky a ostrý hvizd termopušky.

„Netvor,“ vydechl do vysílačky Ar-Ba. „Hrůza. Zaútočil na nás

zezadu. Tak střílejte, sakra! Palte! Vyhýbá se světlu.“

Ozval se křik a střelba.

„A další,“ vydechl kapitán. „Ach ne!“

Někdo táhle zaúpěl a následoval dutý úder.

„To spadla vysílačka,“ konstatoval Ko-Ja.

Výstřely. Podivné praskání, dlouhé nádechy.

„Jako… jako když netvor požírá oběť,“ zablekotal kapitán.

„To není možný,“ zabručel plukovník. „Ar-Ba je přece zkušený

voják. Tak dobře vyzbrojené družstvo nemohlo podlehnout útoku

obyčejných zvířat.“

Vysílačka oněměla. Rozhostilo se znepokojivé, hrozivé ticho. So-

Yun si otřel čelo.

„Měli bychom jim jít na pomoc,“ ozval se znovu Ko-Ja. „Třeba

někdo přežil. Technici si vezmou zbraně a já je povedu.

„To vám zakazuji. Dopadli byste stejně. Teď je už příliš pozdě.

Musíme co nejrychleji vypadnout z téhle zatracené jeskyně a uchýlit

se na základnu, dokud se nedostaví posily.“

„Nemůžu tady přece nechat materiál,“ protestoval kapitán. „Hodí

se na další vrty…“

Plukovníkovi se zkřivily rty v úšklebku.

„Nebojte se, ty bestie si ho ani nevšimnou. Žerou pouze čerstvé

maso. Ale generátor nechte v chodu, ať funguje světlo. Zdá se, že ho

ty mrchy nesnášejí.“

Ko-Ja shromáždil své lidi a nařídil jim, aby opustili jeskyni.

Nechápali proč, ale ochotně poslechli.

So-Yun jako kapitán potápějící se lodi opustil jeskyni poslední.

Naposled se ohlédl na horu zbarvenou slunečními paprsky do

purpurová. Vzdychl si a vrátil se do svého baráku. Musí podat

hlášení o neúspěchu. Pýcha mu bránila žádat o pomoc. Dostane

důtku do osobních spisů a na povýšení si ještě počká. Doufal však,

že to vše přebije nálezem naria.

Rázně vypnul vysílačku. Hovor s důstojníkem imperiálního štábu

byl velice nepříjemný. Nevěstil nic dobrého. Jedinou útěchou mu

bylo, že mu přislíbili dvě lodě s materiálem a lidmi, včetně těžce

49

ozbrojené čety.

Když vyšel z pokoje, byla už noc. Zhluboka se nadechl svěžího

vzduchu. Panoval klid a mír a hladil mu zjitřené nervy. Zamířil k

marodce. Chtěl si promluvit s Ko-Jou.

Ten seděl u stolu a díval se do mikroskopu. Zápach v místnosti

už zřejmě nevnímal.

„Tak co analýzy?“

„Po chemické stránce nic, pane plukovníku. Obyčejná voda s

minimem chloridu sodného, uhličitanu vápenatého a síranu

draselného. Zvláštní je, že jsou tam nepatrné stopy organické

hmoty.“

„A co jsou zač?“

„To právě teď zkoumám v mikroskopu. Podívejte, je tam velká

buňka, tedy spíš buňka, která se už rozdělila na čtyři.“

Plukovník se podíval do mikroskopu. Chvíli mu trvalo, než vůbec

něco spatřil.

„Co vám to připomíná?“

„Vajíčko, tedy spíš embryo úplně na počátku vývoje.“

„Vyvíjí se to?“ zeptal se neklidně plukovník.

„Ne. Už to pozoruju několik hodin a pořád je to ve stejném

stadiu. Vnější podmínky patrně nesvědčí dalšímu vývoji.“

„Chybí mu lidský organismus,“ poznamenal suše So-Yun.

„No, nemožné to není,“ odvětil mírně kapitán. „Ale nerad bych to

zkoušel.“

„Plně souhlasím,“ vzdychl si So-Yun. „A protože nevíme, jak se

ta mrcha dál vyvíjí, radím vám, abyste to radši zakonzervoval.

Pokud to vědci ve skupině, která nás vystřídá, budou považovat za

zajímavé, můžou pokračovat. Já bych byl radši opatrný. Nemám

nejmenší chuť nechat se tou bestií rozervat zaživa.“

„Souhlasím s vaší analýzou situace. Zakonzervuju to.“

„A než si půjdete lehnout, zavřete si dveře. Kde máte své lidi?“

„Nalezli si do jednoho baráku, jsou už jen čtyři. Doporučil jsem

jim, aby drželi hlídky.“

„Správně! Stačí počkat dva dny a jsou tady posily. Právě mi to

potvrdili.“

„Děkuji, pane. Jdu jim tu novinku oznámit, to jim zvedne

50

morálku.“

So-Yun se pomalu vracel do své světnice. Pohlédl na hvězdné

nebe. Vzpomněl si, jak se ho kapitán ptal, kde je Deneb. I on by teď

rád viděl své slunce. Zlá předtucha? Ne, jsem jenom utahanej. A co

je mu do rodné planety? Neměl příbuzné ani známé. Rodinou mu

byla armáda.

Natáhl se na polní lůžko. Byl mnohem neklidnější, než si byl

ochoten přiznat. Radši se ani nesvlékl, aby mohl okamžitě reagovat.

Dlouho ležel s otevřenýma očima a číhal na sebemenší zvuk. Vládlo

však naprosté ticho, takže nakonec usnul.

Probudil ho jakýsi vzdálený zvuk. Vyskočil a rozsvítil.

„Asi se mi něco zdálo,“ zabručel a napínal dál uši.

Ne, tentokrát to už slyšel jasně. Přiskočil ke dveřím a prudce je

otevřel. V přítmí noci viděl, jak k němu uhání Ko-Ja. Byl od něj už

jen necelých deset kroků, když klopýtl a natáhl se do prachu.

A v té chvíli to So-Yun spatřil.

Kulatá hlava, obrovská kulatá hlava s dvěma červenýma očkama,

ale hlavně nestvůrná tlama, která se otevírala a zavírala. Za hlavou

byla čtyři několikametrová chapadla. Tři se zmítala a čtvrté se

obtáčelo Ko-Jovi kolem kotníku.

Chapadlo sebou prudce trhlo a nešťastník sklouzl po zemi

netvorovi mezi drápy. Poslední výkřik, pronikavý a zažírající se až

do morku kostí. Nestvůrná tlama se rozevřela a ukousla hlavu.

Plukovník, bledý jako stěna, popadl pistoli a dvakrát vystřelil.

Ruka se mu tak třásla, že se světelné paprsky ztratily kamsi do noci.

Musel uchopit zbraň oběma rukama. Tentokrát zasáhl netvora mezi

oči.

Tvor se nedal nijak rušit a vymrštil dvě chapadla. Jedno vyrazilo

So-Yunovi pistoli a druhé se mu obtočilo ďábelskou rychlostí kolem

krku. Deneban nemohl dýchat. Marně se snažil vyprostit, stvůra si

ho přitahovala stále blíž. Odporný dech a pronikavou bolest už skoro

nevnímal. Ztratil vědomí dřív, než netvor začal hodovat.

51

10

Na nádvoří Borisova hradu Mark seskočil na zem. V ústrety jim

běžela hnědovlasá Nala a vrhla se hraběti do náruče. Když se

přivítali, spěchala do hradu připravit pohoštění.

Borisův houfec se hned po ránu odloučil od královského vojska.

Král, potěšený rychlým a snadným vítězstvím, se rozhodl, že se vrátí

přímo do hlavního města a Borisovo panství mine. Nastal však jeden

problém. Princ Sonk se nechtěl rozloučit s Markem a trval na tom,

aby je doprovázel do Urky. Král se k princovu naléhání připojil a

nabízel Markovi titul a úřad u dvora.

Mark se vymluvil na to, že by rád navštívil nemocného otce a

oznámil mu své povýšení. Slíbil, že do čtrnácti dnů dorazí do Urky.

„Tady je vidět, k čemu vede přílišná horlivost,“ ušklíbl se

Carpenter, když slyšel, jak se Mark pracně vymlouvá.

Jako by jedné komplikace nebylo dost, Akin bezpodmínečně

trval na tom, že věnuje Markovi jednu z otrokyň, které dostal od

Grahy. Takový dar Mark odmítnout nemohl, jinak by krále urazil.

„Nezapomeňte, že ji můžete dát zbičovat, kdykoli uznáte za

vhodné,“ řekl král. „V tomhle kmeni se s ženskými zachází tvrdě a

nemá smysl je kazit. Musí vám posloužit ve všem.“

A tak s ním teď jela štíhlá Ila. Ray nad ní převzal záštitu, což jistě

nebylo bez postranních úmyslů. Od té doby, co žil s Markem,

objevil řadu lidských citů. Hněv, nenávist, ale i lásku, která se mu

dařila nadmíru dobře.

Boris zavedl přátele do knihovny, která mu sloužila za pracovnu.

Nala za nimi poslala služebnou s osvěžujícím kwenem. Džbán za

chvíli vyprázdnili. Fisher se pak zvedl a zavrčel: „Před večeří si

hodím dvacet. Ta jízda mi dala co proto. A po koupeli budu

potřebovat masáž.“

„Váš pokoj je připraven, pane barone,“ ujistila ho Nala.

„Služebná vám přinese vodu a pomůže vám. Budete mít dost času,

protože večeře hned tak nebude. Nečekali jsme vás a musíme

kuchařům dopřát čas, aby připravili pořádnou hostinu.“

Plukovník odešel a Carpenter ho následoval toporným krokem.

Boris držel Nalu kolem pasu a ta se opírala o jeho křeslo. Mark

52

zvolna upíjel pivo.

„Miláčku, asi byste měla dohlédnout na kuchaře,“ pravil po chvíli

Boris.

Nala pochopila, že její pán chce mluvit s hostem o samotě. Když

odcházela, zmateně na Marka pohlédla. Ti cizinci, kteří přicházeli a

odcházeli, v ní nevzbuzovali důvěru. Navíc se často chovali k

služebným hrubě. I ona sama se stala obětí různých ponižování a

několikrát se musela uchýlit pod ochranu hraběte, aby ji neznásilnili.

Nechápala, jak její pán může mít takové přátele. Ale tento mladý

rytíř měl velice dobré chování.

Když se za ní zavřely dveře, Boris na Marka upřeně pohlédl a

poznamenal:

„Myslím, že brzy odletíte.“

„Zítra. Už jsem tady byl dlouho. Poletíte s námi?“

„Ne, jak jsem už řekl. Rozhodl jsem se, že zůstanu na Wrecku.“

„Nemáte právo usídlit se na primitivní planetě. Zákon o

nevměšování hovoří jasně.“

„Všichni ho porušujeme a vy jako první.“

„To máte pravdu, ale děje se tak z humanitárních důvodů.“

„Neřekl bych, že by se tím komise spokojila.“

Mark se usmál. „Máte zřejmě pravdu, a proto ji o tomto výletu

nebudu informovat.“

Nastalo dlouhé ticho rušené pouze výkřiky z nádvoří. Hraběcí

družina patrně líčila své zážitky z tažení a bohatě je zalévala

kwenem, jak tomu bývá při podobných příležitostech zvykem.

Boris měl nepřítomný pohled, když říkal: „Měsíce, které jsem

strávil na Wrecku, patřily k těm nejšťastnějším v mém životě. Nala

je báječná družka a rád bych se s ní brzy oženil. Pokud jste poznal

jen prchavé známosti s lehkými dívkami, pak nedokážete pochopit,

jaké to je mít konečně ženu, která s vámi sdílí noc co noc lože, vedle

které se každé ráno probouzíte, která s vámi sedí u stolu…“

„Myslím, že vám rozumím. Často jsem měl chuť se vším praštit,

abych se mohl konečně usadit, ale po několika týdnech nečinnosti

jsem se zas nakazil kosmickou virózou.“

„Proto jsem vděčný Fisherovi, že za mnou přišel a pomohl mi

učinit ten krok. Bez něj bych se k něčemu takovému nikdy

53

neodhodlal. I kdybych se snažil sebevíc, nesehnal bych dost peněz

na jachtu. Ještě teď si vzpomínám, jak za mnou přišel do garsonky.

Bydlel jsem tenkrát na předměstí New Yorku. Na centrum jsem

neměl. Když mi řekl, oč jde, nejdřív jsem odmítl, ale nedal se

odradit, a přiznám se, že mě nakonec docela snadno přesvědčil. Z

Wrecku jsem odletěl jen jednou, na měsíc, a hrozně se mi po Nale

stýskalo.“

„Kde jste sehnali paměťové krystaly o životě tady?“

„Opatřil je Carpenter. Pracoval v analytickém středisku. Patrně si

okopíroval paměť mého tehdejšího androida.“

„Nezdá se mi, že by trpěl nostalgií po primitivních světech.“

„Už jsem vám říkal, že jeho zájmy jsou především v oblasti sexu.

Laškovat se služkami, to je jeho. Mám pocit, že je tak trochu sadista

a že se děvčat rád zmocňuje násilím. Tahle zábava se na Zemi

provozuje špatně.“

„A kromě této bohulibé činnosti, čím jiným se ještě zabývá?“

„Hodně s plukovníkem cestuje. Rádi prozkoumávají dosud

panenské oblasti, o nichž jsem se ve zprávě nezmiňoval. Někdy jsou

pryč celé týdny. Myslím si ale, že se půvabů Wrecku už nabažili a

vrátí se s vámi.“

Mark zvolna pokýval hlavou a na čele se mu utvořily drobné

vrásky.

„Tváříte se ustaraně, příteli. Nedělejte si o mě starosti. I kdyby se

kontakty se Zemí přerušily, já budu jen rád. Od této chvíle je Wreck

mou vlastí a přeju si, aby se co nejpozději stal i mým hrobem,“

dodal s úsměvem. „A teď si jděte před večeří odpočinout.“

11

Hostina proběhla ve skvělé náladě. V hlavní síni prostřeli dlouhý

stůl, smolné louče vydávaly mihotavé světlo. Hrabě pozval všechny

účastníky tažení.

Nalu posadil po své pravici a trval na tom, aby po její pravé ruce

usedl Mark, a to ke značné Carpenterově nelibosti. Patrně doufal, že

jí při vhodné příležitosti hrábne rukou do výstřihu. Nicméně mu

54

nezbývalo nic jiného než usednout na druhý konec stolu, kde

osahával každou služebnou, která mu přišla do rány.

Kwen uvolnil atmosféru, jeden překřikoval druhého a chlubil se

svým hrdinstvím. Někteří si už zatahovali dívky do temnějších

koutů.

Markova mladá otrokyně klečela vpravo za jeho židlí. Nehýbala

se a čekala na pánovy příkazy. Markovi to bylo poněkud trapné a

nevěděl, jak se k ní má před ostatními chovat. Okousal stehýnko a

uvažoval, zda ho má zahodit pod stůl stejně jako ostatní. I Nala

odhazovala kosti na zem, věděla, že služebné podlahu ráno

spláchnou.

Nenápadně upustil kost a vtom cítil, jak ji uchopila Ilina ruka.

Koutkem oka zaregistroval, jak se dívka lačně pustila do zbytků.

Černé oči jí zářily rozkoší. Marka to pobavilo a sáhl na stůl pro

křidýlko. Předstíral, že je jí, ale brzy je podstrčil dívce, která se po

něm hladově vrhla. Totéž provedl ještě dvakrát. Ilina chuť k jídlu

byla mimořádná a nezdálo se, že by měla dost. Po chvíli Mark

usoudil, že by jí to už mělo stačit. Jinak by jí mohlo být špatně.

Oslovil ho Carpenter a na jeho zčervenalých tvářích bylo vidět,

že se místního piva vskutku neodříká.

„Jestli pro tuhle holku dneska nemáte použití, rád si ji půjčím.

Dostali jsme ji ostatně dohromady za naši statečnost.“

Mark na okamžik sevřel rty.

„Ani náhodou, barone. Byl to osobní dar. Takže Ila zůstane se

mnou.“

Carpenterovi se krutě zablýsklo v očích. Chtěl odpovědět, ale do

řeči mu skočil Fisher: „Neměl byste zajet za svým otcem, než se

vrátíte na královský dvůr?“

„Ovšem, barone. S dovolením pana hraběte bych rád odjel zítra

dopoledne. Nechcete mě doprovodit?“

Plukovník se spiklenecky usmál.

„Je to poněkud náhlé, ale i já bych rád navštívil rodiče. Žijí

daleko odtud. A myslím, že baron Alex s námi taky ochotně

pojede.“

Carpenter to potvrdil jakýmsi zavrčením. Mark si všiml, jak se

Nala tváří napjatě, když plukovník pokračoval:

55

„Můj milý hrabě, nechcete se k nám přidat?“

Boris zaťal pěsti a odsekával slova: „Cestování mě už pranic

neláká a musím si po tažení odpočinout. A tak na vás počkám tady

na hradě. V mém domě budete vždy vítáni.“

Nala si oddechla a uvolnila se. Mark se k ní naklonil a zašeptal:

„Zatímco budu pryč, buďte tak hodná a dohlédněte na Ilu.“

„Slibuji vám to, rytíři. Nechť vás nebesa ochraňují. Rádi vás zase

uvidíme. A kdybyste cestou ty dva barony někde ztratil, nezlobila

bych se. Tady nemají co dělat.“

Nakonec hrabě vstal a pravil: „Únava mě poněkud zmáhá a

potřebuji odpočinek. Vy jezte a pijte dál, co hrdlo ráčí, přátelé.“

Vzal Nalu za ruku a za pochvalného jásotu odešel. Mark ho

napodobil a jako stín se za ním táhla Ila.

