MIROSLAV ŽAMBOCH

M A R K

STONE

MEČ PROTI SEKEŘE

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

© Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství, spol. s r. o 2003

© Miroslav Žamboch, 2003

ISBN 80-237-3751-1

ÚVOD

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet už pět století

pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však

postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi

vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s

pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a

žebrali o techniku, kterou nedokázali pochopit. V případě jedné

planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli.

Podařilo se zachránit pouze několik párů, které pak byly přemístěny

do přírodní rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď

Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou

humanoidními bytostmi, měla příkaz ji pouze zaregistrovat, ale v

žádném případě nenavazovat kontakt, dokud se podrobně

neprověřila úroveň jejích obyvatel.

Pokud byla planeta na určité technické úrovni, navázalo s ní

Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném

případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními

planetami, která měla za úkol vypracovat a dvakrát v průběhu sto let

předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů

jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z

agenta činné služby a z androida, kteří se nenápadně vmísili mezi

domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

4

1

Kapitán Mark Stone ležel na lehátku u jednoho z malých bazénků,

nepříliš nadšeně usrkával koktejl namixovaný z ananasu a

havajského rumu a otráveně pozoroval okolí. Neměl rád plážové

večírky, obzvlášť ty organizované na umělých plážích bazénů na

střechách nejvyšších mrakodrapů. A už vůbec neměl rád, když místo

poctivého pití, jako byl například William Lawson nebo jiná slušná

whisky, robotičtí číšníci roznášeli jen sladké drinky. Všechno by mu

připadalo snesitelnější, kdyby tady byla Elsa Swensonová, půvabná

třicátnice s tmavými vlasy a okouzlujícíma zelenýma očima – jeho

dobrá přítelkyně a mimo jiné také nejbohatší žena planety. Právě ona

ho na tenhle dekadentní večírek společenské smetánky na střeše

pětisetpatrového mrakodrapu pozvala. Jenomže se mu před chvílí

videofonem omluvila, že v Cosmos Jetu, její továrně na androidy,

došlo k vážné nehodě a že musí osobně na vše dohlédnout. Mark

Stone věděl, že ji samotnou to mrzí ještě víc než jeho, a proto se na

ni ani nedokázal zlobit. Stačil jeden hluboký pohled jejích zelených

očí a dokonce za ní poslal svého osobního androida a přítele – Raye.

Hostů pomalu přibývalo, většinou byli v jednoduchých

plážových šatech, samozřejmě ušitých v módních domech

nejrenomovanějších a nejdražších návrhářů. Hlavně aby zakryly

zpohodlnělá a neforemná těla lidí trávících svůj život za

mahagonovými stoly a dodaly jim zdání elegance a krásy. Občas se

mezi hosty objevil sportovně vyhlížející člověk, hráč wenisu, squsbu

nebo jiného populárního sportu.

Mark Stone vstal a zamířil ke stolu s jídlem. Snad objeví něco k

snědku, co by mu alespoň trochu spravilo náladu. Sám žádný

plážový oděv neměl, pouze plavky a košili, kterou teď nechal na

lehátku. Se svou atletickou postavou a tělem posetým jizvami,

památkami na dávné nebezpečné výpravy, do společnosti ani trochu

nezapadal. Díky dokonalým lékařským metodám, které měla

Společnost pro dohled nad primitivními planetami k dispozici, si

sice mohl nechat stopy po zraněních odstranit, ale to by znamenalo

5

strávit několik hodin připoután na nemocničním lůžku, což Mark

Stone nenáviděl. Ze studeného bufetu si vybral několik plátků

gigantických ústřic pěstovaných na planetě ΩOmikron a k nim zvolil

lehké perlivé víno. Dobrou whisky prostě nikde neviděl.

„Myslela jsem, že na střechu osobní strážci nemají přístup,“ vrhla

na něho studený pohled malá černovláska s výraznými řasami a

snědou pletí. Mark sklouzl očima po její postavě. Byla sice menší

než ženy, kterým obvykle dával přednost, ale to jí na kráse nijak

neubíralo. Tam, kde měla být plná a hebká, byla plná a hebká, kde

pevná a pružná, byla pevná a pružná.

„Vaším bodyguardem bych se stal na pouhé vaše přání, madam,“

odpověděl a hlavou přitom naznačil úklonu. Dívka zčervenala a

pokrčila rameny.

„Omlouvám se za svou nezdvořilost, ale mám už strážců,

robotických i živých, plné zuby a vylila jsem si na vás vztek.

Jmenuji se Clarence Burnová,“ natáhla k němu ruku.

Mark si s ní nepotřásl pravicí, ale místo toho naznačil polibek do

dlaně. Plážová party se mu už nezdála tak špatná. Měl pocit, že

jméno Clarence Burnové už někde slyšel, ale nemohl si vybavit kde.

„Mark Stone, kapitán Služby pro dohled nad primitivními

planetami,“ představil se.

Po několika drincích mu Clarence navrhla, aby se šli podívat dolů

ze střechy mrakodrapu.

„Ten pohled mě láká, ale sama se bojím,“ přiznala se.

Chvíli spolu hleděli do hlubiny pod sebou. Rovná stěna

mrakodrapu se ztrácela kdesi v nedohlednu a vítr mimo tepelné pole,

simulující tropické slunce, byl silný a nepříjemně studený. Mark

cítil, jak se dívka zachvěla a přitiskla se k němu.

„Myslím, že plážové party na střechách nejsou to pravé

ořechové,“ řekl tiše a pevněji ji objal kolem pasu.

„Já už taky na žádnou takovou nikdy nepůjdu. Chtěla bych ti

něco říct,“ zašeptala Clarence, ale dál nepokračovala, protože Mark

ji umlčel polibkem.

6

2

Mark se ráno probudil v posteli vonící šeříkem, strop nad ním zdobil

hologram kvetoucí louky. Místo Clarence ležel na polštáři stručný

vzkaz:

Ode dneška musím zase chodit do práce. Ozvi se mi, chci ti něco

důležitého říct. A následovalo číslo videofonního spojení. Mark se

při vzpomínce na vášnivou noc pousmál, sáhl po videofonu, ale

zastavilo ho zuřivé pípání jeho osobního komunikátoru.

„Mark Stone na příjmu,“ ohlásil se.

„Nevím, co se děje, ale máte se okamžitě hlásit u plukovníka

Gezmena,“ uslyšel trochu polekaný hlas Peggy, sekretářky generála

Khova, velitele Služby pro dohled nad primitivními planetami.

„Khov je kde?“ zeptal se zvědavě.

„Byl odvolán na nějaké důležité jednání s Vesmírnou policií a

bůhvíkým ještě. Zastupuje ho právě Gezmen. Hlaste se co

nejrychleji, kapitáne, vypadá to, že se po vás bude chtít vozit,“

prozradila mu Peggy a ukončila spojení.

Mark z jejího tónu pochopil, že nežertuje. Oblékl se, do kapsy

schoval vzkaz od Clarence a vyšel před dům. Tam už na něj čekal

trans, rychlý dopravní prostředek vznášející se na antigravech pár

centimetrů nad zemí. To bylo dílo Peggy. Je skvělá, pomyslel si

Stone a umínil si, že si z ní příště nebude tolik utahovat.

Plukovník Gezmen se v křesle generála Khova rozvaloval, jako

by mu doopravdy patřilo, a Mark se musel ovládat, aby mu svou

nechuť nedal najevo.

„Takže to jste vy osobně, kapitáne. Váš věhlas začíná pronikat i

za hranice téhle –“ Gezmen se pohrdlivě rozhlédl kolem sebe,

„zkostnatělé a zkorumpované organizace. Jsem jejím řízením

pověřen jen dočasně, než budou ukončeny zkoušky nového

průzkumného robota firmy AwaCrough, kterých se účastní i vaši

přímí nadřízení. Proto se tenhle chlív nebudu pokoušet vymetat, jen

to tu nějakou dobu přetrpím.“

„Máte pro mě nějaký rozkaz, pane, nebo jste si mě nechal

zavolat, abyste měl alespoň jednoho posluchače pro své poněkud

7

nelogické úvahy?“ zeptal se Mark ledově.

Služba pro dohled nad primitivními planetami měla jako každá

organizace spoustu chyb, ale lidé pracující venku, agenti, jako byl

Mark Stone, na sebe navzájem spoléhali a při záchraně kolegy žádný

z nich neváhal nasadit svůj život.

Gezmen se přihrbil, jako by mu ta slova zasadila ránu, a Mark

Stone si uvědomil, že ten člověk není zvyklý příkazy vydávat, ale

naopak plnit. To bylo podivné.

„K věci, kapitáne,“ štěkl Gezmen, když se vzpamatoval. „Mám

pro vás něco naléhavého, misi na planetu Samuh III. Ztratil se nám

umělý pozorovací satelit, navíc přišlo anonymní udání, že tam někdo

porušuje zákon o nevměšování.“

Mark okamžik pátral v paměti.

„Samuh III je planeta osídlená prehistorickou civilizací někde na

pomezí doby kamenné a doby bronzové! To není má specializace!“

ohradil se.

„Udání o porušení zákona má nejvyšší prioritu,“ ušklíbl se

Gezmen, „nebo se snad chcete vzdát své hodnosti kapitána?“

To Mark rozhodně nechtěl.

„ Neptun je připraven, odstartujte ihned!“ Mark se bez

zasalutování otočil a opustil pracovnu. Stále víc si byl jistý, že to

není normální mise. Gezmen se choval, jako by šlo o něco osobního.

* * *

„Rayi?“ pokusil se telepaticky zkontaktovat se svým přítelem

androidem. Kybernetici obvykle tvrdili, že je nemožné, aby se

vyvinul nějaký vztah mezi člověkem a robotem, který představoval

jen velmi složitý program, ale Ray s Markem spolu pracovali dlouho

a vytvořili si jakýsi zvláštní druh kamarádství, nejen telepatický

kontakt. Navíc byl Ray modelem vyráběným jen krátkou dobu,

protože se ukázalo, že telepatické spojení u každého nefunguje a

není tak výhodné, jak se původně soudilo. Ray kromě toho prošel

množstvím úprav, které ho ještě víc odlišovaly od sériového modelu.

„Slyším tě, právě se vracím od Elsy. Zbláznil se jim vývojový typ

androida a poranil několik lidí. Musel jsem ho zneškodnit a taky

8

odstranit minové pole, které vytvořil kolem základny. Dost fuška.“

Mark měl na okamžik na Elsu dopal, že nepožádala o pomoc

jeho, ale hned se vrátil k důležitějším věcem.

„Khov byl dočasně odvelený, je tu místo něho nějaký Gezmen a

posílá mě na misi na pravěkou planetu. Chci, abys projel databanky

a zjistil, co je zač a ke komu patří. Moc se ale nezdržuj, obávám se,

že se bez tebe na Samuhu III neobejdu.“

Ray se na chvíli odmlčel, ale vzápětí se ozval znovu a v jeho

myšlenkách rezonoval náznak nespokojeného překvapení.

„Samuh III je planeta třídy troglodyt! V případě, že je tam ze

zvláštních důvodů vysazen agent, musí být přizpůsoben vzhledu

domorodců! To představuje svalové implantáty, kostní chirurgii,

často kompletní rekonstrukci těla!“

Mark to věděl. Většina takzvaných trogloagentů, nebo taky

opoagentů či agentů primitivů, jak se jim někdy posměšně

přezdívalo, pocházela buď z řad fanatických kosmických

paleontologů a archeologů, nebo naopak z řad bývalých dobrodruhů,

většinou silových sportovců, kteří tak mohli pokračovat v tom, co

dělali celý život, a přitom si ještě vydělat slušné peníze. Práce na

trogloplanetách, pokud vedení z nějakého důvodu požadovalo

podrobný průzkum, byla snad ještě nebezpečnější než na planetách

středověkého typu, na něž se specializoval Mark.

„Nemůžu s tím nic dělat. A navíc chci přijít na kloub tomu, co za

tím vězí. Klíč možná najdeme právě tam. Sejdeme se na Neptunu.“

Po poslední myšlence Mark ukončil spojení a spěchal do

centrální databanky, aby zadal rozkazy k aktualizaci počítačové

knihovny kosmické lodi. Ray dorazil jen o pár hodin později. Před

koncem odpolední směny dispečerů na astroportu seděli už oba v

pilotních křeslech a naslouchali odpočítávání posledních sekund do

startu. Přetížení je vmáčklo do křesel. Markovi se na okamžik

odkrvil mozek a trochu závistivě si přitom pomyslel, že jeho

elektronický přítel takové problémy nemá. Jemu by obtíže způsobilo

až těsné přiblížení k neutronové hvězdě nebo černé díře.

„Přechod do subprostoru!“ oznámil Ray.

Mark počkal, až pomine nával nevolnosti, který pokaždé provázel

počátek nadsvětelného režimu letu, a odpoutal se.

9

„Něco pro spravení chuti?“ zeptal se Ray a nabídl mu sklenku

whisky značky William Lawson.

„Odkdy zahajujeme misi pitím?“ zeptal se překvapeně Mark, ale

sklenku si vzal.

„Od té doby, co létáme na trogloplanety,“ opáčil Ray s

úšklebkem.

Jeho mimika byla od mimiky skutečných lidí k nerozeznání a

Mark by přísahal, že s rostoucími zkušenostmi se ještě vylepšuje.

Musí se Elsy zeptat, jestli v tom náhodou nemá prsty.

Zakroužil sklenkou a s požitkem nasál vůni třikrát přepalovaného

destilátu.

„Máme několik hodin času, můžeme tedy shrnout všechno, co

víme. Khova vystřídal Gezmen a ten nás okamžitě vyslal na misi, na

kterou nejsme připraveni. A tvářil se přitom, bůhvíjakou z toho

nemá radost. Zjistil jsi o něm něco?“ začal Mark.

Ray spokojně přikývl a pohledem přelétl obrazovky počítače.

Všechno bylo v pořádku.

„Gezmen je jeden z výkonných ředitelů korporace Awa Crough a

spol. Dělají snad do všeho, co souvisí s podnikáním ve vesmíru.

Těžba surovin, vývoj nových kybernetických zařízení. V poslední

době měli sice nějaké finanční těžkosti, ale i tak by se dalo říci, že

jim patří polovina Galaxie.“

„AwaCroughova korporace je jedním z posledních velkých

rodinných podniků, ne?“ zeptal se Mark.

„Přesně tak, poslední opravdu velký rodinný podnik,“ kývl Ray a

luskl prsty.

Holografický projektor se na jeho pokyn poslušně spustil a

vykreslil před nimi plastický obraz pěti mužů a čtyř žen

nejrůznějšího věku.

„Tady je máme,“ zabručel Ray.

Obraz se změnil a ukázal nejstaršího muže.

„Claudius AwaCrough, průmyslník a politik v jednom,

nejprohnanější a nejchytřejší z rodiny,“ vykládal Ray.

Mark se zájmem naslouchal a prohlížel si holoprojekci.

„AwaCrough junior, s přítelkyní,“ přešel Ray k dalšímu členu

rodu.

10

Mark, který právě usrkával whisky, se rozkašlal.

„Stalo se něco?“ Ray se zatvářil udiveně.

Kapitán jen přikývl a obrátil do sebe zbytek drinku.

„Myslím, že vím, proč najednou letíme na Samuh III. S tou

černovláskou jsem se včera potkal na jednom plážovém večírku.“

„A co dál?“ nadhodil Ray a jeho pohled zpozorněl.

„Velmi příjemná a milá dívka,“ odpověděl Mark rezervovaně.

„Ah tak!“ přikývl Ray chápavě. „Teď už zbývá zjistit, jak to

AwaCrough junior zařídil, že se jeden ze zaměstnanců firmy stal

prozatímním šéfem Služby pro dohled nad primitivními planetami.

Projdu pár společenských databank a bulvárních plátků, naštěstí

jsem všechno přehrál do našeho archivu. Vsaď se, že na to za chvíli

přijdu.“

„Nechce se mi věřit, že by použil tak složitou intriku, jen aby mě

na chvíli odstranil z cesty,“ zabručel Mark po nějaké době mlčení.

„Podle toho, co mi Clarence říkala, už byl mezi nimi stejně konec.“

Ray se zašklebil a otcovsky pronesl: „Vy lidi se jen málokdy

chováte rozumně. Navíc v lásce a válce je vše povoleno.“

„Nech svého filozofování a radši se soustřeď na databanky,“

usadil ho Mark.

Oba se zasmáli. Bylo to jen takové přátelské špičkování, i když

by asi žádný z robotických inženýrů nepřipustil, že je něco

podobného mezi strojem a člověkem vůbec možné.

* * *

„Připravte se k přechodu z nadsvětelného letu na podsvětelný!“

vybídl je palubní počítač v předpokládané době.

Mark jen nespokojeně stiskl zuby, Ray nepřestával projíždět data.

Přes své vychloubání zatím na nic nepřišel. Klíč musel být ukryt

opravdu hluboko.

Závrať a výpadek vědomí tentokrát Markovi připadaly ještě horší

než obvykle. Přesto si nedovolil žádný odpočinek a okamžitě začal

sledovat terminály.

„Samuh III,“ předešel ho Ray. „Jsme na místě. Planeta

pozemského typu s jedinou rozsáhlou pevninou a klimatem

11

připomínajícím Zemi v době ledové, případně meziledové.

Kontinent je rozdělen geologickým zlomem na dvě části, severní a

jižní. Podle předběžných údajů severní polovinu ovládají lovci na

úrovni doby kamenné, jižní část lidi modernějšího typu, ti používají

kovové, převážně bronzové, nástroje.“

Mark mezitím nastavil palubní teleskop a na monitoru se objevila

několik set metrů vysoká svislá skalní stěna, táhnoucí se od

horizontu k horizontu.

„Tady máme ten zlom,“ zabručel. „Vůbec se nedivím, že se ty

dvě kultury nemohly smísit. Po takové skále by nevyšplhal ani

nejlepší horolezec. Z geologického hlediska se ta pevninská kra

rozlomila teprve nedávno. Tak před pár stovkami tisíc let. Zajímalo

by mě, jestli je pravda, že mezi neandertálci a moderními lidmi

došlo k válce, nebo jestli to byl jen AwaCroughův, potažmo

Gezmenův výmysl.“

„Po třetím obletu kolem planety budeme mít nasnímaný celý

kontinent a pak uvidíme,“ prohlásil Ray. „Ještě se na chvíli vrátím k

těm databankám, možná jsem na něco narazil.“

V kabině se rozhostilo ticho rušené jen téměř neslyšitelným

šumem život zabezpečujících systémů. Náhle kovově zaječel alarm

dopplerovského radaru.

„Meteorit?“ zeptal se Ray a spěchal k ovládacím pultům.

Markovi stačil jediný pohled na obrazovky. „Pokud meteority umějí

lítat na nízké oběžné dráze, pak ano!“ procedil mezi zuby a

bleskurychle změnil nastavení sledovacího systému na vyšší

rozlišení.

Ray už se mezitím napojil na vnitřní okruh palubního počítače a

analyzoval data.

„Vypadá to na středně velkou oběžnou stanici, naše organizace

tady ale žádnou takovou laboratoř nemá!“ komentoval svá zjištění.

Radar zaječel podruhé, tentokrát hlasitějším a vyšším tónem – ten

oznamoval, že cizí objekt směřuje přímo k nim.

„Vysílám varování, naši identifikaci a žádost o jejích

identifikaci!“ křikl Ray.

Mark na sebe okamžitě navlékl antigravitační vestu, částečně

snižující škodlivé následky přetížení, a připoutal se v křesle.

12

„Obávám se, že to asi nepomůže. To nejsou lidi z agentury ani od

Vesmírné policie, odhaduju je spíš na pašeráky!“

„Střílí po nás!“ vykřikl Ray. „Dvě… čtyři… osm raket!“

Při posledních slovech už seděl v pilotním křesle a bleskově

přepínal řízení na bojový model.

Mark věděl, že právě teď se na svého přítele může dokonale

spolehnout. Jeho elektronické smysly z něj dělaly pilota o několik

tříd lepšího, než byl jakýkoliv člověk. Rovnat se mu mohli jen

speciální vojenští androidi, nebo takticko-navigační počítače. Sám se

i s křeslem přesunul za střelecký pult a odjistil zbraňové systémy.

„To zvládneme, Neptun umí věci, o kterých ti parchanti nemají

nejmenší potuchy!“

Supervýkonný fúzní motor Neptunu ve zlomku sekundy naběhl z

klidového režimu na sedmdesát procent výkonu. Přetížení vmáčklo

Marka do křesla a odkrvilo mu mozek, ale jeho trénovaný

organismus a instinkty dokonalého kosmonauta se s tím dokázaly

vyrovnat. Nepřátelské rakety nedokázaly včas zareagovat. V prvním

okamžiku minuly cíl, a než stačily znovu namířit, Mark pomocí

automatické protimeteoritické ochrany Neptunu tři z nich zničil.

