JEAN- PIER R E GA R E N

M A R K

STONE

M A G N E T I C K Á

B O U Ř E

PŘELOŽILA ERIKA RUMPLOVÁ

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

Copyright © 1976 Éditions Fleuve Noir, Paris

Translation © Erika Rumplová, 1999

ISBN 80-240-1156-5

1

Velitel Andromedy lan Torf vystoupil z vozu se zakouřenými skly,

pohlédl na oblohu, na níž sálala dvojhvězda Procyon, a zamířil ke

vchodu na astroport.

Strážný s termometem v ruce ho suše požádal o pas, vsunul jej do

automatického ověřovače a nespouštěl z Torfa oči.

„Co tak najednou?“ divil se Torf. „Nejsem na Terranii III poprvé

a my dva se viděli nejmíň desetkrát.“

Ověřovač zeleně zablikal a pas vyjel z otvoru. Vše bylo v

pořádku. Policista se zatvářil lidštěji a pokusil se o úsměv.

„Lituji, veliteli, ale to víte, rozkaz je rozkaz. Základna má

nejvyšší stupeň pohotovosti, ani nevím proč.“

Torf pokrčil rozložitými rameny a vešel do budovy astroportu.

Tam se musel podrobit další kontrole a teprve potom vstoupil na

pohyblivý chodník, který ho rychle dovezl k přistávací ploše.

Obhlédl si Andromedu jako před každým startem. Byla to dvacet

let stará nákladní rachotina, která dosluhovala na trase Terrania III-

Země, což byl jen takový menší skok přes jedenáct světelných let.

Torf ale už taky nebyl nejmladší. Táhlo mu na šedesátku, a

přestože nedávno podstoupil omlazovací kúru, cítil, že jeho

kosmickým cestám odzvonilo. Podobně jako řada jeho přátel i on

bude muset jednoho dne přijmout kancelářské místo ve Společnosti

pro galaktický průzkum. Už to, že se mu podařilo vydržet tak dlouho

v aktivní službě, byl úctyhodný výkon. Vděčil za to své robustní

konstituci, mírné a vyrovnané povaze, a především profesionální

svědomitosti. Torf nebyl snílek ani objevitel nových světů, pouze

létal spolehlivě a bez zpoždění. A toho si byznysmeni váží nejvíc.

Vstoupil do lodi a výtah ho vynesl na velitelský můstek. S

uspokojením konstatoval, že poručík Bud Tyrel je už na místě.

Mladík s upřímným obličejem a světlými vlasy absolvoval akademii

před rokem, Andromeda byla jeho první loď, a proto se velice snažil.

„Vše je připraveno, veliteli. Můžeme odstartovat, jakmile budete

chtít.“

4

Torf si sedl do křesla a na chvíli se zahleděl na řadu obrazovek

před sebou. Potom stiskl tlačítko. „Paule? Gregory?“

„Připraveni, veliteli!“ ozvalo se skoro okamžitě.

Ti dva měli na starosti motory a veškeré instalace. Na podobných

starých nákladních lodích tvořili celou posádku. Většina úkonů

stejně probíhala automaticky.

„Nějací pasažéři?“ zeptal se Torf.

„Čtyři, veliteli,“ informoval ho Tyrel. „Nalodili se před

čtvrthodinou. Zavedl jsem je do kabin.“

Nákladní lodě často braly pasažéry, zvyšovala se tak rentabilita

letu. Cestující na nich sice neměli takové pohodlí jako na

pravidelných linkách, ale let je přišel podstatně levněji. „A co jsou

zač?“

„Ten první, co přišel, je nějaký Ron Jarvik. Takový pantáta

středního věku, cestuje služebně. Trošku se ušklíbal, když viděl, jak

to tu máme ubohé, ale protože ještě několik neděl žádná pravidelná

linka nepoletí, musel s námi vzít zavděk.“

„A ti další?“ zeptal se Torf a kontroloval přitom palubní desku.

„Dál tu máme jednu ženu, paní Maud Nilsovou. Guvernér

Terranie III ji vyhostil a musí zůstat až do startu v kabině. Jména

těch zbývajících dvou neznám. Přivedli je poldové. Vedl je policejní

náčelník osobně. Nařídil mi, abych zůstal na můstku, a eskorta je

odvedla do kabin. Pochopil jsem z toho jen to, že vezeme nějakého

nebezpečného vraha, kterého mají vydat Zemi. Celou cestu ho bude

střežit policista, přiletěl si pro něj ze Země.“

Torf potřásl hlavou. „Přesně tak mi to bylo řečeno. Ráno jsem

dostal instrukci od společnosti, že mám toho lotra nalodit a s ním

jednoho poldu. Nevím, co je zač ani proč ho tak rychle chtějí dostat

na Zemi. Doufám ale, že to nemá nějakou souvislost s pohotovostí

na základně.“

„To není příliš pravděpodobné,“ soudil Tyrel. „Spíš mám pocit,

jako by se báli nějakého útoku zvenčí. Ale domorodci se tady

vždycky chovali velice klidně.“

V té chvíli zběsile zablikala červená kontrolka a na obrazovce se

ukázal operátor z věže.

„No tak! Na co čekáte? Start!“ vyzval je rozčileně.

5

Torf se podíval, kolik je hodin, a v poklidu odvětil: „Podle

letového plánu máme startovat až za půl hodiny.“

„Všecko je jinak. Máte rozkaz odstartovat okamžitě a co nejdřív

se vnořit do subprostoru.“

„No tak dobře,“ souhlasil Torf, „zahájíme přípravu, ale proč jste

tak nervózní?“

Operatér sebou překvapeně trhl a jedovatě poznamenal:

„Na vašem místě bych už tady nebyl. Máte zelenou, tak toho

využijte. Vypadněte a na nic se neptejte!“ A přerušil spojení.

„To je poprvé, co nebazíruje na blbostech. Radši toho využijeme,

než nás zdrží kvůli přistání nějakého prominenta.“

„Jako bychom měli nějakou nákazu,“ poznamenal poručík.

Anebo ji vezeme, pomyslel si Torf, ale nechal si to pro sebe.

Zapnul motory a počkal, až se pořádně rozběhnou.

„Pozor! Start za třicet sekund,“ ohlásil. „Prosím cestující, aby si

lehli a připoutali se magnetickými pásy.“

Hluk motorů zesílil, roztřásl celý trup a Andromeda se začala

zvolna zvedat od země. Jakmile proletěli hustými vrstvami

atmosféry, velitel přidal rychlost. Vzpomněl si na pasažéry přibité

akcelerací na lůžka a ušklíbl se. Andromeda nebyla vybavena

kompenzátorem gravitace, který zabraňuje nepříjemným pocitům.

Za hodinu konečně dosáhli rychlosti blízké světlu.

„Přechod do subprostoru za dvě minuty,“ hlásil poručík s očima

upřenýma na údaje.

Jakmile pominula nevolnost z přechodu do subprostoru, Torf

mechanicky zkontroloval panel. Potom si spokojeně odepnul

magnetické pásy a vstal. Poručík ho napodobil.

„Všechno je v pořádku, Tylere. Jděte se podívat, jak to přežili

cestující. Ale nevstupujte do kabiny toho vraha, ať nemáte nějaký

malér s tím poldou.“

„Rozumím, veliteli, ale rád bych toho vězně viděl. Proč ho

nesoudili a neodsoudili na Terranii? Mají tam přece stejně dobrou

dezintegrační komoru jako na Zemi.“

„Nemyslete,“ napomenul ho Torf. „Jsme tady od toho, abychom

poslouchali příkazy společnosti, a ne abychom mysleli.“

Tyler ani nedošel ke dveřím, když Andromedou cosi silně otřáslo

6

a on ztratil rovnováhu a svalil se na zem. Světla na okamžik zhasla a

opět se rozsvítila. Už chtěl vstát, ale další náraz ho hodil hlavou na

kryt elektronického mozku a vzápětí ztratil vědomí.

Když opět otevřel oči, měl pocit, že podlaha kabiny se zvedá a

klesá jako na rozbouřeném moři. Pracně vstal a potřásl bolavou

hlavou. Viděl už jasněji a zjistil, že se mu to nezdá. Andromeda se

skutečně zmítala jako nějaká dávná loď na vlnách oceánu.

Velitel Torf seděl s rukama na řízení, oči upíral na hlavní

obrazovku, po níž se míhaly pruhy. Poručík Tyler si opatrně sedl

vedl něj.

„Prolétáme neobvykle silnou magnetickou bouří,“ vysvětlil mu

Torf. „Musel jsem přejít na ruční řízení, protože automatický pilot je

z toho úplně vedle. Pokuste se rychle vzpamatovat a vezměte to za

mě. Z těch záblesků mě už bolí oči.“

Po několika minutách se zeptal: „Jste připraven, Tylere?

Převezměte to!“

Torf si protřel oči a s obavami se podíval na panel. Andromeda

bouři zdolávala zatím statečně, ale obával se, že týrané motory něco

takového nevydrží věčně. Údaje elektronického mozku navíc

svědčily o tom, že bouře sílí. Torf chvíli váhal a potom stiskl jedno

tlačítko.

„Rozkaz velitele,“ oznámil. „Všichni pasažéři se dostaví do

společenského salonu na chodbě B. Žádné bezprostřední nebezpečí

nehrozí, ale sklopte si lůžka a připoutejte se.“

Uvědomoval si, že riskuje, a doufal, že policista si vězně ohlídá.

Řídil se však jen bezpečnostními předpisy. Salon byl nejlépe

chráněná část lodi, odkud se v případě ohrožení dalo nejrychleji

přeběhnout k záchranným člunům.

Podíval se na Tylera, kterému se zatím podařilo stabilizovat

dráhu lodi.

„Jde to?“

„Jakžtakž,“ procedil poručík mezi zuby. „Štěstí že jsme na

akademii měli hodně hodin na simulátorech.“

Torf začal studovat data v počítači a snažil se zjistit směr a tvar

bouře. Kdyby změnili kurz, třeba by se z bouře dostali…

Takovéto subprostorové jevy nebyly příliš prozkoumané, protože

7

se vyskytovaly zřídka. Za celou svou kariéru se do magnetické bouře

dostal jen čtyřikrát, ale nikdy nebyla tak silná. Kurz upravil až po

dlouhém váhání.

2

Inspektor Al Corn vyšel na chodbu B a popostrčil vězně hlavní

laserové pistole.

„Jdeme,“ řekl suše, „a při prvním podezřelém pohybu tě s chutí

sejmu.“

Corn byl statný, svalnatý čtyřicátník. Rysy obličeje měl ostré,

jako by je někdo vysekal dlátem, a svědčily o tvrdosti jeho povahy.

Právě plnil jednu ze svých nejobtížnějších misí a ve chvíli, kdy si už

myslel, že si trochu oddychne, mu bouře všechno zhatila.

Došli před salon a vězeň opatrně strčil do dveří. Oba pasažéři už

seděli v křeslech.

Ron Jarvik si co chvíli otíral čelo. Byl drobný, bledý a břichatý.

Obchodník chytrý jako liška, ale cesty kosmem mu nedělaly dobře.

Nikdy by je nepodnikal, kdyby jej k tomu nenutila chtivost po zisku.

Silně se potil, protože se bál, moc se bál, jako snad nikdy v životě.

Maud Nilsová byla plavovláska s třicítkou na krku. Její tvář by

jistě zaujala nejednoho muže, nesměl by ho však odradit její

nezvyklý smutek. Nedávná tragédie jí převrátila celý život naruby,

takže působila dojmem mrtvé bytosti uzavřené do dosud živého těla.

Jarvik a Maud sledovali, jako noví příchozí zaujímají místa.

Vězeň byl vysoký a štíhlý a zdálo se, že svaly má jako ze železa.

Sice se už blížil padesátce, ale na těle neměl ani gram tuku. Jeho tvář

byla úzká s pravidelnými rysy, osmahnutá desítkami sluncí. Po

dávných mongolských předcích zdědil vysedlé lícní kosti a mírně

šikmé, ocelově šedé oči, a kdo se do nich díval delší dobu, znejistěl.

Černé vlasy mu již prokvétaly. Na rukou měl magnetická pouta.

Byl to poslední výkřik policejní techniky. Šlo v podstatě o

klasická pouta, ale řetěz rozdělovala černá kostka s magnetickým

generátorem. Celá pouta dokázala odolávat těm nejvyšším teplotám,

dokonce i laserovým paprskům. I kdyby se vězni nakrásně podařilo

8

uprchnout, pout by se nijak nezbavil. Bylo třeba přerušit kontakt a

teprve pak by se silně zmagnetizované náramky daly otevřít.

Vězeň přešel místnost pevným a jistým krokem. Sedl si do

křesla, zavřel oči a zdálo se, že usnul.

„Cargem už nikdy nepoletím,“ brumlal Jarvik. „Velitel s náma

třese jako s olivou v šejkru, a ještě nás nutí být ve společnosti

vraha.“

Maud, která z vězně nespouštěla oči, se hned ozvala: „To přece

není žádný vrah, ale kapitán Jess Kan!“

Jarvik svraštil obočí. „Vzpomínám si, že jsem ho viděl v

televizních zprávách. Je to dobrodruh, tak trochu pirát, kterýho

vyhodili z armády pro zbabělost před nepřítelem.“

Paní Nilsová se o Kanův případ patrně zajímala, neboť jí lehce

znachověly líce, když odpověděla: „To se sice povídá, ale dozvěděla

jsem se, že to není pravda! Stalo se to před pětadvaceti lety v

Polárce. Humanoidi z třetí planety už měli dost toho, jak je kolonisté

vykořisťovali a jak s nimi špatně zacházeli, a tak se prostě vzbouřili.

Pozemšťané utrpěli těžké ztráty a jen taktak se jim podařilo

uprchnout. Vláda Pozemské unie zorganizovala trestnou výpravu.

Jedné bitevní lodi velel skvělý důstojník kapitán Kan. Původní

základna byla vypálena a nedalo se na ní přistát. Velitele flotily

nenapadlo nic lepšího než zničit všechny domorodé vesnice

jadernými raketami. Kapitán Kan se takovému rozkazu vzepřel.

Plukovník trval na svém a vyhrožoval mu, a tak ho kapitán Kan

udeřil pěstí a vrátil se na Zem.“

„Což byla pěkná hloupost,“ poznamenal Jarvik. „Pokud si dobře

vzpomínám, hned po návratu ho degradovali a odsoudili na tři roky

do pevnosti. Pár dní nato bombardovala planetu jiná loď. Na planetě

pak vyhlásili zákaz kolonizace a ponechali ji osudu. Nyní je patrně

pustá.“

„To se mýlíte!“ zvolala Maud Nilsová. „Před několika lety dostal

můj manžel jako specialista na primitivní civilizace od Ministerstva

galaktických věcí souhlas k přistání. Domnívali jsme se, že se

setkáme pouze s kmeny trpícími nemocí z ozáření, ale skutečnost

byla úplně jiná. Když domorodci tenkrát spatřili bitevní loď, hned

pochopili, že je pozemšťané chtějí zničit. Kanovo gesto jim

9

umožnilo evakuovat vesnice a rozptýlit se po lesích, které pokrývají

většinu planety. Raketa zničila jen prázdné chatrče a život

pokračoval někde jinde. Domorodci se poučili, své příbytky

maskují, takže se z ptačí perspektivy nedají odhalit.“

Vězeň pozorně poslouchal. „Děkuji vám,“ řekl tiše, „o tomhle

jsem nevěděl a jsem rád, že jsem to slyšel.“ Znovu se natáhl a zavřel

oči.

„To ne!“ zvolala Maud. „Nepředstírejte už, že spíte. Nevěřím, že

jste skutečně ospalý. Spíš nám řekněte, proč vás zatkli.“

„Za vraždu,“ prohlásil suše inspektor Corn. „Kan byl na misi na

čtvrtý planetě Síria a zavraždil policistu. Onen policista byl můj

bratr a upozorňuju vás, že klidně zatknu každýho, kdo se pokusí

vězni pomáhat.“

Zavládlo ticho. Ale jen na chvíli.

„Je to pravda, pane kapitáne?“ zeptala se Maud Nilsová.

Jess pokrčil rameny. „Corn představuje zákon, a jestliže něco

tvrdí, těžko mu dokážu opak.“

Maud to na okamžik zarazilo, ale nevzdávala se. „Když vás

pustili z pevnosti, prý jste si koupil starou loď a vydal se na cesty.

Objevoval jste neprozkoumané planety a přivážel z nich vzácné

kameny, minerály, a hlavně umělecké předměty, za které bohatí

sběratelé dávají klidně miliony dolsů.“

„To je pravda,“ ozval se Jarvik. „U jednoho klienta jsem vidět

takovou zvláštní sošku, co měnila tvary. Ukázal mi potvrzení s

vaším podpisem, kde se tvrdilo, že nepochází z žádné planety známé

Pozemské unii.“

„Nějak jsem se živit musel,“ řekl uštěpačně Kan, „a udržovat

takovou loď stojí už nějaké peníze. Ale měl jsem tu nejlepší loď v

celé Galaxii.“

„A je pravda, že jedna z těch planet, které jste probádal, přímo

oplývá bohatstvím?“

„To je moje věc,“ odvětil tvrdě Jess.

„Proč jste vždycky utajoval souřadnice planet, které jste

prozkoumal?“ zeptal se Jarvik. Jakmile se mluvilo o penězích, rázem

ožil.

„Některé jsem prozradil přátelům, kteří vedou stejně krušný život

10

jako já. A vzhledem k tomu, že nejsem na výplatní listině

Společnosti pro galaktický průzkum, nevidím důvod, proč bych jí

měl umožňovat expanzi.“

„Ale nechal jste si tak informace o nesmírném bohatství jen pro

sebe!“

Kan se jen opovržlivě usmál.

„Určitě ne ze zištných důvodů,“ bránila ho hned Maud. „Kapitán

nikdy nejednal jako nějaký kšeftsman.“

„Paní Nilsová, vy jste pravděpodobně jedna z mála, které to

dokážou pochopit. Onu poslední planetu obývají milí, pohostinní a

primitivní humanoidi, kteří žijí velice šťastným životem. Nechtěl

bych, aby se na ně vrhli žraloci se Společností v čele, kteří by

vyrabovali jejich bohatství a uvrhli je do otroctví. Ani po

pětadvaceti letech jsem nezapomněl na lekci z Polárky.“

„Kecy,“ přerušil ho hrubě inspektor. „Dobrodruzi jako vy myslí

jedině na prachy a stejně jako ostatní chcete shrábnout prostě

všecko.“ Kan po něm vztekle loupl očima. „Já vím, že takové city do

vašeho hrošího mozku neproniknou. Jste stejný jako váš bratr.

Nájemný zabijáček ve službách Společnosti, která vám pak předhodí

pár kostí na ohryzání. A peníze vám dávají pinzetou? Aby se od vás

neušpinili?“

Corn při takové urážce zesinal. Zaťal zuby a vykročil k sedícímu

Jessovi.

„Držte hubu!“ zařval.

Ale Kan pokračoval: „Zneužíváte své funkce, abyste si přišel na

pár dolsů, a jste ochoten brodit se smradlavými kanály, když vás o to

vaši chlebodárci požádají.“

Inspektor se už neovládl a vyťal vězni vší silou políček.

Kan odpověděl okamžitě. Oběma nohama nakopl inspektora do

podbřišku a Corn po dvou metrech letu přistál na zemi.

Brzy se však vzpamatoval, tasil služební zbraň a namířil na Kana.

Vězeň pouze vstal a opřel se o stěnu.

„Za tohle mi zaplatíte, Kane,“ zasípal inspektor. „Jeden pohyb a

zabiju vás!“

„Na to nemáte odvahu,“ posmíval se mu Kan. „Dívám se vám

totiž do očí. Váš bratr a vy dokážete střílet jedině do zad.“

11

Zmínka o bratrovi zatemnila Cornův úsudek a ponechala místo

pouze kruté nenávisti. Odjistil pistoli.

„No tak, jen kuráž,“ zavrčel vězeň. „Klepeš se jako stará bába.

Když jsem střílel na tvýho bráchu, tak byl zelený jako sedma. A

stejně umřel.“

„Dost!“ vzpamatovala se konečně Maud Nilsová. „Inspektore,

chováte se jako hlupák. To nevidíte, že vás chce vyprovokovat ke

střelbě?“

Corn si otřel zpocené čelo. Trochu se zklidnil a sklonil zbraň.

„Máte pravdu. Málem jsem mu na to skočil.“

Atmosféra se uvolnila a Maud se zeptala: „Proč to dělal?“

„Snadná odpověď,“ řekl posměšně Al Corn. „Chce se vyhnout

dezintegrační komoře, a hlavně všemu, co jí předchází. Má jít pod

psychosondu. Vyšší místa se rozhodla, že z něj dostanou všechna

tajemství, i kdyby mu to mělo přepálit všechny neurony.“

Maud Nilsovou to však příliš nepřesvědčilo. „Kdyby chtěl jen

prostě zemřít, pak by se na vás vrhl a vy byste musel střílet. Ne.

Chtěl se dát zabít na místě, které si sám zvolil.“

Kan přešel k nápojovému automatu, naplnil si kalíšek, uchopil ho

spoutanýma rukama a s ironickým úsměvem se otočil k Maud

Nilsové.

„Překvapujete mě. Vidím, že jste výjimečná žena. Nezlobím se

na vás, že jste mi překazila plán. Rád uspokojím vaši zvědavost,“

pokračoval, zatímco inspektor Corn si vztekle sedal. „Všimla jste si

inspektorovy zbraně?“

„Je to nějaká vylepšená termická pistole, že?“

„Nikoli! Je to jedna z těch nových laserových pistolí. Jsou

nesmírně výkonné a zatím byly ve výzbroji pouze některých

policejních jednotek. Spoušť seřizují už v továrně, a to na biovlny

majitele. Takže pouze on z ní může střílet. Kdybychom se vy nebo

já té zbraně zmocnili, bude nám k ničemu.“

Tři pasažéři pozorně naslouchali.

„Je to dokonalá zbraň,“ pokračoval Kan. „Má pouze jednu

nevýhodu, a to svou razanci. Hádejte, co je za přepážkou, o kterou

jsem se schválně opřel?“

„Plášť lodi, že?“

12

„Správně! Až by mě zabil, laserový paprsek by prošel vnitřním

pláštěm a narazil by na vnější plastotitanový plášť.“

„Určitě by ho neprorazil,“ poznamenal Corn uštěpačně. „Kdyby

laserová pistole dokázala zničit loď, už dávno by je montovali na

bitevní čluny.“

„To platí pro normální prostor. Zřejmě však zapomínáte, že při

magnetických bouřích zuří venku učiněné peklo. Plášť lodi je tak

namáhán, že by stačilo sebemenší škrábnutí a pukl by.“

Jarvik zezelenal.

„To tím chcete říct, že kdyby vystřelil, tak by loď vybuchla?“

„Jsem o tom přesvědčen,“ odvětil Kan s ledovým klidem.

„Můžete poděkovat paní Nilsové, že vám pro tuto chvíli zachránila

ten váš ubohý život.“

Zavládlo hrobové ticho.

Magnetická bouře neustávala a loď se občas prudce zhoupla.

Pasažéry přepadl plíživý strach. Kana jako by se to netýkalo.

Malými doušky upíjel z kelímku.

Corn přistoupil k automatu a dopřál si pořádnou dávku wigu na

uklidnění. Už se chtěl napít, ale vtom se loď prudce otřásla a alkohol

mu vychrstl přímo do obličeje. Policista zaklel a vzteky mrštil

kelímkem na druhý konec místnosti. Vrátil se na své místo a Kan ho

ironicky sledoval. Vězeň navzdory spoutaným rukám popíjel klidně

dál.

3

Bouře zuřila už několik hodin nespoutanou silou. Torf a Tyrel se na

můstku střídali v ručním řízení. Poručík upíral oči na obrazovku, co

chvíli korigoval kurz, zatímco velitel tahal data z počítače.

Už třikrát se pokoušel opravit dráhu letu, ale nemohli se dostat z

oka bouře. Čelo měl starostlivě svraštěné. Andromeda navzdory

svému věku statečně odolávala, ale nevydrží to věčně. Za každou

cenu se musí z té bouře dostat.

Ještě naposled se podíval na údaje a rozhodl se, že zadá nové

příkazy. Po několika minutách nejistoty měl pocit, že loď se už tolik

13

neotřásá.

„Zdá se, že tentokrát jsme na dobré cestě,“ vydechl s úlevou.

„Zase si k tomu sednu. Tylere, zajděte uklidnit cestující a sám si na

půlhodinku odpočiňte. Kdybych vás potřeboval, ozvu se.“

Poručík byl tak vyčerpaný, že ani neprotestoval. Jako náměsíčný

prošel s nepřítomným pohledem chodbou a vstoupil do místnosti,

kde se shromáždili cestující. Všechny oči se na něj upřely.

Pozemšťané si okamžitě všimli jeho zarudlých očí a ztrhaných rysů.

„Velitel mě pověřil, abych vám řekl,“ soukal ze sebe jen s

námahou, „že bouře polevuje a že má situaci v rukou.“

V té chvíli se Andromeda prudce zachvěla, jako by bouře chtěla

jeho slova vyvrátit.

„Co se konkrétně děje?“ štěkl na něj Corn.

„Ano, požadujeme pravdu,“ přidal se Jarvik a zezelenal, protože

se mu žaludek posunul až někam ke krku.

„Mluvte, nebo…,“ zasípal inspektor.

„Nechte ho být,“ zasáhl Kan suchým hlasem zvyklým velet. „Je

na pokraji sil. Paní Nilsová, uložte ho laskavě. A vy, Jarviku, mu

přineste trošku sternu.“

Oba ho poslechli. Kan zatím vytáhl z automatu ručník, namočil

ho do ledové vody a přiložil jej mladému poručíkovi na čelo a na

oči.

„Díky,“ šeptl Tyler.

„Teď si lehněte a zkuste usnout,“ poradil mu Kan. „Je to drsný,

co?“

„Horší, než bych si dokázal představit.“

„Až do jaké amplitudy?“

„Mezi sedmdesáti a devadesáti,“ odpověděl automaticky Tyler.

„Polydirekční?“

„Ustavičně, ale s proměnnými frekvencemi.“

Několik minut tak konverzovali a Tyler byl příliš unavený, než

aby se divil tomu, že se obyčejný pasažér tak dobře vyzná v

podobných detailech.

A nikdo si nevšiml, že se Kan z jakéhosi důvodu usmívá.

„Odpočiňte si,“ řekl znovu Tylerovi. „Brzy by se to mělo

uklidnit. Ale snažte se dát dohromady, obávám se, že vás kapitán

14

bude brzy potřebovat.“

Corn a Jarvik byli poručíkovým příchodem silně zneklidněni a

vyměňovali si úzkostné pohledy. Maud Nilsová však zachovávala

klid. Soužil ji hluboký žal a již nejednou pomýšlela na sebevraždu.

Představa smrti jí byla lhostejná. Že by náhoda za ni udělala to, k

čemu sama neměla odvahu?

Loď se otřásla dvakrát za sebou.

„To je neslýchané,“ rozčiloval se sinalý Jarvik. „Jestli to bude

takhle pokračovat, tak se ten vrak rozpadne. Proč velitel zůstává v

subprostoru a nevynoří se do normálního vesmíru?“

„To je ale geniální nápad!“ zasmál se Kan. „Všechny lodě, které

se o něco takového při magnetických bouřích pokusily, zmizely.