Dostal stejný pokoj jako minule a doufal jen, že ho tuhle noc

nepřijde zas někdo zavraždit.

Ila zavřela dveře a hned začala Marka svlékat. Klekla si, zula ho

a pak se pustila do knoflíků u kabátce. Přezka na opasku jí chvíli

vzdorovala. Když se Mark spokojeně natáhl, zůstala klečet u postele.

Mark chvíli váhal a nakonec řekl: „Přece takhle nebudeš celou

noc. Pojď sem.“

Dívka vstala a svižně si přetáhla šaty přes hlavu. V matném svitu

svíčky zazářilo štíhlé tělo s droboučkými ňadry. Vklouzla k Markovi

a nehybně čekala. Několik minut uběhlo v absolutním tichu. Dívčino

teplo Marka vzrušovalo. Potom ji skoro automaticky začal hladit.

„Poznala jsi již muže?“

„Ne, pouze náčelníka, jak to žádají naše mravy.“

„Nerozumím.“

„V den, kdy je dívce patnáct, se koná velká slavnost, které se

účastní celá vesnice. Pořádá se obrovská hostina. Na tu svoji

slavnost si ještě pamatuji. Když vše skončilo, náčelníkovy ženy mě

dovedly k oltáři. Je to velký plochý kámen, na němž obětujeme

bohům. Svlékly mě a položily na něj. Hrozně jsem se styděla. Dvě

ženy mě držely za ruce a další dvě mi roztáhly stehna. Nejstarší

manželka si mě prohlédla, jestli se mě skutečně ještě nedotkl žádný

chlapec. Pak přistoupil náčelník a prudce se mě zmocnil. Cítila jsem

pálení a bolest a dav kolem mě jásal. Náčelník se dlouho hýbal.

56

Bolelo to, plakala jsem a měla jsem pocit, že to snad nikdy neskončí.

Když konečně přestal, ženy se smály a vykřikovaly. Potom mě

dovedli do náčelníkovy chaty a devět měsíců jsem sloužila jeho

ženám, které mě hlídaly na každém kroku.“

„Proč?“

„Aby zjistily, jestli po spojení s náčelníkem budu mít dítě. Ta,

která porodí chlapce, se stává jeho poslední manželkou. Když porodí

holčičku, je pouze souložnicí. Já však dítě neměla, a tak mě vrátili

rodině, která se na mě zlobila, že jsem se nestala náčelníkovou

ženou. Získali by tak peníze a pocty a nemuseli by mě už živit.“

„To ses nemohla vdát?“

„Rodiče nechtěli dát peníze na věno. A když náčelník požadoval

dívky jako otrokyně, bez váhání mě nabídli.“

Zatímco vyprávěla, tiskla se k Markovi, který se začínal potit.

„Vyprávěj mi něco o tom božím poslu.“

„Poprvé se u nás ukázal před dvěma měsíci.“

„Jak vypadá?“

„Je velikánský, silný, má lesklou zbroj, která mu pokrývá celé

tělo. Musí být jistě nesmírně těžká, ale pohybuje se v ní, jako by měl

na sobě jen lehký plášť.“

„Viděla jsi mu do obličeje?“

„Ne, protože nosí přilbu, která mu zakrývá tvář.“

Marka napadlo, že takhle by mohl vypadat skafandr.

„A co po vás chtěl?“

„Pouze nám oznámil, že kraj kolem Slunečních hor je od této

chvíle územím božím a že nám tam pod trestem smrti zakazuje

chodit.“

„A váš náčelník to přijal jen tak?“

„Ano. A k horám už nechodíme. Jsou prokleté a ti, kdo se k nim

přiblížili, zemřeli strašlivou smrtí. Starci tvrdí, že tam jakási příšera

sežrala jejich útroby. Aby tam někdo mohl žít, musel by být

doopravdy poslem božím.“

„Dal vám za to něco?“

„Jen nám poradil, jak lépe chovat kesty a že se nemají množit

mezi členy jedné rodiny.“

„To se nepředal,“ uchechtl se Mark.

57

Ile se takové rouhání zřejmě nelíbilo a vyčítavě na něj pohlédla.

Mark v duchu hodnotil její informace, které místo odpovědi

vyvolávaly jen další otázky.

„Pane, smím ti položit otázku?“ zeptala se Ila bázlivě.

„A co bys ráda věděla?“

„Ještě jsi mě ani jednou neuhodil.“

„A proč bych tě bil, když jsi nic neprovedla?“

Jeho odpověď ji příliš nepřesvědčila.

„Náš náčelník tvrdí, že muž musí bičovat ženu každý večer.

Rovněž říkal, že i když muž neví o ničem, co žena provedla, žena to

dobře ví.“

Mark pobaveně pomyslel na pozemské feministky.

„Celých těch devět měsíců, co jsem strávila v jeho chatě, nás

večer co večer bil. Nejdřív nás zbičoval všechny a potom si vybral

tu, která s ním šla na lože. Myslím, že mu to dělalo dobře.“

Na této planetě sadismus jen kvete, pomyslel si Mark.

„Neměj strach. Požádal jsem hraběnku, aby tě za mé

nepřítomnosti chránila. Ani ona, ani hrabě nejsou přáteli trestů.“

„A proč mě nevezmeš s sebou?“

„Bude to dlouhá cesta a musíme jet rychle. Pěšky bys nám

nestačila.“

Ila se rozechvěla, nikoli však strachy. Mark ji něžně políbil a

potom sevřel v náruči.

12

Tři pozemšťané se před odjezdem pořádně nasnídali. Na nádvoří jim

sluhové osedlali čtyři kesty, které jim zapůjčil hrabě Boris.

Než Mark vylezl do sedla, rozloučil se s Borisem a zašeptal mu:

„Nelitujete?“

„Ani trochu. Už jsem vám to přece říkal.“

„Cesty bývají plné nevyzpytatelných náhod a nehod a může se

stát, že se již nikdy nevrátíme.“

Boris ukázal bradou na Fishera a Carpentera. „To je mé

nejvroucnější přání. Asi mě budete považovat za nevděčníka, ale už

58

jsem si jich užil až dost. Ať se vrátí na Zem a dají mi pokoj.

Sbohem, kapitáne Stone, a zapomeňte na mě.“

Jeli celé dopoledne a kestům začínal docházet dech. Stezka se

vinula planinami, kde se pásla zvířata připomínající ovce.

Mark spatřil před sebou houštinu a rozhodl se, že u ní zastaví a

nechá kesty odpočinout.

Zatímco Ray zvířatům vytíral srst, plukovník se posadil pod

strom a vzdychal.

„Proč nezavoláte modul sem?“ zavrčel Carpenter.

„Jsme ještě moc blízko. Do večera, nejpozději do rána by se

kestové vrátili na hrad. Boris by měl problémy, protože všichni by si

mysleli, že se nám něco stalo, a on by musel vyslat lidi, aby nás

hledali.“

„No a co! Nenašli by nás.“

„Lepší bude vyčkat. Zřejmě zapomínáte, že podle služebních

řádů se smíme nalodit pouze v noci, aby nás nespatřili domorodci.“

„Jděte k šípku s vašimi řády. Tady nejste na misi.“

„Ale to neznamená, že bych je měl porušovat. Mějte ještě

strpení.“

Mark si sedl kousek dál od mužů. Sluníčko hřálo a zmocňovala

se ho sladká únava.

„Takhle to vypadá po divoké noci,“ ozval se Ray. „Viděl jsem

ráno chudinku llu. Vypadala poněkud pocuchaně.“

„Velice nadaná žačka a musela objevovat pocity, které zatím

nepoznala. Doufám, že tohle nenahráváš.“

„Takový blázen zas nejsem. Už tak budeš mít po návratu dost

problémů. Zatímco jsi včera prostopášnil, zachytil jsem tady

rádiovou vlnu, ale nic z toho nebylo.“

„Tohle je zvláštní. Mám pocit, že nás ještě čeká nějaké

překvapení. Poslyš, já si teď dám dvacet. Vzbuď mě, až si kestové

odpočinou.“

Za hodinu mu Ray šetrně zacloumal ramenem.

„Můžeme jet.“

Na koních strávili ještě větší část odpoledne. Mark předstíral, že

nevidí Carpenterovy stále zlostnější pohledy. Nakonec zajeli do

stinného lesa, kde našli líbeznou paseku lemovanou mohutnými

59

duby.

„Jakmile se setmí, zavolám modul,“ řekl Mark. „Budete mít opět

k dispozici všechny vymoženosti civilizace včetně relaxační

koupele.“

Uplynula hodina v tíživém tichu, kterou narušovalo jen

Carpenterovo hekání. Konečně slunce zapadlo za stromy.

„Teď už Ray může zavolat modul,“ rozhodl Mark.

Nečekali dlouho. Záhy nastala noc a modul se snesl na zem.

„Jak to, že přiletěl tak rychle?“ podivil se Fisher.

„Ray má matematické nadání,“ zasmál se Mark. „Spočítal to, tak,

aby modul přistál přesně po setmění.“

Nastoupili si a stroj se s nimi vznesl. Po klidném, lehce

nadzvukovém letu modul zpomalil a přiblížil se k Merkuru, v němž

se automaticky otevřel vstup. Modul přistál v hangáru a Mark a jeho

společníci vystoupili.

„Kdo půjde do sprchy první?“ zahlaholil.

A tu pocítil na šíji chladnou hlaveň pistole.

„Ani hnout, kapitáne, jinak vám budu nucen vystřelit mozek,“

pronesl suše Fisher.

Mark ztuhl. „Vy jste se zbláznil, plukovníku! Co znamená tenhle

nevkusný žert?“

„Zabírám vaši jachtu. Nařiďte androidovi, ať je hodný, jinak vás

hned zabiju. Alex ho vypne.“

Mark chvíli váhal. „Slyšel jsi, Rayi. Poslechni je.“

Carpenter k androidovi přistoupil, prudce mu roztrhl halenu a

obnažil hruď.

„Dvířka má pod levým prsem,“ radil Fisher.

„Přesně tak a jdou lehce otevřít.“

Carpenter stiskl tlačítko, čímž přerušil dodávku, a android

znehybněl.

„A teď ho přeprogramuj, aby poslouchal nás. Dej pozor, aby byl

ještě schopen pilotovat. A já zatím odvedu našeho přítele do pilotní

kabiny.“

Vyjeli z komory výtahem. Plukovník z Marka ani na okamžik

nespustil oči, tlačil mu hlaveň do šíje a prst měl na spoušti.

Když se otevřely dveře, šťouchl do Marka a nařídil mu:

60

„Sedněte si do křesla kopilota a pořádně se připoutejte.“

Mark poslechl a plukovník překontroloval pouta. Výsledek ho

zřejmě uspokojil, protože se posadil do vedlejšího křesla. Ruku měl

však stále na pistoli.

„Můžu se dozvědět, na co si to hrajete?“ zeptal se Mark.

„Je to hra, která mi hodí pěkný balík.“

„A proč jste mě do ní zatahoval?“

„To je prosté, potřeboval jsem vaši loď. Na škole jsem si vás

dobře odhadl. Snílek, paličák, duše naivní, která věří na

kamarádství, přátelství, soudržnost. Věděl jsem, že když vám to

předhodím jako záchrannou akci, že neodmítnete.“

„A proč jste mě nezlikvidovali cestou?“

„Potřeboval jsem vás představit Borisovi, aby nepojal podezření,

a navíc jsem nevěděl, jak by váš robot reagoval.“

„Takže Boris v tom s vámi nejede?“

„Ne, on se do té planety vážně zbláznil.“

„Tím lépe pro něj. Patrně se nemýlím, když řeknu, že za

pokusem o vraždu prince a mě stojíte vy.“

„Měl jste zatracenou kliku. Kdyby vrah odvedl dobrou práci, váš

android by neměl podezření a musel by nás poslouchat a my

bychom ho nemuseli přeprogramovávat.“

„Myslím, že by vás spíš čekaly pořádné problémy,“ opáčil Mark.

„Ray je od přírody velice podezřívavý a mstivý. Vyvolali byste

pěknou řež.“

Fisher se opovržlivě ušklíbl. „Android nemůže jednat samostatně.

Kdybyste zmizel, byl bych jeho pánem já.“

„A proč jste chtěli zabít prince?“

„Aby král byl tak zoufalý, že by se vzdal tažení proti Zikanům.“

„Takže jste nechtěli, aby vojsko došlo až ke Slunečním horám.

Tam máte patrně nějaké přátele, což?“

Plukovník sebou lehce trhl a upřeně se na Marka zahleděl.

„Co o tom víte?“

„Skoro nic. Ale vy a Alex jste mizerní herci, šmíra. Když jsem

viděl, jak se chováte, začal jsem pochybovat, že máte skutečně

zálibu v primitivních planetách. Ray navíc dvakrát zachytil jakési

rádiové vlny. Co tady hledají? Drogy? Drahokamy?“

61

„Narium,“ odvětil Fisher už klidněji. Věděl, že Mark byl pořád s

nimi, takže nemohl hypervysílačem upozornit policii. Posměšně se

zasmál a dodal: „Myslím, že si před smrtí zasloužíte pravdu. A

budete mít radost, jak jste přispěl k tomu, abych zbohatl. Všechno

začalo takhle…“

* * *

Carpenter hleděl na naprosto nehybného androida. Podíval se na

jeho výrobní číslo a sérii. Čísla byla už dost setřená.

„Nějaký starý model,“ zabručel. „Není divu, že ho odstavili. Ale

nám se ještě může hodit. Hrudník se zřejmě otvírá tady…“

Stiskl tlačítko maskované jako mateřské znaménko, ale nic se

nestalo. Ani napodruhé.

„Buď je porouchaný, nebo má nějaké další zabezpečení,“ bručel.

„Další ztráta času. Musím ho naříznout a pak zase sešít.“

Otráveně přešel do vedlejší komory, která byla zařízena jako

dílna. Tam Ray vyráběl všechny pomůcky nutné pro misi. V jedné

kovové skříni našel Carpenter potřebné nářadí.

„Je vidět, že Stone myslel na vše,“ zasmál se. „I na to, že se ta

jeho rachotina může rozsypat. A tady je celá zásoba nepoužitých

obvodů, takže přeprogramování bude hračka.“

Na stole si rozložil nástroje a zvláštní pozornost věnoval

plazmovému hořáku. Chvíli váhal, ale nakonec se rozhodl, že

pracovat bude v dílně, už proto, že tam bylo víc světla. V koutě si

všiml antigravitačních nosítek s dálkovým ovládáním. Zapnul je,

nosítka se zvedla a on je postrčil do přechodové komory.

Dojel s nimi těsně vedle Raye. Pracně na ně androida uložil.

Převézt ho do dílny byla už hračka. Obnažil mu hrudník a potom

sáhl po hořáku. Za dvě minuty dosáhl potřebné teploty.

Z hořáku vycházela slabá fialová záře a kolem ní se tetelil

vzduch.

Carpenter na okamžik zaváhal. Znal řadu typů robotů, ale v

tomto případě měl jakési pochyby. Tenhle stařičký model už musel

být několikrát rozebírán, než ho přetvořili v domácího robota. Co

když při tom přemístili hlavní obvody?

62

„Čím víc ho obnažím, tím větší je šance, že neporaním důležité

orgány,“ uvažoval nahlas. „A kdyby, tak je tady dost náhradních

dílů.“

Ještě se naposledy ujistil, že vypínač je na pozici vypnuto, a

přiblížil se s hořákem k trupu. A vtom se stalo něco naprosto

neuvěřitelného! Carpenter stěží stačil zaregistrovat prudký pohyb a

vyfasoval takovou ránu do obličeje, až odletěl dva metry.

„Není to poprvé, co mě chce někdo naporcovat jako nějaký kuře,

ale nikdy to nevyjde,“ ozval se ironický hlas.

To však už Carpenter neslyšel, protože jeho let skončil prudkým

úderem do hlavy a on ztratil vědomí. Zapnutý hořák mu nešťastnou

náhodou dopadl na hruď. Plazma mu propálila kůži, svaly a zasáhla

srdce. Vytryskl proud krve, brzy však vyschl a v místnosti bylo cítit

spálené maso.

Ray vstal z nosítek a hořák vypnul. Lhostejně se podíval na

mrtvé tělo.

„Hra s ohněm je vždycky nebezpečná,“ poznamenal. „A ten

nepořádek! Budu tady muset vytřít a poklidit, aby se ten smrad

nedostal do regenerátoru vzduchu.“

13

„Všechno začalo takhle,“ vykládal Fisher spokojeně. „Carpenter pár

dní před odchodem do důchodu zkoumal paměťové krystaly

Borisova androida. Našel v nich krátký záznam palubních

analyzátorů o oblasti, kde se vyskytovalo množství těžkých kovů.

Průzkum pak už dál nepokračoval, třebaže to byly velice mocné žíly,

protože Wreck byl chráněný zákonem o nevměšování. Alex byl ale

přesvědčený, že to musí být ložisko naria. A tak přišel za mnou.“

Chvíli si pohrával s pistolí, kterou držel v ruce, a pak ji odložil.