„Vynikající, ale zbývá jich ještě pět!“ oznámil Ray. „Jsou to VS

pětky, každá o sedmi stech megatunách M-TNT! Nesmíš je nechat

vybuchnout blízko, nebo nás usmaží!“

Mark jen přikývl. Věděl, že právě o něco podobného se v

kosmické lodi, držící se v bezpečné vzdálenosti několika tisíc

kilometrů, pokusí. Zahájil nové kolo likvidační palby a inkasoval

další smrtonosnou střelu. Ray zatáhl za motorový knipl ještě víc,

nukleární peklo někde pod jejich nohama získalo na síle a oni se

rozletěli přímo proti neznámým nepřátelům. Kvarteto raket s

hlavicemi schopnými vymazat z kosmu středně velký měsíc v

závěsu za nimi.

„Štítové pole,“ podařilo se Markovi zamumlat s námahou. Ray

jeho rozkaz vyplnil, ještě než ta slova dozněla.

Čelo Neptunu nyní chránilo silové pole podobné kompaktní

parabole. Neznámá kosmická loď už byla na dosah ruky. Obrazovky

ukazovaly změť laserových i částicových paprsků snažících se

Neptun smést z oběžné dráhy, ale nedokázaly prorazit silové pole.

13

Ray však věděl, že stačí, aby se jen trochu vychýlili z kurzu, a

zbraně protivníka otevřou trup Neptunu stejně jako harpuna dávného

velrybáře tělo obrovského kytovce.

„Je to bojový škuner třídy HK III s posílenou výzbrojí! Pozor na

rakety za námi!“ stačil ještě připomenout Ray. Vtom se dvě

kosmické lodi minuly ve vzdálenosti pouhých stovek metrů. V

kosmickém měřítku a při kosmických rychlostech to bylo stejné,

jako by o sebe dva závodní vozy škrtly zpětnými zrcátky.

Než se palebné věže stačily přestavit do nové polohy, jedna z

pětice útočných véesek se otřela o zaměřovací radar. Bojový škuner

zmizel v rychle se rozrůstající ohnivé kouli. Ray okamžitě

zaregistroval proud vysokoenergetických částic pronikajících

Neptunem. Bleskově, navzdory přetížení, skočil před Marka a ještě s

sebou stačil popadnout jeden z přenosných štítů z modifikovaného

olova, sloužících k nouzové ochraně posádky při podobných

nepředvídatelných případech.

V průběhu deseti sekund bylo po všem a jen záznamy na

monitorech ukazovaly, že se před pár okamžiky v kosmu odehrálo

smrtelné drama.

Mark si odepnul bezpečnostní popruhy a otřel pot z čela.

„Nechápu, co byli zač a proč se na nás tak vrhli.“ Minulé fyzické i

psychické vypětí ho viditelně unavilo, ale díky své železné

konstituci se rychle vzpamatovával.

„To byla ta nejlepší obrana na krátkou vzdálenost, jakou jsem

kdy viděl,“ zabručel uznale Ray.

Věděl, že on by střílet ještě líp, ale jeho místo bylo v pilotním

křesle. Při střelbě na lidské cíle by si za jistých podmínek koledoval

o pozdější elektronický šok.

„Myslím, že teď budeme mít klid. Zasloužíme si trochu

odpočinku, než se podíváme na to, co se děje dole,“ prohlásil Mark.

Dopplerův radar se rozječel vysokým kvílivým tónem drásajícím

ušní bubínky. Oba muži se otočili. Na monitoru se zpoza stínu

planety vynořilo monstrum, ježící se hlavněmi těžkých zbraní.

„Bitevník! Takový jsem nikdy neviděl!“ stačil říct Mark a v té

chvíli je zasáhl první úder.

Neptun se otřásl, polovina systémů v důsledku indukovaného

14

elektronického pulzu vypadla. Ray zamrkal, jak se snažil získat

kontrolu nad vlastním tělem. Druhá salva částečně prošla ochranným

polem, jekot sirén se znásobil. Trup Neptunu ztratil hermetičnost,

tlak v kabině poklesl. Mark, poslušný instinktů zkušeného

astronauta, vytříbených k dokonalosti v průběhu služby na

nebezpečných planetách, se vrhl k záchrannému modulu. Další

náraz, gravitační pulz smýkl Neptunem o pár set metrů stranou a

Mark přetížením ztratil vědomí.

Ray okamžitě zasáhl. Jeho hlavním cílem bylo zachránit přítele.

Zdvihl Markovo tělo, několika skoky byl u jednomístného

záchranného modulu a připoutal Marka do křesla. Potom z modulu

vystoupil a stiskl červené tlačítko. Přechodová komora se otevřela,

kontejner s bezvědomým kapitánem Služby pro dohled nad

primitivními planetami se oddělil od rozpadajícího se Neptunu a

zamířil do atmosféry planety.

Salva z těžkých laserů rozcupovala zbytek silového pole,

superodolný trup kosmické lodi se začal tavit. Ray nehybně stál a

nedbal šířícího se vakua ani chladu kosmického prostoru střídajícího

se se žárem salv z neznámé vrahounské lodi. Provázel svého druha

pohledem na jeho cestě a na dálku pomocí rádiového spojení

přeprogramovával navigační počítač pro bezpečné přistání. V

okamžiku, kdy byl hotov, se vrhl k pultu řídícímu palbu, aby vzbudil

zdání odporu, zaměstnal nepřítele a nedovolil mu pronásledovat

záchranný modul.

Dařilo se mu to jen pár minut, protože systémy lodě jeden za

druhým odcházely. Vrak Neptunu se nořil stále hlouběji do

atmosféry. Zvyšující se hustota vzduchu spolu s rostoucí rychlostí

způsobila, že se zbytky čelního pancíře brzy rozžhavily doběla. Ray

věděl, že žáru za chvíli neodolá ani jeho odolná konstituce.

„Je čas opustit potápějící se loď,“ pronesl skoro vesele.

Na výškoměru se rychle střídala jedna číslice za druhou: Dvě stě

dvacet kilometrů, dvě stě devatenáct, dvě stě osmnáct…

Vibrace rostly, proudem vzduchu odbrušované kousky žhavého

kovu vytvářely ohnivý ohon komety. Ray si navlékl skafandr,

zkontroloval výstroj a provedl poslední odhad trajektorie pádu.

Kdyby přistál v oceánu, byl by to jeho konec, protože z

15

podmořských hlubin by se bez pomoci nedostal.

„Sejdeme se dole, Marku!“ zahulákal do hluchého mikrofonu a

skočil.

„Pokud tohle přežiju, budu určitě držet výškový rekord v seskoku

z oběžné dráhy, a to i v kategorii androidů,“ dodal ještě, než si

všechny jeho fyzické a analytické schopnosti vyžádal boj s gravitací

a rychlostí.

3

Mark Stone otevřel oči. Elastické popruhy se mu bolestivě

zařezávaly do ramen a hrudníku. Visel hlavou dolů, na jazyku cítil

příchuť krve. Jeho vzpomínky končily vítěznou bitvou s neznámým

škunerem. Po chvíli soustředěného vzpomínání se mu před očima

vynořil i konec urputné srážky na oběžné dráze kolem planety.

„To bylo skvělé, Rayi, nikdo jiný by to nedokázal lépe,“ řekl tiše,

když si uvědomil, jak se do záchranného modulu vlastně dostal.

„Doufám, žes to zvládl taky.“

Rozhlédl se. Modul přistál vzhůru nohama, v křesle ho držely

upínací pásy. Na stropě pod sebou našel volné místo nezaneřáděné

utrženými přístroji, odepnul se z popruhů a polovičním přemetem

dopadl na nohy. Monitor diagnostické jednotky svítil zeleně, to

znamenalo, že vnější parametry – atmosférický tlak, teplota, vlhkost,

složení vzduchu i stav mikroflóry – jsou v očekávaných limitech a

lidská posádka může ven bez skafandrů.

„Trochu chladno,“ zabručel při pohledu na teploměr.

Sedm stupňů nad nulou nevypadalo na přílišný komfort. Při

hledání oděvu se dostal do blízkosti medicínské jednotky a

automatický lékař okamžitě nespokojeně zapípal:

„Celkové vysílení organismu, rozsáhlé vlásečnicové a lokální

žilní krvácení, příliš vysoká hladina stresových hormonů…“

Mark chvíli poslouchal jeho švitoření a potom hlasový výstup

vypnul. Otřel si krev z čela a několikrát zakroutil hlavou, aby se

ujistil, že všechny kosti má na svém místě. To jako první pomoc

muselo prozatím stačit.

16

Stiskl zámek a počkal, až se otevře přetlaková dekontaminační

komora. Venku ho přivítal vítr, vlhký vzduch prosycený vůní jehličí

a jakousi kořenitou příchutí. Před Markem se rozprostírala mírně

zvlněná tundra vyplněná bažinami střídajícími se s po ramena

vysokým trávovým porostem, v dáli viděl tmavé obrysy lesů.

„Takže jsem přistál v severní části,“ zabručel nahlas.

Vrátil se zpátky do modulu, dooblékl se, do batohu sbalil

základní tábornickou výbavu, chvíli přitom váhal nad havarijním

majákem, ale nakonec ho nechal vypnutý. Dokud se někde kolem

planety pohybovala cizí bitevní loď, nechtěl na sebe zbytečně

upozorňovat. Pokud si troufli sestřelit je z oběžné dráhy, pak ani s

nukleární hlavicí typu kosmos – Země by si hlavu příliš nelámali.

Nejdřív musí zjistit, co se tady vlastně děje a proč se někdo zajímá o

tak primitivní a zapomenutý svět daleko od všech obydlených sídel

ve vesmíru.

Chvíli mu trvalo, než na zbrojním trezoru vyťukal správný kód.

Zapomněl, že při výpravách na trogloplanety se používá jiné

předčíslí k osobnímu heslu než při výpravách na planety

středověkého typu. Když konečně kontrolka signalizující možnost

vstupu zablikala zeleně, vzal si krátký meč římského typu, svazek tří

tenkých loveckých oštěpů s hroty z glavenitu vybroušenými do

dokonalého ostří a jedno kratší kopí. Takhle vyzbrojený by měl

obstát při setkání s jakýmkoliv místním obyvatelem – samozřejmě

kdyby mu vypověděl poslušnost výkonný laser zavěšený v pouzdře

na pravém boku. Generátor ochranného pole schovaný v přezce

opasku, kterým byli agenti standardně vybavováni, bohužel

nefungoval. Poškodil ho zřejmě elektromagnetický pulz

doprovázející útok cizího bitevníku.

Mark zavřel záchranný modul, a než se vydal na průzkum,

pokusil se ještě navázat telepatické spojení s Rayem.

V první chvíli se mu zdálo, že vnímá známou strukturu

androidova vědomí, ale vzápětí se mu před očima zhmotnil obraz

obrovského, slonu podobného, ale mnohem většího a hustou srstí

porostlého zvířete. Okamžitě pokus o kontakt přerušil. Pochopil, že

pomocí světelných vln zahlédl mamuta nebo jeho mimozemskou

variantu. Bylo to o to podivnější, že s Rayem komunikovali spíš

17

pomocí sdělovaných textových, případně hlasových informací, ne

obrazů. Navíc už vůbec netušil, proč by se ho android snažil

informovat, že se v okolí vyskytují mamuti.

Místo dalšího zbytečného uvažování – na vytváření jakýchkoliv

hypotéz měl příliš málo informací – se konečně vydal na pochod.

Pod nohama mu střídavě čvachtalo bahno a šustily pružné, vodou

nasáklé lišejníky, vysoké trávě se vyhýbal. I když s sebou měl

automatický mapovací systém, který mu v každém okamžiku

dokázal říct, kde se vzhledem k havarijnímu modulu právě nachází,

ukládal si podvědomě do paměti všechny důležité orientační body.

Až na občasné stopy zvířat, od drobných hlodavců až po otisky

kopyt koní a losů, se země zdála opuštěná, neobjevil žádné známky

civilizace.

Tundrou se pohyboval tiše jako pravěký lovec, dával si pozor,

aby nebyl vidět, a sám se pozorně díval. Tato schopnost mu už

mnohokrát v minulosti pomohla a možná že jen díky ní přežil

spoustu svých profesionálních eskapád. Ke spánku se uložil krátce

po setmění pod příkrov lískám podobných keřů lemujících jedno z

četných jezírek.

Ráno ho probudilo šumění deště. Zjistil, že v průběhu noci se

jezírko rozšířilo a on leží ve vodě, dobré dva metry od břehu.

Naštěstí zde bylo mělko a jeho vodovzdorný, termicky dokonale

izolující spací pytel ho ochránil. Snědl tubu proteinového

koncentrátu, aby dodal energii svému unavenému tělu, a ještě vleže

se pokusil navázat kontakt s Rayem. Telepatický prostor mlčel,

androida nenašel. Náhle se před jeho očima zjevil obraz koně. Viděl

každý chlup jeho srsti, pohyb, téměř měl pocit, že dokáže cítit jeho

zápach. Kontakt byl intenzivní, až bolel. Musel napřít veškerou svou

vůli, aby se z telepatického transu dostal.

Stále pršelo, z oblohy dýchal chlad. Rychle sbalil spacák a

potlačil myšlenku na sklenku horkého drinku někde v útulném

pokoji v příjemné společnosti. Tohle byla stinná stránka práce pro

agenturu, na kterou všichni ti, kdo opustí post aktivně působících

agentů a přesídlí do kanceláře, raději rychle zapomínali.

Jeho plán do doby, než se mu podaří navázat kontakt s Rayem,

byl jednoduchý: musí prozkoumat terén ve stále se zvětšujících

18

kruzích, dokud nenarazí na velkou řeku. Ta by ho, dříve či později,

měla dovést k civilizaci.

„Pokud tady nějaká existuje,“ dodal chmurně nahlas.

Postupoval divočinou jako duch. Při polední siestě, kterou si jako

civilizovaný muž nechtěl odpustit, ho vyrušily chvíli kvílivé, chvíli

dunivé zvuky nepostrádající jistý rytmus. Okamžik se snažil

odhadnout směr, odkud přicházely, a pak shrbený, s mečem v jedné

a připraveným laserem v druhé ruce, vyrazil. Protáhl se mezi dvěma

trnitými keři, chvíli se plížil trávou a za okamžik ležel mezi dvěma

pokroucenými břízami a díval se na původce podivného zpěvu.

Alespoň odhadoval, že to má být zpěv.

Na ušlapaném plácku mezi třemi šedivými balvany, které někdo

pomaloval červenou a žlutou hlinkou, seděl lidoopu podobný tvor se

zvířecí lebkou nasazenou místo masky. Trupem kýval ze strany na

stranu, rukama rozhazoval hrsti hlíny a občas prsty převrhl jednu z

neumělých hliněných figurek, které měl postavené před sebou. Mark

odhadoval, že jsou to primitivní sošky koní. Překvapilo ho, že tak

zvířecky vyhlížející tvor umí něco podobného vůbec vytvořit.

Chlapík byl bohatě osrstěný, na rukou silných jako stehna

normálního muže se mu napínaly uzlovité svaly. Pokroucený trup

naznačoval, že se nedokáže pořádně napřímit a že jeho předci ještě

nedávno šplhali po stromech.

Mark potřeboval navázat kontakt i s tímto primitivem, ale nechtěl

ho při jeho obřadu rušit. Zůstal proto ležet a čekal. Do myšlenek mu

občas vklouzla představa obrovského ryzáka, vůdce stáda tisíců a

tisíců koní potulujících se pestrým krajem.

Ve chvíli, kdy se domorodý šaman odmlčel, se Mark pomalu

postavil s rukama podél těla a prázdnými dlaněmi natočenými od

sebe.

„Přicházím v míru,“ řekl klidným tónem. Automatický tlumočník

zabudovaný do náhrdelníku samozřejmě mlčel. Neměl pro překlad

dostatek informací. Troglodyt se na Marka podíval, ale jak se tváří,

nedokázal kapitán z obličeje s mohutnou vystouplou čelistí a očima

ukrytýma pod silnými nadočnicovými oblouky odhadnout. Čelo měl

tvor kupodivu klenuté a neubíhalo dozadu, jak by se u takového

polovičního zvířete dalo očekávat. Opočlověk se postavil a Mark s

19

překvapením zjistil, že i přes svou shrbenou postavu je mnohem

vyšší než on. Přesto si dal pozor, aby se rukama nepřiblížil k žádné

ze zbraní na svém opasku.

Odpovědí na jeho přátelskou větu bylo hrdelní zavrčení, které

neznělo ani trochu povzbudivě.

Obraz ryšavého koně zazářil jako blesk. Mark zaúpěl a stiskl si

spánky oběma rukama, troglodyt ho napodobil, jeho sten zněl jako

burácení hromu.

Než se Mark stačil vzpamatovat, virtuální obraz koně zmizel a

nahradil ho rychle se přelévající chaos měnících se různobarevných

křivek. Jejich záře byla stále jasnější a jasnější a propalovala se

přímo do mozku. Mark stiskl zuby, aby mu samovolně nedrkotaly,

netušil, jak dlouho ještě stupňující se bolesti dokáže odolávat.

Chlapík nevydržel. Padl na zem a svíjel se v neovladatelných

křečích, panenky se mu protáčely, mezi zvířecky velkými

zažloutlými tesáky vyrůstaly bubliny slin. Telepatický atak se ještě

stupňoval. Mark klesl na všechny čtyři, zvedl ulomenou větev a

vrazil si ji mezi zuby, potom se mu totéž podařilo udělat

troglodytovi. Svět se zatměl.

* * *

Mark se probudil na místě, kde se zhroutil, v ústech cítil hořko po

sloupané kůře. Zjistil, že při boji s telepatickým atakem, zaťal

vlastní zuby hluboko do dřeva. Kromě třísek v ústech a svalů

bolavých nedávnou mnohonásobnou křečí žádnou další újmu

neutrpěl. Jeho známý neznámý však dopadl hůř. Ležel na zemi,

dýchal rychle a povrchně a nejevil známky toho, že by se mu mělo

vrátit vědomí. Byl zřejmě vůči telepatii citlivější, což by však na

druhou stranu znamenalo, že jsou jeho schopnosti rozvinutější než

schopnosti pozemšťana. To se Markovi ale příliš nechtělo věřit.

Zběžně troglodyta vyšetřil. Nezjistil žádné vnější poranění,

samozřejmě kromě bezpočetných oděrek a šrámů, které provázely

život v divočině. Za bezvědomí mohlo zřejmě poškození mozku.

Mark věděl, co by měl podle řádů a zdravého rozumu udělat –

nechat neznámého napospas jeho osudu. Sám nezodpovídal za jeho

20

život, navíc to zjevně bylo napůl zvíře. Jenomže Mark nikdy nedbal

na to, co říkají řády a zdravý rozum.

Nejprve se pokusil naložit troglodyta na záda, ale byl příliš těžký.

Odhadl, že váží hodně přes metrák. Vyrobil proto ze dvou štíhlých

kmínků primitivní smyk, raněného na něj přivázal a sám se zapřáhl

do popruhů, na které použil obal ze svého spacího pytle. Vyrazil

zpátky k záchrannému modulu, kde měl prostředky, které možná

mohly troglodytovi pomoci.

První hodinu byl jen zadýchaný, druhou bojoval se stupňující se

bolestí v ramenou. Smyk byl těžký a jeho váha zatlačovala popruhy

hluboko do masa. Třetí hodinu plahočení nemohl popadnout dech a

snažil se nepoddat vyčerpání. Po čtyřech hodinách se zastavil, aby se

smyku zbavil. Po chvíli zamračeného mlčení znovu pokračoval v

cestě.

K modulu dorazil k smrti vyčerpaný a zbídačený za dva dny.

Troglodyt se dosud neprobudil. Umístil toho tvora do skenovací

jednotky, zapnul automatickou diagnostiku a sám se vrhl na zásoby

výživových a posilujících preparátů. Automatický lékař mu říkal, co

všechno má sníst, nebo si přímo píchnout do krve. „Jste na hranici

totálního zhroucení! Nesmíte se tak přepínat!“ peskoval ho studený

nemodulovaný hlas přístroje.

„Já vím, všiml jsem si,“ odtušil Mark a aplikoval si poslední

injekci.

„Teď byste měl být v klidu na lůžku a pod psychiatrickým

dohledem, protože množství hormonálních preparátů může

krátkodobě ovlivnit vaši psychiku. Je jisté riziko, že byste se mohl

chovat příliš agresivně,“ varoval ho doktor.

„Sklapni, bedno,“ opáčil suše Mark. Třískl do reproduktoru, až

oněměl, a začal se věnovat svému pacientovi.

4

Ray poslouchal vrzání větví a šustění namáhaného coamidového

vlákna, ze kterého se šily padáky pro brždění pádu z oběžné dráhy.

Visel asi třicet metrů nad zemí na šňůrách zapletených do koruny

21

vysokého stromu, podobajícího se obyčejnému pozemskému buku.

Kdyby se odřízl, čekal by ho pád z výšky, který by nemuselo

vydržet ani jeho odolné tělo.

„Za sebou mám dvě stě dvacet kilometrů, chybí mi pár

posledních metrů a ještě stále nejsem u cíle,“ zamumlal s hranou

nespokojeností.