Nikdo neví, jestli je to dezintegrovalo, nebo vyvrhlo do jiného

časoprostorového kontinua či na druhý konec Galaxie.“

„Takže jsme ztraceni!“

Jess Kan pokrčil rameny. „Jednoho dne stejně musíme zemřít.“

„Ovšem,“ odvětil Jarvik, „vy si děláte legraci, Kane, protože vás

čeká dezintegrační komora.“

Poručík se prudce vztyčil. „Nejste vy ten slavný kapitán Jess

Kan?“

Vězeň jen mlčky přikývl.

„Moc rád se s vámi setkávám,“ pokračoval Tyler. Tvář se mu

rozzářila úsměvem a náhle vypadal jako kluk. „Na akademii se

mluvilo jen o vás. Je to pravda, že jste prozkoumal takové množství

neznámých planet?“

„Dejme tomu, že jsem objevil o jednu víc, než bylo zdrávo,“

odvětil Kan, kterého dojala mladíkova spontánnost.

„Když jste přistál na Síriu, sázel jsem se, že se vás policie nikdy

neodváží zatknout,“ řekl poručík.

„Prohrál jsi, chlapče,“ pravil suše Corn. „Vy astronauti si myslíte,

že si můžete všecko dovolit a že vám všecko projde. Podívej se na

svůj idol a na jeho želízka a vzpomeň si, že mu je nasadil policajt.“

„Jak je to možné?“ zabručel Tyler a hleděl na Kana.

„Můj druhý důstojník mě zradil pro peníze. Spolčil se tady s tím

a dostali mě do pasti.“

„Proč jste se nebránil?“ rozčilil se poručík. „Na Síriu si na vás

15

taky políčili, a přesto jste se z toho dostal.“

„Bylo nás víc. Kdybych se nebyl vzdal, posádka by bojovala po

mém boku a vím, že by je všechny pobili. Má svoboda nestála za

život pěti statečných mužů.“

„A tak se váš druhý důstojník a tenhle polda zmocnili vaší lodi a

celého tajemství!“

Kan se zašklebil a ukázal bělostné zuby.

„Zkoušeli to, ale když otevřeli elektronický mozek a chtěli z něj

vyjmout krystaly se souřadnicemi, všechno vybuchlo. Stejně tak

různé zlepšováčky u pohonu. Zapomněl jsem jim říct, že mám

autodestrukční systém nařízený na své biovlny.“

Tyler se srdečně zasmál. „Slibuji vám, kapitáne, že kdybych

náhodou někde narazil na toho vašeho druhého důstojníka, tak mu to

odvedu za vás.“

„To těžko,“ řekl naštvaně Corn. „Někdo ho zavraždil tři dny po

Kanově zatčení.“

„Řekněme spíš, že měl nehodu,“ řekl sarkasticky vězeň. „V

prostředí, ve kterém jsem se pohyboval, se nevyskytovalo příliš

kapitánů, kteří by neměli nějaký ten hříšek. Takže si zrádců a

práskačů moc neváží. Stávají se jim maléry. V případě toho mého se

to stalo poněkud rychleji, než bývá zvykem.“

Tyler pokýval hlavou a dychtivě pokračoval: „Teď už chápu,

proč vás chtěli dostat tak rychle z Terranie III. Povídalo se, že se

seskupují lodi, aby vás osvobodily, třeba násilím. Máte tolik přátel,

že by určitě dali dohromady celou eskadru.“

„Člověk musí být hodně mladý, aby se kojil takovými iluzemi,“

řekl smutně Kan. „Kdyby to udělali, pak určitě ne z čistého

přátelství. Jistě doufali, že ze mě dostanou souřadnice oné tajemné a

až příliš bohaté planety.“

„Poručíku Tylere, okamžitě se vraťte na můstek,“ přerušil je hlas

z reproduktoru.

„Už jdu, veliteli.“ Mladík vstal a na prahu se ještě otočil.

„Kapitáne Kane, už jste se někdy dostal do tak prudké bouře?“

„Nemyslím, ale ty magströmy…“

Větu nedokončil. Tylera jeho odpověď zřejmě vyděsila. Velitel

se však ozval znovu, takže pobledlý mladík odešel a už nepoložil

16

otázku, kterou měl na rtech.

Cestující si jeho reakce všimli a Jarvik si neodpustil otázku: „Co

je zase tohle?“

Kan se na něj opovržlivě podíval a odvětil konverzačním tónem:

„To prostě znamená magnetický malström. Je to velice vzácný jev,

který byl popsán asi před dvaceti lety.“

„A je to nebezpečné?“

Kapitán rychle pohlédl na Maud Nilsovou. Zdála se mu klidná, a

tak usoudil, že pravdu snese.

„Ještě žádná loď Pozemské unie se z něj nedostala.“

Rozhostilo se ticho jako v kostele.

„Lžete!“ zařval Corn. „Kdyby to byla pravda, pak by o tom

magströmu nikdo nevěděl.“

„Několik lodí mělo ještě čas odpálit boje s informacemi, než

zmizely navždy. Ty boje nacházíme dodnes. Vědci sice mohli jev

analyzovat, ale vysvětlit se ho zatím nepodařilo. Subprostor skrývá

ještě řadu tajemství.“

„Jste si jist, že loď magström nezvládne?“ zeptala se Maud

Nilsová.

„To jsem neřekl,“ odvětil tajemně Kan. Po těch slovech si sklopil

lehátko a zavřel oči. Zdálo se, že usnul.

4

Cestující už ani nevěděli, jak dlouho to s nimi hází, a upadali do

stavu blízkého otupěni. Pouze Kan klidně spal.

Náhlý poručíkův příchod je vytrhl z letargie. Vypadal ještě

zuboženěji a obličej měl popelavý. Na bělmu mu popraskaly cévky a

oči se mu zalily krví. Maud Nilsová vykřikla hrůzou a Corn k němu

přiskočil, aby ho podepřel, jinak by se byl skácel k zemi.

„Kapitáne Kane,“ zachroptěl Tyler, „velitel vás prosí, abyste se

ihned dostavil na můstek.“

Vězeň pouze otevřel oči.

„Rychle,“ naléhal poručík. „Měl jste pravdu, dostali jsme se do

magströmu. A Torf v nějaké hospodě na astroportu slyšel jednoho z

17

vašich lidí vyprávět, že prý vám se takovou bouří už jednou podařilo

proletět. Prosí vás, abyste převzal řízení.“

„To nikdy!“ zaburácel Corn. „Nedovolím, aby vrah ovládal loď!“

Tyler tlumeně zasténal. Měl pocit, že mu plameny sežíhají

mozek, a vnímal pasažéry v jakési načervenalé mlze.

„Je to ale naše jediná šance,“ vydechl. „Já už prakticky nevidím a

velitel nevydrží déle než půl hodiny.“

„A kde je zbytek posádky?“

„Máme dva muže, kteří nikdy nepilotovali a kteří mají na starost

jen motory. Kdyby jeden z nich opustil své místo, bouře by nás

zahubila.“

„V tom případě asi není jiné řešení,“ uznal Corn.

Kapitán Kan zvedl hlavu.

„Nerad tě zklamu, chlapče, ale tentokrát se svým doprovodem

souhlasím. Já se odtud nehnu a ty se vrať k veliteli. Ať se děje

cokoli, důstojník musí být na svém místě!“

Tyler vzlykl, otočil se a tápal na chodbu.

„To je šílenství,“ protestoval Jarvik a roztřásl se jako osika.

„Musíme Kana přinutit, aby tam šel.“

„A jak?“ opáčila Maud Nilsová. „Chcete ho snad srazit k zemi,

nebo na něj uděláte bububu?“

Corn si mnul zoufale bradu a přemýšlel.

„Proč jste nám tvrdil, že ještě žádná loď tím magströmem

nepřeletěla?“ zeptala se Maud Nilsová.

„Říkal jsem žádná loď Pozemské unie. Už dávno se nepovažuju

za součást Unie,“ odvětil ironicky Kan.

„A to se nebojíte smrti?“ zeptala se.

„Osud mi dává příležitost zahynout v kosmu. Je to místo, které

bych si vybral, kdybych mohl. Tak proč bych to odmítal?“

„I kdybyste měl obětovat sedm lidí?“

Kan se napřímil a upřeně se na ni zadíval šedýma očima.

„Poslyšte. Posádka a důstojníci jsou astronauti. Když si toto

povolání vybrali, věděli, do čeho jdou. Dokážou umřít jako muži.

Představa, že Corn zemře se mnou, je mi spíš příjemná. A myslíte si,

že mě zajímá osud nějakého Jarvika?“

„Kapitáne Kane,“ ozval se z reproduktoru udýchaný Torf.

18

„Přijďte, prosím. Už loď prakticky neovládám. Tyler ztratil vědomí

a já skoro nevidím. Musíte mě vystřídat. Honem! Ho…“

„Jediný problém jste vy, paní Nilsová,“ pokračoval Kan klidně,

jako by nic neslyšel.

„V žádném případě nechci ovlivňovat vaše rozhodnutí,“

odpověděla. „Smrt je mi lhostejná a docela bych ji uvítala.“

„To jsem tušil, ale možná bych díky vám změnil názor. Proč jste

byla vyhoštěna z Terranie?“

„Myslíte si, že je to vhodná chvíle na povídání?“ skočil jim do

řeči strachy šílený Jarvik. „Každou chvíli nás to může zabít a…“

Kanův mrazivý pohled mu zarazil zbytek věty v hrdle.

„Když pospícháte, jděte si tam sám. Já se odtud nehnu, dokud mi

to paní Nilsová nepoví. A jestli se loď rozpadne dřív, co se dá dělat.

Odpovězte mi, paní Nilsová. Co jste provedla, že vás na tuhle loď

naložili jako nějakého zločince?“

Maud si vzdychla a opět ji zaplavil smutek. Po tváři jí sklouzla

slza.

„Je to dlouhý a smutný příběh…“

„Já nespěchám,“ pravil klidně Kan.

„Manžel byl etnolog a specializoval se na mimozemské

primitivní civilizace. Ministerstvo galaktických věcí ho vyslalo na

expedici. Já jsem exobioložka a lékařka, a mohla jsem ho proto

doprovázet. Znáte přece legislativu týkající se objevů planet

obydlených myslícími tvory. Domorodci se podle stupně vývoje a

IQ dělí do tříd od A po E.

U těch nejvyvinutějších od A do C ministerstvo podepíše

smlouvu jménem Unie a vyměníme si velvyslance. Zbývající dvě

kategorie se považují za příliš primitivní, jsou proto ponechány

svému osudu a Společnost pro galaktický průzkum se postará o

zhodnocení místních zdrojů a domorodcům za to pohodí pár kostí.“

Smutně se usmála.

„Pokud je nějaká planeta bohatá na suroviny, pak má Společnost

zájem na tom, aby se obyvatelstvo dostalo do kategorie D až E.

Ministerstvo se proti této praxi vzbouřilo a určilo mého manžela

jako experta. Mohl tak opravit řadu omylů. Popularitu si tím

pochopitelně nezískal. To mu však nestačilo. Chtěl, aby veškeré

19

populace, i ty nejprimitivnější, byly chráněny něčím jako zákonem o

nevměšování. Tvrdil, že už pouhá naše přítomnost vážně narušuje

jejich evoluci. I když s nimi zacházíme dobře a nevykořisťujeme je,

snaží se nás napodobit. Je zřejmé, že mnohdy jen urychlíme proces

modernizace, který již započal. To v případě těch nejvyvinutějších.

Ale ty nejprimitivnější… Kdo může tvrdit, že jejich vývoj by byl

jedině materiální a technický? Copak nemohou existovat i jiné

cesty? Jestliže například rozdáváme vysílačky, nepotlačujeme tím

schopnost telepatie, která by se u nich přirozeně vyvinula?“

Kan potřásl hlavou. „Jednou jsem četl článek vašeho muže

týkající se této otázky a musím přiznat, že silně ovlivnil mé jednání.

A dál?“

„Před třemi měsíci nás poslali na Terranii III, abychom studovali

chování jednoho kmene na jižním kontinentu. Byl zařazen do

kategorie C, ale zdálo se, že silně upadá. A vskutku. Když jsme

dorazili na místo, jejich civilizace, která dosáhla zhruba úrovně

antického Říma, se navracela k tomu nejhoršímu barbarství.

Guvernér žádal, aby byli převedeni do nižší kategorie. Manžel

naopak vyžadoval další bádání, protože zjistil, že v oblasti jsou

bohatá ložiska titanu. Však víte, tento kov je stále vzácnější.“

„A Společnost se už nemohla dočkat, až začne s těžbou,“

poznamenal jedovatě Kan.

„Přesně tak. Dva dny předtím, než měl manžel dát definitivní

posudek, jsem přišla na hroznou věc. V krvi jednoho domorodce

jsem izolovala virus, který vyvolává psychosyndrom, a ten zase vede

k naprostému zhloupnutí postiženého.“

„Takže ti vaši lidé byli postiženi nějakou virovou epidemií.“

„Počkejte, to ještě není všecko. Ten virus nebyl neznámý.

Objevil se už u jednoho kmene v soustavě Regulus v souhvězdí Lva

a jejich planeta byla pak uzavřena.“

„A váš manžel z toho vyvodil, že někdo tuto nemoc na Terranii

III zanesl schválně, aby zlikvidoval původní obyvatelstvo!“

Maud lehce přikývla a pokračovala: „Okamžitě sepsal hlášení a

osobně odletěl helijetem za guvernérem. Do města nikdy nedoletěl.

Stroj se zřítil do lesa. Za tři dny našli ohořelé tělo. A všechny

dokumenty byly pochopitelně pryč. Šílela jsem žalem a chtěla jsem

20

přede všemi odhalit pravdu, ale neměla jsem jeho autoritu ani jeho

styky a guvernér mě odmítl vyslechnout. Řekla jsem mu tedy, že je

vrah, a on mě dal zatknout. Mediroboti, patrně zmanipulovaní,

zjistili, že jsem se z nervového šoku pomátla. Potom se mnou

nechtěl mluvit už vůbec nikdo. Tak to vidíte. Přišla jsem o muže,

kterého jsem vášnivě milovala, a ani jsem nemohla dokončit svou

práci.“

„Kane…,“ ozval se slabě Torfův hlas. „Pojďte… Už nemůžu…“

Kapitán se prudce vztyčil. „Toho jsem se obával. Nemám právo

vás zatáhnout do záhuby. Proč jen letíte stejnou lodí jako já?

Uvidíme, co se dá dělat…“

Otočil se ke Cornovi a natáhl k němu ruce. „Sundejte mi ta

pouta.“

„Nikdy!“

Kan se zase vrátil do křesla, ale vtom se loď prudce otřásla.

„Jak myslíte. Aspoň se nebudu cítit vinen smrtí paní Nilsové.

Pokud si ještě pamatujete nějakou modlitbičku, začněte si ji říkat,

protože během několika minut budeme na atomy.“

Corn svedl krátký vnitřní boj a potom ze strachu kapituloval.

Přiložil palec na černou kostku. Pouta byla seřízena na biovlny a

otevřít je mohl pouze on.

„Tak jděte, Kane, ale já se od vás nehnu na krok a při

sebemenším podezřelým pohybu vás sejmu, i kdybysme měli zařvat

všichni!“

5

Když vešli na můstek, Corn ztuhl hrůzou. Tyler ležel bezvládně na

zemi. Torf byl už rovněž v bezvědomí a opíral se o obrazovku. Z

posledních sil svíral řízení.

Kan ho odstrčil a sedl si na jeho místo. Lehce rozjel prsty po

klávesnici a loď se stabilizovala.

„Corne,“ nařídil, „odneste velitele a Tylera na marodku a uložte

je. Maud, vy si vzpomeňte na to, že jste lékařka. Nechci vás nijak

poučovat, ale uvědomte si, že jejich mozky dostaly příšerně zabrat a

21

že si potřebují odpočinout.“

Bylo to poprvé od manželovy smrti, že ji někdo oslovil křestním

jménem.

„Až nebudete Corna potřebovat, pošlete ho zase sem. Mohl by se

hodit. Požádejte Jarvika, ať vám pomůže, pokud zatím neumřel

strachy.“

Pak se Kan obrátil k obrazovce a pohroužil se do čísel.

Nejkrásnější chvíle svého života prožil na můstku. Proč jen objevil

tu příliš bohatou planetu?

„Paní Nilsová se už o ně stará,“ oznámil Corn, sotva dechu

popadaje. „Co mám dělat teď?“

„Sedněte si na Tylerovo místo. Na pár minut podržíte řízení a já

zatím prověřím data v počítači.“

„Ale já řídit neumím!“

„Říkám, že to jen podržíte. Podívejte se na obrazovku a

nevšímejte si těch záblesků. Ten zelený bod uprostřed, co lítá sem a

tam, to jsme my. Ten červený kruh kolem něj představuje

subspaciální tunel, ve kterém se pohybujeme. Jakmile narazíme na

okraj, jsme ztraceni. Magnetické bouře mají tendenci tlačit nás na

stěny tunelu, ale zpravidla vždy jedním směrem, takže to jde snadno

korigovat. Ale při magströmu se směry neustále mění, takže je třeba

zasahovat ustavičně.“

„Chápu,“ zabručel Corn.

„Vlevo a vpravo máte kurzory, které ovládají vertikální a

horizontální směr. Jimi musíte udržet zelený bod uprostřed

obrazovky. Hlavně nesahejte na nic jiného. A teď si to zkuste!“

Vyděšený Corn poslechl. Loď se několikrát otřásla, ale nakonec

se mu podařilo ji stabilizovat.

„Fajn,“ řekl uznale Kan, „ale trošku s citem.“

„Zdá se, že je to hračka.“

Kapitán na to nic neřekl a rychle vstal. Prohlédl si záznamy a

zjistil, jak Torf pozměnil kurz. Pousmál se. Torf na to nešel špatně,

ale příliš podléhal rutině.

„Kane, pojďte to rychle vzít, já už to neudržím,“ zaúpěl Corn.

Během pěti minut měl ztrhané rysy a skelný pohled. Z ustavičných

záblesků na obrazovce ho rozbolely oči a nebyl schopný se

22

soustředit.

„Zkuste to ještě chvíli vydržet. Musím zkontrolovat stav motorů

a zásoby energie.“

Pro nováčka to byla příliš tvrdá zkouška. Corn zaryčel, pustil

řízení, svalil se na zem a zakrýval si oči.

Kan přiskočil k pultu, surově policistu odstrčil a chopil se řízení.

V té chvíli vešla na můstek Maud Nilsová.

„Copak se děje?“ zeptala se vcelku lhostejně, ani jí nebyl

policista sympatický.

„Pár minut pilotoval,“ odvětil kapitán. „Měla byste ho vzít taky

na ošetřovnu a dát mu něco na uklidnění.“

Corn se nechal odvést jako děcko.

Když Kan osaměl, usmál se. Loď byla stará rachotina, motory

vyběhané a magström příliš silný. Pro vesmírného dobrodruha to

začalo být skutečně zajímavé.

Po hodině se ukázala Maud se sklenicí v ruce.

„Řekla jsem si, že by vám trocha sternu přišla vhod.“

Poděkoval úsměvem a s chutí se napil osvěžujícího nápoje.

„Dřív jsem přijít nemohla, protože jsem měla co dělat s velitelem

a Tylerem. Měl jste pravdu. Musela jsem jim dát sedativa. Měl jste

vidět, co dělal elektroencefalograf. Teď už je jim dobře, ale

proberou se až za několik hodin. Vydržíte tak dlouho?“

„Rozhodl jsem se, že nesmíte umřít,“ zasmál se, „a věřte, že jsem

paličák.“

Maud lehce zrudla.

„Musím se k nim vrátit. Můžu pro vás něco udělat?“ zeptala se,

aby zakryla rozpaky.

„Dejte něco na vzpružení těm ve strojovně, protože si ještě

dlouho neodpočinou.“

Hodiny plynuly, přerušované pouze Maudinými příchody s

nápojem. Pokaždé očekávala, že ho uvidí vyčerpaného, ale Kan jako

by neznal únavu. Rysy mu sice ztvrdly, ale pohled měl živý a jasný.

Maud Nilsová se už cítila smrtelně unavená, od startu si ani na

minutu nezdřímla. Sedla si do koutku na můstku. Loď se teď už tolik

tolik nezmítala a několik minut dokonce letěla naprosto klidně. Že

by se z toho přece jen dostali?

23

Vtom kapitán svraštil čelo a zadíval se pozorně na údaje. Prudce

stiskl jedno tlačítko a rozsvítila se obrazovka strojovny.

„Zkontrolovat trojku,“ nařídil. Tmavovlasý Paul se podíval na

čísla před sebou.

„Všecko v pořádku.“ Potom se obrátil k druhovi a tiše se zeptal:

„Co je to za chlápka, co vystřídal starýho? Nějakej amatér mi

nebude radit, co mám dělat.“

„Opakuji,“ ozvalo se znovu jako prásknutí bičem. „Okamžitá

kontrola motoru tři. Nejdřív sejměte ochranný kryt D.“ Paul se už

nadechoval, že odpoví, jak náleží, ale tu mu kamarád Gregory ztěžka

položil ruku na rameno a táhl ho k motoru.

„Zavři hubu, Paule,“ řekl plavovlasý obr slovanského původu.

„Ten chlápek je kapitán Jess Kan, patrně ten nejlepší astronaut v

celý Galaxii, a díky jemu jsme ještě naživu. A jestli říká, že se máme

podívat na trojku, tak se podíváme na trojku.“

Paul odmontoval panel a něco si nespokojeně bručel. Když se

podíval do motoru, naskočila mu husí kůže. Ustavičné otřesy

narušily několik kabelů, takže držely jen za vlákénka. Stačilo pár

minut a přervaly by se, udělaly by sérii zkratů, což by patrně vedlo k

výbuchu, který by oba muže zabil.

Paul přiskočil k interfonu a informoval Kana.

„Na půl hodiny vypínám trojku,“ reagoval kapitán. „Opravte to.“

„Ale to nestačí a…“

„Říkám půl hodiny, ani minutu navíc!“

Muži se vrhli do práce. Přesně za dvacet devět minut upocený

Paul hlásil: „Motor číslo tři v pořádku!“

„Gratuluju. A teď prověřte motory v tomto pořadí: dvojka,

jednička a čtyřka. Škody budou asi podstatně menší a motory možná

nebude ani třeba vypínat. Dejte mi vědět, až skončíte.“

Paul si otřel čelo špinavým hadrem.

„To by mě moc zajímalo, jak zjistil, v jakým stavu ta trojka je,

když všecky kontrolky svítily zeleně.“

„Na to se ho zeptej, až se z toho dostánem,“ prohodil Gregory.

„A nezapomeň mu poděkovat. Já spíš žasnu nad tím, že dokázal vést

loď bez jednoho motoru a že mu ty tři zbývající nevybuchly. Něco

takovýho by Torf nikdy nezvládnul!“

24

Paul souhlasně přikývl.

„Takže jdeme na věc,“ pokračoval Gregory. „Máme ještě moře

práce.“

Kan na můstku se nedal vyrušit z klidu. Kdyby Maud neviděla na

obrazovce Paulův zděšený výraz, nikdy by ji nenapadlo, jaké ve

skutečnosti hrozí Andromedě nebezpečí.

Několik hodin uplynulo bez jakýchkoli dramatických událostí.

Vyčerpaná Maud Nilsová si na chvíli zdřímla a potom se šla podívat

za nemocnými.

Když se vrátila, Kan poznamenal: „To nejhorší máme za sebou, a

pokud se nestane nic neočekávaného, za hodinu jsme z magströmu

venku. Jak se vede veliteli?“

„Spí jako děcko a EEG má v normálu.“

„Myslím, že byste ho měla vzbudit. Dejte mu stimulující injekci,

ale nic neuspěchejte, nemá smysl riskovat. Já ještě klidně počkám.“

Když Kan osaměl, začal prověřovat systémy. Andromeda dostala

zabrat, ale vydržela se ctí. Ještě naposledy se podíval na hlavní

obrazovku, na níž se již nemíhaly žádné záblesky. Byl si jist, že jsou

z magströmu venku. Vydechl úlevou, přepnul na automatického

pilota a protáhl se.

Když se na můstek dostavil Torf s podezřívavým Cornem v

patách, našli Kana ve skvělé náladě.

Velitel Torf se vrhl ke kontrolní obrazovce.

„Všechno je v pořádku,“ ujistil ho Jess Kan. „Dal jsem vás

vzbudit jenom proto, že musíte učinit jistá rozhodnutí.“

Velitel začal kontrolovat elektronický mozek. Čím dále

postupoval, tím větší byl jeho údiv a každou chvíli se podíval na

Kana.

„To není možné! Jak se vám podařilo dostat se z toho pekla?“

Kapitán se jen usmíval.

„To všechny magströmy jsou jako tenhle?“ zeptal se Torf.

„Myslím, že ano. Jistě víte, že obyčejné magnetické bouře mají

tvar značně protáhlého ovoidu. Když změníte kurz, jako jste to

udělal vy, vyhýbáte se podélné ose a celkem rychle se vzdalujete od

perturbace. Ale mágströmy mají tvar gigantické koule. Dostanete se

z nich jedině tak, že držíte směr a čekáte. Až na to, že to může někdy

25

trvat dost dlouho, jako v tomto případě.“

„Dvanáct hodin!“ vydechl Torf. „Vy jste celou tu dobu byl v

tomhle pekle na můstku, zatímco my s Tylerem vydrželi stěží šest

hodin!“

Kan pokrčil rameny. „To je prosté. Aby člověk proletěl

magströmem, je potřeba dostatečný počet pilotů.“

„Když znáte řešení problému, který děsí všechny astronauty, proč

jste to neoznámil dřív?“ rozčiloval se Torf. „Dalo se tak zabránit

ztrátě řady lodí.“

„A kdo vám říká, že jsem to neudělal?“

„To by se přece vědělo.“

Kapitán se hořce usmál. „Před osmi lety jsem o tom mluvil s

jedním přítelem, také velitelem lodi jako vy. Předložil tento problém

největším mozkům té vaší společnosti. Na odpověď dlouho nečekal.

Hned druhý den mu vzkázali, aby na takovou absurdní hypotézu

radši zapomněl.“

„Ale proč?“ divil se Torf.

„Z jednoho prostého důvodu. Počítač jim řekl, že vzhledem k

nepříliš častému výskytu magströmů se spíš vyplatí čas od času přijít

o loď než zdvojnásobit nebo ztrojnásobit počet členů posádky.“

„To je neslýchané!“ neudržela se Maud. „Od počítače se

nepožaduje, aby byl sentimentální, ale aby počítal. Andromeda je už

dávno amortizována. Pro společnost je prakticky jedno, jestli zmizí

v magströmu nebo jestli půjde do šrotu. A cestující zaplatili předem,

ne?“

Torf se znovu obrátil k přístrojům. „A co byste mi doporučoval

teď?“

„Já? Nic! Požádal jste mě, abych vás dostal z magströmu. Tak se

i stalo. Zbytek se mě už netýká a já si jdu lehnout.“

6

„Prosím kapitána Kana, aby se neprodleně dostavil na můstek,“

ozvalo se z reproduktoru.

Kan se napřímil, rázem byl vzhůru a ušklíbl se. Corn využil toho,

26

že usnul, a hned mu nasadil pouta. Podíval se na hodinky a zjistil, že

spal osm hodin. Okénkem viděl tmu posetou svítícími body. Takže

jsou už v normálním vesmíru.

„Kapitáne Kane,“ opakoval reproduktor, „dostavte se prosím na

můstek.“

„Vždyť už jdu,“ odpověděl.

Nejdřív se však stavil na sanitárním bloku a dal si dávku potravin

z automatu. Když se konečně dostavil na můstek, našel tam celou

posádku, Corna a Maud. Pouze Jarvik klidně spal v kabině. Kan

působil na rozdíl od Torfa a Tylera odpočatě.