„Dlouho jsme mudrovali, co s tím. Nejdřív to chtělo jistotu nebo

aspoň pár dalších důkazů. Museli jsme se samozřejmě vypravit na

Wreck, a to co nejnenápadněji. Taky jsme potřebovali, aby nás

divoši přijali. Alexe napadlo, že do toho zatáhne toho troubu Borise.

Z jeho poslední zprávy vyčetl, jak se mu tam líbilo a jak se mu po

63

Wrecku stýská.“

Fisher se skřípavě zasmál.

„Když jsem mu přednesl náš plán, nejdřív se oháněl řády,

předpisy a podobně. Třicet let disciplíny se jen tak nevymaže. Ale

jako démon pokušitel jsem byl nakonec úspěšný. Za týden byl náš.

Loď kupoval on a je psaná na něj.“

„Takže kdyby došlo k nějakým nepříjemnostem s úřady,“

poznamenal Mark, „odpovědnost ponese jedině on.“

„To je jisté, můj milý kapitáne. A stejně tak ji ponesete vy,

protože použijeme váš člun. Takže jsme se bez problémů usadili na

Wrecku a Boris se vrátil na své panství, které zatím neobsadil žádný

jiný šlechtic. Králi namluvil, že během dlouhé cesty vážně

onemocněl, a proto se nemohl vrátit na hrad. Král mu to zbaštil.“

Fisher přejel dlaní po pažbě a pokračoval:

„Pod záminkou, že jedeme navštívit statky nebo že potřebujeme

dlouhý výlet, jsme s modulem prozkoumali celou oblast zachycenou

analyzátorem. Po několika týdnech jsme lokalizovali zajímavé místo

u Slunečních hor. Museli jsme na to opatrně, aby Boris nedostal

podezření a taky aby na nás nepřišli domorodci, kteří žili poblíž.

Odebrali jsme nějaké vzorky. Při jedné cestě na Zem jsem je dal

analyzovat příteli geologovi, ale neřekl jsem mu, odkud jsou.

Potvrdil mi, že tato hornina často obsahuje narium.“

„Narazit na ložisko v zakázané zóně je jistě zajímavé, ale nemá to

tržní hodnotu,“ namítl Mark.

„Já věděl, že jste nepraktický snílek,“ zasmál se Fisher. „To já

jsem inteligentnější. Hned jsem věděl že ložisko nemá pro Zemi

cenu. Namáhejte si trochu mozeček. Kdo zoufale shání narium?“

„Solanští pašeráci?“

„Nemají vybavení na těžbu. Namáhejte se dál.“

Mark sebou trhl. „Denebané! Vy jste prodal to tajemství

Denebskému impériu! To je odporná zrada!“

„Jen žádná velká slova, prosím. Prostě obchod, nic víc. A pokud

vím, tak momentálně nejsme s Denebem ve válce. Udržujeme

diplomatické styky a vyměnili jsme si velvyslance. Některé naše

firmy obchodují s denebskými.“

„Ale prodávají běžné spotřební zboží a ne strategické kovy!“

64

„Já v tom nevidím rozdíl. S jistými potížemi se mi podařilo

navázat kontakt s Denebany. Jednání byla dlouhá, ale nakonec jsme

se dohodli na ceně. Dali jsme jim souřadnice Wrecku a popis

ložiska, aby si mohli naše informace ověřit.“

„Pokud ale Denebané vědí, kde ložisko je, pak už vás nepotřebují

a nemusí vám platit.“

Fisher se vychytrale usmál. „Vědí, že jestli poruší smlouvu, udám

je Unii. Wreck je v ochranné zóně a její narušení by se rovnalo

vyhlášení války. Konflikt si Impérium nemůže dovolit, protože

poměr sil je výhodnější pro Zemi, kterou by podporovaly všechny

federální planety. Za pár hodin se setkám se svými spojenci, kteří mi

vyplatí dohodnutou cenu. Dvacet milionů.“

Zasnil se a dodal: „Jen považte, co všechno si za to můžu

dopřát.“

„To si dovedu představit, mám tu zkušenost. A věřte mi, že se

toho velice brzy nabažíte. Po třech měsících jsem se rád vrátil ke

Službě.“

„To proto, že nemáte ani špetku fantazie, kapitáne,“ opáčil

Fisher. „Já toho dovedu využít.“

„Zatím ty peníze ještě nemáte. Denebany já znám. Využívají

zrádce, ale když už je nepotřebují, zlikvidují je. S chutí vám zakroutí

krkem. Pak se už nemusí bát, že je udáte. Navíc vědí, že ten, kdo

zradil jednou, zradí klidně i podruhé.“

Plukovníka jeho slova dopálila. „Se vším se počítá,“ vybuchl.

„Základem mého plánu je vaše loď. Odstartujeme a přejdeme na

vysokou geostacionární dráhu. Alex zůstane u řízení a já odletím

modulem do denebského tábora. Když odmítnou platit, Carpenter je

anonymně udá Vesmírné policii. Kdyby mě nakrásně zlikvidovali,

pošle na ně jadernou střelu. Celá oblast bude zamořená a po staletí

tam nepůjde těžit.“

„V obou případech přicházíte o vše, o život i o peníze.“

„Jeden musí riskovat. Ale tak jako tak, nechci žít jako chudý

důchodce a radši zmizím. Vím ale, že tak daleko to nedojde.

Denebané narium příliš potřebují. A když uvidí, že neblufuju,

vyhoví mi.“

Prudce se napřímil a chopil se řízení. Pistoli měl stále na dosah

65

ruky. Zapnul obvody a generátor se rozhučel.

„Vy mě teď nezabijete?“ podivil se Mark.

„O to se postará Carpenter, až budeme na oběžné dráze. Vyhodí

vás bez skafandru. Je to čisté a nezanechává to stopy. A pak –

naprosto ideální smrt pro astronauta. Jsem přesvědčen, že přesně

takovou byste si přál.“

Pohledem spočinul na řadě kontrolek.

„Máte skvělou jachtu. Hotový malý zázrak. Bohužel se jí budu

muset zbavit, abych na sebe neupozornil pozemské úřady. Budete

zkrátka pohřešován i s lodí.“

Zapnul interkom.

„Pozor, Alexi. Lehni si. Start za tři minuty.“

Mark se usmál a na okamžik zavřel oči. Náhle se motory

zastavily a všechny kontrolky zhasly. Fisher nevěřícně několikrát

stiskl různá tlačítka, ale musel se smířit s realitou. Nic nefungovalo.

Vztekle se chopil zbraně a namířil na usmívajícího se Marka.

„Co se děje, Stone? Nezdá se mi, že by vás to příliš překvapilo.“

„Udělal jste řadu chyb, plukovníku,“ pravil s úsměvem Mark.

„Zaprvé jste si neuvědomil, že tahle loď má různé zlepšováčky.

Hlavně se dá řídit telepaticky.“

„To je nesmysl, takové systémy přece neexistují. Ale i kdyby,

nikdo nemá takovou psychickou sílu, aby je zvládal.“

„Já ji náhodou mám.“

Fisher přitiskl hlaveň na Markův spánek. „V tom případě uveďte

generátor zase do chodu, nebo vám vystřelím mozek.“

„Vystřelte,“ odvětil klidně Mark, „ale loď zůstane na zemi.

Jedině já můžu natočit motory.“

Plukovník se zhluboka nadechl a potom se mu na tváři ukázal

ďábelský úšklebek.

„Nejsem si jist, že dokážete delší dobu odolávat bolesti. Začnu

vám řezat prstíčky, článek po článku. A když to nebude stačit,

přejdeme na nohy. I kdybych z vás měl postupně stáhnout kůži, vy

nakonec poslechnete.“ Stiskl knoflík interkomu. „Alexi, honem ke

mně. Máme tu problém.“

Podivil se, že mu nikdo neodpovídá, a opakoval výzvu.

„Co ten blbec dělá? Snad si nehodil dvacet?“

66

„Další chyba byla, že jste nařídil vypnout Raye. Patrně netušíte,

že když je vypnutý, tak přechází na autonomní funkci. Zapomene na

celý program a reaguje jen podle svého. A nezná slitování. Na to už

řada zločinců dojela. Některým se dokonce kutálela hlava po zemi.“

„Blufujete, Stone. Tohle vám nesežeru. Androidi jsou jen stroje.“

Fisher pokrčil rameny a opakoval výzvu.

„Vážně se zbytečně namáháte,“ vzdychl si Mark. „Carpenter se

neozve. Ray mu už určitě zakroutil krkem.“

Plukovníkovi se začalo potit čelo. „To je blbost. Androidi mají v

programu, že nikdy nesmí zabít pozemšťana.“

„To si patrně myslel Carpenter, dokud mu vlastní smrt

nedokázala opak. Ray je v zabíjení naprosto bezohledný.“

Vtom se od prahu ironicky ozvalo:

„Omlouvám se za zpoždění, Marku, ale zbavoval jsem se

jednoho otravy. Zůstal po něm takový chlív, že jsem to tam musel

vyčistit.“

„Tys ho zabil!“ neovládl se Fisher.

„Ale ne. Jenom jsem mu dal facku. Nemůžu za to, že měl v ruce

hořák a ten mu pak vypálil srdce.“

Plukovník vstal a opřel se o letový počítač. Střídavě mířil na

Raye a na Marka. Zmocňovala se ho panika a ruka se mu chvěla.

Nakonec mířil pouze na Marka.

„Řekněte tomu umělýmu kreténovi, ať okamžitě opustí kabinu,

nebo vás zabiju.“

„Neurážejte Raye. Je pomstychtivý a nesnáší, když ho někdo

ohrožuje.“

„Já se zastavit nedám!“ ječel Fisher. „V tom případě zařveme

všichni!“

Ještě naposled zaváhal, potom stiskl ukazováčkem spoušť.

Načervenalý paprsek zasáhl Marka do hrudi. Narazil však na silové

pole a pouze ho pošimral. V té chvíli plukovník zařval bolestí a

upustil pistoli. Ray mu laserem propálil ruku.

„Buďte hezky hodný,“ napomenul ho android, „nebo vám

ušmiknu uši.“

Fisher se na něj nevěřícně díval. Už nerozuměl vůbec ničemu.

Přišel o veškeré jistoty.

67

„Domácí roboti přece nejsou ozbrojeni,“ zablekotal a zvedl

poraněnou ruku. „To je porušení pravidel!“

„Další chyba, pane plukovníku,“ poznamenal s ironickým

úsměvem Mark. „Jen si vzpomeňte na Akademii, tam jsem se příliš

nedržel řádů. Ray je přesná replika služebního androida, a dokonce

mu zbyl i dezintegrátor.“

„Proč jste mi to neřekl, když jsem byl za vámi poprvé?“ zeptal se

hloupě plukovník.

„Nerad sděluji svá malá tajemství prvnímu, kdo se namane.

Abych byl upřímný, moc velkou důvěru jste ve mně nevzbuzoval.“

„Jestli mě okamžitě nepustíte, prásknu vás policii.“

Mark se jen zasmál. „Řekl bych, že si s nimi budete povídat o

něčem docela jiném. Admirál Neuman navíc o Rayovi ví.“

Fisher potřásl hlavou, pořád si to nedokázal v hlavě srovnat.

„Vždyť jsem vás přece zasáhl,“ pokračoval. „Měl byste být

mrtvý.“

„Nebudu vám nic zastírat. Mám ochranný opasek.“

„Ale na ten nemáte právo! Mají je pouze zvláštní agenti. Na Zemi

se nedá sehnat.“

„Získal jsem jej darem od jedné půvabné ženy, která má tu

zvláštnost, že vlastní továrnu na jejich výrobu. A pokud jsem už

ukojil vaši zvědavost, zabývejme se nyní budoucností. Nejdřív vás

musím nějak znehybnit.“

Ray vytáhl z kapsy magnetická pouta. Fisher před ním ustoupil.

„Nenuťte Raye, aby na vás šel silou,“ varoval ho Mark. „Nemáte

na něj a ještě vám pro radost zlomí pár kostí. Uvědomte si, že je

pořád v autonomním režimu, takže se nezná.“

„Ten vypínač je pouze atrapa pro úřady. Ve skutečnosti jsem

zapnutý pořád,“ ozval se Ray.

„To pochopitelně vím, ale tohle je nejlepší vysvětlení. Nemá

smysl, aby věděl všechno.“

Plukovník se pokusil naposled vzepřít.

„Nemáte právo mě zatknout, protože jsem hodnostně výš. To by

mohl jedině generál Khov.“

„Vidíte, tohle je zajímavý právní problém. Jste přece v důchodu,

a tedy ve výslužbě, to znamená mimo službu. Tohle by rozhodl

68

soudní počítač. Ale momentálně jsem velitel této lodi já a vy jste

mým vězněm.“

Ray nasadil Fisherovi pouta, usadil ho do křesla u vchodu a

upnul magnetickými úchyty. Pak klidným krokem došel ke křeslu

pilota a posadil se. Všiml si, že kontrolky nesvítí.

„Mohl bys pro začátek oživit Merkura! “

Mark zavřel oči a soustředil se. „Už běží.“

Ray přejel po tlačítkách a centrální počítač zahučel.

„A co teď? Chceš podat hlášení admirálovi?“

Mark přemýšlel celou minutu.

„Spojení s policií nemáme zakódované a nerad bych, aby zprávu

zachytily cizí uši. Jestli jsou Denebané na Wrecku pořád na

odposlechu, snadno nás najdou. Nevíme, jaké tady mají síly.“

Android ukázal na Fishera. „Tak se ho zeptáme.“

„Nevíme, jestli nám odpoví.“

„Já už ho přesvědčím.“

Mark pokrčil rameny. „Dělej, jak uznáš za vhodné, ale nezabíjej

ho. Musíme ho předat živého.“

Mluvili dostatečně nahlas, aby je plukovník slyšel.

„Stone, jestli se mě dotkne, tak na vás podám žalobu!“ zaječel.

Mark vstal a přešel ke dveřím.

„Dám si sprchu. Nutně ji potřebuji. Co se tady bude dít za mé

nepřítomnosti, není moje věc.“ Udělal krok.

„Neodcházejte! Co chcete vědět?“

„Kolik je na Wrecku Denebanů, jak jsou ozbrojeni a podobně.“

„To nevím, protože jsem na jejich základně nikdy nebyl. Moc

jich však nebude. Je to jen průzkumná jednotka. Proto jsem chtěl

jednat s nimi, než se tady usadí natrvalo.“

„Mají protiraketové střely?“

„Neřekl bych. Nepočítali s útoky ze vzduchu.“

„Kde mají loď?“

„Mají pouze spojovací modul. Loď se vrátila na Deneb. Není

rozumné zůstávat na oběžné dráze, co kdyby se tady objevila loď ze

Země, ne?“

„Mají radar?“

„Taky nemyslím. Tolik si toho s sebou vzít nemohli. Ale jak jsem

69

už řekl, nikdy jsem na jejich základně nebyl.“

Mark se zamyšleně posadil. Říkal Fisher pravdu? Denebané by

přece nějakému zrádci neprozradili své plány. Budou si to asi muset

ověřit na místě, což nebude žádná legrace. Mark s Denebany už

několikrát bojoval. Naposled na Sarkalu. Tenkrát málem přišli s

Rayem o život.

„Marku, máme problém,“ přerušil jeho úvahy android a ukázal na

obrazovku. „Ze subprostoru se vynořily dvě lodě bez výsostných

označení. Takže piráti.“

Mark se podíval na dvě šipky. Nepříjemný pohled.

„Jejich siluety mi nápadně připomínají denebské čluny.“

„Určitě jsou to Denebané,“ ozval se plukovník. „A budou nás

chtít zničit. Musíte mě nechat s nimi jednat.“

„A o čem?“ zeptal se ironicky Mark. „Kdy už konečně pochopíte,

že vám nechtějí zaplatit ani halíř? Navíc nenechají uniknout

nepohodlné svědky.“

„To není pravda!“ vykřikl Fisher a viditelně znervózněl. „Jejich

představitel mi slíbil…“

„Měl byste už vědět,“ skočil mu Mark do řeči, „že v obchodě

nemá nějaký slib žádnou cenu, zvlášť když se dá bezectnému muži,

zrádci. A teď už mlčte, ať můžu přemýšlet.“

Obě lodi zcela evidentně mířily k Wrecku.

„Vysílají,“ řekl Ray. „Už to opakují potřetí.“

„A co?“

„Moment, translátor to hned převede.“

Díky translačnímu programu Ray rozuměl prakticky všem řečem.

V případě denebštiny měl už docela slušný slovník.

„Takže… Velitel výpravy volá základnu a chce mluvit s

plukovníkem So-Yunem. A diví se, že mu nikdo neodpovídá.“

„Doufejme, že tak získáme čas.“

„To není tak jisté. Naopak zrychlují. Do hodiny budou na oběžné

dráze. Potom brzy zaregistrují Merkur. Budeme v pasti a v pohodě

nás zlikvidují termonukleárními střelami.“

„Obávám se, že máš pravdu,“ zašklebil se Mark. „Musíme fofrem

zmizet.“

Zabušil do klávesnice a na obrazovce se ukázala křivka.