Ve skutečnosti už věděl, jak se na zem dostane, a svého rozhledu

využíval k tomu, aby všemi dostupnými čidly prozkoumal okolí.

Nejprve si myslel, že se nachází v lese, ale při pohledu na

stromové velikány, divoký porost u země a životem kypící houštiny

svůj odhad pozměnil. Tohle nebyl les, ale prales, divoký

neprostupný hvozd mírného podnebného pásu, obydlený minimálně

vlky, rysy, medvědy a jejich kořistí. V poslední fázi letu těsně před

přistáním zjistil, že pár kilometrů na východ vede stezka, a když její

směr porovnal s mapou, již si načrtl při pohledu z výšky několika

kilometrů, věděl, že směřuje k osídlení na hranici lesa a lesostepi.

„A řekl bych, že ani ten geologický zlom nebude daleko,“

prohodil k datlovi usazenému v rozsoše vedlejšího stromu.

Ray začal nejprve jen lehce a potom stále víc komíhat nohama,

podobně jako děti, které se chtějí rozhoupat na houpačce. Jeho

houpačkou bylo dlouhé coamidové lano, na němž visel. Postupně se

mu podařilo rozkývat sebe sama, až poletoval v oblouku o rozpětí

dobrých šesti metrů. Naneštěstí nebyla v dosahu žádná větev, které

by se mohl chytit. Rayovi to však nevadilo.

Sundal si rukavici skafandru a ofoukl ukazovák, aby se ujistil, že

hlaveň laseru je v pořádku, a potom bez dalšího otálení, v okamžiku

těsně před úvratí, jediným přesným výstřelem lano přepálil.

Jako projektil vystřelený ze slabého praku pokračoval

setrvačností v letu ještě několik metrů a přesně podle výpočtu se mu

podařilo zachytit se za větev.

Není nad přesnou matematiku, pomyslel si. V tu chvíli větev

povolila, Ray se propadl o pár metrů níž na další větev, ale ani ta

nevydržela nápor jeho těžkého těla. Zastavil se až na zemi a ještě

hodnou chvíli na něj a kolem něj pršelo listí a úlomky dřeva. Strom

vypadal, jako by právě odolal větrné smršti.

„Uf, málem jsem si vyrazil dech,“ postěžoval si Ray nahlas.

22

Byl to vtip určený pro lidské, přesněji Stoneovy uši. Člověk by

takový pád přežil jen stěží. Vzpomínka na přítele androida na chvíli

zarazila, pokusil se o telepatický kontakt, ale neúspěšně. Bez dalšího

otálení vyrazil směrem k civilizaci. Pokud chtěl najít kapitána,

potřeboval pomoc, nebo alespoň informace. A pokud chtěl přijít na

kloub tomu, proč je sestřelili, musel být hodně opatrný.

Cesta pralesem, vlastně spíš stezka, byla úzká, křivolaká, ale

současně pečlivě udržovaná. Lidé, kteří ji užívali, si dali tu práci,

aby na ní nedovolili zakořenit jediné rostlině, jedinému semenáčku.

Ray kráčel rázným, ale současně energeticky úsporným tempem

8,23 kilometru za hodinu. Jeho tělo disponovalo ohromnou zásobou

energie, ale zkušenosti ho na nespočetných výpravách naučily, že i

troška, pár joulů, může někdy rozhodnout.

Po čtyřiadvaceti hodinách pochodu a několika křižovatkách, na

kterých nevěděl, který směr si vybrat, uslyšel dusot okovaných

koňských kopyt a o chvíli později i lidské hlasy. Zastavil se a

počkal, až ho poutníci dostihnou. Hodlal pokračovat v cestě s lidmi,

a proto nechtěl, aby věděli, že jim původně šel naproti. Ze zatáčky se

vynořili dva jezdci v kožešinách, s kopími obrácenými hroty vzhůru,

za nimi další dva s meči u boku.

Ve chvíli, kdy Raye spatřili, zastavili a připravili se k útoku.

Něco řekli, ale Ray jejich řeč neznal, proto se jen uklonil a ukázal

jim prázdné ruce. Opět prohodili pár vět. Mezitím ze zatáčky vyjeli

další jezdci. Při pohledu na ženu s dlouhými plavými vlasy,

staženými jen jednoduchou obroučkou z tepaného stříbra, se Ray

hluboce uklonil a naznačil smeknutí. Seděla po mužském způsobu,

koženou vestu přes halenu měla rozepnutou a její výstřih se

vzdouval na všechny strany.

„Klobouk, měl bych mít klobouk, abych byl právě tak galantní,

jak vyžaduje tvá ušlechtilá krása, nádherná dámo,“ prohlásil android.

Mezi vojáky se protlačil šedobradý a šedovlasý podsaditý muž,

asi kolem pětapadesáti let. Ray okamžitě odhalil rodovou podobu

mezi ním a dívkou.

„Co tu pohledáváš, cizinče? A proč vypadáš tak divně?“

Ray zjistil, že už hovoru rozumí. Jeho řečové centrum získalo

dost informací pro analýzu jazyka. Současně si v duchu lál, protože

23

se ještě stále nezbavil skafandru a nespokojil se se svým neutrálně

vyhlížejícím oděvem z přirozeně působící látky. O něm se vždy dalo

prohlásit, že ho koupil od kupců z cizích krajin.

„Jsem na pouti, pane. Svůj lid jsem opustil tak dávno, že mi jazyk

za dobu, co jsem sám, zdřevěněl,“ promluvil trochu šroubovaně.

Mluvit bylo těžší než rozumět.

„Sám?“ opáčil jeden ze zbrojnošů a podezřívavě sáhl po meči.

Ray si všiml, že to byla bronzová zbraň s krátkou mohutnou

čepelí bez záštity.

„To spíš vypadá na nějakou léčku!“ prohlásil voják hlasitě a

meče ostatních jako na povel vyklouzly z pochev.

„Jsem opravdu sám!“ snažil se Ray dostat situaci pod kontrolu.

Podle toho, jak muži reagovali, byl život tady opravdu tvrdý.

„Myslím, že mu můžeme věřit. Banditi jsou málokdy tak

odvážní, aby riskovali svůj život sami beze zbraně proti odvážným

mužům,“ pronesla žena.

Hlas měla přesně tak melodický, jak si Ray představoval.

„Mohli ho přinutit,“ namítl její šedovlasý průvodce.

On měl kromě meče po boku ještě luk v pouzdře na sedle.

Jediným navyklým pohybem ho vytáhl a založil šíp.

Ray pochopil, že ti muži jsou opravdu odhodláni bojovat, protože

tětiva i lučiště se při stálém napětí rychle unavují a jedno nebo druhé

praská. Lučištníci na všech primitivních planetách, které Ray dosud

navštívil, své zbraně připravovali k použití až těsně před bojem. V

okamžiku, kdy si uvědomil, že hrot šípu je ze štípaného pazourku,

zmobilizoval všechny síly. Dobře udělaný kamenný hrot byl

mnohem ostřejší než nejlepší ocelová; nebo jiná kovová špice či

olověná střela. Předčila ho jen glavenitová ostří, poslední výkřik

technologie ve službách agentury.

„Jsem sám a hledám pomoc! Nemám nic společného s žádnými

bandity, naopak před nimi hledám ochranu!“ zadeklamoval tak, aby

to znělo pravdivě, ale ne zbaběle.

Šedovlasý velitel přesto nevypadal, že by ho přesvědčil. Než však

stačil něco říct, zapraskaly houštiny nalevo od stezky a všichni se

jako na povel otočili za zvukem. Ray chtěl v první chvíli využít

nenadálé příležitosti k útěku, ale i jeho nečekaný výjev zmrazil. Ze

24

zelené stěny se majestátně vynořil nestvůrný tygr. Zadní, i vzhledem

ke gigantickému tělu až příliš velké a silné nohy měl pokrčené k

odrazu, po dlouhých zubech připomínajících zahnuté šavle ze

slonoviny mu stékaly sliny a pár rudožlutých očí svítil hladovým

leskem predátora, který nikdy nenašel sobě rovného. Ray věděl, že

podobná šavlozubá monstra se v prehistorických dobách proháněla i

po Zemi a decimovala tisícihlavá stáda divokých koní, losů a dalších

zvířat. Jediným trhnutím svých tesáků dokázala buvolovi rozervat

břicho a zbavit ho všech vnitřností. A pokud nevyšlo tohle, stačil

úder tlapou a z páteře zbyly jen rozštípané kosti. Toto monstrum

podle jeho odhadu vážilo něco mezi pěti sty sedmdesáti a šesti sty

dvaceti kilogramy, v závislosti na anatomických detailech, které bez

podrobného průzkumu nemohl určit.

„Utíkej, Vien!“ zašeptal šedovlasý náčelník. „Zkusím ho

zastavit!“

Na potvrzení svých slov napjal luk a vystřelil. Střela se zaryla

šelmě do hrudi asi na stopu, ale skrz vrstvu kožešiny a svalstva

nezasáhla žádný životně důležitý orgán. Bestie skočila, Ray se

rychlostí, lidským okem téměř nepostižitelnou, přesunul před

šedovlasého muže. Zvíře dopadlo, ale tesáky nezasáhly svou oběť,

Ray se zapotácel, jak se snažil vyvážit obrovskou hmotu, kterou

držel svými pažemi. Tygr zavrčel, ruce sevřené kolem jeho hrdla mu

braly vzduch. Ray zavrčel také. Předposledním zlepšením, které mu

Elsa Swensonová, přítelkyně Marka Stonea, ve svém Cosmos Jetu

dopřála, byly nové keratové svaly, jejichž účinnost závisela na

elektrickém buzení Rayovým elektronickým mozkem. Tygr se

pokusil vzepřít a sekl po androidovi prackou. Úder částečně sklouzl

po skafandru, částečně Raye pochroumal. Člověk by už byl dávno

mrtvý. I Ray však cítil, jak mu docházejí síly. Energie, kterou musel

vynakládat, aby bestii udržel, bylo příliš mnoho a kvůli lidem okolo

a nevýhodné pozici nemohl použít dezintegrátor. Nedobrovolně

poklesl v kolenou, přetížení obvodů i svalstva v něm vzbuzovalo

pocity stejné jako lidská bolest.

„Už nemůžu,“ zasupěl.

Náhle kosti zapraštěly a šelma se zlomeným vazem ochabla.

Lidé stáli v němém úžasu a nespouštěli z Raye oči, android si v

25

jejich tvářích přečetl, že ho považují za boha, nebo alespoň rovného

bohům. To si nemohl dovolit – zákony Služby pro dohled nad

primitivními planetami byly v tomto ohledu neúprosné. Několik

agentů už v minulosti muselo umřít, aby se zabránilo jejich

zbožštění a následnému ovlivnění celoplanetární kultury.

„Neříkejte o tom nikomu,“ řekl Ray tiše, „právě kvůli mé síle mě

vyhnali z rodného klanu a musím putovat sám.“

„Úžasný čin,“ vzmohl se konečně šedovlasý náčelník na

odpověď, „ale pomlčíme o něm, pokud je to tvé přání! Tvoje

společnost je nám vítána a já musím jménem svým i své družiny

splatit dluh, který k tobě mám! Jsem Harn, šestý tohoto jména v

našem rodu, a tohle je má dcera Vien a moji muži. Jedeme do

Barnbrucku podívat se, co je pravdivého na řečech o Chrámu

stříbrných zbraní!“

Ray pochopil, že štěstí k němu tentokrát stálo čelem. To bylo

pozitivní. A ještě pozitivnější byly pokud ne zamilované, pak

alespoň obdivné pohledy krásné Vien, které po něm po straně

vrhala.

„I já mířím do Barnbrucku seznámit se s tajemstvím tvrdého

stříbra a velmi rád se k vaší družině připojím!“ odpověděl a uklonil

se směrem k dívce.

5

Po osmi hodinách v péči automatického lékaře otevřel troglodyt oči.

Mark z rozboru získal celkem zevrubnou představu o jeho

fyziologii, jen nervová soustava zůstala slepým místem, protože tak

daleko schopnosti elektroniky v záchranném modulu nesahaly.

Věděl však, že mozek je na vyšším stupni vývoje než tělo. To bylo

zvláštní, ale nemínil se tím zbytečně zatěžovat.

Muž se posadil a opatrně se rozhlížel. V jeho pohledu, alespoň

pokud Mark dokázal odhadnout, se neskrýval strach, jen zvědavost.

Po několika minutách mlčení vydal troglodyt hluboké hrdelní

zavrčení doprovázené zvláštním trhnutím hlavy.

„To bude asi vaše řeč, tvoje hlasivky víc neumějí. Já ti však

26

nerozumím a nevím, zda se tlumočník chytí,“ odpověděl mu Mark a

zůstal klidně sedět.

„Jmenuju se Mark,“ dodal po chvíli a ukázal na sebe.

Opočlověk se zazubil, tedy spíš vystavil na odiv defilé tesáků

dělajících čest převážné většině pozemských šelem, vlkem počínaje

a horskou pumou konče.

„Gruách!“ zavrčel a napodobil Markovo gesto.

Mark uznale přikývl. Jedna věc byla mizerná artikulace a druhá

bystrý mozek schovaný za zvířecí tváří. V podobné konverzaci

pokračovali ještě půldruhé hodiny a Mark přitom chystal večeři pro

dva. Zásoby potravin v modulu sice neslibovaly lukulské hody, ale

pořád byly nejméně sedmkrát lepší než proteinové koncentráty.

Gruach se do jídla nedal nijak pobízet a Mark s nelibostí

konstatoval, že musí spěchat, aby na něho vůbec něco zbylo.

„Teď si lehnu a prospím se, nadřel jsem se s tebou dost!“

prohlásil, když dojedli poslední misku z tvrzeného lisovaného těsta.

Chutnalo sladce a v hantýrce agentů se mu přezdívalo „žebrákův

dezert.“

„Hlídej, a ať tě ani nenapadne na něco sahat!“ řekl Mark ještě a

usnul.

Už předtím naprogramoval systém lodi, aby ho při jakékoliv

nežádoucí činnosti jeho návštěvníka vyburcoval. Kupodivu se tak

nestalo a Mark osvěžený, v mnohem lepší formě, se probudil o deset

hodin později. Zrychlený záznam kamer mu prozradil, že Gruach

také spal a zbytek času strávil prohlížením interiéru lodě, aniž by se

čehokoliv dotýkal. Při svých výzkumech si neustále něco mručel.

„To být dům tvoje?“ zachrastil náhle tlumočník a Mark sebou

škubl. Gruách stále stejně nesrozumitelně bručel, ale počítač jeho

zvuky dokázal analyzovat! Pochopil, že k tomu využil troglodytovy

samomluvy v průběhu jeho soukromé obhlídky modulu.

Přitiskl si tlumočící mikrofon ke krku, počkal, až se zachytí

miniaturními přísavkami, a přitakal:

„Ano, to je můj dům.“

Miniaturní reproduktory přetlumočily artikulovaný zvuk jeho

hlasu v zavytí připomínající boj hyeny skvrnité se smečkou kojotů.

„Dobrá šamanská dům,“ odpověděl Gruach, „spousta věcí dobrá

27

prohlédnout a očichat, ale já muset vrátit k rodu. Oni strádat bez svůj

oko.“

Mark Stone okamžik přemýšlel. Gruach byl zjevně šamanem

kmene a chystal se vrátit ke svými lidem. Pokud se o nich chtěl něco

dozvědět a zjistit, co byla telepatická smršť zač, měl jedinečnou

příležitost.

„Můžu jít s tebou?“ zeptal se opatrně.

Věděl, že u primitivních národů je hranice mezi přátelstvím a

nenávistí často velmi tenká, stačilo přestoupit malé a zdánlivě

hloupé tabu a mohla vypuknout krvavá srážka.

„Ty zachránit život moje, zachránit oko kmene. Ty teď moje

bratr. Já ale bát, že i když ty šaman, mocný šaman, ty slabý a

neuhájit právo muže na život, právo být kmen,“ odpověděl Gruach

vážně.

Z divochových slov vyplývalo, že si uvědomoval, v jakém

nebezpečí se nacházel během té silné telepatické vlny. Už to

napínalo Markovu zvědavost až do krajnosti. Navíc ještě musel

pátrat po příčinách poplachu, který je na planetu přivedl. Ať to bylo

cokoliv, určitě to nějak souviselo s místními obyvateli. Pokud ten

poplach nebyl holou smyšlenkou.

„Jdu,“ přisvědčil proto.

„Dobrý slovo,“ přikývl Gruach. „Já ošetřit tvá rána po zasvěcení,

když ty přežít. Teď ale spěchat, protože lov ryšavého pána stáda

blížit.“

Mark měl sotva čas se na cestu sbalit, protože Gruach neměl

stání, a vzápětí společně vyrazili k jihozápadu. Do západu slunce

urazili dobrých dvacet kilometrů. Kapitán se nedokázal ubránit

obdivu nad troglodytovým smyslem pro orientaci. Nejenže

nezabloudil, ale s neomylnou přesností vybíral nejschůdnější cestu a

vyhýbal se nebezpečným místům a překážkám. Na otázky, jak to

dělá, odpovídal nevrle poukazem na mnoho uší a očí všude okolo,

které mu pomáhají. Večer, když bok po boku usínali, Mark se ve

svém hyperkomfortním spacím vaku cítil na rozdíl od Gruacha,

stočeného do klubíčka mezi dvěma kalužemi, k smrti vyčerpaný.

Děkoval své prozíravosti, že vyplenil pohotovostní lékárničku a vzal

s sebou dostatek preparátů urychlujících regeneraci. Ani houževnatý

28

a odolný kapitán Služby, který prošel tím nejtvrdším výcvikem, se

nedokázal vyrovnat tvorovi, jehož pouto se zvířecími předky bylo

mnohem těsnější než lidské.

Na další cestu se vydali ve chvíli, kdy se nad zvlněnou křivkou

horizontu objevil první záblesk slunečního kotouče. Gruach vypadal

spokojeně.

„Jsme rychlí jako vlci, lov na tisícihlavé stádo bude!“ vyjádřil

svou radost dlouhým zachrčením, deroucím se až odněkud z hloubi

hrdla.

Tlumočník se odmlčel na dobrou minutu, než dokázal zvuk

dekódovat.

„A ještě stihneme tvoje přijmutí do kmene!“ dodal ještě.

„Ten zlý sen,“ řekl Mark a ukázal si na spánky, aby naznačil, že

myslí telepatickou bouři, která Gruacha málem zabila, „stává se

často?“

Šaman se zachmuřil a jeho tvář na okamžik vypadala jako tlama

obrovské pralesní gorily.

„Ano, stávat. To ozvěna neúspěšných výprav čarodějů do světa

ducha. Ale zlý sen být stále horší a horší. Já znát tři kmen, kde oko

kmene umřít a po něm všichni ostatní.“

„Kdy se ty bouře začaly zhoršovat?“ zapomněl se Mark Stone

vyjadřovat jednoduše, ale Gruach mu kupodivu porozuměl.

„Pět zima,“ odpověděl, potom několikrát nasál nosem vzduch, až

se mu srst okolo nosních dírek chvěla, a ztratil zájem o další

konverzaci.

„My už blízko doma!“ zajásal a Mark Stone si uvědomil, že

ačkoli se šaman dokázal vyrovnat se všemi překvapeními a

nástrahami, které ho v posledních dnech potkaly, nesl dlouhodobé

odloučení od své tlupy velmi těžce.

Netušil však, jak Gruach poznal, že jeho lidé jsou blízko. Ať se

Mark snažil sebevíc, mezi pahorky porostlými vysokou šedivou

travou a ostrůvky bříz a smrků neviděl žádné stopy. Přesto se po pár

minutách další cesty před nimi otevřel výhled do mělkého údolíčka,

kde v trávě odpočívalo několik desítek troglodytů. Marka udivilo, že

nikdo nehlídá, a teprve po chvíli si všiml, že kousek za nimi se z

porostu vynořil sehnutý chlapík s oštěpem v ruce.

29

Pomalu sestupovali svahem. Jeden z troglodytů sklánějící se nad

svou prací se narovnal a otočil k nim. Mark vydechl překvapením.

Nedíval se na srstí porostlého opočlověka, ale na ženu přibližně své

výšky, která měla přes ramena přehozený plášť z vlčích kožešin, na

prsou spojený kostěnou sponou. Boky jí svírala krátká suknice, také

z kožešiny. Jinak byla nahá a naboso. Vlasy barvy světlého medu,

svázané do ohonu proužky kůže, jí sahaly až k pasu, snědá pleť

kontrastovala s šedí kožešin. Velká pevná ňadra zdobilo jemné

tetování, a jak udělala krok, oblé svaly pod kůží zdůraznily eleganci

dlouhých stehen.

„Otrokyně?“ zeptal se Mark polohlasem, když překonal svůj úžas

a připomněl si, že na planetě přežívají dvě různé civilizace – lidé

doby bronzové a neandertálci doby kamenné.

„Ne, to je Ajda,“ odpověděl Gruach lhostejně.