„Shromáždili jsme se tu,“ začal Torf, „abychom vás požádali o

radu, kapitáne. Vzhledem k tomu, že nevím, kam nás magström

zanesl, rozhodl jsem se přejít do normálního vesmíru. Lokátory však

bohužel nedokázaly identifikovat jedinou hvězdu.“

Kan si prohlížel výsledky analýz.

„Lítám už víc jak čtyřicet let,“ pokračoval Torf, „ale ještě nikdy

jsem se nevzdálil od známých světů. Řeknu to na rovinu. Nevím,

kde jsme. Docela klidně jsme se mohli dostat na druhý konec

Galaxie. Vy jediný máte zkušenosti s dálkovým průzkumem. Třeba

jste v této oblasti už někdy byl.“

Kapitán Kan odložil svazek sjetin.

„Nerad vás zklamu, veliteli, ale tyto hvězdy jsou mi naprosto

neznámé.“

Chvíli všichni mlčeli a zamyšleně hleděli na obrazovku.

První se vzpamatoval Corn a přistoupil ke Kanovi.

„Jsem přesvědčený, že jste nás do těchhle končin zatáhl úmyslně.

Chcete, abysme všichni zařvali v tyhle létající rakvi.“

„Neříkejte takové hlouposti,“ protestoval Torf. „Něco takového

mohl udělat už dávno. Uvědomte si, že byl dvanáct hodin v jednom

kuse na můstku. Kdybych neviděl záznamy, nikdy bych tomu

nevěřil.“

„To je možný, ale stejně si myslím, že ví velice dobře, kde jsme.

Momentálně na nás kašle, ale já ho už rozpovídám.“

Corn zvedl pěst, ale Kan neudělal sebemenší gesto na svou

obranu. Poručík se už chystal udeřit, ale vtom mu něco sevřelo paži

jako do svěráku. Policista byl na svou sílu pyšný a používal ji rád,

27

někdy až příliš. Chtěl se vymanit, ale nepodařilo se mu to. Otočil

hlavu, aby viděl, kdo ho drží.

„Promiňte, pane,“ řekl Gregory, „ale lodní řád zakazuje rvačky

mezi cestujícími.“ Tvářil se naprosto klidně, jako by se nic nedělo.

„Pusťte mě,“ zavrčel Corn, kterému už tuhla ruka. Lodník

poslechl, ale byl i nadále připraven zasáhnout. Z Cornova

nenávistného pohledu si nic nedělal.

„To bychom měli,“ řekl rychle Torf. „Co byste mi radil, Kane?“

„Je nade vši pochybu, že nás magström odnesl daleko od naší

soustavy. Souhvězdí, podle kterých se mozek zpravidla orientuje,

vidíme pod jiným úhlem. Musíte tedy provést spektrální analýzu

hvězd a snad mezi nimi najdete nějakou známou.“

„Ale to může trvat věky!“ zasténal Torf.

„Nikoli, pokud si správně zvolíte cíl. Doporučuji vám

dvojhvězdy Procyon a Rigil Kent. Lokátory za dva dny zaznamenají

všechny dvojhvězdy. Tolik by jich zas být nemělo. Pak je třeba

udělat analýzu fotometrických spekter a porovnat je se spektry

Procyonu a Rigilu. Jakmile je najdete, zjistíte si polohu obyčejnou

triangulací.“

„Stejně to bude trvat týdny.“

Kan pokrčil rameny.

„Když jsem se dostal do magströmu poprvé, můj počítač hledal

civilizovaný svět čtyři měsíce.“

„Na tak dlouho zásoby nemáme.“

„To byl i můj problém, ale naštěstí jsem našel pohostinnou, i

když pustou planetu, ušetřil jsem tak energii a všichni jsme přežili.“

Torf dlouho přemýšlel. Kanovo řešení mu připadalo jako jediné

možné, i když nebylo bez rizika. Ještě nikdy nepřistál na neznámé

planetě. Podíval se na panoramatickou obrazovku a ukázal na jednu

hvězdu.

„Tahle je nejblíž, jenom dva parseky. Myslíte si, že má planety?“

„Těžko,“ zavrtěl hlavou Kan. „Podle magnitudy a spektrálního

typu je to příliš mladé slunce. Spíš bych bral tu, co je od nás šest

parseků.“

„Jistě, všechno je vám dobrý, jen abyste se dostal co nejdál od

Země!“ poznamenal Corn.

28

„Jsme stovky, ne-li tisíce parseků od civilizovaného světa,“

neudržel se Tyler. „Dva světelné roky nebo šest nás už nevytrhne.“

Torf diplomaticky zasáhl: „Směr je tak jako tak stejný. Zjistíme,

jestli ta hvězda má planety. Za to už nic nedáme. To je vše. Nyní se

můžete vrátit do kabin.“

Kan přikývl, ale na prahu se ještě zastavil s věčným úsměvem na

rtech.

„K té hvězdě se radši moc nepřibližujte, protože tam určitě bude

prudký sluneční vítr a čekal bych i silné erupce.“

„Jde se do salonu,“ nařídil Corn na chodbě. „Když nespíte, chci

vás mít na očích.“

Maud hned došla pro nápoje.

„Myslíte si, že za takových okolností má smysl nechávat panu

kapitánovi pouta?“ zeptala se agresivně.

„Nechci jistý osoby vystavovat pokušení mě zabít,“ prohlásil

Corn. „A když budu mrtvej, nikdo mu ta pouta nesundá, jedině

náčelník pozemský policie.“ Podle zvuku motorů poznali, že loď

zrychluje. „Na chvíli si zdřímnu,“ oznámil Corn. „Ještě mě pálí oči.

Ale upozorňují vás všechny, že kdyby něco, tak nejdřív střílím a

teprve potom se ptám.“

Když konečně usnul, Maud zašeptala: „Děkuji vám za záchranu.“

Ukázala na Corna a dodala: „Ne že by můj nebo jeho život měly

nějaký význam, ale jsem ráda kvůli posádce. Sledovala jsem je na

můstku. Tyler vás bezmezně obdivuje a v Gregorym máte silného

spojence. Už jsem čekala, že Cornovi tu ruku zlomí. Řekla bych, že

v případě potřeby s nimi můžete počítat. A pokud by se vám hodila i

moje pomoc, pak jsem vám k dispozici.“

„Děkuji, ale Corn není akutní problém. Spíš se obávám, že potrvá

hodně dlouho, než se opět dostanete na Zemi.“

„Co na tom?“ řekla a v oku se jí zatřpytila slza. „Stejně mě tam

nikdo nečeká.“

Vyrušil je Tyler.

„Hledal jsem vás, kapitáne. Vysvětlil byste mi, jak to, že jste

vydržel na můstku tak dlouho?“

„To není žádné tajemství, mladý příteli, pouze otázka cviku a

lásky k zaměstnání. Musíte být s lodí jedno tělo a reagovat na

29

všechny její pohyby, jako by to byla živá bytost. A tak vnímám

každičký záchvěv, každou změnu kurzu a instinktivně ji koriguji. V

podstatě se na obrazovku podívám jen čas od času, abych si ověřil,

že jsem jednal správně. Ale dřív jsem při magnetických bouřích trpěl

stejně jako vy.“

„Paul se vás bál zeptat, jak jste zjistil, že je trojka v nepořádku,“

dodal Tyler.

„Ani to není žádné kouzlo. Před více než deseti lety jsem měl na

své lodi stejné motory. Po jedné obyčejné magnetické bouři mi to

hlásilo, že je přerušen jeden kabel. A nyní, když jsem viděl, že se

ukazatel energie nepatrně vychyluje, hned mě napadlo, že by to

mohlo být něco podobného.“ Poručík by se byl rád bavil dál, ale

Kan se podíval na hodinky.

„Už se blížíme ke hvězdě, kterou by velitel rád prozkoumal. Asi

byste se měl vrátit na můstek. Torf vás bude brzy potřebovat.“

7

Všichni se opět shromáždili na můstku. I Jarvik, který se konečně

vzbudil. Kapitán byl celý popelavý. Nedbal Kanových rad a přiblížil

se přece jen k tomu bližšímu slunci. Obíhaly je pouze dvě planety.

Malé, bez atmosféry a jejich vnější teplota přesahovala 400 stupňů.

Ve chvíli, kdy chtěl změnit kurz, překvapila ho sluneční erupce a

sežehla mu několik antén. Tentokrát už byl skutečně nucen přistát

kvůli opravám.

„Měl jste pravdu, Kane, tahle soustava vypadá pohostinněji než

ta předchozí. Má celkem pět planet. Tady jsou výsledky lokátorů,

které ještě fungují.“

Kan se v klidu seznámil s daty. „Ta třetí jako by byla

pozemského typu,“ poznamenal.

„Mám stejný názor. Ale můžeme bezpečně přistát?“

„Přejděte na nízkou oběžnou dráhu a podíváme se na ni.“

Torf přikývl a za čtvrt hodiny už obíhali kolem planety. Kapitán

Kan naprosto samozřejmě převzal velení.

„Hmota?“ dotazoval se.

30

„0,9 Země. Oběh kolem slunce za 288 dnů, oběžná dráha takřka

kruhová. Kolem své osy se otáčí za 21 hodin 12 minut.“

„Atmosféra a povrch?“

„Pozemského typu, možná trochu bohatší na kyslík. Povrch

oceán a dva kontinenty, jeden na severní polokouli, druhý na jižní.“

„Infračervené záření?“

„Žádné. Jestli je ta planeta obydlená, pak její obyvatelé nemají

žádné energetické zdroje,“ odpověděl Tyler.

„Vnější teplota?“

„V tropickém pásmu pětadvacet stupňů. Póly jsou však pokryty

ledem.“

Kan si vybral severní polokouli. Většinu světadílu pokrývaly

lesy, při pobřežích bylo občas vidět pláně.

„Možná byste měl přistát tady,“ ukázal na obrazovku, „poblíž

oceánu.“

„Chcete se vykoupat, co?“ poznamenal uštěpačně Corn.

Kan na něj chvíli vážně hleděl.

„Pokud tam máme strávit několik měsíců, pak ze zkušenosti vím,

že obživa se nejsnáz shání v moři.“

„Až se nám tam nebude líbit, můžeme se vždycky přestěhovat víc

na jih,“ pokračoval Corn.

„To nepůjde,“ zavrtěl hlavou velitel. „Manévry v atmosféře stojí

příliš energie. Jakmile jednou přistaneme, můžeme odstartovat

pouze jednou a naposled.“

Torf zahájil brzdný manévr a všichni na obrazovce sledovali, jak

klesají hustými mračny.

„Tamhle!“ zvolala najednou Maud Nilsová. „Jakoby nějaké

město či co!“

Výhled však bohužel hned nato zakryla mračna. Když se z nich

opět vynořili, byli jen pět set metrů nad zemí a Torf se plně

soustředil na zvolenou oblast přistání.

Loď konečně přistála a motory zmlkly. Torf si otřel čelo. Bylo to

jeho první přistání mimo astroport a do poslední chvíle měl strach,

že se mu nepovede.

„Docela rád bych se trošku nadechl čerstvého vzduchu,“ řekl

Corn.

31

„To nepřipadá v úvahu!“ nesouhlasil velitel. „Musíme počkat na

bakteriologickou analýzu.“

Dvě hodiny sledovali krajinu jen z okénka. Loď přistála na

planině asi kilometr od pobřeží. Na západě viděli les. Všechny

analýzy dopadly dobře, a tak Torf otevřel východ.

„Zakazuji vám, abyste se vzdalovali více než sto metrů od lodi,“

řekl.

Po dramatických hodinách strávených na lodi byli cestující i

posádka rádi, že si konečně mohou protáhnout nohy. Pouze Kan

zůstal na palubě. Když se Maud chystala vystoupit, chytil ji za loket.

„Počkejte! Chovají se jako hlupáci!“

„Ta tráva ale přímo láká k posezení,“ řekla udiveně.

„To snad, ale jisté to není. První pravidlo po přistání na neznámé

planetě zní, že se má všemu nedůvěřovat. Před několika lety jsem

přišel o jednoho muže, který navzdory mému zákazu utrhl květinu

připomínající orchidej. Ve skutečnosti to byla masožravka. Než jsme

se stačili vzpamatovat, nešťastníka ovinuly stovky jedovatých

vláken a zemřel ve strašlivých bolestech.“

Přihlížel, jak ostatní venku dovádějí, a dodal: „Dneska tomu

zřejmě tak není, ale pamatujte si, že se nikdy nesmíte nechat ošálit

sebemenší podobností s nějakým pozemským živočichem nebo

rostlinou.“

Torf brzy svolal všechny nazpátek. „Naším hlavním cílem je

opravit poškozené lokátory, aby mozek mohl zjistit naši polohu.“

Do práce se dali všichni až na Kana, který měl i nadále spoutané

ruce. Celou tu dobu stál u východu a pozoroval okolí.

Večer byla práce hotova a elektronická čidla začala

prozkoumávat oblohu. Cestující a posádka poprvé společně pojedli.

„Zdá se, že na této planetě nežijí ani zvířata, ani humanoidi,“

poznamenal velitel Torf. „To znamená, že pokud se tady zdržíme

příliš dlouho, čekají nás problémy se zásobováním.“

„Nesuďte příliš rychle,“ usmál se Kan. „Přistáním jste zaplašil

všechno živé v širokém okruhu. I bez dalekohledu mám pocit, že

jsem viděl na kraji lesa podivná zvířata, a dokonce i humanoidy, ale

krk bych za to nedal. Být vámi, tak se nezapomenu na noc pořádně

zamknout.“

32

Hned ráno si Torf zavolal Kana. „Podívejte se. Měl jste pravdu.“

Kousek od lodi se popásali statní býložravci. Měli protáhlé tělo,

šest končetin a velkou hranatou hlavu s dvěma rohy za sebou.

Působili klidnou silou a jistě vážili dobré půl tuny.

„Ale to není všechno,“ řekl Tyler. „Když se podíváte

dalekohledem, uvidíte u lesa další.“

Kan pomalu namířil dalekohled na les a spatřil dvě humanoidní

bytosti. Měly zlatavou pleť a velice světlé vlasy. Oblečeny byly jen

do bederní roušky a opíraly se o jakousi hůl.

Corn si spokojeně poklepal na pouzdro pistole.

„Kdyby se přiblížili, mám čím je udržet v patřičné vzdálenosti.“

„Zakazuji vám, abyste zasahoval bez mého svolení,“ pravil suše

velitel. „Stačí jedna neopatrnost a dojde ke konfliktu. Andromeda

nemá jedinou těžkou zbraň.“

„A proč s nimi nenavázat kontakt?“ zeptala se Maud.

„To těžko, budeme mít jazykové problémy.“

„Pár měsíců před smrtí mi manžel dal jeden z těch nových

automatických tlumočníků. Pokud ho policisté, kteří mi balili

zavazadla, nezapomněli, měla bych ho ještě mít.“

Šla hledat tlumočníka a Corn se zajímal, jak pokročil počítač.

„Kdybychom mohli rychle odletět, nemusíme se patlat s těmi

divochy,“ poznamenal

„Bohužel tak daleko nejsme,“ postěžoval si Torf. „Lokátory

propátraly pouze zlomek oblohy a přišly už na dvaatřicet dvojhvězd.

Při takovém tempu budeme hotovi zhruba do čtyř dnů a teprve pak

může začít spektrografie.“

Kan se v duchu usmál. Velitel se jako technik až příliš spoléhal

na přístroje. On by eliminoval velký počet dvojhvězd, které

nemohou být Procyonem ani Rigilem, šlo by to tak mnohem

rychleji. Svůj názor si však nechal pro sebe.

Maud se vrátila s kovovou krabičkou, z níž trčely dvě

parabolické antény.

„Tlumočník je zapnutý. Půjdeme všichni?“

„To by nebylo rozumné,“ uvažoval Torf. „S paní Nilsovou půjdu

já. Kdyby byli domorodci náhodou agresivní, mám termopistoli.

Půjdete s námi, Corne? Vaše laserová pistole by se nám mohla

33

hodit. Co když ta zvířata nejsou jen mírumilovné krávy?“

Policista se zachmuřil. „V tom případě musí jít s námi i Kan.

Nemůžu ho nechat bez dohledu. Dokázal by odstartovat i se

spoutanýma rukama.“

„Tak ho zamkněte v kabině!“

„Aby ho hned nato jeden z vašich mužů osvobodil, co?“

„Tak dobře. Půjde s námi. Jeho zkušenosti se nám mohou hodit.“

Za deset minut už tři muži a jedna žena kráčeli planinou k

humanoidům. Značně se jim ulevilo, když se býložravci pásli dál a

nevšímali si jich.

Humanoidi stáli bez hnutí. Byli vysocí, ale podvyživení. Přes

hrudník měli nahnědlé pruhy pokryté zaschlou krví.

Pozemšťané byli od nich už jen pouhých pár metrů, když Kan

tiše doporučil: „Nedělejte žádné prudké pohyby, ať je nepolekáte.“

Jeden domorodec se přesto polekal a dal se na útěk. Zakrátko se

ztratil v lese. Druhý, statečnější nebo spíš stoičtějšího založení,

zůstal na místě a pevně svíral v ruce hůl.

Když na něj Maud laskavě promluvila, ukázal se mu ve tváři údiv

a hrdelním hlasem pronesl dlouhou větu.

„Ten tlumočník vám nefunguje!“ ozval se Corn.

„Nejdřív si musí zaznamenat jistý počet vět a analyzovat je.

Musíme ho tedy pokud možno rozpovídat.“

Domorodec byl naštěstí řečný a Maudin úsměv ho povzbudil k

dalším, ještě delším větám. Brzy se na automatickém tlumočníku

rozsvítila zelená a přístroj přeložil poslední zaznamenané věty:

„Jmenuji se Xol a hlídám zelaky pánů.“

„Přicestovali jsme z veliké dálky a rádi bychom se setkali s

pány,“ odpověděla Maud.

Když domorodec slyšel, že ta krabička mluví jeho řečí, ustoupil o

krok, ale hned se ovládl a na tváři se mu objevil úsměv. Astronauti

se dále dozvěděli, že nedaleko je město, ale že Xol musí dát pánům

nejdříve vědět.

Náhle se jeho chování změnilo. Bázlivě větřil a zahleděl se do

lesa. Nedaleko se pasoucí zelak zřejmě rovněž vytušil nebezpečí,

protože zvedl hlavu, zabučel a dal se na útěk. V té chvíli se z lesa

vyřítila jakási šelma s namodralou srstí. Zvíře bylo zklamané, že mu

34

kořist unikla, obrátilo se tedy ke skupince lidí, zařvalo a vycenilo

tesáky.

„Utečte!“ vykřikl Xol.

Corn však už odjistil zbraň a z hlavně vyšlehl rudý paprsek.

Šelma dostala zásah mezi oči a svalila se k zemi. Humanoid se

vyděšeně díval střídavě na šelmu a na policistu. Když se uklidnil,

vysvětlil jim, že se jedná o gritexe, o nebezpečnou šelmu, která

napadá stáda a pastevce. Hovořil velice dlouho, a třebaže tlumočník

nezvládal všechny výrazy, pozemšťané pochopili, že mají tu čest s

pasteveckou civilizací, která zná již některá řemesla, ale o průmyslu

se jí ještě ani nesní. Kovy zřejmě neznali. Společnost byla feudální,

ovládala ji jakási kasta bojovníků neboli pánů.

Domorodec užíval často slovo Psar, ale tlumočník nedokázal

určit, jestli se jedná o planetu, nebo město. Bylo docela dobře

možné, že domorodci spojují jedno s druhým.

„Teď půjdu uvědomit pány,“ řekl Xol. „Přijďte sem zase zítra.

Možná budou ochotni vás přijmout.“

Pozemšťané byli s prvním kontaktem spokojeni a vrátili se na

loď.

8

Druhý den ráno Tyler spatřil, jak z lesa vychází početná delegace s

třemi humanoidy na zelacích v čele, za nimi jely dva odkryté

dřevěné vozy tažené týmiž zvířaty a následovalo asi deset pěších

domorodců.

„Tady máme ty pány,“ poznamenal Torf. „Zdá se, že jsou lépe

živení a mají dlouhé červené pláště. Máme-li tady zůstat delší dobu,

musíme si z nich udělat přátele. Pojďme jim naproti.“

Všichni chtěli ven, dokonce i Jarvik, který doufal, že objeví

nějaké předměty, které by pak draze prodal sběratelům. Kan takhle

nahrabal celé jmění. Proč ne i on? Paulovi a Gregorymu však Torf

nařídil, aby zůstali na palubě a dohlédli na elektronický mozek.

„Budeme ve stálém rádiovém spojení. Kdyby došlo k tomu

nepravděpodobnému případu, že bychom se dostali do nějakých

35

potíží, vezměte si z mé kabiny termické pistole a přijďte nám na

pomoc.“

Podal Cornovi a Maud Nilsové malé vysílačky a sám si jednu

strčil do kapsy.

„Kdybychom se náhodou rozdělili, můžeme komunikovat mezi

sebou a s lodí.“

Setkání se uskutečnilo prakticky na stejném místě jako včera.

Kan si všiml, že zabitý gritex zmizel. Rozhlížel se po Xolovi, ale

nikde ho neviděl.

Jeden jezdec k nim dojel a pravil: „Jste na území pana Yaga. Co

si přejete?“

Maud se prostými slovy snažila vysvětlit jejich situaci a Kan

zatím pozorně sledoval delegaci. Na prvním voze seděli na lavicích

obložených kožešinami dva muži v purpurových pláštích a s

náhrdelníky z mušlí. „Pan Yag vám nabídne pohostinství i ochranu,

když mu zaplatíte daň.“

Maud na okamžik zaváhala, podívala se na své společníky,

potom se usmála a vytáhla z kapsy různé předměty.

„Přinášíme tvému pánovi běžné dary.“

„Dobrá. Přistupte k vozu.“

Když byli od vozu necelé dva metry, jeden muž vstal.

„Jsem Far, náčelník stráží, a zde je pan Yag, který je ochoten

vaše dary přijmout.“

Yag byl již v letech, poněkud při těle a měl světlé a velice husté

obočí. Maud před něj položila kapesní zrcátko, kapesní svítilnu a

zapalovač.

Velice se darům podivoval a nechal si vysvětlit, k čemu slouží.

Zřejmě byl spokojen, protože řekl: „Nastupte si do vozu za námi a

přijměte mé pohostinství.“

Pozemšťané si vylezli na primitivní vůz a kolona se dala na cestu.

Oni tři jezdci vyrazili napřed a ostatní bojovníci kráčeli podél vozů.

V rukách třímali něco jako praky ze spletených řemínků.

Cesta, dost mizerná, se táhla lesem. Corna pomalý krok zelaků

uspával, na chvíli zavřel oči a ostatní se ho už chystali napodobit.

„Dávejte radši pozor na les,“ napomenul je suše Kan. „Nevíme,

jestli v něm nežijí ještě další nebezpečná zvířata.“

36

Vtom se kolona zastavila a mezi stromy se mihl gritex. Corn ani

nestačil sáhnout po zbrani. Jeden bojovník roztočil prak a šelmu

zasáhl. Gritex zařval a dal se na útěk.

„Nevím, čím to střílejí, ale funguje to,“ konstatoval Torf.

Pokračovali v cestě a za dvě hodiny spatřili město. Pro ten shluk

chatrčí to byl možná až příliš nadnesený výraz. Některé domy byly

sice z kamene, ale většinou šlo o chatrče z větví a kůží, poházené

bez ladu a skladu podél jakési hlavní cesty, jež vedla k čemusi, co

připomínalo hrad.

Projeli hradbami na prostorné nádvoří, kterému vévodila nádrž,

jejíž hladinu pokrývaly půvabné rostliny s velkými pestrými listy.

Připomínaly tak trochu lekníny.

Kolem nádrže rostly pečlivě udržované a zavlažované stromy s

množstvím jakýchsi zelených citronků.

Pozemšťané se nestačili ani pořádně rozhlédnout, když vůz

zastavil a jeden z bojovníků je požádal, aby si vystoupili.

Vešli do velké klenuté haly, kde se stůl prohýbal pod množstvím

pokrmů. Kolem stálo asi dvacet mužů a žen, zřejmě dvořanů. Když

Yag prošel místností a usadil se do prostého křesla v čele stolu,

hluboce se uklonili.

Far přistoupil k pozemšťanům.

„Můj pán si myslí, že jistě nepohrdnete něčím k jídlu.“

Vtom mu pohled padl na Kanovy spoutané ruce.

„Proč je svázaný?“

„Je to nebezpečný zločinec,“ odpověděl hned Corn.

Hostitele to zřejmě nijak nepřekvapilo.

„Rozumím, vzpurný otrok. Proč jste ho ještě nezabili? Máme se o

to postarat my?“

„Bude popraven v naší zemi a podle našich zvyků.“

Far se spiklenecky usmál. „I vy máte…“ Tlumočník marně hledal

ekvivalent a nakonec se ozvalo: „… gapu.“

Corn sice nevěděl, co to znamená, ale přisvědčil.

„Otrok,“ pokračoval Far, „nemůže sedět u jednoho stolu s panem

Yagem. Pojďte se mnou, strčíme ho zatím do žaláře. Vyzvednete si

ho, až budete odcházet.“

Torf sice váhal, ale protože nechtěl dělat nepříjemnosti, nakonec

37

navzdory Maudiným protestům souhlasil. Corn a Kan kráčeli za

Farem dlouhou chodbou a po úzkém točitém schodišti, osvětleném

jen několika čadícími loučemi, se dostali do nevětraného podzemí,

kde kolem hrubého stolu seděli čtyři muži v suknicích a s důtkami

za pasem.

Far vyštěkl jakýsi rozkaz. Jeden žalářník vstal a přistoupil k

úzkým dřevěným dveřím zavřeným na masivní závoru.

Když je otevřel, kývl na Kana, aby vstoupil. Corn byl nedůvěřivý

a chtěl si celu nejdřív prohlédnout. Byla čtvercová, měla zhruba

čtyřicet metrů čtverečních a malinké okénko těsně u stropu, kterým

jen stěží vnikalo světlo. V dusnu a zápachu se tam v koutě tísnili

vězňové.

Corn spokojeně pokýval hlavou a strčil Jesse Kana dovnitř.

„Nebude tu sice žádné velké pohodlí,“ poznamenal Kan ironicky,

„ale aspoň budu mít na pár hodin klid. Ti Psarci jsou v tomto směru

náramně dobře zařízeni.“

Protože tlumočníka si nechala Maud, gestem Farovi naznačil, že

může zavřít.

Kan chvíli stál a díval se na spoluvězně. Jeden z nich, patrně ten

nejodvážnější, přistoupil k němu blíž. Kan, s překvapením

konstatoval, že je to onen domorodec, se kterým se setkali už

předešlého dne.

„Xol,“ řekl.

Muž přikývl a vychrlil na něj dlouhou větu. Kan mu naznačil, že

nerozumí. Xol lítostivě zmlkl a posadil se vedle něj.

Zatím k nim přišli i ostatní vězňové. Byla mezi nimi jedna žena. I

v tom přítmí Kan musel obdivovat ztepilou postavu a půvabný

obličej. Stejně jako její druzi měla na sobě pouze suknici. Její

obnažená ňadra se pyšnila pevností a vyzývavostí mládí. Osahala

Kanovi pouta a překvapil ji dotek kovu, ten neznala.

Kan ji opatrně a něžně vzal za hlavu, aby ji nepolekal, a zahleděl

se jí do jasných očí. Mladá žena se nebránila. Setrvali tak minutu a

potom Kam soustředil myšlenky na jednoduchou větu: „Jsem Kan a

vy?“

„Brit…“ šeptla a Kan věděl, že s ní navázal kontakt.