70

„Když poletíme po téhle dráze, Wreck bude pár desítek minut

mezi námi a Denebany. Při maximálním výkonu jsme do dvaceti

dvou minut poblíž třetí planety, která jim bude překážet v palbě. Ale

to už budeme mít dostatečnou rychlost, abychom přešli do

subprostoru.“

„Budou to ale dlouhé minuty,“ zabručel Ray.

„Pokud tě napadá něco lepšího, já poslouchám.“

„Jiné řešení není, ale stejně mě to zneklidňuje.“

„Před startem připrav střely,“ rozhodl Mark.

Motory se zažehly. Než dosáhly normálního chodu, Rayovy prsty

se rozběhly po klávesnici.

„Takže odstartujeme za tři minuty. Připoutej se, protože jsem

naprogramoval maximální zrychlení. Bude to drsné.“

„Ne! Počkejte!“ zaúpěl plukovník. „To, co chcete udělat, je

hloupost. Ty lodě řídí vojáci. Profíci, zkušení bojovníci, zatímco vy

jste jenom amatér. Proti nim nemáte sebemenší šanci. Takhle nás

ženete na jistou smrt.“

„To jste mi přece přál, ne?“ poznamenal Mark. „Procházku bez

skafandru, pokud si vzpomínám. Teď si vyrazíme společně. Není to

komické?“

„Špatně jste mě pochopil,“ vzlykal zhroucený plukovník. Jako by

ho opustila veškerá důstojnost, změnil se v hromádku neštěstí.

„Prosím vás, dovolte mi s nimi jednat, prosím! Ach!“

Merkur v té chvíli odstartoval, třebaže antigravitační přístroje

pracovaly na plný výkon, Mark cítil, jak mu hruď drtí nesmírná

váha, jako by mu chtěla vytlačit z plic poslední zbytek vzduchu.

Někdo mu vtlačoval oči do důlků a trhal tváře. Nový pohon od

Cosmos Jetu byl skutečně třída.

Když si zvykl, otevřel oči.

„Letíme po určené dráze,“ hlásil Ray. „Jak ti je?“

„Připadám si jako šnek, co se potkal s parním válcem,“

zažertoval Mark. „Ale nějak to přežiju.“

„Náš přítel není tak odolný. Omdlel už dvě minuty po startu.“

„Nevadí, aspoň nám tady nebude skuhrat.“

Zvonění.

„A je to tady,“ zašklebil se Ray. „Už nás zachytil radar. Mají

71

nás.“

Denebské lodě měnily kurz.

„Musíme ještě získat čas,“ řekl Mark. „Naprogramuj dvě salvy

po dvou střelách, za tři minuty. Budou si muset zapnout ochranné

pole a nebudou moct střílet.“

Ray rozkaz vykonal.

Denebští velitelé reagovali chladnokrevně. Než však zapnuli

pole, odpálili rovněž salvu. Na Merkur se řítilo osm střel. Ray musel

změnit kurz. Mark jen zařval a žaludek mu vyběhl až k mandlím.

Úzkostně sledoval vzdálenost, jež je dělila od střel. Na jeho vkus

se zmenšovala až příliš.

„Jsou zatraceně rychlé,“ vzdychl si.

„Připomínají poslední denebské modely,“ potvrdil Ray. „Jsou

výkonnější než naše.“

Na obrazovce se zvětšovala třetí planeta. Ray přelétl letové

parametry.

„Budeme za ní, dřív než nás dostanou. Pak jsi na řadě ty,“ řekl

Mark.

„Já vím, manévr dva dva čtyři čtyři. Nemám tyhle hrátky rád.“

„Zatím nám to vždycky vyšlo.“

„Jenže tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se – víš co,“

sýčkoval Ray.

Vtom se ze stínu třetí planety vyloupla mohutná loď.

„Další Deneban,“ vydechl pobledlý Mark.

„Kdepak, to je křižník Vesmírné policie,“ opravil ho hned Ray.

„Podívej se na znak na přídi!“

Rozblikala se kontrolka videorádia. Mark je zapnul a na

obrazovce se ukázal přísný obličej. S úlevou poznal plukovníka

Parkera. Už byli spolu na různých misích a několikrát si vzájemně

zachránili život. Nedávno zarazili otřesný obchod s lidskými orgány.

Snad by se mezi nimi mohlo zrodit i přátelství, bránila tomu však

upjatá a přísná Parkerova povaha. Nicméně si jeden druhého vážili a

vždy si vyšli vstříc.

„Zjišťuji, že máte problém,“ pravil plukovník. „Ti dva piráti jako

by vás honili. Klid, já se o ně postarám. Dokážete se postarat o ty

rakety, co máte za ocasem?“

72

„Doufám. Jenže pozor, tohle nejsou obyčejní piráti, ale opravdoví

denebští důstojníci.“

Parkerovi se zablesklo v očích.

„Velice zajímavé. Podíváme se, jestli změnili svou příručku

galaktického bojovníka. Ale jak znám jejich štáb, je to velice

nepravděpodobné. Takže zlomte vaz!“

Na hlavní obrazovce se stále rychleji zvětšovala třetí planeta,

našedlá hmota v narůžovělých plynech.

„Atmosféra se skládá převážně z kyslíku, metanu a čpavku,“

poznamenal Ray.

Fisher se začínal probírat z bezvědomí, což dával najevo

sténáním. Byl tak pevně upoutaný, že mohl jen omezeně otáčet

hlavou, takže koutkem oka viděl na obrazovku. Když spatřil

přibližující se rakety, zasténal ještě hlasitěji.

„Rakety dvacet tisíc metrů,“ hlásil kovový hlas centrálního

počítače.

Ray sevřel pevněji řízení a Mark se upřeně díval na obrazovku.

„Hmota planety nás ještě zrychluje,“ poznamenal.

„Dva tisíce metrů…“

Zasténání.

„Tisíc metrů…“

„Teď,“ řekl Mark.

Loď provedla prudký obrat. Přetížení se vyhouplo na takovou

hodnotu, až se Markovi zatmělo před očima a ztratil vědomí.

Rakety byly samonaváděcí, ale na změnu kurzu potřebovaly dvě

sekundy. V prázdnotě kosmu by to nehrálo roli, tady tomu však bylo

jinak. Působila na ně přitažlivost planety, která měnila křivku letu,

takže stroje pronikly do atmosféry značnou rychlostí. Tření

vyvolané molekulami plynu prudce zahřálo pláště, které nebyly

chráněné termickým štítem. Rakety zakrátko shořely jako obyčejné

padající hvězdy.

„Sedm… osm,“ počítal Ray, zatímco se Mark probíral. „Vyšlo to.

Zase jsme se z toho dostali. Lucifer si musí počkat.“

Mark se narovnal a otřel si krev u nosu.

„Obleť planetu, ať se mrknem, jak z toho vybruslí Parker.“

73

14

Na můstku Orionu vládla napjatá nálada jako před tvrdou bitvou.

Velitele denebských lodí sice přítomnost Vesmírné policie

překvapila, přesto však jednali klidně a přesně. Lodě se obrátily a

koordinovaly útok.

Parker se usmál.

„Simultánní nůžkový útok,“ zabručel k prvnímu důstojníkovi.

„Strana třicet dva, paragraf tři jejich příručky. Dvě salvy po osmi, cíl

levá loď. Pozor! Pal!“

„Taky střílejí. Podle komparací v počítači jde zřejmě o jejich

nejnovější bitevní lodě. Pochybuji, že by si je piráti dokázali tak

rychle opatřit.“

„Nikdy jsem nepochyboval o informacích kapitána Stonea. Je to

vynikající důstojník s neméně vynikajícími pozorovacími

schopnostmi.“

„Ty dvě mají palebnou sílu jako my.“

„V tom případě musíme být chytřejší. Odpalte čtyři fantomy.“

Jednalo se o náhrady, dokonalé kopie, jejichž objemový, tepelný

a magnetický obraz se shodoval s křižníkem.

První důstojník v domnění, že se přeslechl, se zeptal: „Čtyři

najednou?“

„Ano, musíme saturovat naváděcí systémy raket.“

Když se tak stalo, Parker zavelel: „Obrat čtyřicet pět stupňů na

pravobok. Další dvě salvy!“

Pevně svíral opěrky křesla a potýkal se s nevolností z prudkého

obratu. Když opět otevřel oči, s uspokojením konstatoval, že

nepřátelské střely se daly nachytat. Na boční obrazovce sledoval

dráhu střel Orionu, které se blížily k denebské lodi. Loď zapnula

ochranné pole.

Vtom už explodovaly první střely.

Parker v duchu počítal záblesky. Osm, devět…

„Mají teď silnější generátory,“ zabručel.

Dvanáct, třináct… Zdálo se, že exploze se přibližují, pokud to

nebyl optický klam. Patnáct. Šestnáct. A stále nic.

„Oni to vydrželi,“ vydechl Parker. „To je k nevíře.“

74

„Ale kdepak, pane. Podívejte se!“

Ze středu nepřátelské lodi vycházel proužek páry, což znamenalo,

že je v ní otvor. Otvor se rychle zvětšoval. Náhle se loď změnila v

ohromný duhový oblak, kterému sluneční paprsky daly narůžovělý

nádech.

„Dvě salvy proti druhé lodi,“ hlásil palebný důstojník.

Parker pokýval spokojeně hlavou, ale první důstojník namítl:

„Míří na nás osm střel. Co teď, pane?“

Plukovník na okamžik zaváhal. Nakonec zvítězila opatrnost.

„Vyšlete tři další fantomy. Chci šetřit generátor.“

Další změna kurzu je nakrátko vzdálila od protivníka. Denebský

velitel, který viděl explodovat loď svého kamaráda, se rozhodl, že na

poslední chvíli použije rovněž fantomy. Avšak tři vteřiny váhal,

takže na to skočila jen polovina Parkerových střel, kterým však

ochranné pole odolalo.

Deneban měl vrásky na čele. Zásoby energie klesaly a protivníka

ještě nezasáhl. Nepoměr sil se katastroficky zvyšoval. Hrdost

imperiálního důstojníka mu přikazovala pokračovat v boji až do

smrti, ale musel myslet i na posádku a na to, že musí podat štábu

hlášení o nečekaném výskytu pozemské lodi.

„Křižník právě vypálil novou salvu. Dvanáct střel, ale jsou dost

daleko.“

Velitel se zamyslel, v duchu hovořil sám se sebou a v duši měl

smrt.

„Končíme. Pohon na maximum. Jakmile mineme oběžnou dráhu

třetí planety, můžeme se ztratit v subprostoru.“

Prudké zrychlení je přibilo do křesel. Velitel spokojeně sledoval,

že vzdálenost mezi nimi a střelami zůstává stejná.

„Řekl bych, že máme lepší stroje,“ poznamenal.

Situace se tak na několik minut stabilizovala a denebská loď

pozvolna zrychlovala. Brzy dosáhla rychlosti nutné k přechodu do

subprostoru.

„Veliteli, čtyři střely přímo před námi!“ zařval najednou muž od

radaru.

„Pošlete fantoma.“

„Nemůžeme, na změnu kurzu jsme moc rychlí.“

75

Střely už bylo jasně vidět a blížily se až příliš rychle. Ke střetu

mělo dojít za několik málo sekund.

„Zapněte ochranné pole na plný výkon,“ rozhodl nakonec velitel.

Energie generátoru se soustředila na vytvoření pole, tím rychlost

prudce klesla. Na obrazovce se ukázal první záblesk. Velitel

netrpělivě čekal na další a nadával na ďábelské naprogramování

střel. Šly zvolna jedna za druhou, ale zase ne tak zvolna, aby se pole

mohlo mezi dvěma výbuchy vypnout.

Merkur obletěl třetí planetu a Mark spatřil purpurové mračno,

svědčící o konci první lodi.

„Parker si vede dobře,“ poznamenal.

„Ten druhý Deneban urputně manévruje,“ namítl Ray. „Bude mít

dost času zmizet, dřív než ho střely dostihnou.“

„Pošli na něj čtyři střely v intervalech.“

Denebský velitel konečně spatřil čtvrtý záblesk.

Nyní následovaly záblesky za sebou podstatně rychleji. Při pátém

to lodí hodilo tak, že zablikala světla. Generátor už dlouho nevydrží.

„Musím uvědomit štáb,“ zachrčel velitel a natáhl ruku k

videofonu.

Už se ho však nedotkl. Loď se zazmítala jako suchý list v

podzimním vichru. Několik členů posádky to vyhodilo z křesel na

stěny.

„Ztráta tlaku v komoře D,“ hlásil počítač. „Trojka generátoru

zkrat…“

Následoval ještě prudší náraz. Jako by loď naletěla do zdi.

Následoval zvuk týraného kovu a ozvalo se tiché pískání. Velitele se

zmocnil bezmocný vztek, když viděl, jak před ním zleva doprava

praskla stěna. Plastotitanový obal se rozevřel, na okamžik ještě

spatřil mrazivé slunce, měl pocit prudkého mrazu, dusil se. Pak

hrozitánská bolest v očích, jako by se mu je někdo snažil vyrvat z

důlků, a nakonec báječná nicota.

Když denebská loď vybuchla, Mark se usmál. Fisher se probral a

zablekotal: „To není možné! Co tady dělala policie?“

Kontrolka videorádia zablikala a na obrazovce se ukázal Parker.

Snažil se tvářit neutrálně, ale bylo na něm vidět, jak je spokojený.

„Ti dva nás už nebudou rušit. Váš zásah nám přišel náramně

76

vhod. Už jsem si myslel, že nám uletí.“

„Byla to jen skromná pomoc. Skvěle jste manévroval. Je to vaše

vítězství. Určitě se o tom zmíním v hlášení.“

Plukovník poděkoval jen kývnutím hlavy. Nebylo to poprvé, co

Mark ustupoval do pozadí a veškeré zásluhy přenechal jemu.

Komise pro nevměšování takové boje stejně příliš neoceňovala. Ale

u Parkera tomu bylo jinak.

„Řekl bych, kapitáne, že budete potřebovat doplnit střelivo.“

„Docela bych to uvítal. Doba je zlá a pro soukromníka je munice

dost drahá.“

„Přejdeme na oběžnou dráhu kolem třetí planety. Zvu vás k sobě

na palubu. Popovídáme a android zatím doplní munici.“

Parker tím diskrétně naznačil, že by neměli komunikovat po

videofonu.

„Slyšel jsi, Rayi? Změň kurz. Konečně se zbavíme vězně.“

„Ne. Vemte mě na Wreck!“ skuhral Fisher. „Já vám přísahám, že

o mně už v životě neuslyšíte.“

„Patrně si myslíte, že tam najdete své denebské kamarádíčky.

Obávám se, že Parker by byl proti. Má hrůzu ze zrádců.“

„Jsme na novém kurzu,“ hlásil Ray. „Přepínám na autopilota.“

„Dávej pozor na našeho přítele. Musím se dát trošku do pořádku

a převléknout se.“

Mark měl stále ještě na sobě notně propocený středověký oděv.

15

Modul řízený Rayem vletěl do přechodové komory křižníku, kde

vedle výsadkových člunů stály v řadách bitevní helijety. Komora se

za nimi zavřela. Jakmile se vyrovnal tlak, objevil se mladý poručík v

černé, bezvadně padnoucí uniformě. Parker byl na vystupování,

úpravu a stejnokrojovou kázeň pedant. Hraničilo to až s posedlostí,

ale byla to skvělá lekce pro nováčky.

„Pan plukovník vás očekává na můstku, pane kapitáne,“ řekl

poručík, když předpisově zasalutoval. „Povedu vás.“

Mark zdvořile opětoval vojenský pozdrav a mladíka následoval.

77

Za ním vedl Ray Fishera. Než nastoupili do modulu, sdělil mu, že

při sebemenší neposlušnosti mu s radostí rozbije obličej. Upozornění

zapůsobilo a Fisher byl jako beránek.

Parker se netvářil nijak překvapeně.

„Jsem plukovník Fisher,“ představil se vězeň. „Stone je rebel a

měl byste ho uvěznit. Vyslýchat ho můžu jen já a moje hlášení musí

jít přímo ke generálu Khovovi, který vám je postoupí, pokud uzná za

vhodné. Nyní žádám, aby mi byla sejmuta pouta.“

Plukovník Parker nehnul ani brvou. Při pohledu na Fisherův

středověký úbor se mu objevil ironický záblesk v očích.

„Nemohu brát váš požadavek v úvahu, nejste předpisově

oblečen,“ odvětil mrazivě.

Poručík se zachichotal a hned zmlkl.

„Kapitán Brandor předá Rayovi materiál,“ pokračoval Parker, „a

já si zatím pohovořím s kapitánem Stonem v kabině. Poručíku,

dělejte plukovníkovi Fisherovi společnost.“

Před odchodem z můstku ještě dodal: „Poručíku, pouta mu

sejmete jedině na můj příkaz.“

V Parkerově kabině byl úzkostlivý pořádek. Nikde ani náznak

něčeho osobního.