Mark se znovu rozhlédl a zjistil, že žen v kožešinách je v okolí

víc a všechny vypadají přibližně stejně. Jejich atletická krása byla v

naprostém kontrastu se zvířecími postavami mužů kmene. Neměl

však čas dumat nad další z mnoha záhad, protože Gruach se náhle

zastavil a tleskl rukama nad hlavou.

„Já se vrátit! Já přežít největší zlý sen, co chtít ukrást vaše oko!

Lov na tisícihlavé stádo nás čekat. Já přivést nový muž. On pomáhat

mi a mít právo přijít do kmen!“ promlouval k lidem, kteří se

shromažďovali kolem dvojice.

Mark Stone cítil, jak se tlumočící mikrofon na jeho krku při

překladu zahřívá, i když dokázal přeložit sotva každé páté slovo.

Smysl proslovu byl přesto jasný. Pozorně si prohlížel příslušníky.

Zaujalo ho, že nejmenší chlapci a děvčata byli od sebe prakticky k

nerozeznání, rozdíly se objevovaly s věkem a kulminovaly v

pubertě. Vycítil, že přestože ho přivedl Gruach a snaží se o něm

mluvit v co nejlepším duchu, není jeho pozice příliš dobrá. Ženy se

na něho dívaly s jakousi lehce znechucenou shovívavostí, děti jako

na příšeru a muži s neskrývaným nepřátelstvím. Nejsi ve středověké

společnosti, ale v době kamenné, v časech kmenového zřízení, kdy

byli za lidi považováni jen příslušníci vlastního kmene a všichni

ostatní byli stavěni na roveň zvířat, nebezpečných dravců, opakoval

si neustále poučku ze školy.

30

Ve chvíli, kdy Gruach skončil svůj proslov, stál Mark Stone v

kruhu nepřátelských tváří. Šamanova slova vystřídalo ticho.

„On muset zasloužit čest být kmen,“ řekl jeden z bojovníků.

Nebyl zdaleka největší, ale i tak čaroděje převyšoval o půl hlavy.

Gruach přikývl a začal kolem jednotlivých mužů procházet.

„Wagooth. Nejlepší lovec, nejlepší bojovník, sám jediný!“

představil obrovského muže, který byl kromě bederní roušky nahý,

ale přesto se zdálo, že je oblečen do kožešin, tak byla jeho srst hustá.

Mark Stone odhadl jeho výšku na dva metry deset až dva patnáct

centimetrů a váhu na jeden a čtvrt metráku. Pokud má být

zasvěcovací rituál bojem, tohohle chlapíka by si rozhodně nevybral.

„Keflek, rychlý jako had, prstů víc než tři muži!“ představil

Gruach dalšího bojovníka.

Mark Stone si uvědomil, že mezi slovy šaman prozrazuje

mnohem víc. A co neprozradil intonací a gesty on, dopověděla

mimika a gestikulace žen a dětí.

Wagooth byl dobromyslný obr, silný a nebezpečný, když se

rozzuřil, jinak však jistota kmene a všichni ho měli svým způsobem

rádi, přestože se ho trochu báli. Keflek byl liška, všemi mastmi

mazaná, bylo dobré mít se před ním na pozoru.

Šaman se přesunul k dalšímu muži.

„Magir, přesné oko, tvrdá ruka! Dokáže všechno, co si usmyslí!“

Mark okamžitě pochopil, že tohle je zlý muž kmene. Hodně zlý

muž. Stačila malá nápověda a sám rozeznával povahu troglodyta v

jeho postoji, grimase ve tváři a naostřené kosti s hrotem černým krví

za primitivním opaskem. Dokonce i Gruach měl před ním respekt.

„Koho si zvolíš k zápasu? Koho krev proliješ, aby z tebe udělal

člověka? Koho zvolíš pro blaho své i svého rodu?“ zaburácel

čaroděj náhle.

Mark Stone váhal jen okamžik. Nikdo mu to neřekl, ale tohle

byla první zkouška a o tom, zda ji složí či nikoliv, rozhodne právě

šaman.

„Moje oko je oko orla, ruka je spárem lva a mé nohy jsou jako

koňská kopyta. Žádný nepřítel pro blaho mých lidí pro mě není dost

velký!“ odpověděl rituálně a ukázal na Magira.

Zástup zahučel radostí, v očích zlého muže kmene se zablýskalo

31

a on odhalil své tesáky v širokém úšklebku. Vzápětí Markovu tvář

ovanul závan vzduchu – zachránil ho jen bleskový reflex. Magir po

něm hodil kámen takovou silou, že by mu určitě prorazil lebku,

kdyby se trefil.

„Jeho oko je opravdu okem orla, vidí i to, co není vidět!“ křikl

Gruach. Lidé potěšeně zamručeli, ale Mark to vnímal už jen

vzdáleně, protože se musel soustředit na svého protivníka.

Troglodyt se snažil Marka širokými háky svých pařátovitých

pracek srazit k zemi nebo mu aspoň rozdrásat tělo.

Ještě že neumíš boxovat, pomyslel si Mark, když potřetí jen

taktak unikl zákeřné pravačce. Pak nečekaně přiskočil k soupeři a

zaútočil rychlou sérií přímočarých ran. Magir byl tak překvapený, že

se ani nekryl. Přesto se však zapotácel jen lehce.

„Jeho ruce jsou spáry lva!“ zakřičel Gruach, ukázal na Marka a

lidé souhlasně přizvukovali.

Magir se přiblížil dlouhým skokem a ještě v letu udeřil

spojenýma rukama shora jako kladivem. Výpad byl tak rychlý, že

Mark nestačil uhnout. Cítil, jak mu v klíční kosti zapraštělo a pravá

ruka mu ochabla. Magir s postřehem dokonalého zápasníka využil

příležitosti a podruhé se pokusil zaútočit na ochromenou stranu.

Mark Stone se odrazil do výšky a střídavě levou a pravou a pak

znovu levou nohou kopl troglodyta do spánku. Magir v pohybu

zmrzl a s vypoulenýma očima se zhroutil na zem.

„A jeho nohy jsou jako kopyta koně!“ završil rituál Gruach.

Kmen povykoval nadšením, získali tak silného bojovníka,

Markovi se ulevilo, když viděl, že Magir po chvilkovém bezvědomí

vstává. Pohled, kterým probodl Marka, nevěstil ale nic dobrého.

Večer Mark Stone ležel ve svém spacím pytli a celé tělo měl tak

otlučené, že mu nepomáhaly ani tabletky proti bolesti. Zachmuřeně

přemýšlel, zda si zvolil správnou cestu, když se přidal k tlupě

pralidí. Právě teď to považoval spíš za omyl. Železná zásoba

potravinových koncentrátů mu docházela a on netušil, zda bude zítra

schopný si nějaké jídlo obstarat.

Nedaleko plápolal oheň, který přes den opatrovali starší kmene,

batolata se křikem dožadovala večerního krmení, ženy kameny

roztloukaly nasbírané kořínky na výživnou kaši a doprovázely svou

32

práci nerytmickými popěvky. Studený závan větru, který se občas

dostal i pod převis, Markovi připomínal, že střechy, kamna i

pořádné nádobí nebude několik dalších tisíc, možná i deseti tisíc let

vynalezeno.

„Večerní idylka doby ledové s kosmickým bitevníkem nad

hlavou,“ zabručel polohlasem. „Proč jsem vlastně tady?“

Nevěřil, že se na Samuhu ocitl jen kvůli žárlivosti zhýčkaného

multimiliardářského fracka.

„Tady máš něco k jídlu,“ vynořila se ze tmy Ajda a položila před

něj hromádku masa a kaše na zeleném listu.

Mark se neubránil obdivnému pohledu na její postavu. V dřepu

se mu naskytl ještě dráždivější pohled než předtím ve dne. Zjistil, že

kráska má ochlupení klína o tón světlejší než vlasy.

„Ne,“ zavrtěla hlavou s omluvným úsměvem. „Možná se umíš

prát, ale jsi moc slabý. Žena potřebuje silného muže, aby její dítě

přežilo.“

S těmi slovy se zvedla, pohladila ho po vlasech a vrátila se k

ohni. Mark Stone nedokázal najít vhodnou odpověď, a tak raději

mlčel.

Těsně před usnutím si uvědomil, že tlumočník už dokáže

analyzovat hrdelní řeč pralidí dokonale a překládá téměř plynně. A

také si položil otázku, jak je možné, že jsou zdejší ženy tak krásné,

bez jizev a šrámů, kterými je život v divočině musel poznamenat.

6

Ray se prodíral davem a razil přitom cestu i svým společníkům –

Vien v doprovodu otce a čtyř ozbrojených mužů. Na rozdíl od nich

ho Barnbruck nijak neohromil, bylo to typické město obehnané

zčásti palisádou a zčásti kamennou hradbou, kde se ve vymezeném

prostoru mačkalo zhruba deset tisíc lidí a vně hradeb ještě jednou

tolik. Co ho překvapilo, byla skladba obyvatelstva. Podle

nejrůznějších druhů šatů, zbraní a další výbavy odhadoval, že se sem

sjíždějí lidé opravdu zdaleka. Podle řečí, které vyslechl, všechny

přilákaly zázraky v chrámu Svaté války. Lidé nebyli zajedno, co

33

vlastně zázrak obnáší, ale Ray logickým a sémantickým rozborem

mnoha vyslechnutých zkazek určil jako nejpravděpodobnější

historku, že hrouda hlíny položená do svatyně s jednou jedinou

zlatou mincí se za noc promění v meče, štíty, luky a další zbraně

vlastní středověké společnosti. Samozřejmě jen tehdy, pokud se

prosebník o zázrak zavázal v účasti ve Svaté válce. Co to je Svatá

válka však stále netušil.

„Ty zloději!“ zavrčel náhle Harn, chytil za ruku malého kluka, a

než se kluk stačil vzpamatovat, vykroutil mu z prstů právě uříznutý

měšec.

„Padej!“ uštědřil mu pořádný štulec a kopancem do zadku ho

odmrštil.

Ray si do skládanky informací o svých společnících přidal další

kousek. V průběhu posledních dní se přesvědčil, že jsou drsnější než

běžní obyvatelé tohoto světa a mají pověst lidí, kteří mají zbraně

neustále po ruce a neváhají je použít, pokud se k tomu rozhodnou.

Současně jim však byla vlastní laskavost vůči slabým. Kdyby Harn

hocha chytil a udal, pokus o krádež by ho stál minimálně ruku.

„A jsme tady,“ řekla Vien a ukázala na nevzhlednou

tříposchoďovou stavbu.

Původně to byl zřejmě obyčejný dům, ke kterému někdo přistavěl

dvě další patra a jako vrchol nevkusu umístil na střechu nevzhlednou

sochu, křížence sfingy s harpyjí. Rayovi trvalo jen zlomek sekundy,

než porovnáním databází zjistil, že člověk, který dům dostavoval, se

částečně inspiroval starořeckým korintským stylem a částečně

ilustracemi v encyklopedii pozemských mýtů vydané před sedmi

lety. To znamenalo, že ve vybudování svatyně měl prsty někdo ze

Země.

„Takovouhle práci máte nechat počítačům, pokud nechcete být

odhaleni,“ zabručel téměř neslyšně.

Dav lidí v bezprostředním okolí chrámu zhoustl, Vien se těsněji

přitiskla k Rayovi a android, ač měl spoustu práce z pozorováním

okolí a vyhodnocováním podezřelých stop, musel věnovat část své

pozornosti blízkosti půvabné ženy. Už dříve si všiml, že není Vien

lhostejný. Harn, který mu byl jinak nakloněn, však důsledně dbal,

aby projevy její náklonnosti nepřesáhly společensky únosnou mez.

34

Jako jeden z pánů vrchoviny mezi řekami Livou a Karou měl se

svou dcerou jisté plány a chystal se ji provdat za jednoho ze svých

spojenců. Přesto však nijak nebránil tomu, aby Vien neseděla u

táborového ohně Rayovi po boku.

Šum davu přehlušilo zvonění. Ray okamžik poslouchal a potom

se pohrdlivě ušklíbl. Zvuk byl sytý a harmonicky čistý, což

znamenalo, že zvon je dokonale odlitý bez jakýchkoliv chyb.

Infiltrátoři místní kultury použili příliš dobrou technologii, v

budoucnu by neměl být problém usvědčit je před soudem a v

důkazním řízení. Možná však s žádnými soudy a živými svědky

svých nekalých rejdů nepočítali, připomněl si android, aby

nepropadal přílišnému optimismu. Ten mu občas vyčítal i sám

Mark.

„Slyšte, lidé, zda k nám i dnes bůh promluvil a vyslyšel volání

prosebníkovo!“

Před chrámem stál kněz v bílé říze a s rukama vztaženýma k nebi

promlouval k zástupu. Doprovázel ho robustní muž zhruba Rayovy

postavy, možná o kousek vyšší, a ještě menší chlapík, podle

náramku na pravém zápěstí otrok. Ten před sebou tlačil vozík

připomínající mohutnou rakev na kolečkách. Z davu se oddělil

bojovník v suknici, sandálech a kazajce z buvolí kůže. U boku měl

mohutný bronzový meč. Ray už zjistil, že i tyto neohrabané a

nepříliš kvalitní zbraně jsou místními velmi ceněné. Bronz objevili

teprve nedávno a ještě stále to byl velmi drahý a nedostatkový

materiál. Kromě zbraní se z něj vyráběly ozdoby a pouze ti

nejbohatší z bohatých používali tento kov ve svých domovech i k

jiným účelům.

„Del Abrah ku Moan poprosil boha a slíbil, že bude šířit jeho

věhlas i tam, kde tomu brání špinavá lidská zvířata! A teď uvidíte,

zda bůh jeho prosbu vyslyšel!“ zvolal kněz a otrok na jeho pokyn

otevřel truhlu.

Kněz do ní sáhl a jeden po druhém podal bojovníkovi dva

dlouhé, už na pohled ocelové meče, šupinovou zbroj, ocelové

náholenice a dva štíty. Dav zahučel obdivem, Ray cítil, jak Harn

ztuhl.

„Nevěřil jsem,“ zamumlal pouze.

35

„Hle! Prosby byly vyslyšeny!“ provolával dál kněz. „Vyzkoušej

ten dar!“

Del Abrah zkušeně potěžkal meč v ruce, zkusil ostří a posunkem

vyzval jednoho ze svých průvodců, aby se mu postavil. Napřáhl se k

úderu, ocel zazvonila o bronz a vysekla do něj velký zub. Majitel

nové zbraně zajásal a triumfálně zařval.

Ray odhadoval, že zbraň, kterou bojovník obdržel, je odvozena z

meče pozdně vikinského a raně středověkého. Na rozdíl od

nedokonalých bronzových zbraní poskytovala v kombinaci se zbrojí

bojovníkovi obrovskou výhodu. Harna to zřejmě napadlo také.

„Pokud se svými muži nezískám také něco takového, nemáme

šanci,“ řekl tiše. Tvář měl zachmuřenou a náhle vypadal starší. Vien

na svého otce starostlivě pohlédla a stiskla mu ruku.

Rituál pokračoval. Del Abrah slavnostně sliboval, že se zúčastní

Svaté války proti lidským zvířatům, a co víc, že přinese další oběti,

aby i jeho muži získali podobné zbraně a stejně jako on se mohli jít

ve jménu nového boha bít.

To bylo vše, co Ray potřeboval v danou chvíli vědět. Bylo mu

jasné, že někdo ze záhadných důvodů podněcuje dvě rasy, které až

dosud spolu neměly žádné konflikty, k vyhlazovací válce. Nikdo nic

nenamítal, když navrhl, aby se vrátili do hostince, kde společně

přebývali.

„Potřeboval bych tady Marka, ten do těchto záležitostí vidí víc,“

pomyslel si a až se zpožděním si uvědomil, že to řekl nahlas.

„Marka? To je kdo?“ chtěla vědět Vien.

„Můj přítel,“ odpověděl po krátkém zaváhání Ray. „Je právě

mezi těmi ‚špinavými lidskými zvířaty‘, a pokud někdo dokáže

odhalit, co všechno ten podvod se zbraněmi znamená, je to právě

on.“

„Ty tvrdíš, že je to podvod? Že to k nám nepromlouvá bůh

války?“ vmísil se do debaty Harn a oči mu blýskaly zájmem.

„Jsem si tím jist.“ A když Ray viděl naději a nejistotu v očích

svých společníků, dodal: „A abych svá slova dokázal, obstarám vám

podobné zbraně, aniž byste museli skládat jakoukoliv přísahu.“

„Jestli to dokážeš, je v tobě ještě víc, než jsi ukázal na cestě v

pralese,“ prohlásil obdívně jeden ze zbrojnošů.

36

Ray jen přikývl.

„Ale protože se teď budeme někomu míchat do jeho plánů,

musíme být opatrní a připraveni na všechno,“ varoval je.

„My jsme vždycky připravení.“ Harn položil ruku na jílec svého

meče a podíval se po ostatních.

Ray se usmál. Tihle lidé se mu zamlouvali čím dál víc. Drsní,

přímočaří a řídili se heslem jeden za všechny, všichni za jednoho.

Doufal jen, že je dokáže ze šlamastyky, do níž je právě namočil, v

pořádku vyvést.

„Uvidíme se zítra ráno,“ rozloučil se s nimi přede dveřmi do

hostince.

Muži mu odpověděli přikývnutím, Vien se chvíli zdržela a vtiskla

Rayovi polibek. Potom se i ona ztratila v příšeří chodby.

Ray zůstal stát a snažil se zapamatovat si dojem z dotyku

hebkých dívčích rtů.

„Co by pro takovou ženu muž neudělal!“ pronesl nahlas.

„A co by android neudělal!“ pozměnil svou větu a s úsměvem na

rtech vyrazil do křivolakých uliček.

Nejprve musí podrobně zmapovat okolí a teprve potom, po

setmění, vyrazí na průzkum údajné svatyně.

7

Mark se krčil za kamenem. V pravé ruce držel připravený oštěp a v

levé další dva. Za balvanem o kousek dál čekal podobně ozbrojený

Wagooth. Jediný rozdíl byl v tom, že troglodyt neměl na svých

zbraních glavenitové hroty, ale pazourkové. Mark však musel uznat,

že špice oštěpů jsou opracovány velmi dobře a v rukou silného muže

poslouží jako skvělá zbraň.

Tohle nebyl lov jako mnoho jiných, ale Velký lov na tisícihlavé

stádo a silného ryzáka, jak o něm mluvil Gruach. Mark až dosud

přes veškerou svou snahu nezjistil víc, a tak mu nezbylo než vyčkat.

Věnoval se zatím okolní krajině. Zdejší tajgo-tundra vypadala všude

stejně. Tráva, mokřady, místy smrkové pralesy a na sušších místech

břízy. A mezi tím vším spousty zvěře. Lovné i lovící. Mark už u

37

ohně slyšel spoustu zkazek o lidožravých medvědech a dalších

monstrech, která dokázala zabít i mamuta. Příliš jim nevěřil, ale stále

se měl na pozoru.

„Blíží se,“ sykl Wagooth ze svého úkrytu.

Mark pevněji sevřel oštěp a nadechl se, aby mohl v případě

potřeby křikem odradit pádící koně, kteří by si k cestě vybrali právě

jejich proluku mezi dvěma skupinami bříz. Pohled mu přitom

náhodou padl na předloktí. Někde přišel k dalšímu škrábanci.

Šrámu, opravil se v duchu, vlastně lehké tržné ráně, usoudil

nakonec. Uvědomil si, že pár desítek dnů mezi troglodyty ho

donutilo přehodnotit názory na to, co je nebezpečné zranění,

skutečná námaha, zima a nepohodlí. Téměř se dalo říct, že si zvykl

na každodenní boj o život. Ale právě proto ho stálo nezměrné úsilí

přinutit se přemýšlet o situaci, kvůli které se tady vlastně ocitl.

Země se rozechvěla údery tisíců kopyt, ve vzduchu se náhle

vznášel prach a pach koňských těl. V čele obrovského stáda cválal

velký ryzák. Mark, přestože nebyl specialista na koně, okamžitě

pochopil, že je to vůdce. Nejsilnější samec široko daleko. O zlomek

později se za čelem stáda přihnala telepatická vlna. Mark stiskl

zuby, aby potlačil zaúpění, a mimoděk sevřel oštěp, až mu na

předloktí naskákaly provazce svalů. Ten myšlenkový útok měl na

svědomí Gruach. Tohle nebyl telepatický kontakt, ale telepatický

boj, šaman se snažil vědomím ovládnout vzpouzejícího se hřebce.

Mark cítil jen ozvěnu duelu, ale přesto to bylo blízko hranice, kterou

ještě dokázal snést. Uvědomoval si, že ho zachránila jeho slabší

vnímavost.