Několikrát opakovala a ukazovala prstem: „Kan, Brit… Kan,

38

Brit…“

Kapitán se usmál. Už několikrát se s domorodci dorozumíval

telepatií. Měl totiž to štěstí, že asi před deseti lety objevil planetu,

jejíž obyvatelé se dorozumívali pouze tímto způsobem. Velekněz, se

kterým dlouho hovořil, mu trpělivě pomáhal tuto schopnost rozvíjet.

Je dost možné, že si vzal na pomoc i nějaké drogy. Kan sice

nedokázal číst myšlenky komukoli, ale když se soustředil, mohl

komunikovat. Zjistil, že ženy jsou v tomto ohledu mnohem

vnímavější než muži. Proto to zkusil s Brit. Nyní se musí pokusit o

víc.

Upřeně na ni hleděl a dozvěděl se tak, že je jí dvacet let a že

pracuje na statku. Byla zasnoubena, ale její chlapec se popral s

vojákem, který ji chtěl znásilnit. Voják snoubence zabil a ji

odsoudili k smrti.

Zatímco vyprávěla, vyčítal jí z mysli výjevy a pokoušel se

zaznamenat zvuky, aby si osvojil základy psarštiny. Konverzace je

značně vyčerpala a dopřáli si chvíli odpočinku.

9

Brit dřímala a Kan uvažoval. Jedna scéna ho udivila a to smrt jejího

snoubence. Viděl v Britině mysli bojovníka roztáčet prak a hned

nato vnímal palčivou bolest. Co to bylo za střelu? Čím to házejí?

Obyčejný kámen by přece nezahnal na útěk tak nebezpečného tvora

jako je gritex.

Dveře zavrzaly a vězňové se bázlivě stáhli do kouta. Vstoupili

dva žalářníci a švihali důtkami po těch, kteří neustoupili dost rychle.

Zřejmě však dostali nějaké příkazy, protože neudeřili Kana, třebaže

se nehnul z místa. Za nimi vešli dva otroci s vědrem vody a s

vědrem páchnoucí šlichty. Jakmile se dveře opět zavřely, vězni se

vrhli na potravu, hrabali se ve vědru a strkali se.

Brit se vrátila k pozemšťanovi a jako vzácnost mu podala kost s

několika vlákny masa. Odmítl a ji to zřejmě zklamalo. Když cítil,

jak maso zapáchá, přešla ho chuť.

Mladá žena kost pečlivě ohryzala, a když si chtěla dojít pro další,

39

vědro bylo už prázdné. Smutná a hladová se vrátila se Kanovi.

Kapitán vnímal, jak ji trápí hlad. Sáhl tedy do kapsy a vytáhl

krabičku s koncentrovanou výživou. Jednu pilulku si vzal on a

druhou vsunul Brit mezi rty.

„Pomalu to cucejte.“

Poslechla.

Corna nenapadlo, že zkušený kosmický veterán Kan nemá kapsy

nikdy prázdné. Stalo se to už jeho zvykem a bez astronautské

kombinézy, v jejíž četných kapsách skrýval potravu a všelijaké

nástroje, nedal nikdy ani ránu. Chodil v ní dokonce i na noční tahy

po barech. Tato obezřetnost mu na mnohých planetách zachránila

život.

Když ho na Terranii III zatkli, odebrali mu jenom zbraně, Potom

ho zavřeli na samotku. V den odletu mu Corn pouze nasadil pouta,

protože se domníval, že ho už prohledali, a odvedl ho rovnou na

Andromedu.

Brit poprvé po dlouhé době cítila, že ji přechází hlad. Nyní se

pokoušela mentálně spojit s Kanem ona.

„To je báječné. Vaši pánové vás takhle živí vždycky?“

Kan s úsměvem přisvědčil a pak se jí vyptával na běžný život.

„Od té doby, co se zmocnil vlády pan Yag, ostatní pánové jsou

stále náročnější a krutější,“ vysvětlovala. „Ale starci vyprávějí, že

kdysi žili pánové mezi lidmi.“

„Proč se nevzbouříte?“

„Někteří se o to pokoušeli, ale byli vždy odsouzeni k smrti a

předhozeni gapě.“

To slovo slyšel Kan už podruhé, dívčina mysl byla však natolik

zachvácena strachem, že se mu nepodařilo zjistit, oč jde.

„A to jste se nikdy nepokusili utéct?“

„Nemáme kam. Na východě je rovina a oceán. Bojovníci na

zelacích by nás rychle dostihli. Na severu a na jihu se táhnou

hluboké lesy plné gritexů.“

„A co na západě?“

„Tam je ta prokletá hora a neodvažuje se tam nikdo, ani

bojovníci.“

Kan se začal o horu zajímat, ale narazil na hradbu strachu. Vzdal

40

se a pokračoval:

„Jak dlouho už jste tady zavřeni?“

„Deset dní. Někteří jsou tu ale už měsíc a jiné sem strčili teprve

včera.“

„A to jsou všichni odsouzeni k smrti?“

„Ano, každý den jednoho z nás popraví. Vybírají si nás náhodou,

proto jsou tu někteří už tak dlouho.“

„A o útěk jste se nepokusili?“

„To nejde. Okénko je příliš úzké a dveře ustavičně hlídají čtyři

dozorci. Jsou to surovci vycvičení v boji, kteří nás snadno zmůžou.“

Kan na to nereagoval, ale napadlo ho, že je omezuje především

strach. Vstal a nahlédl skrz špatně stlučená prkna. Dozorci hráli něco

jako kostky, hlučně jimi házeli o stůl a hlídat dveře je ani nenapadlo.

„Škoda,“ vzdychl si, „že mám ta zatracená pouta, jinak bych se

odtud určitě dostal. A když se dostaneme ven, dá se už z hradu

uniknout?“

„V noci hlídají bránu dva muži a pak je třeba překonat hradby.“

„Proč hradby? Stačí projít branou, ne?“

„Za ní však stojí další dva.“

„V tom případě přes hradby. Ostatně by to nebylo tak těžké,

nemají víc než tři metry.“

Brit se zamyslela. Přítomnost tohoto cizince ji uklidňovala a

naplňovala ji důvěrou.

„Musím promluvit s Xolem.“

Xol si k nim přisedl. Brit mu začala dlouze cosi vysvětlovat a

ukazovala na Kanova pouta. Kan s uspokojením konstatoval, že už

řadě slov rozumí. Na konverzaci to však stále nebylo dost. Hlavně

nerozuměl, co znamená slovo rox, které často používali.

Xol potřásl hlavou, zřejmě nebyl příliš přesvědčený. Nakonec

však souhlasil, a to právě v okamžiku, kdy se dveře znovu otevřely.

Brit se chvěla jako osika a Kan ji musel zvednout.

Dozorci všechny vyhnali z cely. Ty pomalejší poháněli důtkami.

„Nastala chvíle gapy!“ pokřikovali.

Vystoupali po točitém schodišti a vyšli na nádvoří. Slunce, které

stálo nízko nad obzorem, Kana na chvíli oslnilo. Jeden dozorce do

něj surově strčil a kapitán následoval ostatní vězně podél stromů.

41

Brit šla kousek před ním a náhle klopýtla. Chtěla se zachytit nízké

větve, ale větev byla příliš slabá, neudržela ji a Brit upadla. Hned k

ní přispěchal dozorce s napřaženými důtkami. Než se jí podařilo

vstát, stačil ji několikrát švihnout přes záda.

Kan se chtěl i se svázanýma rukama na dozorce vrhnout, ale Xol

ho na poslední chvíli chytil za loket. Neřekl sice ani slovo, ale v

očích měl takovou prosbu, že se kapitán zastavil. Brit ostatně už

vstala a vězňové pokračovali v cestě. Seřadili se u nádrže s oněmi

nádhernými květinami.

Před nimi stál pan Yag se svým dvorem a s pozemšťany, kteří

byli zjevně ve velice dobré náladě.

Yag si vězně dlouho prohlížel a potom ukázal na dlouhána vedle

Xola.

Hned se k němu vrhli dva dozorci a koženými řemínky mu

spoutali ruce a nohy. Popadli ho za ramena a za nohy a přistoupili s

ním k nádrži.

Yag švihl rukou a dozorci hodili nešťastníka na pestrobarevné

listy.

To, co se prve jevilo jako pouhá rostlina, náhle ožilo. Listy se s

ďábelskou rychlostí ovinuly kolem kořisti a zakrátko ji celou

zakryly. Ozval se srdcervoucí křik a nad nádrží se vznášel slabý

narůžovělý dým.

Masožravá rostlina se dala do díla. Křik slábl, slábl a nakonec

nastalo ticho. Kolem se linul nakyslý pach. Čtvrt hodiny se nikdo

ani nehnul, potom se listy zvolna rozvinuly a v celé své kráse se

rozložily na hladině.

Pozemšťané s hrůzou hleděli na místo, kam nešťastník dopadl.

Nezůstalo z něj doslova nic. Ani kůstka, ani vlásek.

„Gapa měla svou každodenní oběť,“ zabručel Xol.

Far dal znamení a jeden dozorce přistrčil Kana ke skupince

pozemšťanů.

„Škoda že jste s námi nemohl pojíst,“ řekl výsměšně Corn.

„Pečený zelak je opravdová lahůdka a obsluha byla vysloveně

půvabná…“

„Jak jste na tom, Kane?“ přerušil ho suše Torf. „Všechno v

pořádku?“

42

„Kabina na vaší lodi je mnohem pohodlnější než zdejší vězení,

ale já to přežiju.“

„Velice mě to mrzí,“ pokračoval velitel, „ale musel jsem přijmout

Yagovo pohostinství. Večer chce uspořádat hostinu na naši počest.

A zítra nás doprovodí k lodi a dá nám zásoby potravin.“

Kan se ujistil, že Maudin tlumočník není zapnutý, a tiše řekl:

„Dávejte si pozor, tomu Yagovi bych příliš nevěřil. Třeba je to

past.“

Torf zavrtěl hlavou. „Jste stejně jako my stále ještě pod vlivem té

hrůzné podívané, kterou nám přichystal. Tento národ má kruté

mravy, ale zákeřný nebude. Pokud zde budeme muset zůstat několik

měsíců, musíme s Yagem vycházet.“

Na to Kan už neřekl nic.

„To je kytička, co?“ ozval se zase Corn. „Takovou bysme měli

přivézt na Zemi. Skvěle by nahradila dezintegrační komoru.“

„Jste hnusný,“ řekla pobledlá Maud.

Přistoupil k nim Far a všichni zmlkli.

„Ukážu vám vaše komnaty,“ řekl prostřednictvím tlumočníka.

Potom se obrátil ke Cornovi a dodal: „Moji muži ho odvedou s

ostatními. Nebojte se, dáme na něj dobrý pozor!“

10

Yag jaře vešel do své komnaty. Večeře a tance mu připadaly

nekonečné, ale doufal, že se to těm cizincům líbilo. Mávnutím ruky

vyhnal obě vyděšené otrokyně, které stály u postele a čekaly na jeho

přání. Natáhl se a vzdychl si.

Zanedlouho se dostavil Far, uklonil se a řekl:

„Cizinci jsou už ve svých komnatách. Každý muž dostal jednu

otrokyni. Neznám jejich zvyky, takže jsem k té ženě neposlal

nikoho.“

Yag přikývl na souhlas. „Pozoroval jsi je dobře?“

„Mí muži z nich nespouštěli zrak. S těmi, co zůstali v té podivné

věži, se určitě dorozumívají takovými krabičkami.“

„Je jich tam hodně? Myslím ve věži.“

43

„To nevím.“

„A jaké mají zbraně?“

„Bude to asi ten předmět, co mají ti tři největší u opasku. Tlustý

černovlasý a žena je nemají.“

„A jsou skutečně tak mocné, jak jsi říkal?“

„Xola jsem vyslýchal osobně a viděl jsem mrtvého gritexe. Jako

by mu hlavou prošel blesk!“

„Jsi si jist, že nikdo jiný o nich neví?“

„Naprosto, pane. Xol šel přímo za mnou a já ho dal hned uvěznit.

Zítra byste ho měl předhodit gapě.“

„To udělám!“

„Jaké jsou vaše rozkazy, pane?“ zeptal se Far po chvíli ticha.

Yag ještě přemýšlel.

„Vzhledem k tomu, že nevíme, kolik jich přesně je, nesmíme nic

uspěchat. Ráno je se všemi poctami doprovodíš k té věži. Pod

nějakou záminkou se do ní musíš dostat. Možná tak zjistíš, jak

silnou má posádku. A potom vymyslíme plán. Řekneš jim, že je zvu

zase na večeři. Připadalo mi, že muži jsou ke kráse otrokyň docela

vnímaví, což je možná báječný nápad. Napomenul jsi ty holky?“

„Slíbil jsem jim odměnu, když mi věrně vylíčí, jak se cizinci

chovali, a pohrozil jsem jim, že skončí v gapě, kdyby si někdo z nich

stěžoval. Určitě vyhoví všem jejich rozmarům.“

Spokojený Yag Fara propustil. Ale ještě než usnul, umínil si, že

si dá na Fara větší pozor. Dobře věděl, že je ctižádostivý. V žádném

případě nesmí získat tu mocnou zbraň. Mohla by mu taky vnuknout

nápad, aby se zmocnil vlády.

* * *

Když se vězňové vrátili do cely, našli tam nový příděl potravy.

Proběhla stejná ponižující scéna. Tentokrát však Jess Kan mladou

ženu zadržel a dal jí další tabletku.

Když si k nim přisedl Xol, Brit hrdě vytáhla zpod suknice malý

zelený citron. Takže proto se dala zmlátit! Aby se zmocnila toho

plodu! Několik minut debatovala s Xolem, ukazovala na citron a na

pouta. Xol chvíli hledal, až našel plochý kámen. Trpělivě jím

44

přejížděl po zdi. Kan pochopil, že se ho snaží nabrousit.

Když usoudil, že je dostatečně ostrý, opatrně uchopil plod a

odřezával vršek. Pracoval obezřetně, jako by nechtěl přijít ani o

kapku šťávy. Potom přistoupil ke Kanovi.

„Natáhněte ruce a zkuste se pouty dotknout země,“ požádala ho

Brit.

Nebyla to zrovna pohodlná pozice, ale kapitán se snažil, seč

mohl. Xol zmáčkl ovoce a na černou kostku dopadlo několik kapek.

Stoupal z ní štiplavý dým a kov začal jakoby vřít! Xol se zatvářil

spokojeně a kostku pokapal ještě několikrát.

Kan si s překvapením pomyslel, že zdejší flóra by si zasloužila

zevrubný výzkum. Co se v tom plodu skrývá za látku, že dokáže

rozleptat i ty nejodolnější speciální oceli?

Brit vycítila jeho údiv.

„To je rox. Musíme je pěstovat pro pány a vymačkávat z nich

šťávu. Tou se pak naplní hliněné kuličky a nechají se uschnout. Když

taková kulička zasáhne cíl, rozbije se a šťáva vyteče. Po několik

hodin spaluje vše, s čím přijde do styku. Můj snoubenec dostal zásah

do hrudi. Když jsme ho pochovávali, měl hrudník prožraný až na

kost.“

Netrvalo to ani půl hodiny a bylo po kostce. Kontakty se

přerušily, pouta se otevřela a Kan byl volný. Spokojeně si masíroval

zápěstí.

„Vážně nás dokážeš odtud dostat?“ zeptal se Xol.

Kan neváhal ani okamžik, i když pro něj byl takový útěk

naprostým šílenstvím. Na planetě s neznámou flórou a faunou neměl

šanci. A navíc mu hrozilo, že když ho dostanou, riskuje, že skončí v

listech gapy. Sám by se o útěk nikdy nepokusil. Země byla ještě moc

daleko a nepochyboval o tom, že by se mu podařilo Corna

zneškodnit a přinutit Torfa, aby ho vysadil na nějaké civilizované

planetě, kde má přátele. Nedokázal však snést pomyšlení, že by Brit

měli předhodit té odporné masožravé rostlině. I kdyby ho to mělo

stát život, svým novým přátelům pomůže!

Neodpověděl a tiše přistoupil ke dveřím. Dozorci se jako

obyčejně věnovali hře.

„Budou je v noci střídat?“ zeptal se Brit, která se pokoušela

45

zůstat s ním v mentálním spojení.

„Až zítra.“

Kan vytáhl z kapsy nůž.

„Udělám do dveří díru“, řekl Brit. Hlídejte dozorce. Kdyby se

někdo z nich díval naším směrem, upozorněte mě.

Nechápala sice, co má přesně v úmyslu, ale uposlechla. Kvalitní

ocel se do tvrdého dřeva dobře zařezávala. Dvakrát musel práci

přerušit, ale nakonec vyřezal otvor o průměru tří centimetrů.

Psarci ho nechápavě pozorovali, jak sáhl do druhé kapsy a vytáhl

jakousi plochou krabičku. V ní viděli šest skleněných kapslí se

žlutou kapalinou.

Byl to uspávací plyn, který nosil vždy s sebou. Už mnohokrát mu

pomohl vyváznout ze rvaček ve vykřičených putykách, aniž musel

sáhnout po zbrani. Kan nezabíjel totiž rád. Vzal dvě ampulky a

prudce je vystrčil do sousední místnosti.

Dal druhům znamení, aby ustoupili. Nechtěl riskovat, neboť

nevěděl, jak takový uspávací plyn působí na psarský organismus.

Za deset minut se spokojeně usmál. Stráže se bez hlesu složily na

stůl. Opět sáhl po noži a stiskl maličký, prakticky neviditelný

kontakt. Dvaceticentimetrová čepel se rozžhavila doruda.

I zde mu pomohla zkušenost, kterou získal v brlozích. Řada

lodníků se ráda bila na nože a pohled na čepel rozžhavenou

miniaturním atomovým generátorem vzbuzoval strach.

Psarští vězni ustoupili a Kan se pustil do dveří. Za několik minut

je prakticky vypálil.

Brit se sice bála, ale zůstávala mu po boku.

„Vysvětlete svým přátelům, aby pokud možno nedýchali,“ dokud

se nedostanou na schody.

Trpělivě počkal, až předá druhům informaci. Když viděl, že jsou

připraveni, vběhl do přední místnosti a několika skoky se dostal na

schodiště.

Vyšli na nádvoří. Zleva se ozýval smích. Hodokvas ještě

neskončil.

„Pozor,“ varovala ho Brit, „na ty u brány.“

Kan dal přátelům znamení, aby se nehýbali, a opatrně šel napřed.

Brzy spatřil stín dvou mužů. Opatrně sáhl po další ampulce. Tiše se

46

roztříštila.

Za dvě minuty se strážní skáceli jako podťatí.

Vězni se přimáčkli k hradbám a nevěděli, co dál.

Kan počkal, až se stráže na ochozu přiblížily, a rovněž je uspal.

Potom se přitiskl ke kamenům a gestem Xola vyzval, aby mu vylezl

na ramena.

Ten okamžitě pochopil a za chvíli byl na ochozu. Tam si lehl,

natáhl ruku a pomohl nahoru Kanovi, který zase vytáhl Brit. Ostatní

je napodobili a seskočili na druhou stranu – na svobodu.

Xol se prostřednictvím Brit zeptal: „A co budeme dělat teď?

Jakmile zjistí, že jsme utekli, začnou nás pronásledovat.“

Kan si vzpomněl na Corna a usmál se.

„To je velice pravděpodobné. Nemáte nějaký úkryt?“

„Naše úkryty nejsou dost bezpečné. Nejlepší bude, když se

rozptýlíme. Tamti, ukázal na druhy, mají příbuzné, kteří je snad

ukryjí.“

„A vy?“

„Já zkusím zmizet v lese. Jako pasák zelaků jsem zvyklý žít ve

volné přírodě a mám tam ukryté zásoby. Brit ví, kde to je, chodívala

tam s tím svým. Bohužel vás nemůžu vzít s sebou, ve dvou by si nás

určitě všimli.“

Kapitán se obrátil k Brit.

„A vy máte kam jít?“

Neodpověděla, v očích měla jen hluboký smutek.

„Nemá nikoho,“ vysvětloval Xol, „a nikdo jí ze strachu z hněvu

pánů nepomůže. Měla by se pokusit projít lesem k pobřeží. Jediná

možnost, jak nezemřít hlady, je držet se poblíž moře. Když bude mít

trochu štěstí, páni se o ni zajímat nebudou, je to jen ženská. Spíš mi

děláte starosti vy. Nevím, co bych vám poradil. Vaše země je odtud

daleko?“

Kan se mu už chystal odpovědět a tu si všiml, že Brit od nich

zvolna odchází se svěšenými rameny. Tiše na ni zavolal, aby se

vrátila.

Poslechla ho a sedla si vedle něj na bobek. Náhle se rozhodl.

„Zůstaňte se mnou, půjdeme na západ a prozkoumáme tu

prokletou horu!“

47

Xol sebou trhl.

„To je šílenství, ještě nikdo se ji nepokusil zdolat.“

„A vidíte lepší řešení? Počítám, že to naše pronásledovatele

odradí.“

„Nechť vás bozi ochraňují,“ zabručel Xol a rychle se od nich

vzdaloval.

Kan se obrátil na Brit: „A tak jsme zůstali sami. Nuže co?

Půjdete k moři, nebo se mnou?“

Navzdory strachu tiše odpověděla: „Vezměte mě s sebou.

Přísahám, že vám nebudu na obtíž a že od vás odejdu, jakmile si to

budete přát.“

Vzal ji za ruku a rázně vykročil. Jakmile se vzdálili od vesnice,

podíval se na hodinky kombinované s buzolou. Planeta Psar měla

značně slabé magnetické pole, ale jehlu ještě ovlivňovalo.

Nějakou dobu šli tmou. Když usoudil, že jsou od hradu už

dostatečně vzdáleni, rozsvítil malou elektrickou svítilnu, kterou

rovněž vždy nosil při sobě. Les byl sice hustý, ale nebyl v něm

takový porost, který by jim bránil v postupu.

Tak šli až do svítání. Kan se na Brit občas po očku podíval,

obával se, aby nepadla únavou. Ale na Psaru byly ženy zvyklé na ty

nejtvrdší práce a zdálo se, že Brit je neúnavná.

Nicméně nařídil přestávku. Vzali si tabletku koncentrované

stravy a Kan s povzdechem konstatoval, že mu jich zbývá už jen

šest. Brzy si budou muset najít jiný zdroj potravy.

„Je tady hodně jedovatých rostlin?“ oslovil Brit telepaticky.

„V lese jsou nebezpečná jedině zvířata. Gritexové a pak taky

obrovští hadi.“

„Nerostou na nějakých stromech jedlé plody?“

V Britině mysli se zobrazily velké keře obtěžkané červenými

bobulemi. Kan uvažoval o tom, zda by se neměl vrátit na loď.

Gregory by mu určitě vydal termickou pistoli. Nazpátek každopádně

nemohou, na jejich útěk se už jistě přišlo.

„Prokletá hora je ještě daleko?“

„Nevím, starci povídali, že je to celý den cesty.“

„Nejste ještě příliš unavená, Brit?“

S úsměvem zavrtěla hlavou a lehce pohodila dlouhými světlými

48

vlasy. Kan si uvědomil, jak je půvabná a jaké nádherné, pružné má

tělo. Brit vytušila, co se mu děje v mysli, a přitiskla se k němu.

Jejich tváře se na okamžik skoro dotýkaly a potom se rty spojily v

dlouhém, žhavém polibku.

„Pojď,“ zamumlala.

11

Sotva vyšlo slunce, jeden z bojovníků vpadl do Farova pokoje. Far

se vzbudil a prudce se posadil na posteli.

„Pane!“ zvolal muž a padl na kolena. „Vězňové uprchli!“

Bylo to něco tak neslýchaného, že Far se nějakou chvíli nezmohl

na odpověď.

„Jak je to možné?“ zavrčel nakonec.

„To nevíme, pane. Když přišli vystřídat stráže, našli je, jak spí

jako dudci. Dveře vypadaly, jako by je někdo vypálil.“

„A stráže u brány a na hradbách je neviděly?“

„Ty spaly taky.“

Far chvíli klel.

„Zavřete je! Hodíme je gapě. Připrav trestnou výpravu a já zatím

uvědomím pana Yaga a ty cizince.“

Za půl hodiny se všichni shromáždili ve velkém sále hradu a

prohlíželi si zčernalé zbytky magnetických pout.

Tylera a Maud Nilsovou to pobavilo, i když se o Kana báli. Torf

se tvářil vážně a Corn kupodivu nezuřil. Vyměnil si s Farem

naštvané pohledy. Jeden kladl vinu druhému.

„Kam mohli utéct?“ zavrčel Corn.

Yag se na chvíli zamyslel.

„Někteří otroci se pokusí skrýt u příbuzných. Když bude třeba,

moji lidé prohledají každý dům a snadno je dostaneme. Ale

pochybuji, že bychom tam vašeho vězně našli. Nepokusí se dostat

do vaší věže?“

Torf vytáhl vysílačku a stiskl tlačítko.

„Gregory!“

„Příjem, pane!“

49

Torf mu vysvětlil situaci.

„Nikoho jsme neviděli, veliteli,“ odpověděl Gregory. „A kdyby

se kapitán náhodou ukázal, nezapomeneme mu vyřídit, že ho hledá

nějakej fízl.“

„Okamžitě uzavřete vchod,“ řekl suše Torf. „Dokud se

nevrátíme, nikdo nesmí na palubu. Jasný?“

„Rozkaz,“ odpověděl neochotně Gregory.

Torf měl strach, aby se Kan nezmocnil lodě a nezanechal je na

této planetě. Co když zná její souřadnice?

Yag díky tlumočníkovi rozuměl, oč jde, a na jeho rtech se objevil

krutý úsměv.

„V tom případě si už nemusíte dělat starosti. Vyšlu na planinu

jízdní hlídky a za chvíli je máme.“

„A proč jenom tam?“ otázal se Corn.

Když mu vysvětlili geografické zvláštnosti planety, zvolal: „Na

západě ho musíte hledat! Na jeho místě bych tam vyrazil taky. Jsem

přesvědčený, že špatná pověst té hory ho přímo přitahuje.“

Yag se dlouho ošíval a potom svému pobočníkovi nařídil:

„Vezmi si dvacet chlapů a prozkoumej i ten směr. Nezapomeň na

puzoly.“

Far se uklonil, ale tvářil se dost nejistě.

„Pojedu s vámi,“ nabídl se hned Corn. „Rád bych ho dostal.“

V té chvíli zasáhl Torf. Vážil si Kana a chtěl mít jistotu, že se s

ním v případě zadržení bude zacházet slušně.

„Tyler, Jarvik a paní Nilsová se okamžitě vrátí na loď. A já

pojedu s Cornem.“

„Lituji, veliteli,“ protestovala Maud Nilsová, „ale i já chci být při

případném zadržení kapitána Kana.“

„To je přece šílenství! Nevíme, do čeho jdeme, a vy se nesmíte

vystavovat nebezpečí!“

„Já jediná umím zacházet s tlumočníkem. Bez něj se s Psarci

nedomluvíte.“

Tím Torfa přesvědčila.

Na nádvoří je už čekalo dvacet zelaků. Pozemšťany, kteří na nich

jezdit neuměli, posadili domorodci za sebe. Far dal znamení, jeden

otrok otevřel boudu u hospodářské budovy a z ní vyběhlo šest

50

řvoucích šelem. Připomínaly vlky, ale měly protáhlejší lebku a

ohromné čelisti s ostrými tesáky. Štíhlé nohy zakončovaly dlouhé

drápy.

„To jsou puzolové,“ vysvětloval bojovník, který vezl Maud.