Plukovník ukázal Markovi na křeslo. „Udělejte si pohodlí. Řekl

bych, že vaše vyprávění bude dlouhé.“

„Nejdřív mi dovolte konstatovat, jak velice podivná je to náhoda,

že jste se ocitl v této soustavě v tak příhodnou chvíli.“

Parker si vzdychl. „Nechápu, proč Neuman ze mě neustále dělá

vašeho anděla strážného. Jsem muž v pozadí, který dbá na to, abyste

přežil.“

„Ale jistě jste viděl, že váš zásah nebyl marný. Dvě zničené lodě

se budou v osobním spise dobře vyjímat, ne?“

„Dejte pokoj! Takže jakmile jste kontaktoval Neumana, váš

nápad letět na Wreck ho velice zaujal, protože odposlech zjistil v

tomto sektoru rádiové vlny. A napadlo ho, že kdyby tady byli piráti

nebo Denebani, asi by se vám hodila pomoc.“

„Všechna čest jeho jasnozřivosti. Pak mi připomeňte, abych vám

věnoval láhev whisky, můžete si ji vypít, až nebudete ve službě.“

Parker zkřivil rty. Měl to být pokus o úsměv.

78

„Rád bych si vás poslechl, protože budeme muset podat hlášení

admirálovi.“

Mark vylíčil svá dobrodružství. „Je dost pravděpodobné, že

Denebané mají na planetě základnu,“ řekl na závěr, „ale já tam

žádné neviděl. Máme pouze Fisherovu výpověď.“

„Pokud jsem vás dobře pochopil,“ poznamenal plukovník

kousavě, „tak jeho komplic Carpenter už nemůže výpověď potvrdit.

Ray se nechal zase unést, což?“

„Byla to přiměřená obrana,“ protestoval Mark.

Plukovník chlácholivě zvedl ruku. „Tohle nebudeme řešit, máme

důležitější věci. Budu potřebovat kopii jeho krystalů, půjdou jako

příloha hlášení.“

Mark vytáhl z kapsy váček. „Už jsme na to mysleli. Tady máte

vše, co jsme konali a nekonali od našeho přistání na Wrecku.“

„Skvělé. A teď se vrátíme na můstek a podíváme se na našeho

plukovníka.“

Poručík byl už celý nervózní, protože Fisher na něj neustále

dotíral. Ostatní důstojníci na můstku předstírali nezájem a poručíka

v tom s chutí nechali.

„Nevím, co vám to individuum řeklo, a nechci to ani vědět,“

zvolal Fisher, jakmile vstoupili na můstek. „Slovo vyššího

důstojníka znamená při porušení zákona o nevměšování vždy víc.

Překvapuje mě, že jste ho ještě nezatkl. Zmíním se o tom v hlášení.“

Zmlkl, když spatřil Parkerův pohled. Připomínal pohled člověka,

který našel v salátu slimáka.

„Děláte příliš mnoho chyb, než aby někdo vaší výpovědi uvěřil.

Android zaznamenal všechny vaše činy od chvíle, kdy jste poprvé

navštívil Stonea.“

„Nahrávky jsou určitě zmanipulované.“

„Tohle si nechte pro soud.“

Fisher zbrunátněl. „To generál Khov nikdy nedovolí.

Zkompromitovalo by to celou Službu.“

„Vážený pane! Vždyť jste už léta ve výslužbě, vy jste důchodce!

To, co jste udělal, se Služby nijak netýká.“

„Ale kapitán Stone by měl být rovněž potrestán. Ten je ještě

aktivní.“

79

Parker se na něj zlomyslně podíval.

„Stone je zvláštní případ. Byl převelen ze Služby k Vesmírné

policii. Spadá osobně pod admirála Neumana. Já na něj nemám

žádný vliv.“

Fisher sebou trhl, jako by si sáhl na obnažené elektrické vedení.

„Nejsem takový blbeček, jak si myslíte,“ podotkl Mark.

„Nevzbuzoval jste ve mně přílišnou důvěru, a tím pádem jsem radši

požádal o radu admirála Neumana, pro kterého jsem už několikrát

pracoval.“

„Už jsme ztratili dost času,“ zasáhl suše a chladně Parker. „Teď

půjdete na psychosondu.“

Fisher zbledl, protože dobře věděl, jak je taková psychosonda

nepříjemná. Člověk se po ní vzpamatovává celé týdny.

„Na něco takového nemáte právo,“ protestoval. „Soudní počítač

něco takového výslovně zakazuje.“

„Až na zvláštní případy, třeba při velezradě, které jste se se vší

pravděpodobností dopustil.“

Parker přivolal jednoho důstojníka.

„Kapitáne Morissone, postarejte se o vězně a odveďte ho do

výslechové místnosti. Za tři hodiny chci hlášení.“

Fisher poslušně vstal a šel za kapitánem. Kolena se mu klepala.

Konečně mu došlo, že naprosto a definitivně prohrál. Sen o

bohatství se rozplynul a čekala ho chmurná budoucnost. Styky s

Denebany mu úřady nikdy neodpustí.

„Řekl bych, že Ray si už u mě naraboval dost,“ usoudil Parker.

„Můžete se vrátit na Merkur. Dokud neodešlu hlášení Neumanovi,

zůstaňte na oběžné dráze. Hlavně nevysílejte, nemáte zakódované

zprávy jako já. Když vám Neuman bude chtít dát nějaké instrukce,

pošle je na automaticky rušeném kanálu 357. Takže hodně štěstí,

vaše mise ještě neskončila. Ale je mnohem zajímavější, než jsem

čekal. Máte zvláštní talent zamotat se do těch nejsložitějších

případů, aniž vlastně víte jak. Divím se, že jste pořád ještě naživu.“

„Zřejmě to bude tím, že nade mnou bdíte.“

„Neměl byste to přehánět.“

„To do mě hučí Ray v jednom kuse.“

„Vždycky jsem věděl, že je podstatně inteligentnější než vy.

80

Takže zatím na shledanou, kapitáne, a buďte opatrný.“

15

Mark vstoupil do pilotní kabiny ve skvělé náladě. Spal nepřetržitě

osm hodin, dopřál si relaxační koupel a více než vydatnou snídani.

Ray seděl za pultem a testoval obvody.

„Něco nového?“

„Kdybych dostal zprávu, patrně bych tě informoval,“ odvětil

android. „Zatímco jsi spal, třídil jsem materiál od Parkera. Zbrojař

nám chtěl vnutit staré střely, ale já to tušil, a tak jsem z něj vyždímal

poslední modely. Měly by být stejně účinné jako denebské.

Nezapomeň, že cestuješ za své, byl bych nerad, kdyby tě to přišlo

moc draho.“

Mark se posadil a natáhl si nohy.

„Lenošení je skvostné. Tak si říkám, jestli bych si neměl dopřát

siestu.“

„To je nápad! Musíš doplnit své síly a vzpamatovat se z námahy

na Wrecku, zvláště ze zaškolování Ily.“

Mark se při vzpomínce na otrokyni usmál. Navazování

prchavých známostí, potom odlety bez naděje na návrat, takový byl

tvrdý zákon agentů Služby pro dohled nad primitivními planetami.

Ze snění ho vytrhlo videorádio. Zapnul je a na obrazovce se

ukázal protáhlý přísný obličej a krátce zastřižené šedé vlasy. Černé

oči zapadlé hluboko do důlků.

„Poklona, pane admirále,“ pozdravil Mark.

Neuman se na něj chvíli mlčky díval.

„Máte zvláštní talent zaplétat se do těch nejzamotanějších věcí.

Nechce se mi už věřit, že by to byla pouhá náhoda.“

„To je tím častým stykem s domorodci. Člověk od nich převezme

některé zvyky a spoléhá se pak především na instinkt.“

„A vidím, že úspěšně. Jistě chápete, že Parkerovo hlášení

vyvolalo v oficiálních kruzích značný rozruch. Právě jsem přišel z

porady s prezidentem, náčelníkem generálního štábu, ministrem

galaktických věcí a generálem Khovem.“

81

Mark se ošil. Už slyšel ten řev, až přijde ke Khovovi s hlášením.

„Khov samozřejmě zuřil, když se dozvěděl, že jste se vydal do

dobrodružství a nic jste mu neřekl. Jen klid, myslím, že ho

zpacifikuji. Veškerou odpovědnost jsem vzal na sebe a řekl jsem, že

jednáte na můj příkaz. Na důkaz toho jsem mu slíbil, že služné za

poslední měsíc vám vyplatíme my. To ho obměkčilo.“

„Váš pokladník ale může mít námitky,“ řekl Mark.

„Naopak. Je to pro něj báječný obchod. Kdyby měl najmout

externistu, přišlo by ho to dráž, protože platy u Vesmírné policie se

nedají porovnat s platy u Služby. Přesvědčte se sám a přejděte k

nám.“

Byla to taková letitá hra, protože admirál by velice rád Marka

přetáhl.

„To by nám Khov nikdy neodpustil. Nerad bych vás rozhádal.“

„Vraťme se ale k věci,“ pokračoval suše admirál. „Vaše a

Parkerovo hlášení a Rayovy krystaly se dlouho zkoumaly,

analyzovaly a podobně. Je tu však ještě jeden problém. Ministr

galaktických věcí namítl, že nemáme žádný skutečný důkaz o

denebské přítomnosti na Wrecku. Fisher to sice tvrdí, ale

psychosonda ukázala, že je nikdy nespatřil. Chtěl je navštívit, až se

zmocní vaší lodě.“

„A co ty lodě, které zničil Parker?“

„Neměly výsostné znaky. U mezinárodního soudu můžou

Denebané klidně tvrdit, že to byli nějací piráti.“

„Přece jim nedovolíte, aby se jen tak usadili na Wrecku a těžili si

narium,“ protestoval Mark.

„Jistěže ne, ale prezident chce jasné důkazy. A osobně vám dává

tyto rozkazy. Vrátíte se na planetu, prozkoumáte oblast zvanou

Sluneční hory a zjistíte, jestli se tam Denebané skutečně usadili. Ray

má přivézt jasné a nezvratné důkazy.“

Mark si jen vzdychl. „Jednoduchá odpočinková mise. A mám ho

požádat, aby se při natáčení usmíval?“

„Nechte si ty srandičky!“ napomenul ho admirál, který nebyl na

tento styl humoru právě naladěn. „Je to pouze pozorovací mise.

Nemusíte bojovat. Pokud zjistí přítomnost Denebanů, zasáhne

plukovník Parker s výsadkovým komandem. Budete s ním ve stálém

82

kontaktu, a proto si vezmete vysílačku,“

„Jenže zákon o nevměšování…“

„Je to prezidentův rozkaz! Už děláme značný ústupek komisi v

tom, že tam vysíláme agenta Služby, a ne armádu.“

„Doufám, že si na to vzpomenou, až si mě předvolají,“ nedal se

Mark. „Však víte, že v ní mám samé dobré přátele. Zvláště jistého

senátora Craytona, který už léta sní o tom, jak mě jednou dostane.“

„Jen klid, neodváží se postavit prezidentovi. A nyní ruče do

práce, milý hochu. Netrpělivě budeme čekat na vaše hlášení.“

Obrazovka zhasla a Mark se na chvíli zasnil. Ze snu ho vytrhl až

Parker.

„Vím, že jste dostal jistý úkol. Ke komunikaci budeme používat

kanál 122. Zajistím, aby byl někdo neustále na příjmu. A mezi námi,

jestli nechcete, abych dostal infarkt, tak se mi pravidelně hlaste. Pro

případ nutnosti budu mít jednu jednotku v plné bojové pohotovosti.

Ale nezapomínejte, že vzhledem ke vzdálenosti může dorazit

nejdříve za šest hodin. Hodně štěstí!“

„Dík. Dávám se rovnou na cestu.“

„Na jaké oběžné dráze zaparkujete?“

Mark se ušklíbl.

„Kolem Wrecku se ještě potulují zbytky jednoho asteroidu a

trosky Fisherovy lodi. Nechci se s nimi srazit, upřímně pochybuji o

tom, že by mi Vesmírná policie zaplatila opravu. Tudíž se vrátím na

ten ostrůvek.“ Než stačil Parker cokoli namítnout, s lehkou ironií

dodal: „Vím, že porušuji předpisy, ale prezident převzal za tuto misi

veškerou odpovědnost. Ať si to pak vysvětluje on.“

Plukovník se na něj pobaveně podíval. „Pochybuji, že by po něm

chtěli, aby jim skládal účty. To jsou výhody postavení. Nicméně to

není zase důvod pro to, abyste se dal zabít. Nemá smysl hrát si na

osamělého hrdinu. Včas zavolejte o pomoc.“

Dvě minuty nato se už rozběhly motory Merkuru.

„Připni se pořádně,“ upozornil Marka Ray. „Abychom bez

poškození vnikli do atmosféry, budu muset surově brzdit, ostatně

jako minule.“

Loď opustila oběžnou dráhu třetí planety. Mark zavřel oči a

vychutnával poslední chvíle klidu před nasazením. Znovu se dostal

83

do dobrodružství, jež ho přesahovalo. Na něm nyní záviselo, zda

vypukne vražedný konflikt mezi dvěma rovnocennými mocenskými

bloky, který může mít na svědomí miliony mrtvých.

„Budeme přistávat,“ hlásil Ray. „Zatni zuby, bude to chuťovka.“

Teleskopické podpěry se dotkly země a Mark si otřel čelo.

„Na tohle už jsem moc starej,“ nadával.

„A kdo za to může,“ opáčil Ray. „Máš sedět na zadku na Zemi,

řídit Cosmos Jet, když máš většinu akcií. Tam bych si neničil

elektronické neurony ze strachu o tvůj život!“

„Máš pravdu jako vždy, ale snad si můžu aspoň postěžovat,“

rozesmál se Mark.

„Když ses už vzpamatoval, máš čtrnáct minut na to, aby ses

změnil v rytíře, jestli se chceme k té zatracené hoře dostat do svítání.

Sprchu bych klidně vynechal, protože zápach potu je mezi

domorodci přirozený, dokonce bych řekl, že ženy přitahuje.“

„Těžko posoudit, však víš, že se o jejich přízeň neucházím příliš

často. Běžím se připravit. Nahlas Parkerovi, že vyrážíme, a připrav

automatickou obranu Merkuru. Docela by mě potěšilo, kdybych ho

pak našel celý a v pořádku.“

„Děkuju, svoje povinnosti si ještě pamatuju,“ odsekl Ray.

Přesně za čtrnáct minut se od lodi odpoutal výsadkový modul a

začal surfovat těsně nad hladinou oceánu.

„Denebané jsou o zničení lodí jistě informováni,“ řekl Ray.

„Budou ve střehu a nerad bych byl pro ně snadným terčem.“

„Dívej se na cestu,“ napomenul ho Mark, protože ohromná vlna,

která se na ně valila, v něm nevzbuzovala důvěru.

„Uvolni se,“ poradil mu Ray, „za minutu už přistaneme na

pasece.“

„Já v té tmě nic nevidím, jsem jen obyčejný smrtelník.“

„Nikdo není dokonalý,“ poznamenal android a lehce se snesl na

zem. Nechal proběhnout analýzy a potom otevřel dveře.

Mark vyskočil ven. „Trocha neregenerovaného čistého vzduchu

mi vždycky dělá dobře,“ prohlásil.

Začínalo svítat.

„Je načase odeslat modul.“

Stroj se lehce vznesl.

84

„Sluneční hory jsou tímhle směrem,“ ukázal Ray. „Takových

deset kilometrů. Takže nemusíš chodit daleko.“

„Srdečně děkuju. Dejme se na pochod, než začne slunce pálit.“

Po dvou hodinách pochodu se Ray zastavil. Byli za skalním

výběžkem a před nimi se rozkládala planina s baráky.

„To nejsou chatrče domorodců,“ poznamenal.

Chvíli místo pozorovali.

„Nic se tam neděje,“ řekl Mark. „Musíme blíž.“

Už chtěl vylézt z úkrytu, ale Ray ho zastavil.

„Moment. Mají tam elektronické strážní zařízení. První je padesát

metrů před námi. Musím lokalizovat ostatní.“

Antigravem se vznesl deset metrů do vzduchu a po pěti minutách

pozorování přistál zase vedle Marka.

„Velice jednoduché zařízení. Reaguje pouze na pozemní

narušení. Prostě to jenom přeskočíme. Ale stejně bych radši počkal

na noc.“

Mark prudce zavrtěl hlavou.

„Denebanů moc nebude, jen se podívej, jak je ta základna malá.

Myslím, že tam můžeme klidně vstoupit za dne. V nejhorším si

budou myslet, že se jim tam zatoulali nějací domorodci, a budeme

mít dost času dát vědět Parkerovi.“

„Ten tvůj optimismus jsem vždycky obdivoval,“ vzdychl si Ray.

„Tak si mi vlez na záda a přeskočíme to.“

Dvojice se vznesla do vzduchu. Androidovy antigravy byly dost

silné, aby unesly raněného agenta. Ray postavil Marka na zem o

padesát metrů dál. Kryli se za terénní vlnou. Na základně se stále nic

nedělo.

„To je divný,“ zabručel Mark. „Jako by tady nikdo nebyl.“

„Biodetektory nic neobjevily,“ potvrdil Ray.

Přískoky se dostali k prvnímu baráku. Měl pouze dvě místnosti a

byl prázdný. Na jednom stole stálo videorádio evidentně denebské

výroby. Na kus papíru někdo chvatně naškrábal: Nutně žádám o

pomoc… nestvůře… značné ztráty…

„Řekl bych, že naši návštěvníci se setkali s neočekávanými

potížemi,“ poznamenal Mark.

„Byl bych docela rád, kdybychom se s nimi nesetkali taky,“

85

zavrčel Ray. „Jdeme se podívat do druhého baráku.“

Byla to ložnice s několika lůžky, ale nikdo v ní nespal. Dveře

byly vyražené a lůžka neustlaná. Po podlaze se válely kalhoty a

bundy, jako by místnost vyklidili v tom největším spěchu.