Gruach po chvíli ovládl vůdce a s ním celé stádo. Tisíce koní teď

cválaly najednou jinou cestou, než by si vybraly o své vůli – přímo k

stometrovému srázu, pod kterým už čekala většina kmene. Mark se

nedokázal oprostit od silné emanace šamanovy vůle. Cítil, jak hřebci

mizí půda pod nohama, jak hrabe předníma nohama, vzpíná se ve

vzduchu a potom – dopadá na zem. A za ním následovali další a

další koně… Země pod srázem zrudla krví mrtvých zvířat, Mark

cítil bolest a utrpení těch, co přežili. A věděl, že totéž cítí i kmenový

čaroděj. V jednu chvíli si myslel, že Gruach v záchvatu loveckého

šílenství hodlá snad povraždit celé stádo. Potom však telepatický

38

kontakt změnil směr: šaman vyvolal představu hřebce-vůdce

cválajícího pryč od srázu a jatka skončila.

„Dobrý lov, šamanův lov!“ zazubil se Wagooth. „Zima nebude

zlá, přežijí i malé děti!“ Mark mu však neodpověděl, protože na jeho

telepatickém příjmu se nerozhostilo ticho, jak očekával, ale cítil

jakýsi šum, tisíce tápavých hledajících panožek. Pokusil se

vybičovat svůj šestý smysl na nejvyšší citlivost, ale nezjistil nic,

prchavé stopy se rozpustily v klidu. Ze zkušenosti věděl, že se to

stává, pokud se násilím snaží překonat určitý bod.

„Jdem jim pomoct s masem?“ zeptal se ho Wagooth podruhé.

Mark mechanicky přikývl a následoval ho.

Pod srázem už všichni pracovali: vyvrhovali vnitřnosti,

porcovali, solili a rozdělovali maso, vybírali kosti na pozdější

výrobu nástrojů a nejstarší čistili lebku vůdce stáda, aby ji mohli

přidat do kmenové svatyně. Těhotné ženy připravovaly slavnost.

Mark vnímal vzrušení a radost všech členů kmene, úspěch tohoto

lovu pro ně byl otázkou života a smrti.

Dlouho nechápal, jak chtějí maso v takovém množství uchovat,

potom však Gruach otevřel o kus dál vchod do podzemí a přikázal,

aby zpracované kusy masa nosili dovnitř. Když přišla řada na

Marka, pocítil k těm troglodytům obdiv – nosili maso do obrovské

ledové jeskyně, kde ho ukládali do ledovo-solné drti, a tak

uskladňovali na dlouhou dobu. Proto chtěli přečkat zimu právě tady,

v blízkosti přirozené lednice, naplněné zásobami právě pro čas

nouze.

Pozdě večer byla práce u konce a začala slavnost. Pralidé se

přecpali morkem, pili krev shromážděnou v prohlubních

vyhrabaných v jílovité půdě a vdechovali kouř z bylin, které Gruach

v pravidelných intervalech házel do jednoho z menších ohňů. Mark

se k čichačům nepřipojil, avšak i zdálky vnímal opojnou sílu dýmu.

Časem se zábava stávala stále divočejší a divočejší, lidé se párovali,

někdy odcházeli do tmy, jindy se milovali přímo u ohňů mezi

ostatními. Mark brzy zůstal sedět sám. Přijali ho za svého, ale jeho

společnost nevyhledávali. Přestože už neměl hlad, okusoval lehce

připálenou kýtu a v duchu plánoval, jak poputuje k jihu, ke

geologickému zlomu, sám.

39

„Vezmi si,“ vyrušil ho z myšlenek známý hlas.

Nad ním stál Wagooth a nabízel mu na výběr ze tří nalámaných

kostí lesknoucích se morkem.

Mark si jednu vzal a troglodyt se posadil vedle něj. Chvíli jedli

mlčky, dva osamělí uprostřed veselí, které by v prudérnějších časech

a civilizovanější společnosti bylo označeno za orgie. Mark nechápal,

proč má nejsilnější a nejhrozivější válečník kmene nouzi o

nápadnice. Vzhledem k tomu, že už měl možnost poznat jeho

povahu, věděl, že by si sám žádnou ženu nevzal násilím.

„Dva dobří muži a sami?“ přidřepla si k nim Ajda.

Kožich měla rozepnutý, sukni vykasanou a po tetovaných

ňadrech jí stékala mastnota smíšená s krví. Oči se jí leskly a měla v

nich rozpustilý výraz člověka, který se před chvílí nadýchal veselého

dýmu. Její pleť byla ve světle ohně světlá a dokonalá a Mark si

uvědomil, že je ve své divokosti nádherná, svůdná a žádoucí víc než

většina unylých krásek, které na svých výpravách kdy potkal.

„Moje děti by nepřežily,“ řekl napůl sarkasticky, ale pak se

mimoděk vkradl do jeho slov smích. „A to by byla velká škoda,

poněvadž by s nimi zanikla i část tvé krásy.“

Ajda se zarazila, jako by si jeho slova potřebovala promyslet, pak

se zatvářila uznale a rozpustile zároveň.

„Pravda, jazyk máš krásně ohebný,“ vyzývavě sklouzla pohledem

ke svému klínu.

„A ty, škoda mluvit,“ obrátila se k Wagoothovi.

Za jejími zády se objevil Magir a chytil ji kolem pasu. Její

rozpustilost byla náhle ta tam a Mark si uvědomil, že ho poznala po

čichu. V poslední době se mu to dařilo také.

„Tebe nechci, to si radši najdu velkého vlka!“ odsekla, a protože

ji Magir nepustil, kopla ho patou do holeně.

Mark s jistou jízlivostí zkonstatoval, že tohle gesto je účinné ve

všech časech a na všech planetách, samozřejmě správně provedené.

Magir si to však nenechal líbit, a jakmile se vzpamatoval, vrhl se

po Ajdě s pěstním klínem v ruce. Mark ho chytil z jedné a Wagooth

automaticky z druhé strany. Znehybněný troglodyt se zmítal jako

zvíře v kleci.

„Ještě jednou se jí jen dotkneš a zpřelámu ti hnáty!“

40

Mark s Medvědem se na sebe překvapeně podívali, protože vyřkli

oba stejnou větu. Magir se tváří v tvář přesile odplazil do tmy se

zlým výrazem ve tváři.

Ajdu její rozvernost definitivně přešla a vážně zakroutila hlavou.

„Oba tak dobří a každý má velkou chybu! Ale díky! A dejte si na

něho pozor, pokusí se vás zabít! Zezadu!“

S těmi slovy odběhla a pohroužila se do všeobecného veselí.

Mark se zamyšleně podíval na Wagootha. Přestože se snažil, aby

k nikomu z kmene necítil nic osobního, u tohohle přerostlého obra

se mu to nedařilo.

„Škoda, že tě nemůžu pozvat na panáka,“ řekl a zakroutil hlavou.

„Nerozumím,“ nechápal troglodyt.

Mark se zasmál a pokrčil rameny.

„Já vím. Jsi fajn chlap a já tě chtěl pozvat na něco dobrýho.“

„Až bude dobrý boj, já pozvu tebe,“ odtušil s úsměvem Wagooth.

„Nechápu, jak to, že mají vaše ženy – vlastně naše ženy – tak

jemnou kůži,“ vrátil se Mark k problému, který ho zajímal. „Každý

muž je jedna velká jizva a ony jsou hladké jako…“ hledal vhodné

přirovnání, „jako alabastr.“

S pobavením zjistil, že tlumočník jeho slova přeložil „hladké

jako stokrát olízaná mamutovina“.

Medvěd se zatvářil udiveně.

„Ty to nevíš? Ženy se přece nikdy ničeho nedotýkají. Stačí, když

si myslí, že se dotýkají.“

Mark se zmohl ještě na dvě užaslé otázky a pak jen pozorně

naslouchal Wagoothově neobratnému vysvětlování. Podle všeho to

vypadalo, že ženy ovládaly telekinezi a používaly ji k běžné

manipulaci a k práci! Nikdy ve skutečnosti nic nebraly do ruky,

pouze to naznačovaly!

Mark tomu zpočátku nevěřil, ale pak se soustředil právě na Ajdu,

která si u vedlejšího ohně brala pečeni. Ve chvíli, kdy věděl, nač se

má zaměřit, viděl to! Ajda ve skutečnosti pečeni neuchopila, pouze

gesto naznačila, mezi jejími prsty a kostí byl prázdný prostor!

„A proč předstírají, že věci drží, když je ve skutečnosti nedrží?“

„Přináší smůlu dělat to jinak,“ odpověděl Wagooth lhostejně.

„Ale po veselém dýmu si nikdo nedává moc pozor, proto je to

41

vidět, podívej,“ ukázal Mark na ženu, které doslova a do písmene

maso z ohně létalo vzduchem přímo do úst.

„Ale není to až tak dobrá věc,“ usoudil troglodyt filozoficky,

„nejsou tímhle způsobem silné, nemůžou vzít do ruky kyj a pořádně

udeřit. Svaly jsou mnohem lepší.“

Víc se už Mark nedozvěděl a brzy se uložil ke spánku příjemně

přejeden. Jeho termoizolační spací vak pobytem v divočině hodně

utrpěl, bylo jen otázkou času, kdy o něj přijde docela. Než usnul,

pokusil se utřídit všechna zjištění učiněná toho dne bohatého na

události.

Na planetě se skrývalo mnohem víc záhad, než se zdálo možné.

Nejprve telepatické schopnosti šamana, možná i všech šamanů,

potom telekinetické schopnosti jejich žen. Jen tajemní obyvatelé té

nejvyšší civilizační úrovně, nebo naopak nelidská monstra měla ve

vesmíru podobné schopnosti, ale ne humanoidní tvorové! Už jenom

tato informace stačila, aby byla planeta vyhlášena za nejpřísněji

střeženou a velmi opatrně sledovanou rezervaci.

8

Ray v průběhu svého čekání na tmu vystřídal několik hospod. V

podniku, který si označení hostinec ani nezasloužil – spíš šlo o

nálevnu toho nejhrubšího zrna – ho upoutalo tlumeně vyslovené

Harnovo jméno. Mávl na hospodského, aby mu přinesl džbánek s

medovinou, a při té příležitosti si poposedl, aby viděl na společnost

v rohu. Přibližovat se nemusel, stačilo vyladit sluch na vyšší

citlivost.

„Ve chvíli, kdy získáme ty nové zbraně, na Harna zaútočíme.

Nepostaví najednou víc než třicet ozbrojených chlapů,“ prohlásil

právě plešatý muž s jedním okem zakrytým páskou. Ozbrojen byl

bronzovým mečem a tloukem s kamennou hlavicí. Vedle jeho nohy

stál o stůl opřený štít s kovovou puklicí. To znamenalo, že bojovník

je značně zámožný člověk.

„Jenom třicet?“ opáčil pochybovačně jeden z mužů u stolu.

„Podle území, které drží, by jich měl mít aspoň stovku!“

42

„Je to špatný vůdce, nechává svým lidem přílišnou volnost,

ukládá jen malé lenní povinnosti, jak v obilí, zboží, tak i ve službě,“

vysvětlil jednooký.

Rayovi byly nyní Harnova obezřetnost a utajované obavy jasné.

Uvědomoval si, že pokud jeho nepřátelé získají jakoukoli výhodu,

vrhnou se na něho a on své území neudrží.

„Nezapomeňte, že pokud získáme zbraně, zavážeme se bohovi

službou ve válce za Velkým schodem,“ namítl poslední z trojice,

který až dosud mlčel a všímal si jen svého korbele. Ray si okamžitě

uložil do paměti informaci, že geologickému zlomu, rozdělujícímu

kontinent na dvě části, říkají obyvatelé Velký schod. Bylo to docela

přirozené, vznik místních názvů měl všude ve vesmíru podobnou

logiku.

„Zkusíme se domluvit s knězem. I bohové potřebují nejrůznější

druhy služeb. Třeba nebude nutné bojovat proti lidským zvířatům.

Třeba má bůh války své nepřátele i mezi lidmi a my bychom mu od

nich mohli pomoct,“ ušklíbl se jednooký a naznačil výmluvné gesto.

„To zní dobře, zítra večer se zastavíme v chrámu,“ uzavřel debatu

muž s korbelem.

Ray se zvedl a zaplatil drobnou stříbrnou mincí. Razily se přímo

v mincovnách agentury a na jejich vývoji pracoval celý tým

historiků, extraterestiálních psychologů. Výsledkem bylo platidlo

akceptovatelné na devadesáti osmi procentech planet, nad nimiž

agentura vykonávala dohled.

O chvíli později stál už Ray před chrámem. Zpočátku měl

nutkání proskenovat budovu nejprve zvnějšku – jeho laser ukrytý v

pravém ukazováku se dal přepnout do modu RASER, což ve

skutečnosti znamenalo zapojení koherentního rentgenového záření,

ale potom myšlenku zavrhl. Uvnitř by mohly být detektory nebo jiný

poplašný systém. Ze stejného důvodu vypnul i generátor ochranného

pole.

„Tradiční metody jsou občas ty nejlepší,“ zašeptal, zazubil se a s

graciézností, kterou by v jeho mohutném těle nikdo nečekal, se

výskokem zavěsil za římsu a vytáhl nahoru. Předtím samozřejmě

propočítal pravděpodobnou nosnost zdiva. Ray – jako většina

androidů – vážil víc než člověk jeho vzrůstu.

43

Dostat se až do posledního patra mu nečinilo žádné problémy a

po chvíli tápání našel nezavřené okno. Prolézt dovnitř ho stálo

roztrhané oblečení a poškozenou kůži na bedrech – okenní rám byl

pro něj přece jen příliš úzký.

Chvíli stál v temné místnosti a nehýbal se. Neregistroval

oddechování spáče ani jiné známky přítomnosti člověka. Pouze v

rohu v infraspektru rozeznával hemžení myší, po stěnách běhali

švábi. Ti byli studení, ale po vyladění zraku na maximální citlivost

je viděl i s podrobnostmi. Místnost sloužila jako skladiště. Chvíli

váhal, zda něco nepřehlédl, ale bylo tomu tak – jako skladiště hlíny.

Až po chvíli mu to došlo: zde podvodný kněz schovával oběti

bojovníků žádajících o zbraně.

„Nač by bohovi války byla nějaká hlína,“ uchechtl se Ray

neslyšně, otevřel dveře a vyšel na chodbu. Nejvyšší patro bylo

tmavé, zdola se centrálním schodištěm linula slabá záře. Ray se

podezřívavě podíval na schody. Bylo jasné, že vyschlé dřevo bude

pod jeho vahou praskat. Potom se zaměřil na kamennou podlahu o

tři metry níž. Ta vypadala líp. Skokem se přenesl přes zábradlí a

neslyšně dopadl do hlubokého dřepu. Jediný zvuk, který způsobil,

bylo zašustění vzduchu při jeho letu.

„Ale můj bůh netvrdí, že lidé mají vzývat jen jeho! Chce pouze,

aby se v jeho jménu bili, když od něho přijmou dary! Určitě

najdeme společnou řeč, aby svatyně ani jednoho z nás nezely

prázdnotou.“

Ray hlas poznal, přestože ho tlumily zavřené dveře. Opatrně

přistoupil až k nim, ze schránky v pravém stehně, dovedně umístěné

mezi dvěma keratovými svaly, vyjmul tenký světlovodný kabel a

prostrčil ho mezerou u podlahy. Chvíli mu trvalo, než se zorientoval,

protože zorné pole bylo velmi malé.

Kněz seděl na pohodlném křesle u krbu a diskutoval s vyschlým

staříkem zahaleným do pruhu látky omotané kolem těla. Ray ho

odhadl na stoupence jiného náboženství. Otrok stál připraven

posloužit opodál, velkého tělesného strážce nikde neviděl.

Ještě chvíli rozhovor nahrával, aby měl soud dostatečně průkazný

materiál. Bylo jasné, že žádný skutečně věřící člověk ze společnosti

na nízkém stupni vývoje by se svou vírou nekupčil způsobem,

44

jakým to dělal falešný kněz.

Ray schoval kabel a pokračoval v průzkumu. Přízemí zaujímala

chrámová svatyně s katafalkem, na který se pokládaly přinesené

oběti. Ray napočítal celkem jedenáct mincí položených na hroudách

hlíny. S trochu škodolibým pocitem je všechny sebral. Za

katafalkem našel díky o něco vyšší teplotě vůči okolní podlaze tajné

dveře vedoucí do sklepení. Trochu mu sice dělalo starosti, že neví,

kde je knězův osobní strážce, ale nakonec se stejně rozhodl práci

dokončit. Otevřel poklop a opatrně sestoupil do tmy. Tady mu ani

jeho supercitlivý zrak nebyl příliš platný. Pomáhal si

ultrazvukovými pulzy vysílanými speciálním sonarem umístěným

pod jazykem. Každý netopýr by Raye v jeho echolokaci předčil,

androidovi však stačila, aby se zorientoval i v černočerné kryptě.

Nebyla to krypta, opravil svůj úsudek vzápětí. Vzduch byl

nasycen pachem strojního oleje a nedávno opracovávané oceli. Na

policích okolo stěn neležela mumifikovaná těla nebožtíka, ale

úhledné balíky s meči, zbrojemi a dalšími zbraněmi. Ray se vloupal

přímo do skladiště. Zapnul zdroj světla a začal natáčet. Osud

infiltrátorů planety byl zpečetěn. Pokud se samozřejmě odtud s

Markem dostanou, neubránil se trochu cynické myšlence.

Vzpomínka na přítele, o němž už dlouho neměl žádné zprávy, mu

zkazila pocit z dobře vykonané práce. Dál už se nezdržoval, vybral

výstroj pro své druhy a s velkým balíkem přes rameno stoupal ze

sklepa nahoru. Teď se potřeboval dostat ven. Původní cestu zavrhl, s

těžkým a rozměrným břemenem nemohl šplhat. Nejjednodušší bylo

prostě vyjít dveřmi.

„Stůj, co tady děláš!“ prořízl ticho výkřik a v zadním vchodu do

chrámového sálu se objevila temná silueta. Ray se proklel za svou

neopatrnost, zřejmě způsobil hluk, který strážce vyrušil.

„Nic, jen se tady rozhlížím a nesu si něco na památku,“

odpověděl a zamířil ke dveřím. Dotyčný byl u něho rychleji, než

považoval za možné. V ruce držel těžkou palici a švihl tak prudce,

že Ray nedokázal uhnout, nastavil jen balík. Zásah ho téměř srazil k

zemi. Neměl chuť bojovat s dobře cvičeným strážným, navíc by to

ničemu neposloužilo. Rozběhl se a bez skrupulí proskočil dveřmi.

Dřevo zapraštělo a Ray se rozplácl na zemi, balík kus od něj.

45

Strážný nerozhodně postával za rozbitými dveřmi, očividně si

nevěděl rady, co dělat dál.

„Chce to víc iniciativy!“ křikl Ray, sebral balík a utíkal pryč.

Cítil, že v ramenním kloubu, který obdržel hlavní úder, mu to

pěkně skřípe.

Lup si prohlédl až v pokoji. Pět mečů, sedm dýk, několikero

drátěných košil. Všechny výrobky byly lehce podprůměrné kvality –

podprůměrné vzhledem k vybavení, kterým své zaměstnance do

akce vybavovala Služba pro dohled nad primitivními planetami. Ve

srovnání se vším ostatním na planetě představovala uloupená výstroj

výkřik té nejmodernější technologie. Jenomže Ray nemínil ponechat

nic náhodě. Pokud mohl zvýšit šance na úspěch mise, šance na

přežití lidí, na nichž mu záleželo, byl rozhodnutý udělat pro to

všechno.

Seřídil svůj laser v ukazováčku na nízký výkon, pomocí

součástek v tajných schránkách a své invence přeměnil dezintegrátor

v předloktí na výkonný mrazič, z krbového ohniště si vzal kámen,

který mu posloužil jako primitivní kovadlina, a začal zušlechťovat,

kalit a popouštět ocelové čepele i jednotlivé kroužky drátěných

košil. Nejvíc si dal záležet na výstroji, kterou určil Vien. Skončil až

ráno s vědomím, že výstroj, kterou předá svým společníkům, je

minimálně třikrát lepší, než byla původně.

9

Mark si batoh lépe usadil na zádech a vyzkoušel, jak sedí popruhy.

Divočina doby ledové byla vůči jeho vybavení neúprosná, víc a víc

děr a povolených švů musel spravovat primitivní jehlou z kosti a

šlachami zpracovanými žvýkáním nejstarších žen kmene. Věci v

nouzové výbavě si nechával na chvíli, kdy bude použití výdobytků

moderní civilizace otázkou života a smrti. Těžký ruksak ho i přes

polstrování tlačil do zad. Nedalo se s tím nic dělat, většinu z jeho

objemu a hmotnosti zabíralo nasolené a nasušené koňské maso.