„Mají vynikající čich a dokážou sledovat i hodně starou stopu.“

Smečka se rozběhla po stopě a za ní se rozjeli zelaci. Nedaleko

od hradu puzolové zaváhali.

„Tady se rozdělili!“ řekl vítězoslavně Far. „Většina se pokusila

dostat do osady. Jedna stopa se ztrácí v lese. O toho samotáře se dřív

nebo později postarají gritexové.“

Pohlédl na dva puzoly, kteří se chtěli oddělit od ostatních, a

svraštil obočí.

„Měl jste pravdu,“ řekl ke Cornovi. „Jedna stopa vede na západ.

To nemůže být nikdo jiný než ten váš vězeň.“ Vydal krátký povel a

vyrazili klusem na západ. Jeli tak až do poledních hodin a před nimi

smečka puzolů, kteří divokým štěkotem zabraňovali všem

nevítaným setkáním v lese. I gritexové se obávali jejich mocných

čelistí. Na jedné mýtině nařídil Far přestávku. Pozemšťané, zmožení

tímto starodávným způsobem dopravy, klesli na zem a jeden

bojovník upozornil Fara na zválenou trávu opodál.

„Tady odpočívaly nejméně dvě osoby. Stopy jsou ještě čerstvé.

Mají náskok tak dvě tři hodiny. Do večera je máme!“

Far se v duchu usmál. Říkal si, že i navzdory těmto cizincům

dostane z uprchlíka kouzlo, kterým se bojovníci dají uspat na dálku.

* * *

Kan si rázně vykračoval a držel přitom Brit za ruku. Na mladé

ženě se již začínaly projevovat známky únavy, i když se ji snažila

nedávat najevo.

Les poněkud zřídl a terén začínal stoupat, což svědčilo o tom, že

se dostali na úpatí té prokleté hory. Náhle Kan cítil, že se mu země

propadá pod nohama, a Brit ho prudce strhla zpět.

Svalili se do prachu. Když vstal, všiml si jejího zděšení.

„To bylo hnízdo tserů,“ vysvětlovala. Nechápavě na ni pohlédl.

Shýbla se pro velký kámen a mrštila jím před sebe. Celý zapadl do

51

prachu, který Kan původně považoval za pevnou zem. V prachu se

začalo něco hemžit a Kan spatřil nasedly hmyz zhruba velikosti

palce. Tserové měli osm nožiček a jejich hlavu spojenou s hrudí

prodlužoval úctyhodný pár klepet. Vzdáleně připomínali obří

mravence.

„Tserové během chvilky sežerou každou oběť, která jim padne do

pasti,“ vysvětlovala Brit.

Kapitán si hřbetem ruky otřel čelo. Tahle planeta má pro něj stále

nějaká nepříjemná překvapení.

„Díky,“ vydechl. „Nebýt tebe, Brit, tak mě ta roztomilá zvířátka

sežrala. To kvůli nim je ta hora prokletá?“

„To ne, hnízda tserů jsou roztroušena po celém lese a naši

dědové je znali. Kdyby šlo jen o ně, jistě by se nemluvilo o

nestvůrách. O jakých nestvůrách? No přece těch, které žijí v hoře.“

Kan se v duchu ušklíbl. Jaká další nebezpečí ho ještě očekávají?

A to nemá jinou zbraň než nůž. Dopřál Brit čtvrt hodiny odpočinku

a potom pokračovali v cestě.

Stromů bylo stále méně a kapitán konečně spatřil onu pověstnou

horu. Dosahovala výšky necelých tisíc metrů a na holém vrcholu

bylo vidět četné zlomy a trhliny. Při troše štěstí by v nich mohli

nalézt alespoň útulek na noc.

V dálce cosi zavylo a Brit sebou trhla.

„To jsou puzolové!“ vydechla. „Páni jsou nám na stopě.“

Nezastavovala se, přidala do kroku a vysvětlila Kanovi, co je to

za zvířata.

„Teď mi nezbývá než doufat, že pověry jsou silnější než touha

nás dostat,“ pomyslel si.

12

Far si byl už jistý, že jsou na dobré cestě, a přidal na tempu, protože

chtěl uprchlíky dohnat dřív, než se dostanou k té prokleté hoře.

Vtom se puzolové prudce zastavili. Jezdec, který cválal v čele, se tak

rychle zastavit nedokázal a zelak se ztratil v mračnu šedého prachu.

Jezdec zařval hrůzou, snažil se dostat ze sedla, leč marně.

52

Pozemšťané byli svědky děsivé podívané, při které jim tuhla krev

žilách. Tserové se na bojovníka sesypali a muž brzy přestal křičet.

Zelak odolával o něco déle, ale hemžení záhy ustalo a země opět

znehybněla. Past byla připravena na další oběť!

„Možná je taky sežrali,“ zabručel Far rozpačitě, protože i na něj

kruté divadlo silně zapůsobilo.

„A jak to zjistíme?“ zeptal se Corn.

Vtom se puzolové znovu rozštěkali. Opět našli stopu.

Far si vzdychl a dal znamení k odjezdu. V duchu puzoly a jejich

čich proklínal. Příjemnější by byla představa, že ty uprchlíky sežrali

tserové, než pokračovat k té prokleté hoře.

Prudce popohnal zelaka, ale pro jistotu pustil tři jezdce před sebe.

K večeru konečně vyjeli z lesa. Bylo to poprvé, co se Psarci

odvážili tak daleko tímto směrem. Far nařídil přestávku a pozoroval

úbočí hory. Překvapilo ho, že je holá. Jaká nebezpečí se na ní a v ní

skrývají?

„Tamhle jsou!“ zaryčel Corn a ukázal na dvě postavičky v

polovině svahu.

Puzolové zavyli a jeden uprchlík se otočil. Corn jasně poznal

Kanovu černou kombinézu.

„Za nimi! Máme je!“ vykřikl. „Není ozbrojený. Musíme ho za

každou cenu dostat živého!“

Ve Farovi převládla ješitnost nad strachem. Radši by zemřel, než

aby před tím cizincem ztratil tvář. Vztekle poručil bojovníkům, kteří

stejně jako on nejevili valné nadšení, aby pokračovali v cestě.

Svah byl strmý a zelakové stoupali jen krokem. Přesto

postupovali rychleji než uprchlíci. Žena byla očividně vyčerpaná a

jen stěží se vlekla, a nebýt jejího druha, který ji táhl za sebou, jistě

by už dávno klesla k zemi.

Po hodině pronásledování Kan pochopil, že je do setmění

dostihnou. Na chvíli se zastavil a rozhlédl se. Asi o sto metrů výš

bylo vidět jeskyně.

„Uteč a nech mě tady,“ prosila ho Brit. „Beze mě bys byl už

dávno na vrcholu.“

„Ještě to zkusíme,“ povzbuzoval ji. „Pokusíme se dostat k jedné

z těch jeskyní. Hora je vápencová a je možné, že ty jeskyně jsou

53

propojené. Pak by jim trvalo týdny, než by nás našli.“

„Já se snad už nezvednu,“ vzdávala se. Tvář měla ztrhanou

únavou a stěží popadala dech.

Kan pohlédl na puzoly, kteří byli od nich sotva pět set metrů.

Stiskl zuby, sehnul se a prudkým trhem si hodil Brit na ramena.

„S takovým nákladem se brzy zhroutí,“ zajásal Corn a oči se mu

leskly vzrušením z lovu.

Maud to vše sledovala se sevřeným srdcem. Věděla, že Kan se

nevzdá, i když je to beznadějný boj, a bude se snažit společnici

zachránit. Jen málo mužů by v tak tragické situaci mělo takovou

odvahu, pomyslela si.

Náhle se jim uprchlíci ztratili z očí, jako by je hora pohltila. Ve

skupině pronásledovatelů zavládlo vzrušení a potom se Far zasmál.

„Určitě vešli do jedné z těch jeskyní. Puzolové je tam rychle

najdou.“

Zpocený Kan složil mladou ženu na zem a na okamžik zavřel oči,

aby si zvykl na tmu.

I ta chvilka umožnila Brit, aby nabrala aspoň trochu sil. A

nakonec naléhala sama: „Honem, jinak nás puzolové dostihnou.“

Okamžitě zareagoval. Teď už lépe rozeznával obrysy jeskyně.

Vysoká byla přes dva metry a zdálo se, že pokračuje do hlubin hory.

Opatrně ušel padesát kroků. Bylo tam vlhko, dusno a navíc cítil

jakousi nasládlou a mdlou vůni, která v něm vzbuzovala podivné

vzpomínky.

Pokračoval v cestě a táhl Brit za ruku.

Puzolové se zastavili u jeskyně. Skupina je brzy dohonila a

sesedla z koní. Far rozestavil bojovníky v půlkruhu u vchodu. Pro

jistotu dal střežit i další jeskyně – co kdyby byly náhodou

propojeny?

Překvapilo ho však, že puzolové odmítají vlézt dovnitř, i když je

poháněl důtkami.

„Asi tam budeme muset sami,“ zavrčel Corn.

Pozemšťané udělali několik váhavých kroků a za nimi vešel do

jeskyně Far se dvěma bojovníky. I ti by se mnohem radši

vyskytovali někde úplné jinde. Tma je zaskočila a zastavili se. Corn

vytáhl elektrickou svítilnu a prosvítil jí temnotu před sebou.

54

Světelný paprsek zachytil uprchlíky. Corn popadl zbraň a zařval:

„Stůjte, Kane, nebo střelím!“

Kapitán naopak přidal do kroku. Corn zvedl pistoli a namířil.

Hodlal zabít otrokyni a doufal, že se pak Kan vzdá.

Ve chvíli, kdy už ohýbal ukazovák, Maud se na něj vrhla a strhla

mu ruku. Rudý záblesk zasáhl klenbu nad hlavami uprchlíků a

odštípl kousky skály.

Rozzuřený policista surově Maud odstrčil, až hlavou narazila na

skálu a v bezvědomí klesla k zemi.

Když znovu zamířil kužel světla do tmy před sebou, přeběhl mu

mráz po zádech. Torf zareagoval první a vykřikl: „Pozor, Kane!

Před vámi…“

Paprsek ozářil nestvůrnou bytost připomínající obrovskou živou

buňku, jakousi gigantickou měňavku. Byla vysoká dobrý metr a

boky se dotýkala stěn jeskyně. Pohybovala se pomocí panožky.

Průhlednou membránou, která netvora pokrývala, prosvítalo

temné jádro s nukleolami. V ustavičně se pohybující cytoplazmě, v

objemných mitochondriích probíhaly bouřlivé chemické procesy.

Vzadu byla vidět černá hmota Golgiho aparátu.

Corn, ochromený hrůzou, civěl na netvora a váhal, zda má

vystřelit.

„Vraťte se, Kane!“ křičel zděšeně Torf. „Dávám vám své slovo,

že vám neublíží.“ Kapitána netvor zřejmě vyděsil natolik, že nebyl

ani schopen pohybu. Oči měl zavřené, rukou svíral za paži řvoucí a

zmítající se Brit. Hrůza by ji málem vrhla do Farovy náruče. Jistě by

dala přednost gapě než tomu, co ji čekalo.

Kan si jejího křiku nevšímal a dál stál jako socha. Netvor se

zastavil pár metrů před nimi. Uplynula dlouhá minuta. Maud se už

vzpamatovala a přidala se k Torfovým prosbám.

Náhle Kan ožil. Pustil Brit a současně ji udeřil pěstí do brady.

Nato popadl bezvládné tělo a vrhl se k netvorovi. Jeho cytoplazma

jako by se stáhla, ale potom oba nešťastníky obalila a schovala před

zraky pozemšťanů.

Pozemšťany to natolik překvapilo, že nějakou chvíli jen stáli a

dívali se, jak se netvor přibližuje. Corn automaticky zvedl zbraň.

Měňavka se však náhle rozzářila četnými záblesky.

55

Pozemšťané měli pocit, že je zasáhlo elektrické pole, celé tělo je

brnělo. Bezhlavě se dali na útěk. Zastavili se až sto metrů od

jeskyně, kde už na ně čekali vyděšení Psarci. Nestvůra zřejmě

neměla ráda denní světlo, protože z jeskyně nevyšla.

„Nemá smysl, abychom se tady déle zdržovali,“ prohlásil Far,

který už ani z hrdosti nedokázal zakrýt strach. „Teď už máme

jistotu, že otroci jsou mrtvi a že hora je skutečně prokletá.“

Naskočili na zelaky a cvalem dojeli až k lesu. Ten skrýval

tisícero nebezpečí, ta však Psarci znali a podobní netvoři, jako bylo

to zvíře v jeskyni, se zde naštěstí nevyskytovali. Na noc si postavili

tábor.

„Proč se Kan na to monstrum vrhnul?“ nechápal Corn.

Maud se na něj nenávistně podívala. „Když si měl vybrat mezi

Psarci a jejich roztomilými obyčeji a tím podivným tvorem, docela

dobře jeho volbu chápu. Nejsem si však jistá, na kterou stranu by se

postavilo to monstrum.“

Když na ně Corn pohlédl, zachvěl se. Uvědomil si, že si z nich

udělal nepřítele, před kterým se bude muset mít na pozoru, pokud se

chce vrátit na Zem živý.

13

Yag se posadil na posteli. Úzkým okénkem vnikalo dovnitř

zapadající slunce a osvětlovalo pokoj. Slastně se protáhl. Delší

odpolední klid mu udělal dobře. Pohlédl na mladou otrokyni, která

klečela u postele a chvěla se strachy. Na chvíli ho napadlo, že by si s

ní mohl zalaškovat. Hltal pohledem pevná ňadra a pravidelné rysy

jejího obličeje, ale potom od svého úmyslu upustil.

Pche, pomyslel si, pořád to samé. Nechají se bičovat do krve a

nebrání se, a když je pak znásilním, leží jako kus dřeva a připravují

mě o rozkoš.

Pomyslel na tu cizí ženu. Nebyla už nejmladší, ale její zvláštně

narůžovělá pleť se mu velice líbila. Zdálo se, že je křehká a že by ji

mohl bičovat jen s mírou. Jistě se bude bránit a už si představoval,

jak ji zkrotí.

56

Z příjemných myšlenek ho vyrušil Far. Už to bylo deset dní, co

ten pitomec nechal vězně uprchnout a co se vrátil s nepořízenou od

té prokleté hory. Yag na chvilku zalitoval, že ten netvor nesežral i

jeho. Mávnutím ruky odehnal otrokyni.

„Jaké mi neseš noviny?“ zeptal se.

„Vynikající, pane. Od té doby, co víme, že cizinců je sedm, nikdy

se nám nepodařilo je shromáždit všechny pohromadě. Dva stále

zůstávali v té jejich věži a hlídali ji. Dneska dopoledne jsem je

pozval na mimořádnou hostinu, namluvil jsem jim, že je to velká

slavnost, která se koná jen jednou za rok. Když jsem vzbudil jejich

zájem, tvrdil jsem, že trváte na tom, aby se zúčastnili všichni, jinak

by vás hluboce urazili.“

„A co oni?“

„Ten nejstarší, co je patrně velitelem, dlouho váhal, ale strach, že

vás urazí, byl silnější. Dneska večer přijdou všichni!“

Yagovi zasvítily oči spokojeností.

„Jak je chceš zajmout?“

„Myslím, že nejvhodnější to bude k ránu, protože budou všichni

spát. Otrokyně, které s nimi sdílejí lože, tvrdily, že už se na noc

svlékají. Vpadneme k nim do ložnic, a než se chopí zbraní,

zmocníme se jich.“

„Hlavně to musí klapnout. Ne aby vám některý z nich utekl.“

„Už jsem chlapům všechno vysvětlil. Vědí, kdo má do které

ložnice vpadnout.“

„Dej je pak pevně spoutat a nenechej je nikdy bez dohledu. Jsem

přesvědčený, že útěk zosnoval ten cizinec.“

Far souhlasně pokýval hlavou a dodal: „Musím se dozvědět

všechna jejich tajemství. Upřímně řečeno, jejich zbraně se nám

náramně hodí. Otroci jsou už několik dní hodně neklidní. Dneska

jsem musel zadržet tři. Navíc mi zvědové hlásili, že jich několik

zmizelo.“

Yaga ta zpráva příliš nevzrušila.

„Gritex?“ zeptal se.

„Mí zvědové si to nemyslí. Otroci se zpravidla přemisťují ve

skupinách za prací a jeden vždycky vyvolá poplach. Tentokrát ale

tomu tak nebylo a mám podezření, že jde o spiknutí.“

57

Yag pouze pokrčil rameny.

„O pár všiváků víc či míň. Na tom nezáleží. Pořád jich je ještě

dost.“

„Právě v tom je to nebezpečí. Představte si, pane, že všichni

povstanou současně. Pro vaši ochranu máme jen padesát bojovníků.

Proti takové přesile nám nepomůže ani rox.“

Jag se zamyslel. Tato představa mu připadala dosti

nepravděpodobná, ale přesto ho trochu zamrazilo, když si představil,

že se ho zmocní smečka otroků a předhodí ho gapě.

„Zajisti, aby hostina a zábava na ní byly hodny mimořádného

svátku. Naši hosté nesmějí dostat sebemenší podezření,“ řekl a

propustil Fara.

Potom setrval v dlouhém zamyšlení. Kochal se pomyšlením, že

se už brzy zmocní oné cizinky. Sáhl po důtkách a zavolal si

otrokyni.

* * *

„Dostavili se již všichni, pane,“ oznámil Far.

Stál s Yagem v úzké chodbě vedoucí k ložnicím pozemšťanů.

Hostina skončila a Psarci se s hosty velice obřadně rozloučili,

popřáli jim dobrou noc a nechali je odejít do jejich pokojů. Čekání

jim připadalo nekonečné. Konečně se dostavil bojovník a oznámil

jim, že jsou připraveni. Yag si vše zkontroloval a musel uznat, že

Far to má promyšlené.

Před každými dveřmi čekali čtyři muži. Kdyby se stalo něco

nepředvídaného, bylo dalších deset v záloze na konci chodby.

Zbytek hlídal pod okny pro případ, že by si některý z cizinců zvolil

tuto únikovou cestu.

Yag vydal krátký povel. Dveře se rozletěly a Psarci se vrhli na

svou kořist. Ve spánku překvapení pozemšťané se nezmohli na

sebemenší odpor a byli vyvedeni na chodbu.

Vtom se z jedné ložnice ozvaly tlumené zvuky. Gregory se

zúčastnil hostiny, pomiloval se s roztomilou otrokyni, kterou nalezl

v posteli, nezapomněl však na Torfovo varování a ulehl oblečený,

dokonce si ani neodepjal opasek.

58

Nicméně usnul a byl zaskočen jako všichni ostatní. Když se na

něj vrhli čtyři Psarci, nestačil se bránit. Dokonce dostal takový úder

do obličeje, jaký by každého jiného omráčil. Předstíral mdloby.

Útočníci mu na lest skočili a na okamžik ho pustili, aby ho mohli

spoutat. V té chvíli vyskočil, vyrazil jako kanec obklíčený smečkou

psů a dva Psarce, kteří se ho pokoušeli uchopit za ruce, hodil na zeď.

Třetí upadl a Gregory ho nakopl do obličeje takovou silou, že se od

té chvíle přestal zajímat o další vývoj situace. Poslední se mu snažil

skočit na záda. To od něho nebylo vůbec moudré. Gregory ho

popadl za ruku a mrštil jím přes celou místnost do dalších

bojovníků, kteří svému druhovi spěchali na pomoc.

Když Gregory zjistil, že chodbou neunikne, rozběhl se k oknu.

Dopadl na zem a vtom se před ním vztyčila temná postava. Udeřil

pěstí, postava zmizela. Domníval se, že má cestu volnou a vyrazil k

bráně.

„Neuteče, brána je zavřená,“ konstatoval Far a nařídil všem

volným bojovníkům, aby seběhli na nádvoří.

To už Gregory ve tmě rozeznal zavřenou bránu a u ní dvě stráže.

Za zády slyšel křik pronásledovatelů. Neváhal, vytáhl termickou

pistoli, nastavil ji na maximum a vypálil do brány.

Nocí projel ohnivý paprsek a brána se vzňala. Stráže se s křikem

a s hořícími plášti rozutekly.

Gregory se otočil a znovu stiskl spoušť. Tři Psarce, kteří byli od

něj sotva tři metry, spálil zásah na uhel, ostatní se dali v hrůze na

ústup.

Brána se zhroutila v dešti jisker a Gregory uháněl dál. Proskočil

ohněm, proběhl hlavní ulicí, která nyní zela prázdnotou, a zastavil se

až v lese.

Chvílí si vydechl a uvažoval, co dál. Velitele a ostatní jistě zajali.

Útočníci ho zjevně chtěli dostat živého a v tom případě to platí i pro

ostatní.

Na okamžik ho napadlo, že se vrátí na hrad a pokusí se je

vysvobodit, ale nápadu se hned vzdal, když si uvědomil, že celá

posádka bude v pohotovosti. Nepochyboval o tom, že tentokrát by

ho nešetřili. Náboje, které vrhali prakem, byly nebezpečné a už

viděl, co dokážou s gritexem. Navíc mu docházela energie v pistoli.

59

Připadalo mu tedy mnohem rozumnější vrátit se na loď. Šlo

hlavně o to, aby se jí ti zatracení Psarci nezmocnili. Jakmile zapne

automatickou obranu, může plánovat, co dál. Měl takový dojem, že

loď veze rozebrané bojové vozidlo. Třeba se mu je podaří složit…

Když se rozhodl, vydal se na cestu. Už se rozednívalo. Za půl

hodiny zaslechl klusající zelaky a schoval se do křovin.

Hnalo se za ním dobrých dvacet Psarců. Nechal je přejet a

pokračoval v cestě.

Slunce bylo už vysoko na obloze, když se dostal k planině, kde

stála loď. Pro jistotu sešel z cesty a postupoval křovinami. Když

zjistil, že jezdci obklíčili loď, jen pustě zaklel.

Dlouho je sledoval a doufal, že se od lodě vzdálí, ale těšil se

marně. Byl příliš daleko, než aby jeho střelba byla účinná, a navíc by

musel postupovat odkrytým terénem. Protivníci by ho snadno

obklíčili a zasypali těmi nebezpečnými střelami. Rozhodl se, že

počká s útokem na noc.

Vtom za sebou zaslechl jakýsi zvuk. Prudce se otočil.

Za ním nehybně stál jakýsi Psarec. Podle bederní roušky otrok.

Přiložil si prst ke rtům a dal Gregorymu znamení, aby šel za ním.

Patrně mu chtěl něco ukázat.

Pozemšťan chvíli váhal. Ukázal domorodci pistoli a zavrčel:

„Jestli mě chceš vlákat do pasti, udělám z tebe dřevěný uhlí!“

Psarec nehnul ani brvou, ale když za ním pozemšťan vyrazil,

pousmál se.

Šli několik hodin. Gregory se pravidelně díval na buzolu a měl

pocit, že jdou na západ a obcházejí hrad.

Konečně dorazili na paseku, kde stálo několik chatrčí z větví.

Podle ještě čerstvého listí je zbudovali poměrně nedávno.

Psarec ukázal Gregorymu na jednu chatrč, vzal ho za loket a vedl

ho k ní. Pozemšťan se sklonil a vešel. Když si zvykl na přítmí, jen

tiše vykřikl.

14

Surově probuzení, vyděšení a spoutaní pozemšťané byli zavlečeni

60

do velké hradní síně, kde se ještě nedávno veselili a hodovali.

Zděšeně hleděli na Yaga, který si je prohlížel s ošklivým

úsměvem. Na masivním stole se hromadily osobní věci, jež jim

bojovníci zabavili. Muži byli ve slipech, protože se před spaním

svlékli. Pouze Maud, která se na hradě necítila dobře, ulehla

oblečená.

První se vzpamatoval Torf.

„Co má tahle komedie znamenat?“ zařval. „Okamžitě nás

pusťte.“

Tlumočník nebyl bohužel zapojen a jeho protest zapadl. Yag se o

něčem domlouval s Farem. „Jak to, že vám jeden utekl?“

„Podařilo se mu zdolat čtyři muže a na nádvoří použil tu

ďábelskou zbraň. Ale daleko se nedostane. Poslal jsem jezdce, aby

obklíčili věž. Pokud nechce v lese zemřít hlady, bude se k ní muset

přiblížit. A potom ho zasáhneme roxem. Toho zas tak nutně živého

nepotřebujeme.“

Yag souhlasil a přistoupil ke stolu, aby se pohrabal ve věcech

pozemšťanů. Vysílačkám nevěnoval pozornost, rovnou sáhl po

termické pistoli. Chvíli si ji nedůvěřivě prohlížel a potom ji pevně

uchopil.

Štěstí že má pojistku, jinak by nás ten primitiv všechny upálil,

pomyslel si Tyler. Na obličeji měl parádní fialovou podlitinu.

Bylo mu stydno, že se nechal tak překvapit. Marně si teď

opakoval desatero opatrnosti. Jenže ta holka na pokoji byla tak

pěkná a on usnul v jejím náručí. Ani se nevzbudil, když odcházela.

Pohlédl na své druhy a zraněná ješitnost trochu ustoupila. I oni

podlehli. Pouze Gregorymu se podařilo uniknout, ale dostane se na

loď? Jenže i kdyby se tam dostal, sám jim stejně nemůže pomoci.

Yaga prohlídka zřejmě uspokojila, protože vrátil pistoli do

pouzdra a opásal se, jako to viděl u cizinců. Natáhl ruku a sáhl po

Cornově kombinéze. Tenká hlaveň laserové pistole ho trochu mátla.

Došlo mu, že jde o jinou zbraň, a zastrčil si ji rovněž za opasek.

Prohledával věci dál a zjistil, že další dvě pistole jsou stejné jako ta,

kterou už má.

Far ho nevraživě sledoval. Taky by se rád zmocnil jedné z těch

zbraní. Ale kdyby se tak stalo a on ji ještě neuměl ovládat, Yag by

61

ho dal určitě zabít. Jeho vládce měl mezi bojovníky ještě dost

stoupenců.

Po dlouhém váhání Yag ukázal na jednu pistoli a naznačil Farovi,

aby si ji vzal. Far chvatně hmátl po opasku a zapnul si ho. V duchu

zaklel, když viděl, jak pán nabízí další zbraň bojovníkovi, který se

držel poněkud v pozadí. Hux byl Farův sok a doufal, že ho jednoho

dne nahradí v čele bojovníků.

Yag si Farovy reakce všiml a v duchu si blahopřál ke svému

rozhodnutí. Takhle udrží rovnováhu sil. Když rozdělil zbraně,

dovolil ostatním bojovníkům, aby si vzali, co se jim líbí. Všichni se

lačně vrhli ke stolu.

Yag si zívnul. Byl vzhůru celou noc. Jednak kontroloval přípravy

na akci, jednak dával pozor na Fara.

„Šoupněte je do žaláře, ale pořádně je hlídejte. Vyslechneme si je

odpoledne.“ Obrátil se k Farovi a poručil mu, jen aby ho nějak

zaměstnal: „Zesil pátrání, nasaď puzoly a najdi mi ho živého, nebo

mrtvého.“

Pozemšťany mezitím odvekli do žaláře. Yag sledoval pohledem

ženu, která navzdory všemu neztrácela klid. Zaváhal, ale nakonec si

řekl, že nebude na svých plánech nic měnit. Lepší je nejdřív si

odpočinout, potom se naučí, jak se s těmi zbraněmi zachází. Na

ukojení svých choutek bude mít ještě moře času.

* * *

„Myslíte si, že nás předhodí té strašné rostlině?“ sténal Jarvik a

bříško se mu chvělo.