Ray si klekl a podrobně zkoumal podlahu. Přejel po ní prstem a

potom se na prst podíval na světle.

„Vážně je to krev,“ konstatoval. „Zaschla zhruba před dvěma

dny.“

Venku si všiml na zemi nahnědlých míst.

„Taky krev…“

Ještě chvíli pátral.

„Podívej se, Marku, na ty podivné stopy. Tři souběžné čáry, jako

od drápů nějakého zvířete. Podle vzdálenosti od sebe bych řekl, že je

pořádně velké.“

„Nevěřím, že by ta tvá potvora, byť by byla sebevětší, dokázala

sežrat celou denebskou posádku. Pátráme dál.“

Ve třetím baráku byl nepředstavitelný smrad, směs hniloby a

antiseptika.

Na lůžku tam leželo tělo otevřené od krku až po pupek a hemžilo

se červy. Mark musel potlačit nevolnost při pohledu na rozkládající

se mrtvolu.

„Je to jasně Deneban,“ konstatoval Ray. „Ta zranění jsou

zvláštní. Jako by ho něco vyžralo zevnitř.“

V sousední místnosti si Mark všiml mikroskopu. Byl ještě

zapnutý. Sklonil se k objektivu a zaostřil. Spatřil čtyři buňky těsně

vedle sebe.

„Co to může být? Pojď se podívat, Rayi.“

„Na to ti neodpovím. Nemám odpovídající biologický program,“

řekl po chvíli Ray.

Poslední barák byl rovněž prázdný a na stěně ještě visely zbraně.

„Zavolej Parkera,“ přikázal Mark zamyšleně. „Už se jistě nudí.“

V Parkerově hlasu byla patrná úleva.

„Tak co, Stone, už jste našel Denebany?“

„Jenom jednu půlku,“ zažertoval Mark a rychle dodal: „Viděli

jsme jen vyžranou mrtvolu. Máme nezvratné důkazy, že je to

denebská základna, ale z nějakých neznámých důvodů ji opustili.

86

Ray zaznamená všechno, co najdeme, ale nejdřív bych pokračoval v

průzkumu na úpatí hory.“

„Fajn, můžu dát Neumanovi první hlášení.“ Plukovník se na

chvíli odmlčel a dodal: „Dávejte pozor. Denebané nejsou žádná

neviňátka, ale tvrdí vojáci. Nezapomeňte, že jste jen dva.“

„Díky, budu si to pamatovat.“

16

Oba přátelé kráčeli po nezřetelné cestě, vedoucí k horám.

„Pořád vidím ty stopy drápů,“ zneklidňoval se Ray. „Je jich moc,

pokud se ovšem nejedná o nějakou stonožku. Jinak to vypadá na tři

až čtyři potvory.“

Po deseti minutách došli ke vchodu do jeskyně. Ray osahal

hladkou a lesklou stěnu.

„Razili to dezintegrátorem nedávno. Ještě je v tom radiace.“

„Takže se podíváme, co je uvnitř,“ řekl Mark a vykročil.

Ray ho chytil za loket. „První jdu já. Kdoví co nás tam čeká.“

Po mírném svahu sešli do rozlehlé jeskyně. Slyšeli vrčení

generátoru, čímž se vysvětlovaly rozsvícené reflektory.

„Nikdo tady ale není,“ konstatoval Ray.

Černý písek absorboval světelné paprsky a reflektory je natolik

oslňovaly, že na strop jeskyně neviděli. Mark šel ještě asi dvacet

metrů a narazil na potok.

„To je zajímavé,“ volal na něj Ray, který si prohlížel řídicí panel

vrtné soupravy. „Naši přátelé provedli dva vrty. Podle poznámek,

které nám tady zanechal technik, narazili ve dvou stech metrech na

žílu kvalitního naria. Potom se z nějakých důvodů vrták zablokoval

a motor se spálil.“

„To ale nevysvětluje, proč zmizeli.“

„Když skončili s průzkumem, třeba se jednoduše vrátili na

Deneb,“ nadhodil Ray.

„To je nepravděpodobné, protože by vypnuli generátor. Proč by

osvětlovali jeskyni, když tady nejsou?“

„Jsme odkázáni na pouhé hypotézy. Udělám kopie těch

87

poznámek.“

Mark zatím šel podél stěny a objevil četné otvory, vedoucí do

dalších podzemních prostor. Navštívili je Denebané?

„Marku, pozor! Za tebou!“ vykřikl Ray tak hlasitě, že se Mark

otočil, zatímco mu cosi škrtlo o ochranné pole. Spatřil takovou

hrůzu, že na okamžik ztuhl.

Neskutečný netvor! Válcovité, lehce zploštělé tělo o průměru

jednoho metru a dlouhé pět nebo šest, s trojúhelníkovitým ocasem,

mělo čtyři krátké pokroucené nohy zakončené třemi dlouhými

drápy. Marka však fascinovala především hlava. Byla to asi

dvoumetrová koule s dvěma červenýma lesklýma očima a kulatou

zubatou tlamou, která se rozevírala a zavírala jako obrovský svěrač.

Z krku vybíhala čtyři chapadla, zmítající se všemi směry.

Zvíře se k němu zvolna blížilo. Zdálo se, že se nadechuje, i když

nosní otvor vidět nebylo. Ve chvíli, kdy chtěl Mark ustoupit, jedno

chapadlo se vymrštilo a zasáhlo ho na úrovni krku. Ránu sice

zmírnilo silové pole, ale i tak stála za to. Mark div neupadl. S hrůzou

hleděl na masité laso s množstvím přísavek, jak se čtyřicet

centimetrů od něj ovíjí kolem silového pole. Muselo mít ohromnou

sílu, protože pole lehce promáčklo.

Když si netvor kořist zajistil, chapadlo si Marka začalo

přitahovat. Náhle jej oslnil fialový záblesk. Když Mark opět viděl,

mohl jen konstatovat, že tvor zmizel. Zbýval jen pahýl chapadla

kolem jeho krku.

„Omlouvám se, Marku, ale musel jsem použít dezintegrátor.

Laser byl na to příliš pomalý.“

Ray odvinul ze silového pole chapadlo a dlouze je zkoumal.

„Zvláštní tkáň,“ zabručel. „Velice odolná, místy průsvitná, což

vysvětluje menší účinnost laseru. Vezmu pár vzorků, biology na

fakultě by mohly zajímat.“

Zatímco z dutiny v pravém stehně vytahoval lahvičku se žlutou

tekutinou, Mark zaslechl jakýsi šramot. Zvuk pocházel z trhliny asi

dvacet metrů od něj. Objevila se našedlá koule, která se rychle

zvětšovala, až nabyla tvaru hlavy netvora třikrát většího než ten

předcházející. Krátce nato následoval krk a chapadla.

„To je fantastické,“ užasl Mark. „Ty mrchy mají neuvěřitelnou

88

plastičnost, můžou měnit tvar a dostat se i do úzkých spár.“

Ze skály se už vysoukala polovina těla.

„Zabili jsme jenom mládě a teď máme tu čest s jeho matkou.

Uvažuju, jestli by nebylo rozumnější dát se na ústup, než vyleze

celá. Nevím, jestli má tak vyvinutý mateřský instinkt, ale určitě se jí

naše přítomnost nezamlouvá,“ řekl Ray.

„Je pravděpodobné, že nás bude sledovat. Zlikviduj ji.“

Fialový záblesk vymazal netvora jako nějaká guma.

„Vzhledem k tomu, že je tady docela živý provoz, radši

vypadneme. Ta stvůra má určitě ještě další příbuzenstvo a na

rodinném obědě netrvám,“ zažertoval Mark.

U východu z jeskyně se zastavil a chvíli uvažoval.

„Denebané na ně pravděpodobně narazili. Vysvětlovalo by to

jejich zmizení?“

„Možná si přivolali záchranný člun.“

„Neřekl bych. Stalo se to tak před dvěma dny. Krátce předtím

měl s nimi Fisher kontakt a stopy krve starší nejsou. Ty dvě lodi,

které sestřelil Parker, jim letěly na pomoc.“

Mark ho zachmuřeně poslouchal.

„Vadí mi pouze jeden detail,“ pokračoval Ray. „Denebané tu

základnu založili před mnoha týdny. Proč se ty nestvůry ukázaly

teprve teď?“

„Zřejmě došlo k něčemu nečekanému,“ nadhodil Mark.

Mechanicky se opřel rukou o skálu. Vtom sebou trhl a vykřikl:

„Otevření jeskyně! Říkal jsi přece, že to vyhloubili nedávno.“

„Přesně tak.“

„A v tom to bude. Ta roztomilá zvířátka žijí v nitru hory, v těch

jeskyních.“

„A co žerou?“

„Nevím. Třeba jsou v podzemních jezerech ryby. Nebo po staletí

hibernují a čekají, až jim něco přijde pod nos.“

„Jestli zhltly celou denebskou posádku, pak se pořádně nažraly a

měl by být pokoj.“

„Nebo se naopak vyvinuly velice rychle a mohou být hrozbou

pro celou oblast.“

„Tuhle hypotézu beru,“ uznal Ray po krátké úvaze. „Co budeme

89

dělat?“

„Podle mě stačí tuhle chodbu zase zavřít.“

„To je hezké, ale chtělo by to armovaný beton. Cement tu jaksi

nevidím.“

„Konec srandy. Dezintegrátorem narušíš klenbu a chodba se

prostě zhroutí. Netvoři budou uzavřeni ve světě, který neměli nikdy

opouštět.“

Android provedl propočty a vzdychl si. „To by si vyžadovalo víc

než dvě hodiny práce a stálo by mě to třetinu energie.“

„Tak se do toho dej. Já se zatím vrátím do prvního baráku. Jistě

patřil veliteli expedice. A seberu všechny poznámky, co tam

nechal.“

Mark ušel několik kroků a otočil se.

„Dávej si pozor, Rayi, a ne abys zase zůstal v závalu jako na

Harku. Tenkrát jsi mě stál hodně strachu.“

„Pokud tě to utěší, i já měl pocit, že se už nikdy neuvidíme.“

Prohlídka baráku proběhla rychle. Denebský velitel byl obezřetný

voják a nezanechal tam nic důležitého. Ani jedinou osobní věc!

Mark si dlouho prohlížel vysílačku a poznamenal si délku vln,

používaných pro subspaciální spojení. Tahle informace se jistě bude

hodit Vesmírné policii.

Sedl si ke stolku, ale nesedělo se mu pohodlně, obyčejná plátěná

sedačka ho tlačila. Našel pouze žádost o pomoc, kterou důstojník už

neměl čas zničit.

Co se tady mohlo stát, že tak náhle vstal a ani si neustlal postel?

Nejpravděpodobnější odpovědí byl náhlý útok netvorů, kteří vyšli z

hlubin Wrecku.

Zaslechl tlumené zaburácení a trhl sebou. Vyběhl ven. Z ústí

jeskyně se valilo mračno prachu, které slunce zbarvovalo do ruda.

„Rayi, Rayi!“ řval.

Uběhla vteřina děsivého ticha. Teprve pak ho dostihla přítelova

myšlenka.

„Všechno je v pořádku. Ty tvoje potvory jsou zazděné. Než se tím

prohrabou, tak si odřou drápy až po loket.“

Konečně spatřil Raye. Byl celý šedý od prachu.

„Musím si dát pořádnou sprchu, než se mi ten prach dostane do

90

obvodů,“ vrčel a otíral se.

„Pojď do baráku. Jednu jsem tam viděl. Doufejme, že funguje.“

Za čtvrt hodiny se Ray vrátil a měl ještě mokré vlasy.

„Když ses už nafintil, mohli bychom zavolat Parkera.“

Spojení navázali rychle. Plukovník si vyslechl s obvyklým

klidem Markovo hlášení a požádal Raye, aby mu poslal kopii

posledních nahrávek.

Když skončili, dodal: „Záběry netvorů by měly zůstat utajené.

Khov je určitě rád prodá nějaké televizi. Však víte, že si Služba musí

nějak přivydělávat.“

Bylo všeobecně známo, že SDPP si vylepšuje rozpočet prodejem

různých scén, natočených na primitivních planetách. Hrůzostrašné

kreatury a krvavé bitvy byly značně oblíbeny, protože diváci se díky

trojrozměrné projekci mohli bez jakéhokoli rizika oddávat představě

velkého dobrodružství.

„O tom ať rozhodne admirál a prezident. Vy se tedy domníváte,

že Denebané skončili v jejich žaludcích?“

„Je to ta nejpravděpodobnější hypotéza.“

Parker se na okamžik zasnil. „Předám hlášení Neumanovi. Než

přijdou další instrukce, zůstaňte na místě, ale mějte se na pozoru.

Mohlo by se stát, že minimálně jedna z těch potvor zůstala na

svobodě. Pokud spořádaly Denebany, prokázaly nám službu a

zabránily otevřenému konfliktu s Impériem. Nicméně není důvod,

abyste se jim nabízeli jako dezert.“

Ukončili spojení a Mark vyšel ven. Veliké slunce zvolna klesalo

za obzor. Rozeklané vrcholy nabývaly rudé barvy, jako by se

zalévaly krví.

„Nezbývá nám nic jiného než mít strpení a čekat, až se nám naši

milovaní šéfové ozvou,“ vzdychl si Mark. „Zřejmě pro mě žádnou

pochoutku nemáš, co? Škoda, začínám mít tak trošku hlad.“

Ray pokrčil rameny. „Jsou tady jen tabletky. Co tabletka, to

jedno normální jídlo, vydržíš aspoň do návratu na loď, kde tě čekají

zase ty blafy z automatu.“

„Smutná vyhlídka.“

Mark spolkl prášek a vrátil se do důstojnického baráku.

„Nezbývá mi tedy nic jiného než si jít lehnout a doufat, že se mi

91

nebudou zdát sny. Dávej pozor.“

„Dík za radu. Při sebemenším atypickém zvuku mě zavolej.“

„A co jdeš dělat?“

„Rád bych prohledal marodku. Ta stopa na mikroskopu mi nejde

z hlavy.“

17

Mark spal špatně, několikrát se probudil při sebemenším zvuku.

Když ho Ray vzbudil, nad obzorem už svítalo.

„Parker,“ řekl Ray a podával mu sluchátko.

Mark potlačil zívnutí.

„Konstatuji, že jste právě vstal,“ řekl Parker. „Což dokazuje, že

jste spal, zatímco úřady nikoli. Proberte se a pozorně mě

poslouchejte.“

„Do toho, už jsem vzhůru.“

„To doufám,“ poznamenal plukovník. „Mám vám od admirála

předat tyto rozkazy. Zaprvé, Ray musí dezintegrovat veškeré stopy

denebské přítomnosti. Kompletní velký úklid.“

„Nic jim nezabrání vrátit se později.“

„Prezident se pojistil. Za pár dní nenápadné komuniké Vesmírné

policie oznámí, že při hlídkovém letu jeden křižník zničil dvě

pirátské lodě. Denebané už vědí, že přišli o dvě lodě, ale zpráva jim

dá na vědomí, že Země nechce přiostřovat vztahy. Aby je to

nelákalo se vrátit, mám kolem Wrecku rozmístit zabijácké satelity.

V případě, že je někdo zničí, hned se to dozvíme.“

„Nezapomeňte mi dát kód, jak je neutralizovat, nemám chuť

zůstat tady až do konce svých dnů.“

„Pošlu ho vašemu palubnímu počítači. Zadruhé…“ Parker

zřetelně váhal, ale potom pokračoval strohým hlasem: „Komise pro

nevměšování mluvila jasně a srozumitelně. Veškeré cizí prvky je

třeba z Wrecku odstranit.“

„Denebané už jsou pryč.“

„Ještě je tam jedna osoba, kapitán Jačev. Máte příkaz odvézt ho

na Zem, kde bude postaven před soud.“

92

„A co když odmítne?“

„Pak ho zabijte.“

Mark si hlasitě vzdychl. „Nerad bych dělal kata. Piráty pobíjím,

to ano, ale Boris je kolega.“

„Já vás chápu, ale rozkaz je rozkaz a vydal ho osobně prezident.

Nemůžete jinak a věřte, že vše, co uděláte, bude po vašem návratu

velice podrobně prošetřováno.“

„O tom nepochybuji,“ usmál se hořce Mark. „V životě nevystrčili

zadky z kanceláře, ale budou sadisticky pitvat vše, co jsem udělal.“

„Nejsem zde od toho, abych soudil své nadřízené,“ odvětil suše

Parker. „Kolik času potřebujete, abyste dokončil misi?“

„Musím jednat diskrétně, abych dodržel zákon o nevměšování.

Když zabiju šlechtice přímo na jeho dvoře, můžu vyvolat revoluci.“

S tím plukovník souhlasil a dodal: „Zůstanu týden schovaný za

třetí planetou. To pro případ, že by se tady ukázala ještě nějaká

denebská loď. Sice teď máte moje nejlepší střely, ale není nutné,

abyste je hned vypotřeboval.“

„Děkuji. Však víte, že nemám válečnické instinkty. Takovou

práci dělá za mě Ray a mně stačí, že při tom umírám strachy.“

„Vidím, že jste naladěn na vtipkování. Takže do práce, kapitáne.

Vaši zprávu očekává sám prezident.“

Mark podal hluché sluchátko Rayovi.