Právě dnes chtěl opustit kmen na jeho okružní cestě kolem zimní

zásobárny potravin, ledové jeskyně, a vydat se na osamělou pouť k

46

jihu, ke geologickému zlomu, kde pravděpodobně ležel klíč k řešení

záhady Samuhu III. Sehnul se pro svazek loveckých oštěpů,

zhluboka se nadechl a vydechl a rozhlédl se, aby si vybral

nejschůdnější cestu. V průběhu týdnů získal cit pro moře pahorků

rozdělovaných mokřinami, střídajícími se se suššími místy a

skupinami houževnatých stromů. V mozaice šedé, hnědé a špinavě

zelené vegetace byly jasně optimistické barvy zapomenuty a vše se

sklánělo pod tíživou přítomností pevninských ledovců někde na

severu a jejich menších bratrů na svazích kopců a hor jen o pár set

metrů výš.

„Chtěl jsem ti něco ukázat, než nás opustíš,“ oslovil ho už zdálky

Gruach.

Mark si už dávno zvykl, že přes svůj primitivní vzhled jsou

troglodyti stejně chytří, prozíraví a učenliví jako vyspělejší lidé

kdekoliv jinde ve vesmíru. Proto se nepozastavil nad tím, že šaman

jeho přípravy k odchodu odhalil.

„A co mi chceš ukázat, Moudré oko kmene?“ použil

nejformálnější oslovení.

„Špatné místo. Jsou špatná místa, kde umírají zvířata, někdy i

lidé, kde do tebe vleze horečka, co tě za chvíli zabije, nebo prostě

místa naplněná špatným štěstím. Tohle je mnohem horší místo.

Objevuje se, mizí a zase se objevuje a zabíjí.“

Mark ani nejmenším hnutím tváře nedal najevo, že má o smyslu

šamanových slov jisté pochyby.

„Rád se tam podívám.“

Gruach se otočil, jako by jinou odpověď ani nečekal, a dal povel

celému kmeni.

„Je to nedaleko naší cesty. Je dobré, když všichni místo uvidí.

Hvězdy mi řekly, že špatné místo bude dnes živé, bude zabíjet.“

„Nedaleko naší cesty“, znamenalo změnu směru k jihozápadu a

dvanáctikilometrový pochod výjimečně rozbahněným terénem se

spoustou potoků a říček, slévajících se do malých, z místa na místo

se přesunujících jezírek. Z vody vyrůstala šedozelená tráva

poskytující útočiště myriádám hladových komárů a bodavých mušek

– muchniček. Bylo jich tolik a tak žíznivých, že když dorazili na

místo, měl Mark pocit, že mu v krevním oběhu chybí pár decilitrů

47

krve.

Mark pohlédl na šamana a potom na proláklinu před nimi. Místo

se ničím neodlišovalo od spousty jiných, které už toho dne přešli.

Tři mělká údolí se zde spojovala a vytvářela do středu se svažující

planinu širokou nějakých sto metrů. Po dně každého z údolí se mezi

křovinami vlhkomilné vegetace klikatil malý potůček, vyšší svahy

pahorků byly porostlé keřovitým porostem připomínajícím spleť vrb

a lísek. Po první zběžném pohledu se Mark vrátil k potůčkům. Tekly

rychle a množství přinášené vody bylo značné, odhadoval, že by zde

mělo být menší jezero. Podle stop v půdě a uschlých vodních rostlin

na okrajích planiny se zde ještě nedávno nacházelo.

„Nezdá se to, ale tohle místo je skutečně špatné,“ řekl Gruach a

Mark z jeho tónu vycítil, že šaman ví víc, než řekl.

Ten mlčel a stále pozorně prohlížel okolní krajinu. Malý pták

prolétávající kolem náhle ve vzduchu zavrávoral, jako by mu jedno

křídlo postihla nečekaná křeč, a s vypětím sil přistál na zakrslém

smrku ve svahu. Ticho přehlušilo jeho bolestné naříkání.

Havran, který se rozhodl přeletět přímo nad soutokem potoků,

zamrzl uprostřed mávnutí křídel a jako kámen se zřítil dolů. Jeho

pád zaregistrovala liška, jejíž zrzavý kožich se náhle zaleskl v trávě.

Ignorujíc přítomnost lidí zamířila k mrtvému ptákovi a hned se do

něj hladově pustila. Mark tohle všechno viděl stejně jako ostatní

příslušníci kmene, ustrašeně se krčící za ním a Gruachem. Na rozdíl

od nich se však usilovně snažil najít vysvětlení. Pro ně bylo údolí

prostě zlé místo, možná obývané špatnými duchy nebo něčím jiným,

nepřátelským všemu živému.

„Jsou tu kouzla a já si myslím, že jsou to kouzla tvého bývalého

kmene,“ řekl šaman potichu, aby to kromě Marka neslyšel nikdo

jiný.

Mark souhlasně přikývl.

„Ano, a já jsem zde právě proto, abych je našel a odstranil. Není

dobré, když zlá magie otravuje zemi lovců a zabíjí zvířata i lidi,“

odpověděl. „Potřebuji tady být sám, abych mohl –“ chvíli váhal nad

správným slovem, ale potom použil to, jež se nabízelo

nejpřirozeněji, „čarovat.“

Šaman pochopil a bez dalších otázek odváděl lidi pryč.

48

„Počkáme na tebe v údolí. Je tam dobrá jeskyně na přenocování a

spousta zralých bobulí k jídlu.“

Mark počkal, až se křoviny za posledním opozdilcem přestaly

chvět, a pak vytáhl z vaku malý triedr. V přístroji byl navíc

zabudován dálkoměr, jednoduchý analyzátor a malý příruční

dopplerovský radar.

Celou půlhodinu mu trvalo, než zjistil, nač se dívá. Uprostřed

planiny byla rozhozena hologramová maskovací síť. Protože

zrakový klam byl dokonalý, musel být někde pod ní aktivní laser. A

to, co maskovala, chránilo zvláštní silové pole. V nouzové výbavě,

kterou si Mark nesl s sebou, naneštěstí neměl žádný vhodný

detektor. Nezbylo mu než riskovat a využít skutečnosti, že pole

zabíjelo, nebo alespoň ochromovalo vše živé.

Nasbíral svazek dlouhých stébel trávy a dával přitom pozor, aby

stonky neutrhl, ale vyrýpl ze země i s celým kořenovým systémem.

Potom se se stéblem v napjaté ruce před sebou začal opatrně

přibližovat. Přestože jako vždy foukal studený vítr ze severu, po

skráních mu stékaly krůpěje potu. Znal možnosti pozemské techniky

a věděl, že pokud je pole silné, jediný jeho dotek ho může na místě

zabít. Prsty ruky, v níž držel stéblo, ho náhle zabrněly, zelený stonek

v mžiku zežloutl a uschl, mravenčení vzápětí ustalo. Ještě před

chvílí živá rostlina byla náhle spálená a mrtvá. Mark pochopil, že jde

o speciální druh pole, které energií ničí pouze živé organismy a k

mrtvé hmotě – zevnitř spálenému stéblu trávy, je netečné. A kvůli

šetření energie nutné k jeho udržování nesahá až k zemi, kde se

pohybovala spousta hmyzu a drobných hlodavců. Klekl si a dalšími

stonky trávy potvrdil svůj dohad. Ochranná bariéra začínala až ve

výši čtyřiceti centimetrů. Mark si lehl na zem a opatrně, centimetr po

centimetru, se plazil vpřed. Každou chvíli se zastavoval a zelenými

stonky zkoušel, zda ho někde nečeká smrtelné překvapení. Po dvou

hodinách lopocení se mu konečně podařilo dostat k maskovací síti,

takže se mohl postavit.

Odhrnul síť a spatřil automatickou geologickou stanici GSM II s

kompletní výbavou pro analýzu a sbírání vzorků až do hloubky

patnácti metrů. Géesemky nebyly uzpůsobeny k přistávání z oběžné

dráhy, z toho vyplývalo, že stanici zde musel nainstalovat přímo

49

nějaký pracovník. Mark se nezdržoval dalšími i úvahami, odklopil

kryt ovládání na centrálním modulu, deaktivoval ochranné pole a

jeden po druhém začal vytahovat paměťové a programové moduly.

Ray by se do nich mohl napojit okamžitě, Mark musel počkat, až

bude mít k dispozici potřebné vybavení. Přesto si nedokázal

představit, jaká látka – kromě lapis onirisu – by tajemným těžařům,

porušujícím celou stovku zákonů, stála za takové riziko a náklady.

Lapis oniris na Samuhu III nebyl, tím si byl jist. Když odcházel,

padl mu pohled na útržek vyčnívající zpod pásu jednoho ze

vzorkovacích robotků. Byla to titulní stránka Pronikavého oka,

jednoho z bulvárních novinových plátku vydávaných na Zemi. Podle

data byl výtisk téměř tři měsíce starý.

Nový objev Claudia AwaCrougha juniora! hlásal nejkřiklavější

titulek a pod ním byla fotografie půvabné hnědovlásky, se kterou

Mark strávil na Zemi tak příjemné odpoledne a noc. Při vzpomínce

na pohodlí a luxus, kterými své obyvatele zahrnovala domovská

planeta, se Markovi zdálo, že to bylo před tisíci a tisíci lety.

Vychlazené drinky, pohodlné oblečení, rafinované spodní prádlo

krásných žen a jejich ještě rafinovanější parfémy zatlačily do pozadí

rizika lovu, zimu, hlad a další starosti o každodenní přežití. Silou

vůle se vrátil k úvahám nad útržkem článku před sebou. Claudius

junior byl syn hlavního majitele společnosti AwaCrough a spol.,

která se zabývala těžařstvím a vývojem bojových androidů.

Nedávalo smysl, že by hypermultimiliardářský playboy pomocí

nekalých politických čachrů nechal ze žárlivosti poslat Marka

Stonea na planetu, kde rodinná firma provozovala nějaké ilegální

podnikání. Na druhou stranu mohlo vedení společnosti zjistit, že

nějaký jejich konkurent zde provádí zakázané výzkumy, které mu

mohou potenciálně přinést zisk, a toto byl jejich způsob, jak na to

upozornit. I když Mark si na místě dokázal představit deset

jednodušších cest, jak na Samuh III dostat pracovníka Služby pro

dohled nad primitivními planetami, případně celou jednotku

Vesmírné policie.

Schoval útržek novin do kapsy a s ruksakem těžším o paměťové

moduly a schránky se vzorky se vracel ke kmeni.

„Místo už není zlé, ale bude ještě nějakou chvíli trvat, než zmizí

50

všechny stopy po zlých kouzlech,“ oznámil v táboře Gruachovi.

Šaman přikývl, jako by ani nic jiného neočekával.

„Stále ještě chceš sám cestovat k jihu?“ zeptal se Marka.

„Teď ještě víc než předtím,“ odpověděl mu kapitán. „Pokud mají

být všechna zlá místa odstraněna, musím tam být co nejdřív.“

„Nejrychlejší a nejpohodlnější je jít cestou mezi lovištěm Vraních

lidí a Šedých žab. Jejich území rozděluje roklina Medvědů, ale my

přes ni známe cestu. Doprovodíme tě až tam,“ prohlásil Gruach.

Mark zabručel na znamení díků a s překvapením si uvědomil, že

tlumočník se neozval, neúmyslně použil vrčivou řeč troglodytů.

Všiml si, že Ajda pozorně naslouchala jeho rozhovoru se šamanem.

Teď zachytila jeho pohled a usmála se.

„Škoda, že by tvoje děti byly slabé,“ řekla s významným

přimhouřením očí a otřela se o Marka bokem. Pohyb doprovodila

gestem ruky a telekinetickým dotykem, který nikdo jiný

nezaregistroval. Mark se na krásku podíval a musel sáhnout až do

hlubin svého sebeovládání.

„Máš pravdu, byly by slabé.“

Další telekinetický dotyk byl ještě důvěrnější.

„Ale přesto, jsem jenom muž,“ dodal a raději se otočil, aby ho dál

nepokoušela.

Napadlo ho, že kdyby Samuh III nebyla v ochranné karanténě,

byly by její obyvatelky vyhledávanými partnerkami všude v

civilizovaném vesmíru.

Posadil se k ohni, kde mu Wagooth držel místo vedle sebe. Mark

se s obrovitým troglodytem přátelil čím dál víc. Měl ho rád pro jeho

mlčenlivost, nečekanou inteligenci a laskavost k ostatním, která byla

v přímém rozporu s jeho zvířeckým zjevem.

Mlčky snědli každý kus krvavé pečené z divokého prasete, které

Wagooth dnes ulovil. Všude jinde by Mark takto upravené maso

kuchaři vrátil, ale tady bylo vynikající laskominou.

„Není mi jasné,“ začal téma, které by si rád vyjasnil, „proč tebe,

nejlepšího lovce kmene, nejsilnějšího muže kmene, ženy

nepronásledují. Každá by měla chtít tvoje dítě.“

Velký troglodyt chvíli zachmuřeně mlčel, až měl Mark dojem, že

ho svou otázkou urazil.

51

„Sám nevím,“ řekl konečně. „Každé ženě, se kterou jsem ležel,

jsem se snažil dokázat, že jsem nejsilnější, nejstrašlivější a nejlepší!“

Na potvrzení svých slov se hrdě napřímil a rázně udeřil do hrudi,

až to zadunělo.

Mark si pomyslel, že právě tohle dokazování je kamenem úrazu,

ale neřekl nic. Na poučování v milostných otázkách jsou hákliví

muži všech epoch a světů.

„Ale někdy je to těžký a vůbec mě to nebaví,“ dodal troglodyt po

dlouhém mlčení, když plameny pohasly a uhlíky zářily tmavě

červenou barvou. Prsty mimoděk pohladil králičí kožešinu, do které

se ukládal ke spánku. „Myslím být nejsilnější a nejstrašlivější.“

Mark se zamotal do zbytků svého spacího pytle.

„Ať nás zítra čeká dobrý lov,“ popřál svému společníkovi dobrou

noc obvyklou frází.

10

Ray se do jídelny hostince dostavil krátce po úsvitu a teď čekal na

své společníky. Na snídani však kupodivu přišla jen Vien v

doprovodu jednoho ozbrojence. Ray ji pozdravil úklonou, a než

stačila protestovat, nalil jí do šálku horké mléko a na talířek, který si

zvlášť vyžádal od hostinské, položil tři rozpečené housky a kus sýra.

Menu doplnil pohárem horkého vína s medem.

„Žena se má postarat bojovníkovi o snídani,“ řekla dívka, ale

potěšení z pozornosti, které se jí dostalo, skrýt nedokázala.

„Možná občas by to mělo být opačně, zvlášť pokud chce muž na

krásné tváři vykouzlit úsměv,“ opáčil Ray a posadil se.

„Už jsem jedl,“ řekl směrem k Vienině průvodci a přisunul k

němu mísu s pečivem a sýrem.

„Kde je tvůj otec a ostatní?“ zeptal se.

„Měl za úsvitu schůzku s lidmi, kteří pro nás v Barnbrucku

špehují naše nepřátele,“ odpověděla s plnými ústy.

Její průvodce se na ni nesouhlasně podíval, ale dívka jen pokrčila

rameny.

„Zachránil mi život a tobě pravděpodobně taky, nebudu před ním

52

mít žádné tajnosti.“

Ray pozoroval, jak muž těžkopádně přemýšlí o slovech své paní

a nakonec s nimi v duchu souhlasí. Usoudil, že Harn sám ani jeho

lidé nejsou zvyklí na přílišné intrikování, a trochu smutně si

pomyslel, že o to méně pravděpodobné je jejich přežití ve světě, v

němž slovo neplatí jako zákon.

Než stačil něco říct, ozval se zvuk otevíraných dveří, do sálu

vešel Harn s doprovodem. Výraz v jeho tváři hovořil jednoznačně –

informace, které získal, se mu vůbec nezamlouvaly.

„Jekarův člověk je tady už týden a dnes bude jednat s knězem.

Chce novému bohu zaslíbit všechny členy své osobní gardy, to

znamená padesát mužů, padesát nejlepších bojovníků široko

daleko.“

Vienin úsměv při slovech jejího otce pohasl. Vrhla směrem k

Rayovi lítostivý pohled a pak její rysy ztvrdly.

„A Hegen, otče? Je tady, jak jsi předpokládal?“

Harn přikývl.

„Je tady, ale já –“ tvrdost a ráznost se z jeho slov vytratila a hlas

mu zakolísal, „tě nutit nebudu. Není to muž, který by…“

„Ale jeho slovo poslouchá dvě stě mužů ve zbrani a s nimi

můžeme naše území uchránit!“ skočila mu do řeči Vien.

Statný muž jako by se scvrkl.

„Když mu dám tebe za ženu,“ řekl tiše.

„Je jiná cesta, jak uchránit naše lidi? Ctí nás a my máme

povinnost je chránit,“ odpověděla mu dívka.

Ray se nedokázal ubránit obdivu k oběma dvěma. Harn nechtěl

obětovat dceru, aby zachránil zemi, ale ona se sama nabízela. A z

intonace hlasu, když vyslovila jméno svého nápadníka, si byl jist, že

ho nemá ani trochu ráda. Spíš se ho bála a současně jím

opovrhovala.

„Možná bychom měli sledovat události, pomáhat jim a být

kdykoli připraveni přizpůsobit se tomu, co přinese nový den,“ řekl

do tíživého ticha android. „Vždy můžeme naše rozhodnutí změnit.

Teď byste si však měli obléct brnění, které jsem vám obstaral. A

potom můžeme vyrazit za našimi záležitostmi.“

Oblékání do zbrojí a zkoušení zbraní trvalo ještě déle, než Ray

53

předpokládal. Muži přes veškerou svou snahu o sebeovládání

nedokázali zachovat vážnou tvář a radovali se z nových věcí jako

malé děti. První z bojovníků byl konečně hotov, zkusmo tasil meč a

prosekl jím vzduch.

„S tímhle možná doopravdy uvidím své děti a ženu!“ prohlásil

vážně a oči mu přitom svítily nadšením.

Ray svůj úsudek změnil. Možná se radovali jako malé děti, ale

měli proč. Pro něj byly jejich zbraně hračky, pro ně jediná možnost,

jak ubránit domov a své blízké.

„Kam se vydáme?“ zeptal se Harna, když byli všichni připraveni.

„K Velkému schodu, Hegen tam prý včera vyrazil se svou

družinou, aby zjistil, zda mu boj proti lidským zvířatům stojí za zisk

nových zbraní. Chci si s ním promluvit. Možná se mnou uzavře

spojenectví za cenu menší, než je ruka mé dcery.“

Ray věděl, že poslední věta je jen přáním otce, ale přikývl.

„Rozumím. Den je krátký, neměli bychom déle otálet.“

Ve stáji si vyzvedli koně a vydali se na cestu. Skrze město jeli

pomalu, často téměř krokem, protože ulice i uličky byly plné lidí –

od trhovců a řemeslníků po zemědělce s kárami přeplněnými

vypěstovaným ovocem, zeleninou a dalšími produkty. Ranní vzduch

byl ještě čerstvý, ale už teď se v něm vznášely náznaky pachů a

vůní, které ho do večera nasytí a přesytí tak, že pro poutníka odjinud

bude v prvním okamžiku téměř nedýchatelný. Raye napadlo, že

právě tento „odér města“ může mnoho prozradit o stavu společnosti.

Schoval si myšlenku na později a věnoval se sbírání útržků ze

zaslechnutých rozhovorů k analýze používaných dialektů a jazyků a

budování slovníkové databáze.

Konečně projeli jednou ze čtyř městských bran a mohli zvýšit

tempo. Ray pobídl svého koně a dohonil Harna jedoucího s Vien

bok po boku.

„Kdo jsou vaši nepřátelé?“ zeptal se.

„Jekar z Vardorsu,“ odpověděl suše Harn. „Má v držbě půdu za

řekou vytyčující hranici vysočiny a v poslední době přišel k velkému

množství zlata. Nepodařilo se mi zjistit kde. Možná někde objevil

zlatý důl. Protože má peníze, nemusí si pálit prsty sám, na to je moc

opatrný. Vzal do služby Alhuda Křiváka. Slíbil mu správcovství nad

54

mou zemí, když mě zničí. Za hodně zlata může člověk najmout

mnoho mužů. Tvrdých mužů, kteří umějí zabíjet.“

„A co je zač ten Hegen?“ vyptával se dál Ray.

Harn pokrčil rameny, vrásky se mu prohloubily a náhle vypadal

mnohem starší.

„Hegen je silný a krutý muž. Někteří říkají, že je silný, protože

nikdy neprohrál a nemusel vstávat z prachu,“ odpověděla místo otce

Vien. „Je ale naší nejlepší šancí.“

Poslední věta zněla hořce.

„Kdy se objevil v Barnbrucku kněz nové víry? Ten, v jehož

chrámu rozdává bůh války zbraně?“ změnil téma Ray.

„Před třemi lety, rok potom, co výbuch sopky rozbil v jednom

místě Velký schod.“

Dál jeli mlčky a Ray se věnoval pozorování krajiny. Okolo nich

se rozkládala mírně zvlněná pahorkatina s hřebeny a údolími

směřujícími od západu na východ, a čím víc postupovali k severu,

tím víc přibývalo vlhkosti, vegetace byla bujnější a hustší. Kolem

čtvrté se před nimi na obzoru vynořila temná, do mírného oblouku

zakřivená čára – geologický zlom půlící celý kontinent. Ray se na

okamžik postavil v sedle a přeladil zrak na teleskopický mód. Jeho

zorné pole se tím extrémně zúžilo, zato ale mohl konkurovat

menšímu teleskopu. Skalní stěna, vysoká v průměru 1800 metrů,

byla tvořena rulami s nepatrnou příměsí andezitu.