Corn pokrčil rameny. „Doufám, že začnou vámi. Pak možná

zajde na zkažený žaludek.“

„To vy jste si přece přál zavést tu rostlinu na Zemi místo

dezintegrační komory,“ poznamenala Maud ironicky. „Nyní budete

mít příležitost si ji ozkoušet.“

„Nechme hádek,“ zasáhl suše Torf. „Radši přemýšlejte, jak se

dostat z téhle páchnoucí díry.“

Uvězněni byli už sedm hodin a žalářníci se dosud neukázali.

Netušili, že jeden bojovník je nepřetržitě sleduje skulinou v nových

62

dveřích.

„Komické,“ uchechtl se Corn. „Jsme svázaní jako balíky, dveře

jsou silné a na druhé straně mají určitě stráže. Podle mě je jakýkoli

útěk nemožný.“

„Kanovi se to však podařilo,“ namítl Tyler.

„Škoda že zahynul v útrobách té potvory. Mohl nám nechat

návod k použití. Určitě mu pomohl někdo zvenčí.“

„O tom silně pochybuji,“ odpověděla Maud. „Nevím, jak by za

těch pár hodin navázal kontakt s Psarci a bez tlumočníka.“

„Náramně si rozuměl s tou mladou domorodkou, kterou radši s

sebou stáhl do záhuby, než aby ji pustil k nám.“

Otevřely se dveře a debatu přerušily.

Za pár minut už stáli před Yagem, obklopeným několika

bojovníky.

Yag měl vynikající náladu. Skvěle se vyspal a ještě si zbičoval

jednu otrokyni, aby se dostal do formy. Potom se dostavil Far a

trochu mu náladu zkazil. S přísným výrazem si vyposlechl hlášení.

Far byl špinavý od prachu a bylo na něm jasně vidět, jak je

nevyspalý.

„Pane, puzolové šli po jeho stopě. Nejdřív se pokusil dostat do

věže, přesně jak jste očekával. Stráže ho však nespatřily. Patrně se

na několik hodin ukryl v křoví, protože puzolové se dlouho točili na

místě, a nakonec zamířil na západ do lesa.“

„Proč jste ho nesledovali?“

„Snažili jsme se. Ale suchá země špatně držela pach. Navíc se

tam křížilo více stop, dostali jsme se na stezku, kterou často

používají pastýři zelaků.“

„Zkrátka,“ poznamenal uštěpačně Yag, „jsi ho nedostal. Teď už

je za horami a posmívá se nám.“

Far si uvědomil, že je na nejlepší cestě upadnout do nemilosti, a

snažil se ospravedlnit.

„Jestli bude pokračovat na západ, dostanou ho gritexové nebo

tserové, taky může zahynout hlady. Když se pokusí o návrat, padne

do rukou našim, které jsem tam nechal v záloze. Každopádně se ho

zbavíte, ať tak nebo tak.“

„V to doufám už kvůli tobě,“ zavrčel Yag. „A teď si

63

vyslechneme vězně.“

Obrátil se k pozemšťanům.

„Jestli neodpovíte na všechny moje otázky, předhodím vás gapě.“

K jeho překvapení zajatci nehnuli ani brvou. ‚

Far se v duchu usmál. „Zřejmě nerozuměli, pane. Musíme jim

vrátit tu krabičku, z níž vycházejí hlasy.“

„Okamžitě pro ni dojdi.“

Trvalo mu dobrou půlhodinu, než tlumočníka našel. Zmocnil se

ho jeden bojovník, kterému se silně nelíbilo, že by měl o něj přijít. A

protože si Yag své věrné nechtěl rozhněvat, vyměnil ho za svítilnu,

kterou mu Maud věnovala při prvním setkání.

Yag si postavil tlumočníka před sebe a kývl na mladou ženu, aby

k němu přistoupila.

Maud Nilsové se podařilo uvést tlumočníka do chodu i se

svázanýma rukama.

„Nejdřív mi vysvětlete, jak se vám podařilo postavit tu podivnou

věž, aniž si toho mí muži všimli. Vždyť to muselo trvat několik

týdnů.“

Maud se mu jala trpělivě vysvětlovat, že doopravdy přišli z

hvězd.

Yag se vychytrale usmál. „Uvidíme, jestli říkáte pravdu a jestli ta

podivná věž dovede létat. Ale nemyslete si, že mi takhle uniknete!

Jeden z vás vejde do věže a budou ho hlídat čtyři bojovníci.“

Torf zbledl. Jestli ho ten divoch skutečně přinutí odstartovat, už

nikdy se nevrátí na Zem, protože energie mají pouze na jeden start.

„A nyní nám ukažte, jak fungují ty zbraně. Nepodařilo se mi, aby

z nich vyšel ten paprsek.“

Torf skočil Maud do řeči: „To bohužel nejde, pane. Jsou

vyrobeny pro naše ruce. Může s nimi zacházet jen jejich vlastník.

Odmítají sloužit komukoli jinému.“

Yag se zasmál. „Tohle vám nevěřím. Jistě najdete nějakou

možnost, jak by sloužily i jiným, jinak skončíte v gapě.“

Vyslýchal je několik hodin, aby zjistil, k čemu jsou všechny ty

věci, které rozdělil mezi své lidi. Chtěl se ujistit, že žádná z nich

není pro něj nebezpečná.

Tři vysílačky ho zaměstnaly víc než hodinu. Velice ho zaujalo, že

64

by tak mohl vydávat rozkazy na značnou vzdálenost.

„Máte ve věži ještě nějaké takové krabičky?“ zeptal se.

„Dvě, myslím,“ odpověděl Torf.

„Velice dobře, zítra si pro ně zajdeme. Jsem si jistý, že tam máte i

další poklady. Já už vás přinutím, abyste mi je vydali.“

Setmělo se a výslech pokračoval za mihotavého svitu loučí.

„Odveďte vězně,“ nařídil potom Yag. „Můžou přemýšlet celou

noc. A pokud do zítřka nepřijdou na možnost, jak přizpůsobit ty

zbraně pro naše ruce, hodíme dva z nich gapě. A potom se

zmocníme té jejich věže. Jestli odmítne létat, tak toho nejstaršího

cizince pověsíme nad hnízdo tserů. A budeme se dívat, jak ho žerou

zaživa.“

Představa takové podívané bojovníky nadchla, takže začali

provolávat Yagovi slávu. Spokojený Yag se odebral do svých

komnat.

15

Když se pozemšťané vrátili do cely, nalezli v ní vědro vody a vědro

s potravou. Ze zápachu zkaženého masa se jim zvedl žaludek.

Soužila je však hlavně žízeň. Ruce měli svázané a museli vodu

chlemtat jako psi.

Torf se nenávistně podíval na Corna. „Kdybych byl věděl, za

jakých podmínek je Kan uvězněný, nikdy bych ho tady nenechal.

Okamžitě bych ho poslal zpátky na loď i s vámi a nic by se nestalo.

Už od první chvíle mi radil, abych si dával na toho Yaga pozor.“

„Byl jenom naštvanej,“ poznamenal Corn.

„V té chvíli jsem uvažoval jako vy. Ve skutečnosti má značnou

zkušenost s kontakty s mimozemskými civilizacemi, a když jsem ho

viděl mezi ostatními vězni, měl jsem podle pohledů, které si mezi

sebou vyměňovali, pocit, že se mu podařilo s nimi navázat kontakt.“

Tyler a Paul se opřeli o zeď. Neobratně se pokoušeli zbavit pout.

Byly to pevné proužky kůže, které nebylo možné uvolnit.

„Jak se Kan dokázal zbavit těch magnetických pout?“ bručel

Tyler. „Na našem místě by jistě přišel na nějakou možnost útěku.“

65

„Nebyl ve slipech jako my,“ poznamenal Corn. „Zapomněl jsem

ho důkladně prohledat a jistě měl u sebe množství osobních věcí,

které mu dopomohly k útěku. Zaprvé měl koncentrovanou stravu,

jinak by nemohl zůstat dva dny bez potravy. Nevím, jak se mu

podařilo zdolat ty dveře, ale určitě něčím rozdělal oheň. A zatřetí

dozorci spali příliš hlubokým spánkem, než aby to bylo normální.

To znamená, že je omámil nějakým plynem.“

„To svědčí jedině o tom, že to je prozíravý muž,“ poznamenala

Maud. „I kdyby podlehl půvabům místních krásek, nikdy by se

nedal překvapit tak málo oblečený jako vy, pánové.“

Muži zahanbeně svěsili hlavy.

„Zjišťuji, že pouze Gregory si zachoval jistou důstojnost.

Kdybyste se chovali jako on, nedostali bychom se do této situace.“

„Gregory je úplně jiný případ,“ protestoval Tyler. „Nemá ani

trošku fantazie. Ale když se dostane do ráže, je to učiněný buldozer.

Corn si proti němu ani neškrtne, mohl by vám o tom povídat. V

jedné rvačce Gregory před mýma očima uškrtil dva soupeře. Jen tak.

Prostě je držel v náruči. Ti čtyři Psarci, co se na něj vrhli, to ke své

škodě poznali taky.“

„Ale proč utekl a nepomohl nám?“ zaúpěl Jarvik.

Tyler potřásl hlavou. „Ani s termickou pistolí si to nemůže rozdat

s padesáti muži. Jsou to sice primitivové, ale ty jejich praky mi

připadaly docela nebezpečné. Doufám, že ho napadne, aby se ukryl

v lodi.“

„A nás nechal tady,“ naříkal Jarvik.

„Jeho smrt nám odtud nepomůže,“ poznamenal suše Torf.

Dlouho mlčeli a potom se Corn zeptal: „Proč jste Yagovi

namluvil, že termické pistole jsou personalizované?“

„Doufal jsem, že se o ně přestane zajímat. Netušil jsem, že je tak

zarputilý.“

„A co uděláte zítra?“

„Nedá se nic dělat. Musím jim ukázat, jak se s nimi zachází.

Doufám, že je to na pár hodin usmíří. A protože laserová pistole

fungovat nebude, namluvíme jim, že je vybitá.“

„Třeba tak dostaneme příležitost a zmocníme se zbraní,“ řekl

Corn. „Pak bych je klidně všechny zlikvidoval jednou dávkou, i

66

když mám spoutané ruce.“

„Pochybuju, že vám takovou příležitost dají. Ale kdyby přece

jen, pak ji nepropásněte.“

Strávili špatnou noc. Trochu podřimovali, ale každou chvíli je

probouzely křeče ve spoutaných končetinách.

Dopoledne si pro ně Yag poslal. Dovedli je k nádrži, v níž bujely

nádherné listy masožravé rostliny. Jarvik se neovládl a zasténal, což

Yaga vysloveně potěšilo. Jakmile z cizinců dostane všechna

tajemství, dá je zabít, umínil si. Zatím je však musí ukolébat v

naději, že si mohou zachránit holý život.

„Doufám, že ráno bude moudřejší večera,“ řekl prostřednictvím

tlumočníka. „Tak co? Ukážete mi, jak ty zbraně fungují?“

Corn odhodlaně vystoupil z řady.

„Můžu to zkusit,“ řekl, „ale uvolněte mi aspoň jednu ruku.“

Psarec se pousmál. „To radši zbavím pout tu vaši ženskou.“

Dal znamení dvěma bojovníkům a ti přeřízli Maud pouta. Jak se

ve ztuhlých údech obnovil krevní oběh, začalo ji píchat v prstech a

bolestí zkřivila obličej.

„Vezměte si to,“ nařídil jí Yag a podal jí pistoli. „Budete dělat

přesně to, co vám řekne tady ten. Ale pozor! Jestli se o něco

pokusíte, moji lidé vás zabijou všechny.“

Ukázal na desítku Psarců, kteří se rozestoupili kolem zajatců a v

rukou pohupovali praky.

Maud zoufale pohlédla na Torfa.

„Poslechněte, paní Nilsová,“ řekl rychle. „V této chvíli nemá

smysl riskovat. Stejně byste neměla šanci. Je jich moc.“

Maud uchopila termickou pistoli a podle Cornovy instruktáže

uvolnila pojistku. Přepnula však na minimální výkon. Pak Yagovi

ukázala, jak se pistole drží a jak se s ní míří.

Far pozorně sledoval všechny její pohyby a opakoval si je na

vlastní zbrani. Maud divadlo protahovala co nejdéle a nakonec

podala zbraň Yagovi.

Psarec ji spokojeně převzal a otočil se. Namířil na otrokyni, která

na druhém konci nádvoří nesla dvě těžká vědra vody.

Chladnokrevně stiskl spoušť.

Nešťastnici zasáhl ohnivý zášleh a rázem se změnila v živoucí

67

pochodeň. Zakrátko shořela na uhel.

„Vynikající!“ zajásal Yag. „A teď zkusíme, co umí ta druhá

zbraň.“

Vytáhl z pouzdra laserovou pistoli, chvíli si prohlížel dlouhou

hlaveň a potom ji podal Maud.

„Je vybitá, už nestřílí,“ vyhrkl Corn.

„Nevěř tomu, pane,“ ozval se Far, aby nějak zahladil nepříznivý

dojem z neúspěšného pronásledování. Ukázal na policistu a dodal:

„Otrok Xol mi řekl, že gritexe zabil tento muž touto zbraní. Viděl

jsem mrtvolu a nebyla spálená jako ta otrokyně.“

Yag pokýval hlavou a výhružně se na Corna podíval.

„Okamžitě mi vydej tajemství této zbraně.“

„Ale to nejde, vždyť vám povídám, že je vybitá,“ trval na svém

policista.

„Má trpělivost má své meze,“ pravil Yag. Vydal úsečný povel a

na ubohého úpějícího Jarvika se vrhli dva muži. Odvlekli ho na kraj

nádrže, popadli za ruce a za nohy a začali ho rozhoupávat.

V té chvíli k němu přistoupil Yag.

„Jestli nedostanu uspokojivou odpověď, sežere tě gapa. Tak co?

Je ta zbraň prázdná, nebo ne?“

„Není! Není!“ řval nebohý obchodník jako pominutý.

Yag se lišácky usmál a pokračoval: „Ukážeš mi, jak se z ní

střílí?“

„Bohužel ne, to může pouze on,“ zasténal Jarvik a ukázal bradou

na Corna.

Yag mu uvěřil a nařídil, aby ho pustili. Obchodník se svalil na

zem a otřásal se pláčem.

„Takže naposled,“ obrátil se Yag ke Cornovi. „Seřídíš tu zbraň

pro mou ruku, nebo ne?“

„To nejde,“ odvětil Corn a marně se snažil o pevný hlas.

„V tom případě tě už k ničemu nepotřebuji,“ řekl Yag s

úsměškem.

Bojovníci popadli zoufale se bránícího Corna a odnesli ho do

blízkosti rostliny, která už čekala na svou kořist.

„Nezměnil jsi názor?“ zeptal se Yag. „Za chvíli by už mohlo být

pozdě.“

68

Zpocený Corn ze sebe trhaně vypravil: „To, co po mně chcete,

nemůže udělat nikdo. Nikdo!“

„Nu, co se dá dělat,“ pravil Yag a o krok ustoupil.

Maud odvrátila zrak, aby se nemusela dívat. Stále doufala, že

někdo zasáhne, ale viděla kolem sebe pouze nenávistné a

nepřátelské pohledy.

Kdyby nebyla v tak špatném psychickém stavu, možná by si

všimla, že ti vzdálenější bojovníci už nepohupují praky, ale naopak

jsou až nepřirozeně strnulí.

Psarci, kteří drželi Corna, pohlédli na Yaga. Zvolna zvedl ruku.

Ve chvíli, kdy ji dával dolů, měli Corna odhodit a dát si pozor, aby

do nádrže nevletěli za ním.

Maud se celá roztřásla. Chtěla křičet, ale ze sevřeného hrdla se jí

nevydral ani hlásek.

Stála tak neschopna sebemenšího pohybu, nedokázala ani zaostřit

zrak. Jediné, co viděla, byl Yag, který měl stále zvednutou paži.

Připadalo jí, že je ztuhlý, stejně jako muži, kteří drželi Corna.

Vtom v dálce spatřila povědomou postavu.

To není možné, pomyslela si, mám už halucinace.

16

Brit se pomalu probírala. Otevřela oči, ale vnímala jen slabé

světélkování. Cítila nesmírnou únavu a bolel ji každičký sval.

Postupně se jí navracela paměť. Útěk z hradu, běh lesem, ta prokletá

hora… Netvor… Posadila se a vykřikla hrůzou. Hned ji však

dostihla něžná a uklidňující Kanova myšlenka.

„Uklidni se, Brit. Jsme v bezpečí. Nedívej se kolem sebe.

Schválně jsem vypnul světlo. Spi, ať si pořádně odpočineš. Spala jsi

jen dvě hodiny.“

„A co příšera?“ vydechla.

„Neboj se, jsem tu s tebou.“

V Kanově mysli byl naprosto nepochopitelný klid. Brit se k němu

spokojeně přitulila a usnula v bezpečí jeho objetí.

Kapitán chvíli počkal a potom si rozsvítil.

69

Nacházeli se na skalní plošině obklopené vodou, jež bouřlivě

tryskala z hlubin hory. Ke klenbě obrovské jeskyně zvolna stoupaly

bělavé výpary. V podzemním jezeře kolem nich plavaly čtyři

obrovské buňky. Právě tohoto pohledu chtěl Brit ušetřit. Jeho však

nijak nevzrušoval.

„Proč jsme přistáli na této planetě, jsem vám tedy už řekl,“

pokračoval v duchu.

Nejbližší buňka ožila a temné jádro uvnitř se chvělo. Kan cítil,

jak mu do mysli vniká cizí myšlenka.

„Prožili jsme podobné dobrodružství před čtyřiceti lety. Nebyli

jsme zvyklí na lety subprostorem jako vy a magström nám silně

poškodil loď. Jakmile jsme se vrátili do normálního vesmíru, museli

jsme nouzově přistál. Provedli jsme všechny nutné opravy a doufali

jsme, že zase brzy odletíme. Omyl! Naše lokátory se od té doby

nezastavily, a přesto se jim dosud nepodařilo lokalizovat naše

slunce.“

Cizí myšlenka se odmlčela, aby Kan mohl v klidu strávit

informaci. Potom pomalu pokračovala:

„Stejně jako vy jsme se pokusili navázat kontakt se zdejšími

humanoidy. Když nás však spatřili, zachvátil je nepochopitelný

strach a dávali se na útěk. A zanedlouho se k této hoře neodvážil už

nikdo. Náš organismus potřebuje vlhké, teplé a stinné prostředí.

Naštěstí jsou zde jeskyně. V nich můžeme čekat, až naše přístroje

něco naleznou. Teplá voda, která zde vyvěrá, obsahuje všechny

prvky, jež potřebujeme k životu.

Před několika hodinami jsem vnímal přítomnost jakéhosi cizího

organismu a vydal jsem se co nejblíže k východu. Představte si, jaké

bylo mé překvapení, když jsem zjistil, že se nesnažíte přede mnou

uprchnout, ale pokoušíte se navázat kontakt. Když jsem zjistil, v jaké

jste situaci, stáhl jsem se, abyste mohli projít. Vtom jsem zachytil

velice nepřátelskou myšlenku jednoho z vašich druhů a musel jsem

zasáhnout.“

„Co se stalo?“ zeptal se Kan.

„Pouze jsem spustil elektrické pole. Když zmobilizujeme ionty,

můžeme si elektricky nabít membránu. Vlhký vzduch je dobrý vodič,

dojde k prudkému jiskření. Na protivníky silně zapůsobilo, ale ve

70

skutečnosti je skoro neškodné. Vaši druzi a Psarci se dali na útěk a

momentálně budou určitě hodně daleko, protože v okruhu několika

kilometrů nevnímám žádnou další myšlenku.“

„Jste jediný humanoid, který před námi neprchal, ale snažil se

navázat kontakt,“ poznamenala jiná obří buňka.

„Víte, jsem ve velice zvláštní situaci,“ vysvětloval Kan. „ Mezi

lidmi je jen málo těch, kteří dokážou přijímat nebo vysílat myšlenky.

Navíc jsem jediný člověk, který už prozkoumal váš svět. Když jsem

vešel do jeskyně, překvapil mě pach, ale původně jsem si myslel, že

je to jen shoda náhod.“

Vyprávěl jim, jak před sedmi lety narazil na sluneční soustavu s

dvanácti planetami. Přiblížil se k té páté, která se jako jediná zdála

obyvatelná. Připomínala jedinou tropickou bažinu. Když mu

obrazovka ukázala silné energetické emise, pochopil, že planetu

obývají inteligentní bytosti. Překonal počáteční strach a podařilo se

mu s nimi navázat telepatické spojení. Dozvěděl se od nich, že si

říkají Entamebové a původně byli mikroskopicky malí stejně jako

první buňky, jež se objevily na Zemi.

Evoluce tam však probíhala jiným směrem. Zatímco na Zemi se

buňky množily a dělily a vytvářely tak stále složitější organismy, v

tomto prakticky vodním světě pouze rostly. V cytoplazmě se

specializovaly mitochondrie a jejich činnost koordinovalo stále větší

jádro. Některé druhy buněk vyhynuly, jiné se naopak vyvíjely stále

dál, až dokázaly myslet. Zrodila se tak skvělá civilizace, ale naprosto

odlišná od Země. Jisté shody však bylo možné pozorovat, například

v technice.

Entameby jeho vyprávění nadchlo. Vždyť jim vlastně přinášel

novinky z jejich vlasti! A zasypali ho otázkami. Mentální způsob

konverzace sice Kana dost namáhal, ale ochotně jim odpovídal na

dotazy.

„Takže naše vláda navázala styky s Pozemskou unií?“ zeptal se

první Entameb.

„Zatím ne, protože jsem to vaší vládě rozmluvil a slíbil jí, že o

vaší existenci pomlčím. Techniku máte skvělou, ale ve zbrojení

bohužel ještě pokulháváte. Moji krajané jsou obětaví a ušlechtilí – o

tom není pochyb –, ale bohužel obvykle až potom, když napáchají

71

nenapravitelné škody. Vy Entamebové jste mírumilovný národ,

orientovaný vysloveně na duchovno, a já se obávám, že předčasný

kontakt s pozemšťany by vám neprospěl.“

Ještě dlouho jim vyprávěl o svém životě a o svém zatčení.

Jejich mysl byla v přímém kontaktu s Kanovou, takže jakékoli

předstírání bylo zbytečné.

„Máte šlechetného ducha,“ konstatovala jedna z těch cizích

bytostí. „Škoda, že vaši představitelé nejsou tak moudří. Odpočiňte

si a my zatím budeme přemýšlet, jak pomoci vám a té mladé ženě.“

Kan zhasl baterku, zavřel oči a usnul s Brit v náručí.

17

Mladá Psarka se vzbudila hlady. Protože i nadále panovala tma,

nedokázala odhadnout, jak dlouho spala. Cítila se však odpočatá a z

toho usoudila, že musela uplynout přinejmenším celá noc. Vnímala

Kanovo teplé tělo a zmocnila se jí taková touha, jakou se svým

snoubencem nikdy nepocítila. Přitiskla se k němu a poslepu

vyhledala jeho rty.

Polibek Kana probudil. Instinktivně si ji k sobě přitáhl a začal se

s ní líně milovat.

Když se o něco později skutečně probudil, vysvětlil Brit, kdo ty

příšery ve skutečnosti jsou. Jeden Entameb mu přitom pomáhal a

své myšlenky infiltroval do její mysli.

Napůl uklidněná Brit pak souhlasila, že se na Entameby podívá.

Nebýt Kana, jistě by se dala na útěk, ale s ním se jí nakonec podařilo

strach překonat.

„Přemýšleli jsme o vás,“ řekl jeden Entameb. „Je tu jen jedno

praktické řešení. Musíte Psarcům pomoci ke svobodě a zbavit je

těch pánů. Nemyslíme si, že by to nějak vážně narušilo jejich

rovnováhu. Pouze jim přinesete o něco dřív pravdu, na kterou by

stejně jednoho dne přišli sami.

Získáte si tím jejich přízeň a budete pod jejich ochranou. Vaši

druzi se pak budou muset podvolit, jinak by umřeli hlady. Zůstanete

tady totiž dlouho, věřte našim zkušenostem. Své slunce budete hledat

72

jen těžko.“

„Ale jak bych jim mohl pomoci?“ namítl Kan. „Jsem sám a

nemám zbraň.“

„Nabízíme vám pomoc, i když je nepatrná. Příliš suché klima

nám bohužel neumožňuje opustit horu a dobře víte, že útočné zbraně

neznáme. Ale když jsme odlétali na výpravu za neznámými světy,

sestrojil jsem paralyzátor, abychom se měli čím bránit před

šelmami. Tento paralyzátor způsobí strnutí periferních příčně

pruhovaných svalů. Ve slabé dávce vyvolává křeče, ale když se

intenzita zesílí, paralyzuje všechny svaly, včetně svalů dýchacích a

srdečních.“

Entameb se pustil do výkladu technických podrobností, ale Kan

se v jeho informacích brzy začal ztrácet, protože entamebská

technika byla přece jen značně odlišná od pozemské.

„V noci jsem se vrátil na naši loď,“ pokračoval Entameb.

„Paralyzátor jsem trochu přizpůsobil vašemu organismu. Myslím,

že by tak mohl fungovat. A ostatní už záleží na vás.“

Kan poděkoval a zvědavě se zeptal: „Kde jste vlastně přistáli?“

„V soutěsce nedaleko odtud. Vybrali jsme si to místo, protože je

tam obrovský vodopád. Naše organismy potřebují značné množství

vody. Nikdy nás nenapadlo, že zde zůstaneme tak dlouho. V průměru

se sice dožíváme asi tři sta vašich let, ale je pravděpodobné, že zde

zemřeme.“

„I já uvažoval o vašich problémech,“ dodal, „a nemůžu

pochopit, že lokátor nedokázal najít vaše slunce. Jak vlastně

pracuje?“

„Nebeskou klenbu jsme rozdělili na čtverce a analyzátor spektr o

graficky zkoumá záření každé hvězdy.“

Kan se v duchu usmál. Takhle se chová elektronický mozek!

Když dostane zadání, zkouší každé řešení a nehledí na čas.

„Mohli byste mi předat dosažené výsledky?“

„Proč ne,“ odpověděl překvapeně Entameb, „ale bude to pro

vás znamenat hroznou práci. Nemáme jako vy obrazy nebo

obrazovky, protože vidíme jinak. Pro nás je vše mentální impuls.

Dokázal bych vám přenést údaje z počítače, ale nemyslím si, že

byste byl výkonnější než on.“

73

„To určitě ne, ale mám tu výhodu, že jsem hodně cestoval a spíš

jsem se spoléhal na svou paměť než na počítač.“

„Odpočiňte si ještě chvíli, promluvím s přáteli a pokusíme se

tento nesnadný úkon provést.“

Kan osaměl a rozsvítil. Uvědomil si, že má hlad, vzal si tabletku

a jednu podal Brit. Zbývaly jim už pouze dvě. Nejpozději zítra musí

najít něco k snědku.

Brit lačněla po něžnostech a Kan se nenechal dlouho pobízet.

Brzy oba ztratili pojem o čase. Když se ozvala Entamebova

myšlenka, měl pocit, že uplynulo pouze pár minut.

„Jsme hotovi. Jeden přítel se vrátil na loď a zeptá se mozku.

Odpovědi předá mně a já zase vám. Takovýmto způsobem váš mozek

přijme informace lépe.“

Kan přikývl a připravil se. Zhasl a zakryl si uši, aby ho nerušil

žádný zvuk.

Brzy měl pocit, jako by vnímal celou Galaxii. Na temném pozadí

zářilo množství bodů. Rozeznával čtvercovou síť. Asi čtvrtina

čtverců byla vyšrafovaná, ty už mozek prozkoumal. Když si vštípil

do paměti celkový pohled, k velkému překvapení Entamebů se

zaměřil na již prozkoumané čtverce. Dvě hodiny se vyptával

počítače.