„Slyšel jsi rozkazy. Začni těmi baráky.“

„Nejdřív bych tě rád seznámil se svými nočními výzkumy.“

Zavedl přítele na ošetřovnu. Stále to tam páchlo a Markovi se

zvedl žaludek. Ray, jako by nic necítil, začal vykládal:

„Denebané brali několik vzorků vody.“

Vzal lahvičku a zvedl ji proti světlu. Bylo v ní několik černých

zrnek.

„To je písek,“ vysvětloval. „Podle barvy můžeme usoudit, že

pochází z jeskyně. Každá lahvička obsahuje několik buněk.

Analogicky soudím, že jde o embryo v prvním stadiu existence.“

„Jsou mrtvá?“

„Ne, pouze čekají na vhodné podmínky, aby se mohla vyvíjet.“

Mark ukázal na rozkládající se mrtvé tělo. „Třeba na živý

organismus, že?“

93

„Pravděpodobně. V noci jsem šel k hoře, tam, kde vyvěrá

podzemní řeka. Odebral jsem vzorky a v nich jsem embrya našel

taky.“

„Takže ty potvory se šíří na značnou vzdálenost.“

„Počkej, to není všecko. Vzorky, které jsem odebral dvacet metrů

dál po proudu, jsou už negativní.“

„Zárodky tedy venku příliš dlouho nevydrží.“

„Nebo má voda už jiné vlastnosti. Jsou v ní řasy, které ji patrně

čistí. Jak jsem ti už řekl, mám velice omezený biologický program,

dál se nedostanu.“

„Ale udělal jsi pěkný kus práce.“

„Naberu vzorky a ty je dáš fakultě. Když budou chtít, můžou

pokračovat ve výzkumu.“

„Doufejme, že ty potvory nebudou chtít aktivovat na Zemi.

Nerad bych je potkal někde v temném zákoutí.“

Mark vyšel z baráku a zhluboka se nadechl. Ale i tak dál cítil

hnilobný zápach.

„Zapni dezintegrátor,“ nařídil.

„Ustup na třicet kroků. Vždycky se vyskytne nějaké zbytkové

záření. Šetři si bílé krvinky.“

Mark couvl do příslušné vzdálenosti a odtud sledoval fantastický

výjev, který se před ním odehrával. Barák. Potom šedý záblesk a

nic. Vše proběhlo v naprostém tichu. Byl tu barák a vteřinu nato nic,

jen promáčklina a obnažená skála.

Tato scéna se opakovala celkem čtyřikrát. Po Denebanech

nezůstalo ani stopy.

„Mám zavolat modul?“ zeptal se Ray.

Právě vycházelo slunce.

„Radši bych počkal do setmění. Zatím vyrazíme k té zikanské

vesnici. Rád bych se ujistil, že se v okolí nepotulují ještě další

potvory.“

„Nejsem si jist, že nás domorodci přivítají přátelsky. Nezapomeň,

že jsme je minulý týden pokořili.“

„Domorodcům se zkusíme vyhnout.“

„Před odchodem si dej ještě tabletku. Od rána jsi nic nejedl.“

Pět minut nato se přátelé vydali na pochod. Šli přímo po úpatí

94

hory, aby si zkrátili cestu. Svah byl naštěstí jen mírný.

Odpoledne spatřili v dálce na břehu řeky zikanský tábor. Ray se

zastavil.

„Půjdeme ještě blíž,“ rozhodl Mark.

Pokračovali v cestě mezi kameny, které se skutálely z hory.

„Nelíbí se mi tady,“ vrčel Ray. „Ty kameny obsahují příliš

mnoho těžkých kovů a narušují mi funkci detektorů. Dávej pozor.“

Nebyla to zbytečná obava, protože za necelých pět minut je

obstoupilo pět zikanských bojovníků s dlouhými oštěpy.

Mark pomalu zvedl ruce nad hlavu.

„Přicházím jako přítel a rád bych mluvil s vaším náčelníkem,“

pravil.

Zikané chvíli váhali, ale potom ten, který je zřejmě vedl,

odpověděl: „Dobře, ale jestli se pokusíte o útěk, zabijeme vás.“

Za náčelníkem vyrazili všichni společně a před západem slunce

už byli v táboře. Tvořilo ho asi padesát chatrčí zbudovaných z větví

a kůží. Jako v mnoha domorodých vesnicích se všude kolem vznášel

pach žluklého tuku a potu.

Jejich příchod vzbudil rozruch. Rázem je obstoupily pokřikující

děti a z jedné chatrče vyšel vysoký hubený muž. Rozcuchané vlasy

měl už hodně prošedivělé.

„Tyhle dva jsme zajali u Slunečních hor. Že prý s tebou chtějí

mluvit, ale já si myslím, že to jsou Akinovi špehové.“

Náčelník pohlédl na Marka.

„Kdo jste, cizinci?“

Mark rychle uvažoval. Musí najít nějakou věrohodnou odpověď,

aby je neuvěznili.

„Jsem rytíř Mark ze Stoneů a tohle je můj sluha Ray. Jsme

poddaní hraběte Borise.“

„Ten, co má panství tři dny cesty odtud?“

„Přesně tak.“

„Je to vazal krále Akina.“

„To je pravda, vzdává mu čest stejně jako vy všichni.“

V náčelníkových očích se zablesklo.

„Jsi mým zajatcem a mohl bych tě vyměnit za Grahu, který se

královi vzdal.“

95

Mark se poněkud nuceně zasmál. „Jsem mladý a skromný rytíř.

Krále jsem viděl pouze jednou a jistě si na mě ani nevzpomíná. Na

mém životě či smrti mu vůbec nezáleží. Pokud tedy budeš požadovat

výměnu, vezme to jako porušení míru. Ze všeho nejdřív popraví

Grahu a potom přitáhne sem s celým vojskem a vypálí vám vesnici a

všechny vás pobije.“

Náčelník starostivě svraštil čelo a po chvíli odpověděl: „Co jsi

dělal u Slunečních hor?“

„Podle jedné pověsti,“ lhal Mark, „prý v té hoře žije drak.

Hledám ho, abych dokázal svou statečnost a byl přijat ke

královskému dvoru.“

Muž se zachvěl jako suchý list ve větru.

„A spatřil jsi ho?“

„Zatím ne, ale pokud existuje, pak na něj určitě narazím.“

„Bohužel skutečně existuje. Tos neviděl posla božího?“

„Nepotkal jsem nikoho, ani boha, ani démona.“

Na domorodcově čele se leskly kapky potu.

„Co jsme byli poraženi, bozi nás opustili, a aby nás potrestali za

naše hříchy, seslali na nás netvora, který nám požírá děti.“

Teď se zachvěl pro změnu Mark.

„Drak tady byl?“

„Přichází večer co večer, a dokud nezíská jednu oběť, nezmizí.“

Nastala noc a před některými chatrčemi zaplály ohně. Náčelník

pokračoval, jako by uhodl Markovy myšlenky: „Ohně netvora

neodeženou. Spíš bych řekl, že ho přivolávají.“

Neklidně se rozhlédl.

„Doba jeho příchodu se blíží, připravte se na útěk. Bohužel nikdy

nevíme, odkud zaútočí. Chtěl jsem to zjistit, a proto jsem vyslal

zvědy, kteří vás sem přivedli.“

Vtom se z druhého konce vesnice ozval křik. Mark a Ray se

rozběhli tím směrem, kdežto náčelník se dal s ostatními na útěk.

Proti nim se valili domorodci a odhazovali zbraně, aby se jim lépe

utíkalo. Ray cestou sebral dva oštěpy.

Ve slabém svitu ohně před jednou chatou konečně netvora

spatřili.

„Je ještě větší než ti z jeskyně,“ poznamenal Ray.

96

„A divíš se? Den co den sežere jednu oběť.“

„Takže se vlastně přežírá.“

Jeden domorodec zakopl a zvíře už bylo u něj. Ovinulo ho

chapadlem a přitáhlo si ho blíž. Nestvůrná tlama se otevřela a

ukousla muži hlavu. Pak se rozevřela ještě víc, aby mohla zhltnout i

tělo. Pohled na znetvořený trup, z něhož se valily proudy krve, byl

nesnesitelný.

„Musíš ho zničit, ale ne dezintegrátorem,“ vykřikl Mark. „Využij

toho, že se cpe, a usekni mu chapadlo laserem.“

V chřtánu právě mizely nohy. Netvor vydal podivný skřek, až

nepřirozeně vysoký na tak mohutné tělo, a jedno chapadlo spadlo na

zem. Z useknutého pahýlu vytékala modrozelená tekutina.

„Odvedu jeho pozornost jinam, abys mohl pokračovat ve

střelbě,“ navrhl Mark.

„Jsem pro, ale pole si dej na maximum. Ta potvora má

neskutečnou sílu.“

Mark popošel kupředu. Mával přitom rukama a pokřikoval, až si

ho zvíře konečně všimlo. Zvolna k němu vykročilo, jeho hladová

tlama se otvírala a zavírala. Mark musel trochu ustoupit, aby

zachoval stále stejnou vzdálenost. Nenápadné červené světlo občas

osvítilo kořen jednoho chapadla.

Chapadlo konečně odpadlo a z pahýlu opět vytékala modrozelená

tekutina. Netvor zřejmě pocítil bolest, protože znovu pronikavě

vykřikl.

Ale brzy se vzpamatoval a nečekanou rychlostí se vrhl na Marka.

Zbývající dvě chapadla se mu ovinula kolem těla a táhla ho k

rozevřené tlamě. Ray naštěstí pohotově zareagoval. Dvěma skoky

byl u netvora a vrazil mu vší silou oštěp do oka. Ozvalo se křupnutí

a zbraň se zaryla snad půl metru hluboko do hlavy zvířete. Androida

to však neuspokojilo. Povytáhl oštěp a zarazil jej znovu a ještě s ním

pootočil, aby rána byla co nejširší.

Chvíli se nedělo nic zvláštního. Chapadla dál svírala Marka a

přitahovala si ho k tlamě. Ray si už připravoval dezintegrátor, ale

vtom se netvor prudce zachvěl. Chapadla Marka pustila a udeřila

Raye. Android se skácel na zem, ale hned vyskočil, aby mohl čelit

dalšímu útoku.

97

Mark mezitím popadl Rayův oštěp a vrazil jej do otevřeného oka.

Netvor se otočil kolem své osy a mlátil kolem sebe dvěma chapadly.

Takhle to trvalo pouhé dvě minuty a stvůra se třásla stále víc.

Oštěpy jí trčely z očí, komíhaly se a způsobovaly ještě horší zranění.

„Prosvítil jsem ho rentgenem a na skeneru vidím něco, co by

mohl být mozek,“ poznamenal Ray. „Silně do něj krvácí.“

Příšera se zvolna svezla na krátké nohy a drápy drásala zem. Po

chvíli, která připadala Markovi nekonečná, se přestala chvět. Chtěl k

nehybnému tělu přistoupit blíž, ale Ray ho zadržel.

„Počkej, počkej, ještě mu pracuje srdce. Má je kus od ocasu. To

bychom nezasáhli. Můžeme být rádi, že má na vhodném místě aspoň

mozek.“

„Nahraj anatomické detaily, ať mají na fakultě radost.“

„Už se stalo. A teď už si můžeme vychutnat vítězství. Srdce se

mu právě zastavilo.“

Mark si otřel zpocené čelo a sáhl si na bolavá žebra. Nemít

ochranné pole, netvor by mu je rozdrtil.

Několik domorodců se vrátilo s pochodněmi. Blížili se bázlivě,

obávali se, že se nestvůra ještě vzchopí. Potom zajásali radostí. Ti

nejodvážnější si do mrtvé příšery kopli.

Náčelník Marka a Raye objímal.

„Jste stateční bojovníci. Něco takového jsem v životě neviděl.

Zachránili jste náš lid.“

Mark se vymanil z jeho objetí a rozpačitě navrhl: „Kdybychom se

tak mohli něčeho napít…“

„Pojďte do mého domu, děvčata se o vás postarají.“ Náčelník se

zarazil a zeptal se: „Myslíte, že by se to dalo jíst?“ A ukázal na

zabitého netvora.

Mark se v duchu otřásl. „Nemyslím. Má určitě jedovaté maso,

stejně jako všechno, co pochází od ďábla.“

„Tak se musíme spokojit se zásobami.“

Náčelník měl velikou chatu a v ní nejméně deset žen různého

věku. Přinesly káď a nanosily do ní vodu z řeky. Dvě mladé ženy

Markovi naznačily, aby se svlékl. Připadalo jim, že mu to jde příliš

pomalu, a vrhly se mu na knoflíky u kabátce. Na poslední chvíli

stačil vypnout ochranné pole. Rázem byl svlečený a vlezl si do kádě.

98

Dívky popadly kus hadru a začaly ho omývat a třít. Pobaveně po

sobě pokukovaly a cosi švitořily, dokud je nejstarší manželka

neokřikla.

Pak mu pomohly z kádě ven a zahalily ho do kusu velkého bílého

plátna. Za pět minut byl na řadě Ray a nezdálo se, že by se mu to

nelíbilo.

Když se pozemšťané opět oblékli, stařena jim nabídla pohár

jantarové tekutiny. To už se dostavil i náčelník a pozval je na večeři.

Mezi chatami plál veliký oheň a na něm se opékalo jakési zvíře.

Jeden muž z něj odřezával plátky a ženy je roznášely mužům.

Jedlo se dlouho, na Markův vkus až příliš. Maso bylo tuhé a

poněkud zamřelé. Pozoroval vesničany, jak se upřímně radují, že se

zbavili netvora, který je tak dlouho sužoval. Náčelník konečně vstal,

pohladil si břicho, několikrát říhl a mastné ruce si otřel do vlasů.

„Pojďte přátelé, je čas si odpočinout.“

Zavedl je k prázdné chatě, zřejmě patřila nešťastníkovi, kterého

sežrala podzemní příšera. Chatrč ještě zapáchala potem.

„Přeji vám příjemnou noc.“

Ukázal na dvě mladičké dívky, které stály za ním.

„Mé dcery vám budou dělat společnost. Kéž otěhotní syny, kteří

budou tak silní a stateční jako vy. Ale kdyby vás neuspokojily,

pořádně je zbičujte,“ dodal se smíchem.

V mihotavém svitu ohně Mark spatřil dva slamníky. Hbité

prstíky ho obnažily, a než se nadál, ležel v objetí štíhlého

roztouženého těla. Nehýbal se, vadila mu Rayova přítomnost, který

ležel tři metry od něj.

„Uvolni se, Marku,“ zaslechl Rayovu ironickou myšlenku. „Už

na prahu jsem vypnul nahrávání.“

Zaslechl chvatné pohyby a hluboký vzdech, Ray zřejmě zdolal

první překážku. Tělo jeho společnice se k němu pevněji přitisklo,

přestal se ovládat a nechal se unášet proudem vášně.

18

Zikanskou vesnicí se táhl neuvěřitelný zápach. Stejně rychle jako

99

podzemní příšera rostla, tak se i rozkládala. Mark Zikanům

doporučil, aby na mrtvolu navršili dřevo a spálili ji, jinak všichni

onemocní. Zatímco vesničané vztyčovali obrovskou hranici, oba

přátelé se rozloučili s náčelníkem, který jim ještě jednou děkoval.

„Až dorazíte na královský dvůr a budete vyprávět o svém činu,

řekněte králi, že my všichni jsme ochotni jej potvrdit. Rovněž

panovníka ujistěte o tom, že jsme i nadále jeho věrní poddaní a že jej

poslechneme ve všem, co nám přikáže.“

Mark kráčel po prašné cestě přes nekonečnou prérii krokem méně

svižným než obvykle. V dálce na obzoru bylo vidět les. Vzdychl si a

otřel si čelo. Slunce ho pálilo do hlavy.

„Tady vidíš, kam vedou ty tvoje divoké noci,“ podotkl uštěpačně

Ray. „Připadalo mi, že se ti ta dívenka náramně líbila.“

„O tobě se taky nedá říct, že bys byl vzorem cudnosti,“ namítl

Mark. „A částečně za to můžeš i ty. Vždycky když jsem si už

myslel, že konečně usnu, sténání tvé společnice tu mou

vyprovokovalo k dalším aktivitám.“

„Myslím, že bys potřeboval pár rad do života,“ podotkl Ray.

Mark si jen pobouřeně odfrkl. Žák by chtěl poučovat učitele!

„Pýcha je lidský zlozvyk, který by sis neměl osvojovat, hochu, a

navíc, jak víš, obvykle předchází pád,“ napomenul přítele.

„Marku, já pouze konstatuju fakta, ale nechme toho. Dej si aspoň

tabletku, ať se trochu vzchopíš.“

Za dvě hodiny konečně dorazili k lesu. Mark se uvelebil do

blahodárného stínu mohutného dubu.

„Najdi nějaké místo pro modul.“

„O půl kilometru dál je paseka, ale neměli bychom počkat na

noc?“

„Případ je v podstatě uzavřený a na Wrecku mě už nic nedrží.“

„Dej mi aspoň čas, abych to tady prohledal. Co když tu někdo

je?“

„Dobrá. Já si zatím zdřímnu.“

Markovi připadalo, že stěží usnul, když mu Ray telepaticky

hlásil:

„Modul tu bude za čtyřicet sekund. Pojď.“

Když dorazil na paseku, Ray už seděl za řízením modulu.