„Tak tady bych sopku nečekal,“ zamumlal Ray a přesunul zorné

pole na jediné místo, kde byla jednolitost skály porušena. Vypadalo

to, jako by někdo kvalifikovaně provedeným odstřelem změnil

tisícimetrový úsek stěny v poměrně snadno schůdný suťový svah.

Ray přeostřil svůj zrak do standardního módu a podíval se na

Hama.

„Kdy tam dorazíme?“

„Zítra po poledni,“ zněla odpověď. Harn pohlédl stranou a

vykřikl: „Pozor, Vien!“

Vzduchem zasvištěl šíp a zasáhl ho přímo do prsou.

Harn polkl, zalapal po dechu a sesul se ze sedla. Dva jeho

průvodci zavyli jako vlci, impulzivně pobídli koně a vyrazili za

útočníkem.

55

„Živého, dostaňte ho živého!“ křičel za nimi Ray. Sám zůstal stát

na místě a skenoval okolí.

„Může to být léčka, možná chtějí tebe,“ řekl tiše Vien.

Harnův kůň nepokojně frkal a přešlapoval kolem nehybně

ležícího těla vůdce. Rayovi se zdálo, že za jedním z keřů rozeznává

přikrčenou siluetu lučištníka.

„Máme ji!“ ozvalo se z druhé strany a z úkrytu vystoupili tři

muži současně. Muž za keřem se napřímil s napjatým lukem. Mířil

na Raye.

„Tak střílej, zbabělce!“ křikl android. Současně zaktivoval

generátor ochranného pole na mírnou úroveň, aby se šíp pouze

odchýlil ze směru, a vyrazil vstříc dvěma útočníkům blížícím se k

Vien.

Lučištník vystřelil, šíp zasáhl Ray do boku, ale bez valného

účinku. Vien pobídla vlastního koně, a místo aby utíkala, vrhla se

naproti útočníkům.

„Zabili jste mi otce!“

První muž se před její ranou pouze kryl štítem, bylo jasné, že

dívku chtějí živou. Druhý se snažil dostat se jí do zad, v ruce držel

obušek a pytel. Užuž se zdálo, že ho dívce přehodí přes hlavu, ale ta

bravurně otočila koně, zaklonila se v sedle a její meč ho zasáhl do

hrudníku. Skácel se ze sedla jako podťatý.

„Zabijte tu čubku! Dostala Henryho!“ zaburácel z úkrytu v křoví

další hlas.

Druhý šíp zasáhl Raye do zad, ale ocelový, nepříliš dobře

zakalený hrot, navíc ještě zbrzděný ochranným polem, mu téměř

neublížil. Viděl, že najednou nestojí s Vien proti dvěma mužům, ale

proti sedmi. Nechtěl riskovat, že ji zajmou – nejvýhodnější bylo

bojovat s ní bok po boku. Nebo ujet. Pochyboval však, že by tělo

svého otce nechala napospas nepřátelům.

„Sesedneme z koní a budeme se bránit zády k sobě!“ vykřikl a v

té chvíli už stál na zemi. Vien ho následovala jen o zlomek sekundy

později.

„Kdybys nesejmula Henryho, mohlas žít, a dokonce bysme tě ani

neošukali, protože ten, kdo nás platí, tě chtěl pro sebe. Ale udělalas

chybu!“ zavrčel muž uprostřed kruhu, který se kolem nich postupně

56

začal svírat.

Ray v něm poznal jednoho z trojice, jejíž hovor vyslechl v

hospodě.

Zaslechl zařinčení, jak někdo zaútočil na Vien. Nejraději by ji

taky přikryl ochranným polem, ale nešlo to, pole bylo vyladěné jen

na něho, proto ho vypnul, aby dívku neomezoval v pohybu. Zavalitý

ramenáč vztekle sekl shora dolů, Ray jen nastavil meč, nechal jeho

čepel sklouznout a bodl. V následujícím okamžiku se musel bránit

dvěma útočníkům zároveň. Prvního zasáhl mečem do ruky, druhého

zneškodnil krátkým zábleskem dezintegrátoru. Za jeho zády se

ozývalo zrychlené dívčí oddechování, skřípání oceli, tlumené klení a

dupání nohou v trávě.

Další z mužů vykřikl a Ray se nedokázal ubránit obdivu nad

dívčinou obratností a houževnatostí v boji.

„Ženy by nikdy neměly bojovat, je jich pro takovou řezničinu

škoda!“ vyrážel jednotlivá slova a doprovázel je pádnými ranami

meče. Další muž spadl, avšak Ray si až příliš pozdě všiml

pokřiveného chlapa s rotačním prakem v ruce. Kámen nezasáhl jeho,

ale Vien. Dívka nevydala nejmenší sten, jen se sesula k zemi. Ray

cítil, jak se ho zmocňuje vztek na sebe samotného. Zbabral to, měl je

zpacifikovat hned, bez předstírání, že je obyčejný šermíř!

Rozkročil se nad Vien, aby k ní nikdo nemohl, a podíval se na

zbývající čtveřici.

„Tak pojďte!“ křikl a přichystal laser i dezintegrátor. V poslední

chvíli si všiml muže na koni, který vše pozoroval, ale boje se

neúčastnil. Nesmí se odhalit, dokud nezjistí, oč na téhle planetě

vlastně jde. Energii připravenou ke dvěma paralyzujícím zášlehům

přesunul na inervaci svalů, prohnul se pod vodorovným seknutím

chlapa s dlouhým copem a současně uchopil meč Vien. Na okamžik

strnul v šermířském postoji se dvěma zbraněmi v rukou.

„Říkal jsem, tak pojďte!“ zopakoval výzvu, něco v jeho hlase

muže na okamžik zastavilo, ale potom se na něj vrhli všichni naráz.

Ray zaktivoval všechny své smysly. Každý útok okamžitě

zanalyzoval, vyhnul se mu a sám udeřil. Nezasáhli ho ani jednou a

za pár sekund stál sám nad několika nehybně ležícími těly. Poslední

muž, který vše viděl, zbledl, pobídl koně a tryskem ujížděl pryč.

57

„To bylo neskutečné!“ zachraptěl Harn.

Byl bledý, oči měl kalné a při každém slově se mu tvář zkřivila

bolestí, ale žil.

Ray zkusil tep Vien – pulz byl pravidelný, dívka byla jen v

bezvědomí – takže se mohl věnovat jejímu otci. Přežil jen díky

tomu, že dvojitá vrstva kroužkové zbroje šíp téměř zastavila.

Hrot sice pronikl mezi žebra, ale nezasáhl srdce ani plíce. Přesto

zranění a ztráta krve Harna hodně oslabila a po Rayově léčebném

zásahu rychle usnul.

Bojovníci pronásledující lučištníka se mezitím vrátili. Útočníka

nedohonili, měl zřejmě výjimečně rychlého koně. Ray jen mlčky

ukázal na spoušť okolo a oni pochopili, že to byla léčka. Nespílal

jim ani je za jejich chybu nekáral.

Ray byl k smrti unavený – i když se to zdá nemožné. Ani ne tak

fyzicky jako psychicky. Nechtěl nikoho zabíjet, ale byl donucen hrát

na ostří nože. Všichni útočníci svým zraněním podlehli. Teď seděl

trudnomyslně na zemi vedle Vien a uvažoval, do jaké hry se to

zapletl. Jeho přece zajímali intrikáni ze Země, a ne místní pletichy.

„Zachránil jsi nám všem život,“ probral ho z chmurných úvah

hlas Vien.

Ray se usmál.

„Ty sama jsi ho zachránila. Dostala jsi tři z nich. Ale přestože

vládneš mečem tak mistrovsky, raději bych tvou ručku viděl v

sametové rukavičce než v rytířské zbroji.“

Vien se usmála a do tváře se jí vrátila barva.

Večer oba válečníci drželi hlídku na protilehlých stranách

provizorního tábora, i když je Ray ujišťoval, že je to zbytečné.

Nemohl jim prozradit, že on sám bude bdít celou noc. Zraněný Harn

usnul hlubokým spánkem a Vien se posadila k ohni naproti Rayovi.

„Nečeká mě příliš veselý život,“ řekla náhle, „i když možná budu

chodit v saténu.“

Oheň praskal, divočina ukrytá v temnotě kypěla nočním životem

a dívčí tvář oživovaly stíny plápolajících plamenů. Ray k ní vzhlédl,

ale nevěděl, co říct. Tohle bylo na misích to nejtěžší. Lidé si museli

své životy odžít sami, vytrpět si, co pro ně jejich svět připraví.

„Ale přála bych si, aby to aspoň poprvé bylo s láskou,“ skoro

58

zašeptala. Obešla oheň, poklekla před Rayem na kolena a uchopila

jeho ruce do svých. Android opět nedokázal najít slova, ale na

polibek odpověděl polibkem.

A nebylo to jen poprvé, ale i podruhé a potřetí. Vien usnula

Rayovi v náručí až krátce před svítáním.

Android zvýšil svou tělesnou teplotu, aby ji hřál, a ležel nehnutě,

aby jí poskytl co největší pohodlí. Přitom upíral oči k severu a

přemýšlel o zítřku.

11

Jakmile uhnuli k jihu, mimo obvyklé loviště troglodytů, terén se

zhoršil a byl téměř neprůchodný. Mark si znovu uvědomil, jak moc

mu kmen usnadňuje jeho cestu. Stopaři se s citem vlastním

přírodním lidem vyhýbali největším mokřinám, sídlům

krvežíznivých komárů a ani na okamžik neztratili správný směr.

Dopoledne se jim dokonce bez velkého zdržení podařilo ulovit dvě

podsvinčata. Nečekaná kořist spravila náladu i těm největším

škarohlídům, protože vepřová pečínka přišla všem vhod.

Večer u ohně si Mark pohrával s jednou ze dvou ampulí se

vzorky, které získal z neutralizované geologické sondy. Zpočátku

chtěl s analýzou počkat na specialisty, ale pak si to rozmyslel. Měl

dvě ampule, podle označení určené pro stejné vzorky, mohl proto

jednu obětovat. Na zem si připravil široký list podobný lopuchu a

odšrouboval uzávěr ocelové schránky. Vzhledem k pevnému obalu

tak napůl očekával nějaký zdraví škodlivý nerost, případně přírodní

drogu, ale na list se vysypal jen šedý prášek.

„Obyčejný prach, který v suchém létě vysušuje ústa a pálí v

očích,“ zhodnotil jeho nález přihlížející Gruach.

Mark se na šamana nedůvěřivě podíval. Nezdálo se mu

pravděpodobné, že by sonda sbírala tak snadno dostupnou látku.

Přičichl k šedivé hromádce, dotkl se jí a pár zrníček prachu se mu

přilepilo na bříška prstů. Opatrně je olízl. V první chvíli měl pocit,

že jde skutečně jen o jakousi obdobu křemičitého písku, ale potom si

uvědomil, že zrnka se působením jeho slin pomalu rozpouštějí.

59

Nemohl to být obyčejný písek, spíš něco organického původu, nebo

původně organického a posléze petrifikovaného. Opatrně nasypal

prach zpět do ampule a zašrouboval uzávěr.

„Zítra projdeme roklí a naše cesty se rozdělí,“ oznámil Gruach a

zvedl se od ohně.

Při pohybu mu v kloubech zalupalo a Marka znovu napadlo,

kolik let asi „Vidoucímu oku kmene“ ve skutečnosti je.

„Možná budeš mít štěstí a uvidíš velkého šedého medvěda,“

navázal na šamanovu větu Wagooth, který si u ohně připravoval

lůžko.

„Velkého šedého medvěda vidět je špatné štěstí, dobré štěstí je

kyprá žena v lůžku, oheň napravo i nalevo a mamutí morková kost,“

odpověděl Mark upraveným kmenovým rčením a zazubil se. Přidal

tu část o ohni po obou stranách, protože jeho spací vak už nehřál

jako dřív a noci pro něj i přes jeho odolnou konstituci byly občas

pekelně studené.

„Oheň napravo i nalevo? A co žena napravo i nalevo?“ rozesmál

se Wagooth na celé kolo.

Ostatní jejich debatě zvědavě naslouchali a čekali, s čím přijde

Mark.

Všichni měli slabost pro slovní hrátky, ale málokdo dokázal

vtipkovat jako Wagooth nebo Mark a tato schopnost se v kmeni

cenila. A Mark teď musel obhájit svou šprýmařskou pověst.

Kapitán Služby pro dohled nad primitivními planetami se

napřímil, odtrhl pohled od jednoduchého analyzátoru, který se snažil

přinutit ke zkoumání geologických vzorků, a vážně se podíval na

svého přítele troglodyta.

„Když máš ženu napravo i nalevo, nepotřebuješ přece oheň

napravo i nalevo, to dá rozum, ne?“ Vlna smíchu se přelila táborem.

Před usnutím si Mark vzpomněl, že mamuti sice často vystupují v

kmenových historkách a bájích, ale on ještě žádného neviděl. Zato o

medvědech, jejichž teritoriem měli procházet, se tvrdilo, že v dobách

hladu útočí dokonce i na stáda srstnatých gigantů. Připisoval to

lovecké latině, kterou si muži u ohňů krátili večery.

Svůj názor změnil hned ráno, protože všichni členové kmene, od

malých dětí až po starce, byli napjatí a nápadně tiší. Mark pochopil,

60

že mají obavy z následující cesty.

Po půlhodině pochodu se před nimi otevřel pohled do hluboké

pánve. Ze západu a východu ji ohraničovaly svislé travertinové

stěny, severní svah byl mírný, na dně se klikatila řeka napájená

spoustou přítoků. Mark odhadoval, že právě ta pánev vyhlodala.

„Musíme projít skrz,“ řekl Gruach, „po skalách.“

Ukázal na hřebeny protínající proláklinu ze severu na jih. Tvořila

je hornina tvrdší než naplavený sediment.

Vegetace v kotlině byla už na první pohled zelenější a bujnější

než v okolí, v ranním slunci viděli černé tečky četných ptáků,

vzduch plnilo chraplavé volání volavek.

„Bohaté loviště,“ poznamenal Mark, protože kotlina před nimi

vypadala opravdu jako malý ráj.

„Ano, loviště medvědů,“ přikývl Gruach. „Žádní lidé tam dole

nežijí.“

„Nebylo by tedy lepší vyhnout se mu a obejít je?“ navrhl Mark.

„Nezapomeň na Žabí a Havraní lidi,“ připomněl šaman.

Mark pokrčil rameny a dál nediskutoval. Starý šaman musel

vědět lépe, co je pro kmen výhodnější.

Pomalu sestupovali dolů po nízkém hřebenu se strmými svahy.

Občas přecházel v přirozenou hradbu, dole perforovanou spoustou

děr a jeskyní, kterými protékaly potoky a říčky, občas se přiblížil až

ke dnu kotliny a vrcholky jedlí a buků šuměly vysoko nad jejich

hlavami. Mark kráčel hned za Gruachem a dával pozor, aby z

krkolomné stezky nespadl. Procházeli právě nad jezírkem

vytvořeným meandrem řeky, když se jeden z šedých balvanů v

korytu pod nimi pohnul. Mark se překvapeně ohlédl a nedokázal

potlačit udivené vydechnutí. Nebyl to balvan, ale obrovský medvěd.

Stál po hruď ve vodě a zaháněl na mělčinu desítky téměř metr

dlouhých lesklých ryb. Mark odhadoval, že ten gigant má určitě přes

tunu, a kdyby se postavil na zadní, do čtyř metrů by mu mnoho

nechybělo. Podle toho, jak se v řece pohyboval, to nebyl žádný

neohrabaný obr, ale nebezpečný dravec. Kmen na chvíli zastavil a

všichni pozorovali lovící šelmu.

„Do nich vstupují duše těch nejstatečnějších a před poutí k

novému zrození si užívají ráje na zemi,“ řekl Gruach obřadně a

61

gestem vyzval ostatní k další cestě.

Stezka teď kopírovala tok řeky, na které v pravidelných

rozestupech lovili medvědi ryby. Občas Mark zaregistroval

výhružné vrčení zvířat hlídajících si svá loviště, k žádným soubojům

však nedošlo. Zřejmě právě procházeli teritoriem s jednoznačně

vyznačenými hranicemi a žádnému medvědovi se při dostatku

potravy nechtělo riskovat nebezpečný souboj. Mark se obrátil, aby

se Wagootha zeptal, zda někdy viděl vzájemný zápas těchto gigantů.

Právě překonávali neschůdné místo, kde stačilo uklouznout a člověk

se zastavil až v řece o šest metrů níž. Za obrovitým troglodytem

kráčel Magir, ve tváři obvyklý zlý škleb, a oči mu jiskřily triumfem.

Mark chtěl s otázkou počkat, až jeho přítel přejde přes nebezpečný

úsek, ale Magir se náhle napřáhl a lehkým šťouchancem kyjem

shodil Wagootha ze svahu dolů. Všichni strnuli a kromě jediného

tlumeného výkřiku nedospělého chlapce nikdo nevydal ani hlásek.

Obrovitý troglodyt posledních pár metrů proletěl vzduchem a s

hlasitým šplouchnutím zmizel pod hladinou. Vzápětí se vynořil nad

ní a stylem připomínajícím plavání chromého vlka se snažil dostat

na mělčinu. Mark s úlevou konstatoval, že se Wagooth nezačal topit,

vzápětí si však všiml, že nejbližší medvěd přerušil lov a větří. Snad

ho vyrušil jen neobvyklý zvuk, doufal Mark, ale zvíře náhle zamířilo

přímo k Wagoothovi, který se právě škrábal na břeh.

Celý kmen zůstal jako přimražený a fascinovaně přihlížel blížící

se tragédii. Obrovský troglodyt nezpanikařil a nepokoušel se utíkat.

Věděl, že by se mu to stejně nepodařilo. Někdo mu shora obratně

hodil oštěp a Wagooth se sekeromlatem v levé a oštěpem v pravé

ruce čekal, až se ta hora svalů a kostí přiblíží.

Mark stál bez dechu. Bylo jasné, že troglodyt musí během

několika málo sekund zahynout. Přes svou velikost vypadal v

porovnání s medvědem drobný a křehký, jeho zbraně byly téměř

směšné. Mark sáhl k opasku pro pulzní laser, přepnul výkon na

maximum a vystřelil. Kontrolka nabíjení ani neblikla, zbraň

nevychrlila ani joul energie a zůstala studená. Zkusil to podruhé se

stejným výsledkem. Medvěd už byl sotva patnáct kroků od

Wagootha, těžký pižmový pach, který ho obklopoval, se táhl až k

lidem na stezce. Troglodyt se rozkročil a připravil k hodu. Markovi

62

v paměti vytanul předpis, který agentům zakazoval riskovat život

kvůli původním obyvatelům v případě, kdy ohrožení jejich existence

vyplývá z přirozeného způsobu života na planetě. Trhl řemínky

svého svazku oštěpů a připomněl si, že nemá ani generátor

ochranného silového pole.

„Zemře, velká škoda,“ pronesl tiše Gruach.

Medvěd se postavil na zadní, aby protivníka zastrašil. Wagooth

vrhl oštěp a zasáhl zvíře do hrudi. Těžká kamenná hlavice zmizela

celá v těle a hromové zařvání otřáslo skalami.

„Předpisy jsou sice předpisy, ale…!“ řekl Mark, a dříve než

šelma stačila zaútočit, mrštil svůj vlastní oštěp a skočil dolů.

Medvěd jako by nevěděl, koho z narušitelů svého teritoria má

napadnout dřív.

„Utíkej pryč, nebo tady zemřeš!“ křikl Wagooth na Marka a

vykročil s připravenou palicí proti šedému obrovi. Mark vrhl druhý

oštěp a dal do toho veškerou svou sílu. Glavenitové ostří proseklo

pletenec ramenního kloubu skrznaskrz, medvěd zaryčel bolestí a

jediný úderem tlapy třísku bránící mu v pohybu zlomil. V dalším

okamžiku už zaútočil na Marka a jen bleskurychlé reflexy uchránily

kapitána před přeražením páteře. V poslední chvíli uskočil a drápy

šelmy mu z těla strhly kožešinu i s částí pokožky. Současně z druhé

strany zaútočil Wagooth, snažil se přerazit medvědovi nohu drtivým

úderem sekeromlatu. Medvěd se neskutečně rychle obrátil a chtěl ho

hryznout. Wagooth zvířeti nastrčil svou palici, ale musel ji pustit,

protože celá zmizela v nestvůrně velkém chřtánu. Dřevo drcené

čelistmi hlasitě zapraštělo.