Už si skoro začínal zoufat, když náhle dospěl k prvnímu

pozitivnímu údaji. Od něj se pak metodou pokusů a omylů dostal do

oblasti, v níž se snad nacházeli.

Mozek to natolik vyčerpalo, že přerušil kontakt.

„Ať analyzátor prohledá čtverec MX 28,“ navrhl Jess Kan. „Řekl

bych, že vaše slunce by mohlo být právě tam.“

„Jak jste na to přišel?“

„Váš přístroj pracoval dobře a díky němu jsem mohl lokalizovat

řadu známých hvězd. Z toho jsem vycházel. Vzpomněl jsem si na

souřadnice vaší soustavy a podařilo se mi najít její přibližnou

polohu. Magström nás zahnal hodně daleko od obvyklých tras.“

Entameb předal informaci druhovi na lodi a pokračoval: „Přinesl

jsem vám ten paralyzátor. Rozsviťte!“

Kan poslechl a spatřil bělostnou kostku o hraně dvacet

centimetrů. Všechny plochy měla hladké až na jednu, z ní

74

vystupoval kruh.

„Odtud vychází paralyzující vlna. Touto stranou to nikdy nesmíte

držet proti sobě! Na nás paralyzátor nepůsobí, nemáme příčně

pruhované svalstvo.“ Entameb předvídal Kanův dotaz a dodal:

„Ovládá se mentálními impulzy. Pro vás by to měla být hračka.

Zkuste to.“

Kan uchopil kostku a namířil ji proti klenbě. Soustředil se a

nařídil palbu na plný výkon. Ozvalo se zabzučení a kostka vydala

slabý fialový záblesk.

„To je ono!“ pochválil ho Entameb. „Paralyzátor má díky

zabudovanému generátoru prakticky neomezenou životnost. Nebudu

vás již déle zdržovat, protože vím, že si nutně musíte opatřit potravu.

A kdyby se vám útěk nezdařil, vždycky se můžete uchýlit do těchto

jeskyní.“

Ještě Kanovi vysvětlil, jak se nejrychleji dostanou ven, a dodal:

„Jestliže se nám, jak aspoň doufám, podaří brzy lokalizovat naše

slunce, stejně nám potrvá ještě týden, než se připravíme k odletu.

Pokud to půjde, přijďte mi říct, jak jste dopadli.“

Kan a Brit se vydali na cestu. Netrvalo dlouho a spatřili před

sebou světlo. Než Kan vyšel z jeskyně, zachytil ještě poslední

zprávu:

„Díky, příteli, a přejeme hodně štěstí!“

Slunce se sklánělo k západu a Kan si s hrůzou uvědomil, že svým

pronásledovatelům unikli teprve před čtyřiadvaceti hodinami.

Zvolna scházeli k lesu. Když dorazili k prvním stromům, nastala už

tma. Kan se rozhodl, že se zde utáboří a budou pokračovat až za

rozbřesku.

18

Když se Kan vzbudil, slunce už stálo vysoko na obloze. Byl příliš

vyčerpaný mentální komunikací s počítačem a prospal celých

dvanáct hodin. Automaticky natáhl ruku po Brit, ale nahmatal jen

holou zem. Překvapeně se posadil, ale hned se uklidnil a usmál se.

Nikam nezmizela, nic se jí nestalo, seděla jen pár kroků od něj a

75

splétala jakési rostliny.

Když si všimla, že už je vzhůru, radostně vykřikla a hned si k

němu přisedla.

„Napadlo mě,“ ukázala na své dílo, „že by pro tebe bylo

pohodlnější nosit kostku kolem krku, a tak jsem udělala takovou

taštičku.“

Uchopila paralyzátor, vsunula ho do síťky a zavěsila mu ji na

krk.

Kan přikývl. Kontrast mezi primitivním pouzdrem a špičkovou

technikou Galaxie ho docela pobavil.

Trápil je hlad, a tak snědli poslední dvě tabletky.

„Myslíš, že by otroci dokázali sebrat odvahu a postavit se

pánům?“ zeptal se jí najednou.

„Nevěřím, že by chtěli riskovat svůj bídný život.“

„Stačilo by mi dvacet mužů. Jakmile to rozjedeme, ostatní se

přidají.“

Brit dlouho přemýšlela.

„Na to by ti odpověděl jedině Xol. Občas se u něj večer scházejí

přátelé a dlouho debatují.“

„O čem?“ zeptal se jí Kan nahlas. Na místní jazyk si zvykl a

místy už nedokázal rozlišit, jestli s Brit hovoří telepaticky nebo

slovy.

„To nevím. Ženy tam nemají přístup. Jednou jsem se pokoušela

poslouchat, ale snoubenec mě přistihl a pořádně mi nařezal.“

„Nenáviděla jsi ho za to?“

Udiveně na něj pohlédla. „Proč? Vždyť jsem si to zasloužila.“

Kana její odpověď pobavila, ale nedal to na sobě znát. „Dokázala

bys Xola najít?“ zeptal se.

„Je to někde na kraji pláně, asi dvě hodiny cesty od té vaší

podivné věže.“

„Tak se tam vydáme, ale budeme muset obejít hrad a dát si pozor,

aby nás nechytili.“

Vyrazili na cestu. Kan šel napřed a všechny smysly měl ve

střehu. K polednímu se Brit náhle zastavila. Prstem ukázala na

jakýsi namodralý stín.

„To je gritex,“ vydechla. „Ještě si nás nevšiml. Patrně číhá na

76

jinou kořist. Musíme rychle pryč.“

Kan ale zavrtěl hlavou. To je ideální příležitost, jak vyzkoušet

paralyzátor, pomyslel si.

Sáhl po kostce a vydal mentální povel ke střelbě. Z kruhu vyšel

fialový paprsek. Zdánlivě se nic nezměnilo. Šelma dál číhala na

kořist. Kan se nejistě přiblížil s dýkou v ruce, prst měl na pojistce,

která ovládala elektrický článek. Gritex se nehýbal.

Když byl od šelmy jen dvacet kroků, uvědomil si, že má zavřené

oči. Stiskl pojistku a přiblížil rozžhavenou čepel ke zvířeti.

Nereagovalo. Bylo skutečně paralyzováno. Kopl do něho a gritex se

převrátil na bok. Nohy měl úplně zcepenělé. Mrtvý ale nebyl,

protože stále dýchal.

„Za pár hodin to ztuhnutí pomine,“ vysvětlil nepříliš přesvědčeně

Brit.

Nyní už viděli i zvíře, na které gritex číhal. Na nedaleké mýtině

se klidně pásl zatoulaný zelak. Kan neváhal a použil kostku znovu.

Býložravec ztuhl.

Brit pochopila, oč jde, sebrala Kanovi speciální nůž a rozběhla se

k zelakovi. Zvíře usmrtila a ze zadní kýty mu vyřízla obrovský kus

masa, který napíchla na větev.

Nasbírala suché dřevo a zklamaně na ně pohlédla.

„Nemůžu ale najít jiskřivé kamínky,“ povzdychla si.

Kan se sklonil a zapálil dřívka zapalovačem. Brit nadšeně foukala

do ohně. Když plameny dosáhly dostatečné výše, zavěsila nad ně

maso. Za dvacet minut už Kanovi hrdě předložila pečeni.

Kapitán si kousek uřízl a ochutnal. Jedl v životě už chutnější

maso. Tohle bylo poněkud vláknité, navrchu spálené a uvnitř

polosyrové. Ale po dvou dnech na syntetických tabletách byl vděčný

i za to.

Všiml si, že Brit si nevzala ani sousto.

„Proč nejíš?“

„Počkám, až dojíš. Vezmu si, co zbude.“

Kan si mimoděk vzpomněl na feministické spolky na Zemi. „V

mé zemi je zvykem,“ vysvětloval, „že muž a žena jedí společně.

Takže si vezmi, jenom zbytečně marníme čas.“

Jeho přístup ji překvapil, váhala, ale když na ni s úsměvem kývl,

77

lačně se do pečeně zakousla.

Dojedli a kapitán vstal.

„Moment,“ protestovala, „přece tady všechno to maso

nenecháme. Možná že několik dní na žádného zelaka nenarazíme.“

Upletla z lián brašnu a odřízla další kus masa. Brašnu s masem si

zavěsila na ramena a řekla: „Můžeme jít. Večer ti připravím už něco

lepšího.“

Šli celý den, pouze odpoledne se na chvíli zastavili.

Když se slunce chýlilo k obzoru, Brit řekla: „Blížíme se už ke

Xolově skrýši. Doufám, že ho páni nenašli před námi.“

Kanovi se to nezdálo pravděpodobné, nikde nebylo vidět známky

lidské přítomnosti. Náhle mu za zády zašustilo listí. Prudce se otočil

a už se chystal použít paralyzátor. V poslední chvíli poznal Xola.

Xol se k nim radostně vrhl.

„Páni tvrdili, že vás v té prokleté hoře sežrali netvoři.“

Brit se hned dala do vyprávění, co všechno zažili.

Kan si všiml, jak se Xol chtivě dívá na syrové maso, které Brit

odložila na zem.

„A co kdybys udělala něco k večeři,“ řekl jí. „Jsem přesvědčený,

že náš přítel už dlouho nejedl.“

Řekl to jen tak žertem a překvapil ho účinek jeho slov. Brit

okamžitě zmlkla a poklekla mu u nohou.

„Promiň, úplně jsem zapomněla na své povinnosti.“

O několik minut později už Xol s Kaném seděli pod stromem a

sledovali mladou ženu, jak opéká maso.

„Vybral sis dobrou ženu,“ pravil vážně Xol, „ale potřebuje

pevnou ruku. Nezapomeň jí občas nabít.“

Kapitán se usmál a neodpověděl. Dosud se vyhýbal všem

milostným dobrodružstvím. Domovem mu byla loď a jedinou

skutečnou vášní vesmír. Asi by už měl myslet na to, aby změnil

způsob svého života. Brit by byla určitě vynikající družka. Xol už

bral jejich spojení za samozřejmost a nejinak by tomu jistě bylo i s

ostatními Psarci. Snadno by se sžil s jejich společností.

Když dojedli, Kan se zeptal:

„Jak ses dozvěděl, že nás páni pronásledovali?“

„Ráno jsem potkal jednoho spolehlivého přítele, který mi přinesl

78

zprávy z vesnice.“

„Když mám teď tu strašlivou zbraň, myslíš, že by tví druzi

souhlasili s povstáním?“

Xol se zamyslel. „Někteří budou mít jistě odvahu, ale musím

jednat opatrně, neboť páni mají mnoho donašečů.“ Ještě dlouho

debatovali u dohasínajícího ohně. Brit si přišla sednout vedle Kana.

„Tady jsme vydáni na milost hlídce, která chodí pravidelně

kontrolovat stáda,“ řekl Xol. „Ale protože dokážeš znehybnit

gritexe, zavedu tě zítra mnohem dál na západ, na místo, kam páni

nikdy nechodí, a pak se pokusím shromáždit spolehlivé přátele. A

uvidíme.“

Když si šli lehnout, Brit se docela samozřejmě přitulila ke

Kanovi. Kan se z ostychu ke Xolovi ani nehnul, ale mladá žena

zřejmě chtěla demonstrovat Xolovi jejich vztah. Nakonec dosáhla,

čeho chtěla.

19

„Vstupte, Gregory, nejsem žádný duch,“ řekl s úsměvem Kan, když

spatřil, jak užasle se lodník tváří.

Gregory si od srdce zaklel. „Jsem tak rád, že vás zase vidím,

kapitáne“, řekl. „Velitel nám povídal, že vás před jeho očima sežrala

jakási obrovská měňavka.“

„Jsem příliš tuhé sousto,“ zasmál se Kan. „Posaďte se a

vysvětlete mi, proč bloudíte takhle po lese. Xol mi tvrdil, že jste se

skrýval. Proto vás sem přivedl.“

Gregorymu spadl kámen ze srdce. Když byl v akci, dokázal

jednat rychle a pohotově, ale jakmile nastal klid, potřeboval nějakou

autoritu, o kterou by se mohl opřít. Kapitánova přítomnost řešila

veškeré jeho problémy. Kan určitě bude vědět, jak pozemšťany

vysvobodit.

Vylíčil mu svůj příběh a na závěr řekl: „Stejně nechápu, proč na

nás tak náhle zaútočili.“

„To není tak těžké uhodnout,“ usmál se Kan. „Yag a jeho

stoupenci se chtějí zmocnit zbraní a lodi, kterou považují za hrad.

79

Tím mě zbavili posledních pochybností. Nechtěl jsem zasahovat do

ryze místních záležitostí. Na druhou stranu musím přiznat, že mi

zneškodněný Corn dělá docela radost. S jeho úctou k zavedenému

pořádku bych si dokázal představit, jak bojuje na straně pánů proti

povstalcům.“

„Kdyby je napadlo předhodit ho té masožravé rostlině, tak velká

ztráta by to zase nebyla,“ zabručel Gregory.

„Kolik mají vlastně pistolí?“ zeptal se Kan.

„Když jsme opouštěli loď, měli pistole jenom Tyler, Paul a Corn.

Ale nemyslím si, že by ti divoši s nimi uměli zacházet.“

„Nepodceňujte je. Za pár hodin z nich mohou být stejně dobří

střelci jako vy.“

Do chýše vešel jeden Psarec a hrdelním hlasem pronesl dlouho

větu.

„Oznamuje nám,“ tlumočil Kan, „že muži jsou připraveni k boji.

Nejlepší bude zaútočit rovnou, než se Yag rozhodne, že zajatce

usmrtí.“

Gregory roztržitě přikývl, protože ho zaujala krása mladé ženy,

které seděla v koutě. Kan sledoval jeho pohled.

„Představuji vám Brit. Rozhodl jsem se, že z ní učiním svou

ženu. Takže nemá smysl po ní pokukovat.“ Lodník zrudl. „Já vůbec

nechtěl…“ Kapitán se rozesmál a dodal: „Až se zmocníme hradu,

určitě se tam najde spousta dívek, které podlehnou vašemu

slovanskému kouzlu. Takže vzhůru na cestu!“

Před chýší se shromáždilo asi dvacet mužů. Měli podivné štíty

spletené z rostlin a potažené jakousi nahnědlou hmotou a oštěpy s

kamennými hroty. „To jsou teda zbraně,“ poznamenal Gregory.

„Můj vynález, prosím,“ usmál se Kan. „Žíravina, kterou

používají bojovníci, je uzavřena v kuličkách z vypálené hlíny. A tak

mě napadlo potřít tou hlínou spletený rákos. Doufám, že tak budou

aspoň trochu chráněni. Navíc jsem jim poradil, aby si na hole

připevnili špičaté kameny.“

„To já dám přednost pistoli,“ řekl Gregory s úsměvem a poklepal

si na pouzdro.

„Nicméně vás žádám, abyste ji použil pouze v případě nejvyšší

nouze,“ řekl mu naprosto vážně kapitán. „Chci vyvolat takovou

80

maličkatou revoluci, ne masakr.“

Gregory, který byl v podstatě mírumilovný člověk, kývl a hned

podal pistoli Kanovi.

„Vezměte si ji vy, vždyť nic nemáte. Mně stačí pěsti.“ Kan

nabídku odmítl a poklepal si na síťku, která mu visela na krku.

„Mám vše, co je třeba, abych zamezil zbytečnému krveprolití.“

Gregory se ho už nestačil na nic zeptat, protože kapitán vykročil.

Přiběhla k němu Brit a podávala mu štít. „Udělala jsem ho pro tebe.“

„Díky, ale budu radši, když zůstaneš někde vzadu.“ Divoce

zavrtěla hlavou.

„Půjdu vedle tebe a ponesu ti štít, dokud nezačne boj.“ Kan se s

ní nechtěl přít.

Po celou cestu se nedokázal ubránit skryté úzkosti. S Xolovou

pomocí se mu za týden podařilo shromáždit jen devatenáct mužů,

kteří byli ochotni se bít. Jejich válečnické umění bylo však spíš

podprůměrné. Obával se, že při první potyčce jich polovička vezme

do zaječích. Bude mu paralyzátor vůbec stačit?

To nevěděl, protože zatím neměl možnost si ho pořádně

vyzkoušet. Entamebové mu navíc zapomněli říct, na jakou

vzdálenost je zbraň účinná. A minulý týden ji použil pouze dvakrát

na zelacích, aby nakrmil svou hladovou „armádu“.

Večer nařídil přestávku v pochodu. Muži si na ohni opékali

čtvrtku zelaka.

Opodál se Kan radil s Xolem a Gregorym. Brit, které nic neušlo,

jim přinesla kusy masa, které odřízla kapitánovým nožem. Kan jí

svěřil nůž do opatrování a Brit na to byla jaksepatří hrdá a velice

ráda se s nožem předváděla.

Gregory celý den neměl v ústech ani sousto a pečínka mu velice

chutnala.

„Ti šestinozí zelakové dají víc masa než pozemští volové,“

podotkl spokojeně.

Když dojedl, Kan nakreslil na zem plán osady a hradu.

„Podle mého názoru bychom měli zaútočit na hrad od severu,

tam je les. Nebudeme tak muset procházet osadou, to bychom

předčasně vyvolali poplach.“

„Ale jak se dostaneme přes hradby?“ namítl Xol.

81

„Stejně jako předtím. Musíme natrhat v lese liány, poleze se nám

líp.“

Xol souhlasil a šel vydat příslušné rozkazy.

Gregory se náhle rozchechtal na celé kolo. „Děsně rád bych

viděl, jak se Corn tvářil, když zjistil, že jste uprchl, kapitáne. Tyler

mi to vyprávěl a náramně jsme se tím bavili. Pak nám náladu zkalila

zpráva o vaší smrti. Jak jste se vlastně zbavil těch magnetických

pout? Já si myslel, že to ani nejde.“

„To jsem si myslel taky. O tuhle maličkost se postarala tady

Brit.“

Gregory se na dívku krátce zahleděl a potom s obdivem řekl:

„Klobouk dolů, kapitáne. Vy to ale se ženskými umíte. Stačí vám

pár hodin a hned je ochotná nasadit za vás život!“ Odmlčel se. „A

jak jste unikl té nestvůře?“

„To je dlouhá historka,“ odpověděl vyhýbavě Kan. „Řeknu vám

to někdy později. Teď už spěte, ráno musíme brzy vstávat a chci,

abyste byl ve formě.“

Gregory sice hořel zvědavostí, ale přesto ulehl. Surové probuzení

a dlouhá cesta lesem ho unavily.

20

K hradu dorazili druhého dne dopoledne. Kan nařídil mužům, aby se

rozptýlili na kraji lesa, a sám pozoroval hradby.

Stáli na nich jen dva strážní. Lesu nevěnovali pozornost, spíš se

dívali na cosi, co se odehrávalo na nádvoří.

Kapitán vydal mentální povel a z kostky vyšlehly dva fialové

paprsky. Psarci na ochozu znehybněli.

„Vy jste je paralyzoval!“ vydechl Gregory. „To je ale věcička!

Kde jste to vzal? O takové zbrani jsem v životě neslyšel.“

Kan se jen usmál a neodpověděl. Mávl na muže a potichu se

rozběhl k hradbám. Psarci byli silně nervózní a více než polovina

byla připravena vzít při první známce nebezpečí nohy na ramena.

Gregory se opřel o zeď, zkřížil ruce a Kan mu vylezl na ramena.

Naskytla se jim dramatická podívaná.

82

Většina bojovníků se rozestoupila kolem nádrže a obkličovala

zajaté pozemšťany. Kan měl sto chutí zasáhnout, ale opatrnost mu v

tom zabránila. Na ochozu totiž stály další stráže a ty bude třeba

vyřídit nejdřív. Kan postupně paralyzoval jednoho po druhém.

Dole u nádrže to pro pozemšťany nevypadalo dobře. Dva

bojovníci popadli Jarvika za ruce a za nohy. Potom ho ale zase

pustili na zem, čímž Kan získal čas, a vyhoupl se na ochoz.

Lehl si na břicho, aby ho z nádvoří nebylo vidět. Pomohl nahoru

Gregorymu a potom Xolovi. Po nich nejistě následovali ostatní.

Nádvořím přejel ohnivý zášleh.

„Měl jste pravdu, kapitáne,“ zabručel Gregory. „Už to se

zbraněmi umějí. S chutí bych toho Yaga potrestal za zradu, ale mám

strach, že bych zasáhl vaše přátele.“

„Ani hnout, Gregory! Nechte to na mně!“ Kan sáhl po kostce a

nejdřív ochromil bojovníky, kteří byli od pozemšťanů nejdál.

Naštěstí žádný z nich neupadl. Brzy mu zbývala už jen skupina

kolem Yaga a pozemšťanů.

V té chvíli Kan zaváhal. Kdyby Psarce paralyzoval jednoho po

druhém, zabralo by to příliš mnoho času a ostatní by si toho jistě

všimli. Jejich reakce mohou být nepředvídatelné a brutální.

Na nádvoří se mezitím věci daly do pohybu. Bojovníci popadli

pro změnu Corna a zjevně se ho chystali předhodit masožravé

rostlině. Kapitán k němu sice necítil pražádné sympatie, reagoval

však instinktivně a celou skupinu přejel paralyzujícím paprskem.

Nyní měli cestu volnou! Kan šel příkladem a seskočil na nádvoří

jako první. Ostatní jej následovali.

Když Psarci viděli, že se jejich nepřátelé nehýbají, rozběhli se po

nádvoří a chystali se je proklát oštěpy.

Kan je na poslední chvíli zastavil. Přistoupil k Yagovi a odebral

mu termickou pistoli. Pak si zavolal Xola, předal mu zbraň a krátce

ho poučil, jak se s ní zachází.

„Nařiď svým mužům,“ poradil mu potom, „aby bojovníkům

odebrali praky a zásoby roxu. Potom vpadněte do hradu. Možná tam

ještě někdo zůstal. Musíte je všechny co nejrychleji zneškodnit,

dokud jsou zmatení. Jestli jim necháte čas, aby se vzpamatovali,

pokusí se o poslední zoufalý boj.“ Xol přikývl a vykřikl rozkazy.

83

Kan zatím přistoupil k Maud. Neznal přesné účinky paralyzátoru,

ale pro případ, že by byla ještě při vědomí, ji chtěl uklidnit.

Vtom jeho pozornost upoutal Gregoryho výkřik. Prudce se obrátil

a viděl, jak z paláce vyběhl jeden bojovník. Roztáčel prak a vrhl rox,

dřív než ho Kan stačil paralyzovat.

V té chvíli přiskočila Brit, která chodila Kanovi ustavičně v

patách, a nastavila štít. Roxová kulička se o něj rozbila.

„Díky,“ řekl Kan a sevřel ji v náručí. „Ty jsi takový můj anděl

strážný.“

Bojovníka olízl ohnivý paprsek a nebožák se skácel pár metrů od

nich.

„Omlouvám se, kapitáne, ale kdybych ho nezastavil, zkusil by to

znovu,“ řekl Gregory a s obdivem se podíval na Brit. „Ta holka má

ale reflexy! Nebýt jí, jste pokropenej kyselinou od hlavy k patě.“

Od hradní budovy se ozývaly výkřiky. Kan s Gregorym se

obrátili a chystali se vystřelit. Byl to však jen planý poplach.

Z hradní brány vycházel Xol a za ním rozradostněné otrokyně.

„Už tam není jediný bojovník. Jsme pány hradu,“ křičel.

Kan ukázal na paralyzované bojovníky.

„Měli byste je zavřít do kobky, kterou tak dobře znáte. Za

několik hodin se proberou.“

Xol s pomocí osvobozených otroků odvlekl své bývalé pány do

žaláře. Kapitán s Gregorym zatím přenášeli pozemšťany do síně.

Kan byl přesvědčený, že paralyzovaní slyší. Postavil se tak, aby

na něj viděli, a řekl: „Nemějte strach, je to jen přechodný stav.

Zůstane s vámi Gregory a bude na vás dávat pozor. Já se jdu ještě

přesvědčit, jestli naši přátelé nedělají nějaké hlouposti.“

Novinka o uvěznění pánů se rozšířila rychlostí blesku a nádvoří

zaplavil nenávistně hulákající dav. Zoufalý Xol se na to jen

bezmocně díval. Když se ukázal Kan, nastalo ticho. Xol se k němu

rozběhl a padl na kolena. Ukázal na Psarce. „Chtějí vám poděkovat

za osvobození.“ Kan ho rychfe zvedl.

„Teď se musíte zorganizovat. Svolej radu a rozhodněte se, jak

budete žít dál.“ Xol dlouho přemýšlel.

„To nedokážu,“ zabručel. „Dlouhá léta o všem rozhodovali pouze

pánové. Jedině vy nám můžete poradit a nikdo nebude o vašich

84

rozhodnutích pochybovat. Se mnou by tomu bylo jinak. Jakmile

opadne nadšení, nejméně deset jich bude uvažovat o tom, že by mě

nahradili. A pak bychom mezi sebou válčili tak dlouho, dokud by

nepřišli noví pánové a nevnutili nám svou moc.“ Xolova prozíravost

kapitána překvapila. „Podle toho, co jsi právě řekl, mám pocit, že by

z tebe brzy byl vynikající náčelník,“ řekl. „Ale než to tví druzi

pochopí, budu ti muset pomoct.“ Změnil téma. „Nařiď jim, ať porazí

několik zelaků. Hezky to oslavíme. Tím je zaměstnáš a aspoň

nebudou dělat hlouposti.“

Kanův návrh byl přijat s nadšením a Psarci se dali hned do díla.

Konečně se jednou v životě dosyta najedí! Kapitán se pak s Xolem a

Brit vrátil do hradu. Pozemšťané se už zvolna probírali ze strnulosti.

Podle bolestného výrazu jejich tváří to nebyl snadný přechod.

Je vidět, že obličejové svaly jim už fungují, pomyslel si Kan. „Je

mi líto, co jsem vám způsobil, ale bohužel to nešlo jinak,“ omlouval

se.

Corn, který se vzpamatoval jako první, se ušklíbl: „Pořád lepší

nějaká ta křeč než posloužit té zatracené rostlině jako přesnídávka.“

Brit jim dala napít. Když se jakžtakž rozhýbali, zahrnuli Kana

otázkami.

„Jak se vám podařilo uniknout té příšeře?“ divil se Torf. „Byl

bych přísahal, že jsem na vlastní oči viděl, jak vás pohltila.“

„Jaké příšeře?“ zeptal se Kan. „Entamebové mají jinou civilizaci,

ale je přinejmenším stejně tak vyvinutá jako naše. Znají lety

subprostorem a na Psar je rovněž zahnal magström.“

Corn tiše zaklel.

„A jak jste s nimi tak rychle navázal kontakt?“ nevycházel Torf z

údivu.

„To je prosté. Před několika lety jsem jejich planetu navštívil.

Slíbil jsem však, že si její souřadnice nechám zatím pro sebe. Byl

bych rád, kdybyste po návratu na Zem rozšířili informaci, že

existují. Bylo by smutné, kdyby nějaká průzkumná loď tuto planetu

objevila a zahájila na ně střelbu, protože by je považovala za

obyčejná zvířata. Entamebové jsou mírumilovní, ale jejich zbraně se

vyrovnají našim. Mohl by z toho být krvavý konflikt.“ A Kan

zevrubně vyprávěl o osudu Entamebů a jejich pobytu v hoře.

85

„Pokud tomu dobře rozumím,“ poznamenal zklamaně Torf, „stále

ještě nemůžeme odletět. Jestli jejich lokátory za čtyřicet let nic

nepořídily, pak pochybuju, že naše se toho zhostí líp.“

Pozemšťané zesmutněli. Pouze Maud nedala najevo žádné

pohnutí.