100

„Jedeme,“ řekl Mark, sotva si nastoupil. „Směr Borisův hrad. A

přistaň někde poblíž, nemám chuť na další dálkový pochod.“

Když Mark konečně spatřil městské hradby, oddechl si. Ray se

sice snažil, nicméně museli ujít deset kilometrů.

Město skutečně vzkvétalo. Hradby mu už byly těsné a řada

obchodníků se usazovala před nimi.

„Zbývá ti ještě nějaká domácí měna?“ zeptal se Mark.

„Ovšem, vždyť jsem nic neutratil. Všechno uhradili naši přátelé.“

Mark ukázal na ohradu s kesty. „Kup dva. Když přijedeme na

nich, nevzbudíme takovou pozornost.“

Smlouvání trvalo dobrou hodinu, protože obchodník chtěl za dva

kesty mnohem víc, než mohli zaplatit. Když viděl, že zákazníci

odejdou a nekoupí vůbec nic, přišel k rozumu a obchod se konečně

uzavřel.

Mark s Rayem bez potíží projeli městskou branou, střeženou jen

velice nedbalým zbrojnošem, a vjeli na rušnou hlavní ulici vedoucí k

hradu.

„Doufám, že si ti lidé po Borisově zmizení najdou pána, který jim

zajistí stejnou prosperitu,“ vzdychl si Mark.

„Lidé jsou smrtelní a dějiny nás učí, že vývoj každého města

provázejí vzestupy i pády.“

„Díky za lekci z filozofie,“ odpověděl jedovatě Mark.

Padací most byl spuštěn, a tak se bez potíží dostali na nádvoří.

Doběhl k nim sluha a Mark mu poručil: „Vyřiď hraběti, že by ho

rád viděl rytíř Mark ze Stoneů.“

Sám si trochu oprášil šaty, zatímco Ray odváděl kesty do stáje.

Netrvalo dlouho a ukázal se Boris s Nalou a Ilou. Ila, celá rozzářená,

doběhla k Markovi a padla před ním na kolena. Mark ji hned zvedl.

Nala nedokázala zakrýt obavy. Boris měl na čele vrásky a Marka

mechanicky pozdravil: „Vítejte, rytíři. Přijměte mé pohostinství.“

Zavedl ho do knihovny a Nale nařídil, aby ve velké síni

připravila pohoštění.

„Jdi pomoct hraběnce,“ poručil Mark Ile, která se ho držela jako

klíště.

Jakmile se za ženami zavřely dveře, sedl si do křesla. Boris se na

něj napjatě podíval.

101

„Mám pro vás špatné zprávy.“

„Kde jsou Fisher s Carpenterem?“ zeptal se Boris.

„Carpenter je mrtvý a Fishera zatkla Vesmírná policie pro

velezradu.“

A Mark vylíčil Borisovi vše, co se udalo od chvíle, kdy odjel z

hradu. Čím déle hovořil, tím více hrabě bledl.

„Manipulovali se mnou jako s malým klukem,“ povzdychl si,

když Mark skončil. „Domníval jsem se, že Carpenter chce pouze

ukojit své choutky a Fisher se chce odreagovat. Teď už chápu ty

jejich dlouhé výlety, které jsem tolik vítal. Měl jsem takovou radost,

když jsem se jich na čas zbavil, že jsem se s jejich vysvětlením

spokojil.“

„Všechno je nyní už v pořádku a ta roztomilá monstra nás zbavila

Denebanů. Poslední problém jste vy. Komise mi přikázala, abych

vás přivezl na Zem.“

Boris dlouho mlčel a upíral pohled do prázdna. Několikrát sevřel

a rozevřel pěsti.

„Jistě tušíte, co vám odpovím,“ zabručel nakonec. „Radši zemřu

na Wrecku, než abych se vracel.“

„Mějte rozum. Dobře víte, že jinak musím použít násilí.“

„Vím, jaké máte instrukce. Přesto dávám přednost rychlé smrti na

Wrecku než pomalé agónii na Zemi. Máte mě tedy zlikvidovat,

kapitáne Stone, tedy nařiďte androidovi, aby to udělal. Mám pocit,

že tohle není práce pro vás.“

„Rozmyslete si to ještě, prosím.“

„Už jsem o tom dlouho uvažoval. Povídal jsem vám to přece při

naší první procházce městem. Dejte mi ještě několik hodin. Ráno si

spolu vyjdeme jako na procházku. Jakmile budeme z dohledu,

můžete dát androidovi příkaz. Budete mít tak dost času, abyste se

dostal do modulu, než najdou mé tělo.“

Vstal a dal tak najevo, že skončil.

„Moment!“ vyhrkl Mark. „Můžeme si o tom ještě promluvit.

Věděl jsem, jaká bude vaše odpověď. Kvůli Rayovi jsem musel jít

dlouho pěšky, hodně jsem cestou přemýšlel a dostal jsem takový

zvláštní nápad…“

Ve velké síni bylo prostřeno pro čtyři. Nala nikoho dalšího

102

nezvala. Večeře končila. Ila klečela po Markově pravici. Skvěle se

najedla, protože jí Mark, sledován Borisovým ironickým pohledem,

podstrkoval ty nejlepší kousky.

Nala se i dál tvářila smutně. Ženský instinkt jí napovídal, že

Mark pro ni znamená nebezpečí.

„Baroni s vámi nepřijeli?“

„Odjeli hodně daleko a mám pocit, že se tady hned tak

neukážou.“

„Ať jedou třeba ke všem čertům,“ řekla a usmála se. „Zúčastníte

se mé svatby s hrabětem? Bude za týden.“

„Bylo by to pro nás nesmírnou ctí, ale musím už zítra odjet.

Bohužel. Jen jsem se chtěl pozdravit s hrabětem.“

„Bude se nám po vás stýskat, rytíři.“ Nezdálo se, že by to myslela

upřímně. Po posledním doušku kwenu vstala a popřála hostům

dobrou noc.

Mark dostal týž pokoj jako minule. Ila se na něj vrhla a vysvlékla

ho, potom ho uložila do postele. Krátce zaváhala a pak ze sebe

shodila šaty. Měsíční paprsky ozářily její mladé pružné tělo. Dvěma

kroky byla u Marka, který v duchu zaúpěl. Tolik by si chtěl konečně

odpočinout! Ale Ila se už k němu tiskla. Cítil, jak se v něm znovu

probouzejí síly.

„A zítra si zase stěžuj, že jsi utahanej!“ vnímal ještě Rayovu

myšlenku.

O něco později, když už usínal, mu Ila pošeptala do ucha:

„Můžu se tě na něco zeptat, pane?“

„Ano.“

„Já tomu nerozumím. Od té doby, co mě král dal tobě, nikdo mě

ani jednou nezbičoval, ani ty, ani nikdo z hradu. Jako bys mě

ochraňoval.“

„Hrabě svou ženu bije?“

„Nikdy. A Nala trestá dívky, jen když provedou hodně velkou

hloupost.“

„Doufám, že si nebudeš stěžovat.“

„Ovšemže ne, ale náš náčelník tvrdil, že je to pro naše dobro.“

„Neřekl bych.“

„Slyšela jsem, že zítra odjíždíš. Vezmi mě s sebou.“

103

„To bohužel nejde, ale když si to budeš přát, dovolím ti, aby ses

vrátila ke svému kmeni.“

Chvíli váhala a potom šeptla: „Radši na tebe počkám tady. Moje

rodina by mě nakonec dala nějakému starci jako třetí nebo čtvrtou

manželku a zase by mě bili.“

„V tom případě požádám hraběte, aby tě vzal pod svou ochranu.“

„Přeju si, aby ses vrátil co nejdřív.“

„Zřejmě se už nevrátím. Najdi si nějakého hodného chlapce,

který tě bude ochraňovat, milovat a udělá ti krásné děti. Nevyčítej

mu, i kdyby tě někdy trochu zbičoval, když bude mít špatný den.“

Ila se k němu přitiskla a tiše se rozplakala. Objal ji pevněji.

„Prosím, prosím, ještě jednou. Jsi ten nejbáječnější muž na světě.

Nikdy na tebe nezapomenu.“

Jak odmítnout takovou žádost? To by Mark musel být svatý. Vzal

ji do náruče a začal ji divoce líbat.

19

Mark vešel nejistým krokem do knihovny a za ním Ray. Boris vstal

a šel mu vstříc.

Mark pravil strohou galaktičtinou: „Kapitáne Jačeve, jste zatčen.

Vyzývám vás, abyste mě bez odporu následoval.“

„Odmítám. Na této planetě nemáte žádnou pravomoc.“

„Vykonávám rozkazy Komise pro nevměšování, potvrzené navíc

prezidentem. Jestliže okamžitě neuposlechnete, můj android bude

muset použít násilí.“

„Ne!“ vykřikl Boris.

Rychle hmátl za opasek, tasil dýku a vrhl se na Marka. Ten

zbraň, která mu málem projela játry, odrazil, ale nepodařilo se mu

uchopit Borise za zápěstí. Boris se chystal zaútočit znovu. Mark v

poslední chvíli vytáhl dýku a jeho útočník se na ni nabodl. Oba muži

chvíli nehybně stáli, potom Boris zvolna klesl k zemi.

„Děkuji, říkal jsem vám, že chci zemřít na Wrecku.“

Ještě sebou naposled trhl a pak znehybněl s pohledem upřeným

na strop. Ray se k němu sklonil a zabručel: „Je mrtvý.“

104

Mark mechanicky otřel zakrvácenou dýku o protivníkovu košili.

„Nechtěl jsem ho zabít,“ řekl tiše. „Proč nás neposlechl?“

„Už je pozdě se ho na to ptát,“ usmál se Ray. „A teď honem pryč,

než najdou tělo, jinak budeme mít v zádech celou posádku a možná i

celé město. Nerad bych na tvou ochranu používal dezintegrátor.“

Mark si vzdychl. „Máš pravdu. Jdi osedlat kesty a já se zatím

ujistím, jestli tady nemá nějaké dokumenty týkající se Země.“

Jakmile se za Rayem zavřely dveře, Mark podal Borisovi ruku a

pomohl mu vstát.

„Jste vynikající herec. Doufám, že tahle komedie naše úřady

přesvědčí.“

„Nápad s krví v pochvě byl skvělý. Jste génius!“

„Sbohem, mám podle scénáře už jen dvě minuty.“

„Nechápu, proč kvůli mně tolik riskujete,“ zašeptal Boris. „Jestli

se na ten podvod přijde, komise nebude znát slitování.“

„Myslím, že Služba vám hodně dluží. Buďte s Nalou šťastný, je

to milá a půvabná žena.“

„Jak vám mám poděkovat?“

„Jestli se vám někdy narodí syn, dejte mu jméno Mark. Zůstaňte

tady dvacet minut, ať máme dost času odjet. Ale rád bych vás přece

jen o něco poprosil.“

„Ven s tím!“

„Chraňte Ilu, je mi velice oddaná a zaslouží si být šťastná. A

potom vyhoďte správce Fisherova statku. Zacházejí s poddanými

velice krutě.“

„Udělám tam pořádek.“

Ještě naposled se objali a Mark vyběhl z knihovny. Věděl, že se

opět jednou správně rozhodl mezi přátelstvím a chladnými a

neosobními řády!

O čtyři hodiny později už byli v Merkuru. Mark neprodleně

kontaktoval Parkera.

„Mise skončena. Veškeré cizí elementy na Wrecku zničeny.“

„Výtečně, kapitáne. Okamžitě předám zprávu admirálu

Neumanovi. Zatím jsme vypustili satelity. Kód máte v počítači.

Pokud by si sem Denebané troufli znovu, čeká je nepříjemné

překvapení. Ale myslím, že k tomu ani nedojde, když vědí, že jsme

105

veškeré jejich úsilí zmařili. Navíc mohou ustoupit, aniž ztratí tvář,

protože vše zůstalo v tajnosti. Uvidíme se zase na Zemi.“

„Dlužím vám láhev whisky.“

Mark vypnul vysílačku a obrátil se na Raye.

„Můžeme odstartovat.“

„Doufejme, že ti to komise spolkne. Proč tolik riskuješ pro cizí

lidi?“

„Víš, to je taková podivná alchymie přátelství.“

20

Výtah se otevřel v posledním patře výškové budovy, v níž sídlila

Služba pro dohled nad primitivními planetami. Mark vystoupil a za

baterií počítačů spatřil Peggy. Byla to sekretářka generála Khova,

stará panna jaksepatří, padesátnice, vysušená, hranatá, s králičími

zuby. Na dlouhém nose měla starožitné brýle s tlustými skly, za

nimiž mrkala směšně maličká očka. Úzké rty se pousmály. Na

Marka totiž docela trpěla. Sice si z ní utahoval jako všichni agenti,

ale vždy vkusně a mile. Hlavně však nezapomínala, že kdysi

zachránil generálovi život.

„Dobrý den, Peggy. Tak kdypak si spolu vyrazíme na oběd?“

„Nevím, doktor mi předepsal dietu. Generál vás už očekává.

Právě se vrátil z vlády.“

Mark se ušklíbl. „Jaký byl podle vás verdikt?“

„Nesvěřuje se mi, ale netvářil se o nic naštvaněji než obyčejně.“

Patrně se nemýlila, protože když Mark vešel do pracovny,

nepřipadalo mu, že by jeho nadřízený byl nějak naštvaný. Když měl

Khov problémy, kouřil neskutečně smrduté doutníky. Dnes však

ovzduší nic neznečišťovalo.

Generál seděl za stolem. Byl to dvoumetrový obr a měl přes

metrák živé váhy. V kulatém obličeji mu svítila dvě šikmá očka,

která svědčila o tom, že musel mít mongolské předky. O hlavu holou

jako ledovec se odrážely sluneční paprsky pronikající prosklenou

stěnou.

„Posaďte se u nás,“ zachrčel.

106

Otevřel zásuvku a z ní vytáhl láhev bourbonu a dvě sklenice.

Naléval a vrčel při tom: „Proč si Neuman pořád půjčuje moje lidi?“

„Vysvětloval mi to. Služba prý platí tak směšně málo, že se mu

vyplatí zaplatit si nás než najímat agenty odjinud. Za takové peníze

by mu prý jinak nikdo nedělal.“

„Jestli tak jdete po penězích, klidně se k němu dejte nalejt,“

naštval se Khov.

„Vy dobře víte, že tomu tak není,“ usmál se Mark. „Nemám

náladu vyšetřovat ty jejich případy. Pro mě má půvab divočina,

sedlo, dávat a přijímat rány, ale taky potkávat báječné lidi. Nemějte

strach. Mám v sobě cosi z masochisty a radši zůstanu u vás.“

Khov mu podal sklenici. „Napijme se na vaši misi. Právě jsem se

vrátil z Komise pro nevměšování. Jako obyčejně bylo řečí jako v

parlamentu. Senátor Crayton měl celý fascikl námitek.“ Generál se

ironicky zasmál. „Ale neměl ani čas ho otevřít. Neuman hned na

začátku prohlásil, že jste byl pod jeho velením a že za tuto akci

přebírá veškerou odpovědnost. Takže se vše odehrávalo už jen mezi

ním a Craytonem. A Crayton je cokoli, jenom ne blázen. Hned si

uvědomil, že nemůže zaútočit na admirála, který spadá přímo pod

prezidenta. Vám prezident dokonce gratuluje. A pokud jde o toho

Jačeva, Komise jeho zabití klasifikovala jako sebeobranu, nařídila

vám přece, abyste ho v případě neuposlechnutí rozkazu zlikvidoval.

Takže celý případ byl dán k ledu.“

Khov se na chvíli zadíval do sklenice, ze které značně ubylo.

Potom se zahleděl na Marka a v očích se mu zvláštně zablesklo.

„Zajímalo by mě jen jedno,“ zabručel.

„A to?“

„Chtěl bych vědět, jestli někdo půjde Borisovou cestou a bude i

nadále tak rozumně spravovat panství jako on.“ Dopil a ještě dodal:

„To se však dozvíme až za padesát let, až tam poletí další mise.

Máte nárok na čtrnáct dní dovolené, abyste se zotavil. Platí ji

Neuman. Hezky toho využijte, protože příště vám už příliš volna

nechávat nebudu. Abyste neměl tolik času pracovat pro jiné.“

107

JEAN-PIERRE GAREN

NETVOŘI Z HLUBIN WRECKU

Mark Stone 42

Z francouzského originálu Les entrailles de Wreck,

vydaného nakladatelstvím Editions Fleuve Noir, Paris 1998,

přeložila Erika Rumplová.

Obálku podle kresby Petra Bauera navrhl Jan Přibík.

Vydal jako svou tisící osmistou sedmnáctou publikaci

IŽ, s. r. o., Václavské nám. 36, Praha l, roku 1999.

Odpovědná redaktorka Anna Staňková.

Vytiskl EKON, družstvo, Srázná 17, 586 01 Jihlava.

Vydání první.

Doporučená cena 61,80 + 3,10 DPH = 64,90 Kč

M A R K

STONE

Jean-Pierre Garen

NETVOŘI

Z HLUBIN WRECKU

Marka Stonea a jeho přítele androida Raye čeká

nezvyklá mise: musí stáhnout z planety Wrecku

dva bývalé agenty Služby, kteří se tam usadili

navzdory zákonu o nevměšování. Záhy se ukáže,

že všechno je poněkud jinak…

ISBN 80-240-0816-5

Document Outline

ÚVOD

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

15

16

17

18

19

20