Kan se usmál.

„Vaše situace je poněkud jiná. Díky Entamebům, kteří mě spojili

s jejich počítačem, už vím, kde se přibližně nacházíme, a lokalizoval

jsem sektory, které je třeba prohledat. Podle mě to nepotrvá ani

týden a mozek nám vyhodí souřadnice Pozemské unie.“

Dostavil se Xol a oznámil, že vše je připraveno na hostinu a že se

čeká už jenom na ně.

„Díky.“ Kapitán vstal. „Hned jsme tam.“

„Vy už mluvíte psarsky?“ divil se Corn.

„Mám nadání na jazyky,“ odpověděl Kan.

„Ale stejně,“ řekla Maud. „Jak jste to zvládl bez tlumočníka?“

Kapitán pokrčil rameny. „V případě Entamebů by mi tlumočník

stejně nebyl k ničemu.“

Maud se na něj zadívala a pochopila. „Takže jste telepat!“

„Pojďte se najíst,“ vyhnul se odpovědi. „Nesnažte se mi vzít

moje tajemství. Jen se podívejte na Corna! Ten ve mně vidí

ztělesněného ďábla.“

Na nádvoří plály ohně a na nich se opékaly zelačí kýty.

Pozemšťané si sedli na zem a Brit hned Kanovi přinesla pěknou

porci masa. Potom obsloužila Gregoryho.

Tyler zmíral zvědavostí a neustále kapitána zasypával otázkami.

Ten mu ochotně odpovídal.

Mnohem později Corn prohodil: „A co kdybych vás, Kane,

upozornil na to, že jste pořád ještě zatčený?“

„To by byla těžká chyba,“ odvětil chladně kapitán a pronesl

dlouhou větu v psarštině.

Nejdříve zavládlo hrobové ticho a potom se ozvaly zlostné

výkřiky, z nichž pozemšťané rozuměli pouze slovu gapa. Zavládla

nepřátelská atmosféra. Pozemšťané zneklidněli, kolem nich se začal

svírat kruh.

„Co se stalo?“ zeptal se nejistě Corn.

86

Kan se jen pousmál. „Řekl jsem jim pouze, že mě chcete

zatknout. Navrhují, že vás rovnou předhodí té masožravé rostlině.“

Policista zbledl jako stěna. Kolem sebe viděl jen pohledy sršící

nenávistí. Brit se na něj upřeně dívala a v ruce svírala Kanův nůž.

Nepochyboval o tom, že při sebemenším podezřelém pohybu ucítí

jeho ostří. I Xol se na něj upřeně díval a lehce přejížděl rukou po

pažbě termopistole.

„Vždyť to byl jen žert,“ vyhrkl Corn. „Vzhledem k tomu, co

všechno jste pro nás udělal, nemůže být o nějakém zatčení ani řeč.“

„Řekl bych, že tohle je mnohem rozumnější,“ souhlasil Kan a

opět řekl něco psarsky.

Atmosféra se rázem uvolnila.

Kan vstal a řekl pozemšťanům: „Měli byste si teď jít lehnout.

Zítra se vrátíme na loď a zkusíme namířit lokátory správným

směrem.“

21

V následujících dnech Kan usilovně pracoval. Vrátil se na loď a

sledován Torfovým udiveným pohledem pozměnil nastavení

lokátorů. Za posledních deset dnů prozkoumali jen nepatrnou část

nebeské klenby – a s negativním výsledkem.

Pozemšťané se poučili. Byli nedůvěřiví a drželi se pohromadě.

Pouze Maud trávila celé dny v domorodé vesnici a nikdo nevěděl,

čím se tam zabývá.

Kana zavalila řada problémů. Psarci ho naprosto přirozeně

považovali za svého náčelníka a musel rozhodovat všemožné spory,

které nastaly po pádu pánů.

Neměl náladu utápět se v detailech a rozhodovat, a proto si svolal

asi desetičlennou radu. Xol v ní přirozeně nemohl chybět. To on

vybral další členy. A tak vznikl zárodek jakési kolektivní vlády,

která zřejmě nejlépe vyhovovala místnímu naturelu.

Jejím prvním aktem bylo odsouzení Yaga a Fara k smrti. Kan se

chystal protestovat, ale vycítil, že by v tomto případě narazil. Vládce

a jeho přisluhovač obyvatele příliš trápili, než aby jim dokázali

87

odpustit. Dosáhl však aspoň toho, že vládcovy bojovníky opět přijali

mezi sebe. Byl tak dán základ k budoucímu smíření.

Kan se vrátil do prokleté hory. Brit, přestože se bála, jela s ním.

Zelaky nechali před jeskyní a vešli do hory.

„Děkuji, příteli,“ uvítal je jeden z Entamebů. „Díky vám jsme

konečně lokalizovali naše slunce a můžeme už brzy odletět.“

Zdrželi se v jeskyni déle než hodinu, během níž si Kan vyměnil s

Entameby informace.

„Přinesl jsem vám ten paralyzátor,“ řekl na závěr. „Byl mi moc

užitečný.“

„Nechte si ho. Aspoň budeme vědět, že je v dobrých rukou. Může

s ním zacházet jen vaše mysl, a kdyby se jej někdo cizí pokoušel

otevřít, sám se okamžitě zničí.“

Konečně vyšli s Brit na denní světlo. Zelakové se klidně popásali

na skrovné trávě. Nasedli na ně a opatrně sjížděli ze svahu. Když

dojeli do lesa, zaslechli ohlušující rámus. Kan se otočil a viděl, jak k

obloze stoupá stříbřitý šíp, který se rychle zmenšuje.

„Od této chvíle už hora není prokletá. Můžete kolem ní pást stáda

nebo z jejích skal lámat kámen na obydlí.“

Na hrad se vrátili za soumraku. Pozemšťané už večeřeli a zdálo

se, že jsou ve vynikající náladě. Jakmile si Kan s Brit přisedli, Tyler

je informoval: „Podařilo se nám to! Lokátory konečně našly

Procyon. Nejpozději zítra ráno budeme mít potřebné souřadnice a za

pár hodin můžeme odstartovat.“

Kan nehnul ani brvou. Už před několika dny se rozhodl.

„Já se s vámi nevrátím. Radši budu volný na Psaru než uvězněný

na Zemi.“

„Ale to je nesmysl,“ vybuchl Torf. „Vždyť jste pro nás tolik

udělal! Budu pro vás žádat prezidentovu milost. Možná vám

dokonce svěří velení průzkumné lodi.“ Kan se cynicky zasmál.

„Zřejmě podceňujete moc Společnosti pro galaktický průzkum.

Abych si zachránil kůži, musel bych jim předhodit jednu planetu a

veškeré její obyvatele odsoudit k otroctví. Už dávno jsem volil radši

smrt. Osud mi nyní nabízí příležitost a já ji neodmítám.“

Neustoupil, i když Tyler s Torfem nepřestávali naléhat. Nakonec

to vzdali. Teprve teď si všimli, že chybí Maud.

88

Maud Nilsová se měnila den ze dne. Jako by na Psaru našla nový

smysl života. Nikdo z nich tu skleslou ženu z Andromedy

nepoznával.

Dostavila se ve společnosti asi čtyřicetiletého Psarce. Měl

energický výraz a usměvavé oči.

„To je Hor,“ řekla prostě.

Kan se s ním setkal už několikrát, neboť Hor byl členem rady, a

neušlo mu, že si ho domorodci velmi váží.

„Když jsem procházela vesnicí,“ vysvětlovala Maud, „všimla

jsem si, že je zde hodně nemocných lidí – fyzicky i duševně. Souvisí

to s podvýživou. Prostřednictvím tlumočníka jsem se pak dozvěděla,

že se všichni chodí léčit k Horovi, který je něco mezi kouzelníkem,

léčitelem a tak trochu i knězem. Tak jsme se seznámili. Měla jsem to

štěstí, že jsem mu hned první den mohla pomáhat, léčil tehdy

flegmónu na paži. Potom jsem byla svědkem, jak na jedné Psarce,

která nemohla rodit normální cestou, provedl něco jako císařský řez.

Ve zdejších podmínkách to byl dost krkolomný kousek. Od té doby

jsem za ním chodila každý den a pracovali jsme spolu. Je tady hodně

práce.“

Obrátila se k Torfovi a usmála se na něj.

„Obávám se, veliteli, že jsem vám vyrabovala celou lékárnu.

Rozhodla jsem se, že tu zařídím takový menší operační sál. Půjčila

jsem si taky veškerý chirurgický materiál. Nechala jsem vám pouze

přístroje, které jsou na zdejší poměry příliš složité, jako třeba

elektroencefalograf a bioanalyzátory, které také potřebují elektrický

proud.“

„Vzhledem k tomu, co se stalo,“ řekl odevzdaně Torf, „doufám,

že mi společnost ztrátu materiálu vyčítat nebude.“

„Zkrátka a dobře,“ pokračovala Maud, „proč vám to říkám…

Prostě jsem se rozhodla, že tady zůstanu. Na Zemi mě stejně nikdo

nečeká a zachránit domorodce na Terranii před epidemií, kterou tam

rozšířili pozemšťané, se mi nepodařilo. Tady budu mít aspoň pocit,

že jsem užitečná.“

„Vy jste se zbláznila!“ protestoval Torf. „Co si počnete, až vám

dojdou léky?“

„Nejdřív je musím naučit základům chirurgie. Dále základní

89

hygieně, čímž se vyhnou epidemiím. Hor a jeho předchůdci

vyzkoušeli řadu léčivých bylin. V některých budou jistě zajímavé

substance. V zavazadlech, která jsem si už dala odnést, mám dost

materiálu, abych tu vybudovala malou laboratoř a mohla byliny

zkoumat. Hor mi ochotně pomáhal a povzbuzoval mě. Vůbec nebyl

žárlivý na svou pověst čaroděje. Jsem přesvědčená, že tu spolu

můžeme udělat kus zajímavé a vzrušující práce.“

Kan se v duchu usmál. Maud byla ještě mladá a konečně našla

nový smysl života. Čas zhojí všechny rány. Psarsky řekl: „Vítejte

mezi námi, Maud.“

„Díky, Jessi, budu potřebovat tvou pomoc,“ odpověděla

neumělou psarštinou.

Oba se rozesmáli.

„Tak vidíte,“ pokračovala, „i já se snažila obejít se bez

tlumočníka.“

„Možná máte pravdu,“ kapituloval Torf. „V životě je podstatné

mít nějaký cíl. Myslím, že vy ho máte, Maud, a nebude se tady

nudit. Přijdete se s námi rozloučit?“

„Radši bych se s vámi rozloučila už teď. Na zítra už mám

naplánovanou jednu operaci a už od rána nás čeká množství

pacientů.“

Vstala a zamířila s Horem ke dveřím.

„To si nepůjdete ani lehnout?“ zeptal se Tyler.

S úsměvem se k němu obrátila. „Bydlím teď v osadě a už tam

zůstanu.“

Ještě kývla na Brit, která seděla tiše jako myška za Kanem.

Mladá žena vstala a odešla s ní.

Zbylí pozemšťané se odebrali na lože. Byla to jejich poslední noc

na Psaru.

22

Corn vyšel z hradu jako poslední. Na dvoře ho čekal Kan a držel za

uzdu dva zelaky. Policista se krátce podíval na nádrž, v níž málem

zahynul, a nasedl na zelaka.

90

„Pospěšte si,“ pobízel ho Kan, „ostatní odjeli už před

čtvrthodinou. Ledaže byste chtěl zůstat na Psaru a dožít své dny v

mé společnosti.“

„Srdečně děkuju, ale tenhle primitivní život pro mě není. Jsem

příliš zvyklý na civilizaci.“

Odcválali do lesa. Za nimi Brit a deset Psarců jako tělesná stráž.

Za hodinu dojeli na pláň, uprostřed níž se tyčila loď. Kan se zastavil

sto metrů od ní a všichni seskočili ze sedel.

Kolem se shromáždil dav Psarců, kteří chtěli vidět start. Kana

překvapilo, že nikde nevidí Torfa. Chtěl se s ním rozloučit. Zřejmě

už je na palubě a prověřuje systémy, napadlo ho.

„Od této chvíle se naše cesty dělí,“ řekl nahlas. „Pozdravujte ode

mě matičku Zemi.“

Corn neodpovídal. Zvolna si rozepnul kombinézu a pak prudkým

pohybem vytáhl pistoli. Namířil na Kana.

„Loučíte se předčasně. Ještě se nerozcházíme, protože si se mnou

hezky nastoupíte.“

Kapitán se chvíli na zbraň nehnutě díval a v duchu se proklínal,

že na takový důležitý detail zapomněl.

„Takže jste ji dostal zase zpátky,“ poznamenal klidně.

„Nebylo to tak snadné. Jeden z těch zatracených domorodců ji

našel a musel jsem ji vyměnit za baterku.“

Kan si zhluboka vzdychl.

„Zřejmě mě budete muset zabít, protože neudělám už ani krok.“

Policista se ušklíbl a ukázal bradou na Brit.

„Co vás vede! Vy teď půjdete hezky se mnou, protože jinak

zabiju ji a s ní ještě pár těch divochů. Vaše smrt by znamenala

masakr.“

„Jste hnusný,“ zavrčel Kan. Pochopil už, že nemá šanci a že na

podmínky musí přistoupit.

Psarci vycítili, že k něčemu došlo. Stáli kolem mlčky, v uctivé

vzdálenosti. Kan se obrátil k Brit.

„Musím tě opustit, ale slibuju ti, že se vrátím.“

Mladá žena reagovala nečekaně. Ustoupila o krok, vytáhla nůž,

který nosila ustavičně s sebou, a přitiskla si hrot na levý prs.

„Přísahám, že se zabiju, jestli vstoupíš do té věže.“

91

Corn vytušil, co říká.

„Hraje divadýlko. Neskočte jí na to.“

Kan ale věděl, že nic nepředstírá, na to ji příliš dobře znal.

„Myslí to naprosto vážně,“ řekl. „Musím všechno znovu zvážit.“

„Máte na to deset vteřin,“ upozornil ho policista a viditelně

znervózněl.

„Může ten zlý člověk řídit stroj sám?“ zeptala se Brit.

„Ne. Pouze velitel a Tyler.“

Mladá Psarka se spokojeně usmála.

„V tom případě mu řekni, že se odtud nikdy nedostane a že ho

naši přátelé zabijou.“

Kan její slova Cornovi přetlumočil.

„Blufuje,“ zasmál se opovržlivě policista. „Schválně jsem se

zpozdil, aby ostatní byli už dávno na lodi.“

Brit se zasmála rovněž.

„Řekni mu, ať použije tu krabičku na mluvení.“

Corn, stále ještě s úsměvem, vytáhl z kapsy vysílačku, navázal

spojení s lodí a přitom dál mířil na Kana.

„Paul na příjmu,“ ozval se mechanik.

„Torf a Tyler jsou na palubě?“

„Ještě ne, pane. Před půlhodinou přišel jenom Jarvik.“

Policista se začínal potit. Přepnul si na Torfovu frekvenci.

„Kde jste, veliteli?“

„Já ničemu nerozumím,“ ozvalo se jakoby z nesmírné dálky.

„Vyšli jsme z hradu a vtom se na nás najednou vrhli. Svázali nás a

odtáhli nás k té masožravé kytce. Nerozumím, co povídají, ale

ustavičně ukazují na slunce. Kde je Kan? Jedině on nás z toho může

dostat.“

Brit cosi zašeptala a kapitán se rozchechtal na celé kolo.

„Nastala nám zajímavá situace, veliteli,“ řekl dostatečně hlasitě,

aby ho Torf slyšel. „Corn mě tady drží pistolí v šachu a chce, abych

si nastoupil. Jenomže Psarci se přesně toho obávali, a tak si vás vzali

jako rukojmí. Jestli se s Brit do západu slunce nevrátím na hrad,

předhodí vás gapě.“

„Corne!“ zareagoval okamžitě Torf. „Nařizuju vám, abyste s

těma kravinama přestal! Nastupte si do lodi a pusťte Kana, ať nás

92

vysvobodí!“

Policista rázně přerušil spojení. Kruh kolem nich se zúžil. Někteří

Psarci si pohupovali prakem, jiní měli zase podivné síťky.

„Řekněte jim, ať se zastaví, Kane, jinak začnu střílet.“

Cornovi odpověděla Brit a Kan její slova přeložil.

„Jestli nás zabijete, vrhnou se na vás. Vědí, že jich hodně přijde o

život, ale jsou si jisti, že všechny pobít nestačíte. Chtějí vás dostat

živého a pověsit nad hnízdo tserů. Po čase vás sundají a pak znovu

pověsí a doufají, že budete umírat dobré tři dny.“

Corn zpopelavěl. Zapnul vysílačku.

„Paule, Gregory!“

Jakmile se mechanici přihlásili, pokračoval: „Vezměte si

okamžitě pistole a vylezte ven. Pokropte všechny ty divochy, co jsou

za mnou.“

Kan se zachvěl. Jestli ho mechanici poslechnou, bude z toho

ošklivý masakr.

„To je těžký,“ váhal Paul.

„Okamžitě poslechněte!“ přerušil ho Corn. „Je to rozkaz

vrchního velení pozemské policie!“

Ve vysílačce to zapraskalo a Paula vystřídal Gregory.

„Lituju, pane. Jsem sice jenom pitoměj lodník, ale v řádech se

vyznám. Na Zemi máte určitě veškeré pravomoci, ale tady v kosmu

podléhám pouze svým nadřízeným.

Navíc jim musím za každých okolností pomáhat. Kdybych udělal

to, co po mně chcete, odsoudil bych je k hrozný smrti.“

„Já vám nařizuju, abyste vyšli ven,“ trval Corn na svém. „Dejte

mi Paula.“

„Radši jsem ho uspal, aby neměl problémy,“ poznamenal

Gregory suše. „Probere se tak za deset minut.“

Corna polil studený pot. „Za to se dostanete před vojenský soud,

Gregory,“ vyhrožoval.

„Jak myslíte, pane,“ odvětil Gregory nevzrušeně, „ale pro jistotu

jsem nahrával všechny relace. Spíš bych řekl, že to vy se vzpíráte

rozkazům velitele. Vyjdu ven, ale upozorňuju vás, že vás považuju

za vzbouřence a že je mým úkolem vás zneškodnit.“

Corn se zhluboka nadechl a z očí mu šlehaly blesky.

93

„Vy si myslíte, že jste vyhrál, Kane, protože jeden blbeček se

postavil na vaši stranu, ale neradujte se předčasně. Tak dobrá,

nepřivezu vás živého na Zemi, ale nejsem schopný se smířit s

myšlenku, že jste mi beztrestně zabil bratra. To radši zemřeme oba.“

„Jste trouba, Corne. Velice dobře víte, že váš bratr na mě ve

službách Společnosti pro galaktický průzkum nastražil past.

Doprovázel mě jeden z mých mužů. Když jsme se pokusili o útěk,

chladnokrevně ho skolil kulkou do zad a myslel si, že se pak vzdám.

Ten muž byl ale jeden z mých nejstarších druhů. Sloužil už na mé

první lodi! Tu vraždu jsem musel pomstít. Váš bratr byl celý

zaslepený vidinou tučné kořisti, na chvíli zaváhal a tím mi dal

příležitost.“

Psarci se k nim mezitím přiblížili na pouhých pár metrů. Xol si

už připravil pistoli.

„No a co? Byl to brácha a jeho vraha nikdy nenechám naživu!“

Kan se ještě pokoušel Corna přesvědčit.

„Proč se hnát do záhuby, když se můžete pohodlně vrátit na

Zem? I kdybyste mě tam dovezl, stejně byste nedostal od

Společnosti odměnu. Můžete si být jist, že psychosonda ze mě ty

souřadnice planet nikdy nevytáhne. Moje mysl byla modifikována

technikami, které pozemští vědci neznají. Psychosonda by mě

možná zabila, ale výsledek by byl nulový.“

Ani tento argument Corna nepřesvědčil. Zvedl zbraň, celý

zaslepený nenávistí.

Vtom Brit vydala hrdelní výkřik. Corn na ni krátce pohlédl.

Ta chvilička stačila, aby dostal zásah do pravé ruky. Okamžitě

pocítil nesnesitelnou bolest. Kan včas srazil Brit k zemi a těsně nad

hlavami jim prošlehl laserový paprsek.

Spálenina byla tak bolestivá že Corn neudržel zbraň. Nemohl

dělat naprosto nic. Vzápětí ho zasáhly další tři projektily a zalily ho

žíravinou.

Řval a válel se po zemi a marně se snažil uniknout příšerným

bolestem. Kombinéza se změnila v cáry, pod nimiž bylo vidět

spálenou kůži. Nešťastník křičel stále víc. Kan vstal a pohlédl na

Xola. Chraplavým hlasem mu dal rozkaz.

Xol Corna lhostejně pozoroval. Podle jeho názoru si policista

94

takový osud plně zasloužil. Nicméně Kana poslechl a stiskl spoušť.

Ohnivý paprsek rázem ukončil Cornova muka.

„Díky, kapitáne,“ řekl pobledlý Gregory, „už jsem ho chtěl

dorazit sám. Kdybych byl blíž, bez jakýchkoli výčitek bych ho zabil.

Nemohl jsem se na něj dívat, jak umírá.“

„Vraťte se na loď,“ doporučil mu Kan. „Já teď musím vysvobodit

Torfa a Tylera. Řekněte jim, že jsem už na cestě, ať se ničeho

neobávají.“

Pak s Xolem a Brit nasedli na zelaky.

Cestou se jich zeptal: „Jak vás mohlo napadnout, že mě bude

chtít znovu zatknout? Přiznám se, že jsem se nechal ošálit jeho

pasivním chováním. Domníval jsem se, že se s porážkou už smířil.“

„Maud mě včera varovala,“ vysvětlovala mu Brit. „Byla

přesvědčená, že se tě pokusí zabít, a doporučila nám, abychom na

tebe dávali pozor. Hned jsem dala vědět Xolovi a snažili jsme se

předvídat všechny možnosti. Když jsme zjistili, že se Corn zdržel na

hradě, pro každý případ jsme zajistili piloty.“

Kan jim poděkoval.

„A nemáš strach,“ začala Brit znovu, „že si jednoho dne pro tebe

někdo přiletí?“

„Podceňoval jsem Corna a zachoval jsem se jako hlupák.

Elektronický mozek Andromedy jsem ale nastavil tak, aby se po

výstupu ze subprostoru paměťové krystaly automaticky zničily,

čímž budou souřadnice tohoto světa navždy ztraceny. Uplynou

možná staletí, než tady zase přistane nějaká loď. Myslím, že jsme

definitivně odříznutí od takzvaného civilizovaného světa.“

O něco později si všiml, že se Brit tváří nějak nešťastně. Zeptal

se jí, co se děje.

„Připadá mi, že mě už nemáš rád,“ zašeptala a oči se jí zalily

slzami.

„Jak tě mohla napadnout taková hloupost?“ zasmál se, „Mám

pocit, že jsem ti včera dal jasně najevo, že jsi má žena.“

Svěsila hlavu. „Ještě jsi mi ani jednou nedal výprask, jako to

dělají ostatní. Ženské se mi každé ráno smějí, že nemám na zádech

ani škrábnutí. A chlubí se svými ranami. Říkají, že se o mě

nezajímáš o nic víc než o kteroukoli jinou ženu.“

95

Kapitán se nahlas rozesmál a vzal ji něžně za ruku.

„Mám pocit, že budeme muset tak trochu změnit místní zvyky.“

Brit prudce zavrtěla hlavou. „Naše zvyky musíš dodržovat.

Dneska ráno jsem viděla Maud. Neměla už na sobě kombinézu, ale

jenom suknici a do půl těla byla nahá. Když jsem se jí ptala proč,

odpověděla, že chce být obyčejnou Psarkou a převzít všechny naše

zvyky, aby její přítomnost nenarušila náš přirozený vývoj. Měla na

zádech dva dlouhé pruhy, tím dala všem najevo, že se Horovi

podrobila. Vážně.“

Brit však netušila, že Maudiny znalosti a upřímné zaujetí pro věc

na Hora natolik zapůsobily, že by ho nikdy ani nenapadlo na ni

vztáhnout ruku. To ona ho musela přesvědčovat, aby ji dvakrát lehce

udeřil, jen tak symbolicky, a učinil ji plnoprávnou členkou psarské

společnosti.

Kan Maudinu oblíbenou teorii, že je třeba přísně dodržovat

přirozené prostředí, uznával. Byla pevně odhodlána zasadit se o to,

aby Psarcům ulevila v jejich souženích, ale nikdy se nebude

pokoušet usměrňovat jejich chování. Slíbil si, že v rámci možností

bude následovat jejího příkladu a včlení se do života na Psaru i za tu

cenu, že bude muset trochu poznamenat Britinu kůži. Pochopil, že

by nebylo rozumné, kdyby svou družku tak odděloval od ostatních

žen.

Na hradě je s jásotem uvítali. Kan hned zbavil Tylera a Torfa

pout a pak jim vylíčil, jak skončil Corn.

„On se snad docela pominul!“ komentoval to Tyler.

„Já si to nemyslím,“ řekl kapitán. „Byl jenom zaslepený

nenávistí.“

Torf si zhluboka vzdychl. „Až se vrátím na Zemi, čeká mě

hromada hlášení a celé hodiny budu muset odpovídat na dotěrné

otázky. Ještě štěstí že Gregoryho napadlo nahrávat všechny rádiové

relace. Aspoň máme nějaké důkazy. Policajti by si jinak mysleli, že

jsme se všichni kvůli vám spolčili proti Cornovi.“

Kan zkrátil loučení a nabídl jim doprovod.

„Teď už se nemáte čeho bát. Za hodinu můžete odstartovat.“

Když se vrátil s Brit na hrad, sedl si k tomu největšímu oknu a

dlouho hleděl na les. V dálce zahřmělo, stromy zašuměly a zelakové

96

se dali na úprk.

Andromeda se zvolna vznášela k obloze, stoupala, až se změnila

v maličký bod, který se mu zakrátko ztratil z očí.

Za sebou cítil Brit a její přítomnost mu pomohla zbavit se pocitu

osamění, který se jej zmocnil.

Dožije v poklidu na Psaru, anebo mu zlomyslný osud přichystá

další příležitost, aby se znovu vydal ke hvězdám?

97

JEAN-PIERRE GAREN

MAGNETICKÁ BOUŘE

Mark Stone 45

Z francouzského originálu Orage magnétique,

vydaného nakladatelstvím Editions Fleuve Noir, Paris 1976,

přeložila Erika Rumplová.

Obálku podle kresby Petra Bauera navrhl Jan Přibík.

Vydal jako svou třítisící padesátou sedmou publikaci

IŽ, s. r. o., Václavské nám. 36, Praha l, roku 1999.

Odpovědná redaktorka Anna Staňková.

Vytiskla NAVA, spol. s r. o., Hankova 6, Plzeň.

Vydání první.

Doporučená cena 65,71 + 3,29 = 69,00 Kč

M A R K

STONE

Jean-Pierre Garen

MAGN ETIC K Á BOU Ř E

Stařičký vesmírný koráb Andromeda opouští

planetu Terrania III se čtyřmi pasažéry na palubě:

obchodníkem, exobioložkou, vězněm a jeho

strážcem. Míří na Zemi, kde se zatčený – kapitán

Jess Kan – má podrobit psychosondáži.

V okamžiku, kdy se loď vnoří do subprostoru,

střetne se s magnetickou bouří, která ji zanese

na neznámou planetu Psark, obývanou primitivní

civilizací…

ISBN 80-240-1156-5

Document Outline

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22