„Bestie!“ zařval Mark a hodil svůj poslední oštěp. Zasáhl

medvěda z boku a kombinace nadlidské síly vrhu a ultramoderní

technologie způsobila, že oštěp zmizel v ráně celý. Medvěd na

okamžik zavrávoral, zařval a přece jen o něco pomaleji se dál sápal

po Wagoothovi. Ten duchapřítomně využil darovaného času, zvedl

ze země balvan a obouruč ho mrštil medvědovi na hlavu. Šelma se

zapotácela, otevřela tlamu k dalšímu útoku, ale nohy se jí podlomily

a obrovské tělo se zhroutilo.

Marka krátký zápas k smrti vyčerpal, hrudník měl v jednom ohni.

Věděl ale, že pokud zůstanou dole, brzy je objeví další medvěd.

63

„Musíme nahoru!“ křikl na Wagootha.

Ten jen přikývl. I jemu se hruď dmula námahou, tvář měl

zbrocenou potem a oči krvavé vysílením a nadlidským výkonem.

„Tady je lano!“ ozval se Gruach, jako by střetnutí dopadlo přesně

podle jeho předpokladů a on se předem připravil, že bude muset

lovce vytáhnout z jámy lvové.

Mark měl pocit, že to nedokáže, ale nakonec se vyškrábal na

stezku. Krev z něho crčela proudem.

„Ajdo, můj vak!“ požádal. Bál se, že ztratí vědomí, a chtěl

aplikovat dezinfekční sprej a hojivou mast co nejrychleji. Žebra měl

naštěstí neporušená. Wagooth chvíli stál předkloněný, jak se snažil

popadnout den, a na okamžik připomínal lidoopa, který právě slezl

ze stromů. Hojivá mast obsahující protibolestivé složky zabrala

téměř okamžitě a Mark se soustředil na to, aby co nejrychleji

načerpal vydané síly. Věděl, že za použití autosugesce později

zaplatí bolavými svaly a dlouhodobým vyčerpáním, ale nechtěl být

Magirovi vydán na milost a nemilost. Muži v kmeni si svou

spravedlnost zajišťovali sami. Šaman s radou starších chránili před

hrubým násilím jen děti a ženy.

Wagooth se napřímil a pohlédl na druha, který ho před chvílí

shodil šelmám napospas. Mark věděl, že incident zahlédlo nejvýš pět

šest lidí, ale intuice komunity způsobila, že najednou všichni věděli,

oč se jedná. V řece pod nimi se už ráchal další medvěd, asi čekal,

kdo ho přijde vyzvat k boji o nově uvolněné teritorium.

Wagooth přistoupil k Magirovi. Zdálo se, že vůbec nevidí

kamenný klín, který druhý lovec svíral v pěsti. Usmál se, husté

obočí se spojilo v jednu čáru, levou rukou srazil útočící paži a

pravačkou udeřil soupeře do brady. Prasknutí zlomené čelisti slyšeli

všichni. Magir zakňučel a pokusil se kopnout, ale druhá rána ho

definitivně poslala k zemi. Wagoothovi to zjevně nestačilo. Sehnul

se, uchopil ochromeného muže za kotník a vytáhl ho do výše. Chvíli

ho tak držel a se zájmem pozoroval, jak se kymácí ze strany na

stranu.

„Nemůžeme jen tak urážet duše našich předků a brát jim maso,

které jsme jim už jednou darovali,“ řekl a obloukem hodil Magira

dolů. Lovec řval jen do okamžiku dopadu. Medvěd stál nedaleko a

64

byl ve střehu.

„To nebyla špatná pohřební řeč,“ usoudil Gruach. „Bude se na ni

dlouho vzpomínat.“

Mark se se sebezapřením postavil a podíval se na šamana.

„Měli bychom už jít.“

Několik mužů a žen se uznale uchechtlo. Příhoda odezněla a

přesunula se do kmenové historie.

Večer si Mark udělal svůj vlastní oheň dál od ostatních, protože

si potřeboval pořádně ošetřit rány a nechtěl svým „šamanským

náčiním“ zbytečně budit pozornost.

„Přišla jsem pozdravit nejstatečnějšího bojovníka kmene,“ ozvala

se ze tmy Ajda a vstoupila do kruhu světla. Mark jí kývl na pozdrav.

„Nejstatečnějšího, nebo nejhloupějšího?“ zabručel skoro vážně.

Přes utišující prostředky ho zranění pekelně bolelo. Léky právě

zápasily s nebezpečnými mikroorganismy zanesenými do tkáně

medvědovými drápy. Podle jednoduché diagnostické metody, kterou

měl k dispozici, jich bylo neobvykle mnoho.

Ajda se usmála a jediným ladným pohybem se posadila na zem

před Marka.

„Člověk musí být trochu hloupý, aby mohl být statečný,“

usoudila a zvědavě si prohlížela ránu.

„Zdá se, že se hojí dobře, přežiješ,“ řekla. Přisunula se blíž k

Markovi a dlaní ho pohladila po neporušené kůži na prsou. Podruhé

k tomu přidala své telekinetické schopnosti a Mark cítil, že bolest

trochu ustoupila.

„Přišla jsi mě jen pozdravit?“ zeptal se s úsměvem.

„Pozdravit a potěšit, to je to, co zraněný bojovník potřebuje,“

upřesnila a bez sebemenšího ostychu přesunula svůj zájem na

intimnější část Markova těla.

„A zdá se, že víc potřebuješ potěšit,“ usmála se.

Mark ji pohladil po vlasech a vychutnal si jemnost doteku.

„To bys neměla. Nezapomínej, že mé dítě by bylo slabé a

neduživé,“ připomněl.

„Stařeny mi kvůli tobě prozradily tajemství, jak spát s mužem a

nemít dítě.“

Mark ji ještě jednou pohladil a polaskal po tváři. Nikdy by

65

netušil, že žena může být tak krásná bez jakýchkoli zkrášlujících

prostředků.

„I tohle je proti předpisům, myslím ale, že se to nikdo nedozví.

Do vesmíru se sice dostanete až za pár tisíc let, ale tohle se můžete

naučit hned,“ zašeptal, políbil ji a posadil si ji na klín.

Když pak Ajda po několika hodinách odcházela od ohně,

protahovala se slastně jako kočka.

„Kam jdeš?“ zeptal se Mark ospale.

„Nejsi sám, kdo si zaslouží odměnu,“ odpověděla s úsměvem, „i

když… možná jsem odměnu dostala já a ne ty.“ Nerozhodně se

zastavila.

„Wagootha žádná nepotěší, protože to se ženami neumí a

všechny se ho bojí. Ale ani on by dnes v noci neměl být sám,“

upevnila se ve svém rozhodnutí a otočila k odchodu.

„Dej mu čas a ukazuj mu stopy, aby věděl, co po něm chceš,“

poradil jí Mark.

„A když po něm budu chtít takové krásné věci, jako jsme dělali

spolu?“ zeptala se nejistě.

„Wagooth je výborný stopař, uvidíš,“ ujistil ji Mark a pak už jen

sledoval, jak se její silueta rozplývá ve tmě.

12

Kvůli Harnovu poraněnému hrudníku a Vienině potlučené hlavě

tábořili ještě jeden den na stejném místě a i potom cestovali

pomaleji. Harn se sice držel v sedle jako každý jiný, ale byl bledý a

mluvil pouze tehdy, když musel vydat nějaký příkaz. Ray jel po

boku Vien a neúspěšně se ji snažil rozptýlit. Čím víc se blížili k cíli

cesty, kde ji čekalo shledání s jejím budoucím manželem, tím byla

dívka smutnější. Android po celou dobu přemýšlel a kombinoval,

jak by jí mohl pomoci, ale nenacházel žádnou možnost. Vien byla

předmětem klanové politiky a těžko mohla s touto přisouzenou rolí

něco dělat. Možná utéct a zkusit si vybudovat jinou existenci,

napadlo Raye, ale to bylo v raně feudální společnosti pro samotnou

ženu nemožné.

66

Ke svislé stěně geologického zlomu dorazili až pozdě po poledni

třetího dne od šarvátky.

Temná masa granitu se tyčila zdánlivě až do oblak, u jejího úpatí

bylo o poznání vlhčeji a zvířata se každou chvíli plašila. Ray změny

v psychickém stavu vypozoroval i u svých společníků. Na začátku

asi kilometr širokého suťového svahu, tvořeného drobným štěrkem,

ale i balvany velikosti dvouposchoďového domu, narazili na stopy

tábora. Jeden z bojovníků seskočil ze sedla, prohrábl ohniště,

ulomenou větví šťouchl do koňského kobylince a na chvíli se sklonil

nad stopami.

„Odjeli odtud přede dvěma dny,“ oznámil výsledek svého

pozorování. „Tak deset koní.“

Ray už mezitím podrobným porovnáním otisků kopyt zjistil, že

koní bylo dvanáct a že o kus dál se nacházel ještě jeden tábor. S

padesátiprocentní pravděpodobností navíc určil, že v době kratší než

čtyřiadvacet hodin před nimi projel osamělý jezdec. Moc by za to

nedal, že měl něco společného s lidmi, kteří je vlákali do léčky.

Nahlas však neřekl nic. Padesát procent nebylo zas tak mnoho.

„Dál nepojedeme,“ rozhodl Harn. „Soumrak by nás zastihl ve

svahu, raději se utáboříme tady.“

Sbírání klestí na oheň Ray využil k další analýze hornin. Stačila

chvíle a měl dost důkazů. S explozí, která roztříštila skalní stěnu,

neměla sopka vůbec nic společného. Někdo použil M-TNT trhavinu

a udělal to nanejvýš profesionálním způsobem, jako by měl s

podobnými explozemi spoustu zkušeností. Podle vektoru

detonačních vln Ray usoudil, že se pachateli – nebo pachatelům –

podařilo vytvořit schůdný suťový svah hned napoprvé a museli ho

upravovat jen minimálně. Protože se při svém průzkumu opozdil a

začalo se stmívat, sebral nasbíranou otep a vrátil se k ostatním.

Oheň už hořel a v konvici se vařil večerní čaj. Místní obyvatelé

oblíbený nápoj nazývali jinak, ale Ray v něm objevil thein a trochu

kofeinu.

Zraněný Harn i oba bojovníci šli spát brzy a Ray zůstal s Vien

sedět u ohně sám. U úpatí stěny neustále pofukovalo, vánek jí

vytrhával jednotlivé vlasy z účesu a rámoval chvějícím se závojem

světlý ovál její tváře. Oči měla přivřené a po odfiltrování oslňujícího

67

světla a zvýšení kontrastu Ray viděl, že jejích panenky mají velikost

špendlíkových hlaviček. Její zoufalství hrozilo přerůst v katatonický

stav. Nervové obvody mu na okamžik zahltila vlna, kterou by každý

robotik označil za ekvivalent hlubokého povzdechu. Ray se zvedl,

obešel oheň a přisedl si k dívce. Opatrně uchopil její ruku a sáhl až

do nejhlubších databank, aby našel co nejlepší slova. Žádná ho však

neuspokojila, a proto dál mlčel. Když k němu zvedla pohled,

pohladil ji po vlasech a zašeptal tak tiše, že si nebyl jistý, zda ho

vůbec slyšela.

„Určitě to dopadne líp, než si myslíš, věř mi.“

Zpočátku se k němu tiskla jako malé vyděšené kotě, potom ji

konejšil jako malou holčičku a pozdě v noci ho znovu překvapila

svou divokou vášnivostí.

„Ty nejsi člověk, že ne,“ řekla ospale v jeho objetí, když východ

začal blednout.

Ray zkameněl, pokud se něco takového androidovi dá říct.

„Jak jsi na to přišla?“ zeptal se váhavě.

„Nikdy nejsi unavený, nespíš. Skoro nejíš a ještě méně piješ.

Vidíš dál než kdokoliv jiný a myslím, že spoustu z toho, co víš, si

necháváš pro sebe. A ke mně jsi tak hodný, jak by nebyl žádný jiný

muž.“

Ray opatrně zvažoval odpověď. Nechtěl lhát, navíc měl pocit, že

dívka by jeho lež odhalila. Občas se mu totiž zdálo, že zachycuje

lehounký dotyk jejího nevědomého telepatického kontaktu. Mohla to

však být jen ozvěna jejich vášnivého milování.

„Nejsem,“ připustil, „ale nemůžu ti říct, co jsem doopravdy.“

Vien to kupodivu uspokojilo a až do svítání spala hlubokým

spánkem.

Ráno vstali brzy, Ray samozřejmě jako první. Pokud si někdo

všiml, že spolu s Vien strávili noc, nijak to nekomentoval. Po rychlé

a skrovné snídani se vydali do svahu. Stoupání bylo namáhavé jak

pro lidi, tak pro zvířata. V poledne museli vyhlásit delší přestávku,

aby se trochu vzpamatovali. Až večer za tmy konečně dosáhli plata

náhorní plošiny.

Ray okamžitě zaregistroval, že s výškou se změnilo klima. Bylo

zde výrazně chladněji a vlhčeji než na jihu. Duby, jilmy a habry, tak

68

obvyklé v nižší části kontinentu, zmizely úplně a nahradily je

jehličnaté stromy, střídající se na sušších místech s břízami a na

vlhčích s vrbami a olšemi.

„Tábor,“ oznámil Harn ostatním a ukázal k severu, kde hořel

vzdálený oheň. „Je to daleko, ale terén je lepší, zkusíme tam dorazit

ještě dnes.“

Ray měl chuť protestovat, že terén není o nic lepší než suťový

svah, protože půda byla zbrázděna spoustou soutěsek, rýh vymletých

vodou, ale koneckonců nebyl vůdce. Koně naštěstí měli šestý smysl

vlastní zvířatům a kráčeli temnotou ozářenou nazelenalým měsícem

poměrně bezpečně.

„Můžeme využít pohostinství vašeho ohně?“ zahulákal Harn,

když dojeli na doslech.

Ray chápal, že podobná opatrnost je namístě. Okolo tábora klidně

mohly stát hlídky s prsty na tětivách luků.

„Kdo žádá o pohostinství?“ odpověděl trochu nakřáplý hlas.

„Já, Harn z vysočiny a moji lidé,“ oznámil Harn.

„To je ale překvapení!“ vmísil se do debaty další hlas, sytý a

naplněný bodrostí a radostí.

Ray si všiml, že se Vien zachvěla, a odhadl, že promluvil Hegen,

její budoucí manžel. Naplněný falešnou bodrostí a předstíranou

radostí, opravil android svůj úsudek o neznámém.

Za okamžik všichni stáli v záři tří planoucích ohňů a zdravili se

se svými hostiteli. Ray okamžitě spočítal, že je jich dvanáct a mají

celkem šestnáct koní. Vien se s Hegenem pozdravila formální

úklonou, jak se na dvojici, o jejímž sňatku se teprve bude jednat,

slušelo a patřilo. Když Harn představoval svému spojenci Raye a

mluvil o něm jako o svém prvním bojovníkovi, android nedokázal

potlačit antipatie. Hegen byl podsaditý chlap mohutné konstituce, s

malýma bystrýma očima, skrytýma pod hustými oblouky obočí.

Ruce měl silné a velký nos protkaný i ve světle táborového ohně

patrnou sítí žilek silného pijáka.

„Jsem rád, že potkávám tak zdatného šermíře, jako jsi ty,

málokdo umí bojovat dvěma meči,“ řekl Hegen a nabídl Rayovi

ruku ke stisku. Android jeho stisk opětoval a potom se posadil na

vyhrazené místo u ohně.

69

„Horké víno pro všechny!“ poručil Hegen svému sluhovi a usadil

se na kámen překrytý kožešinou.

„Nejsme tady sami,“ začal Hegen rozhovor, když každý držel v

ruce pohár, z něhož stoupala vůně hřebíčku, skořice a silného

aromatického vína.

„Pán z Krušavy přijal službu novému bohu a právě zítra chce

splnit svůj závazek. Jeho muži objevili stopu stáda zvířecích lidí,

zítra je napadnou. Chci vidět, jaký to bude boj. Potom můžeme

jednat o našich záležitostech.“ A podíval se na Hama a potom

majetnicky na Vien.

Ray konverzaci poslouchal jen napůl ucha, protože se mu zdálo,

že mezi Hegenovými lidmi vidí známou tvář.

Ve chvíli, kdy v šeru rozeznal dostatek podrobností, toho člověka

poznal. Byl to otrok kněze nového boha. Ray opustil společnost u

ohně a pokusil se zjistit, jak se k Hegenově družině otrok dostal.

Dozvěděl se, že je kněz požádal o laskavost, aby jeho služebníka

doprovodili až do místních nebezpečných končin a on je mohl

spravit, jak statečně si služebníci boha vedou v boji proti špinavcům.

Tentokrát šel Ray spát sám a dlouho si znovu a znovu přehrával v

paměti události uplynulých dvou dnů. Měl pocit, že mu něco uniklo,

nějaká drobnost, souvislost, která by mu pomohla poodhalit roušku

tajemství a intrik, které je obklopovaly. Už poněkolikáté zalitoval,

že s ním není Mark. Ten, i když neměl androidovu dokonalou

paměť, dokázal mnohem lépe číst v zákrutách lidského myšlení.

Následujícího dne rychle zbourali tábor a cvalem vyrazili přímo k

severu za sloupem sytého dýmu.

„To nám pán z Krušavy dává znamení, zábava začíná!“ zaleskly

se Hegenovy oči dychtivostí.

Ray střelil pohledem po Harnovi. Horalovi se očividně dychtivost

jeho spojence vidět masakr nezamlouvala, ale nic neříkal.

Za necelou hodinu dorazili na místo boje. Spíš jatek, zhodnotil

Ray chmurně scénu. Tlupa opolidí stála v hloučku obklíčena dvaceti

jezdci objíždějícími je v kruhu. Mrtvoly zahalené do kožešin,

rozptýlené všude kolem, prozrazovaly, že opolidí bylo původně

mnohem víc. Mezi mrtvými byly ženy i děti. Ray okamžitě

zaregistroval rozdíl mezi ušlechtilým vzhledem žen a primitivností

70

jejich mužských protějšků. Překvapilo ho, že útočníci ženy dočasně

neušetřili pro své potěšení, jak bylo v takových případech zvykem.

Zákony nového boha zřejmě byly silnější než staré zvyky.

Velký divoch se sekeromlatem nad hlavou, následován třemi

druhy, se vrhl proti stěně pádících koní. S primitivní zbraní a bez

zbroje však neměl proti útočníkům šanci. První šíp mu prostřelil

nohu – ale on běžel dál, druhý ho zasáhl do hrudi a ani ten ho

nezastavil. Dokonce se mu podařilo nečekaným úderem zasáhnout

jednoho z jezdců do kolena, ale potom se zhroutil s rozpolcenou

lebkou. Jeho druzi padli už po pár krocích.

Jatka pokračovala. Nájezdníci si z masakru očividně udělali

cvičení, halekali a předstihovali se, kdo jakým způsobem zabije

dalšího troglodyta. Vien se dívala do země, tvář měla bledou a

ramena svěšená, Harn a jeho muži vše sledovali kamennými pohledy

a ve tvářích se jim nepohnul ani sval.

„Tak tomu já říkám zábava!“ zařval Hegen a vrhl se do

skrumáže. Nezdržoval se ježděním dokola a napadl přímo obklíčený

houf. Prosekával se lidskými těly jako žnec polem obilí a nadšeně

ječel.

Nakonec zůstal stát poslední z troglodytů, stářím zkroucený

shrbený muž. Dlouhé šedé vlasy mu splihle visely do čela a ztrácely

se v husté srsti. Kolem krku měl náhrdelník z vybělených lebek

drobných hlodavců.

„Oh, byl to dobrý boj!“ Hegen se zastavil před pánem z Krušavy.

„Myslím, že bychom toho posledního měli obětovat pro slávu našich

zbraní,“ navrhl a oči se mu blýskaly očekáváním.

Pán z Krušavy byl štíhlý muž menší postavy, který nadšení svého

nenadálého spojence nesdílel, ale také mu v ničem nemínil bránit.

„Jak myslíte. Já jsem splnil svůj slib bohu, mohu jet domů a

ponechat si tyhle zbraně.“ A ukázal na zbroj svou i svých lidí.

„Obětování, myslím, bude ku prospěchu nás všech,“ dodal, aby

otupil chlad své odpovědi.

Hegena jeho odpověď nezajímala a už poháněl své muže, aby

chystali věci k obětování. Ray podle prvních příprav pochopil, že

obětování spočívá v umučení oběti. Vien se postavila za něj, aby nic

neviděla, Harn a jeho muži sesedli z koní, ale do příprav se

71

nezapojili. Zajatý, který byl zřejmě šaman troglodytů – Ray si byl

jist, že náhrdelník je odznakem jeho hodnosti – klidně přihlížel a

nechal se bez odporu připoutat ke čtyřem kolíkům zatlučeným do

země. Ray si náhle uvědomil, že cítí telepatický kontakt.

Viděl nekonečné pláně, lesy, tundru i tajgu, cítil vzrušení z lovu,

orgie slunovratu, rezavé ostří hladu drásající útroby, smrt bližních.

Šaman vzpomínal na svůj život a všem těm, kteří uměli vnímat jeho

telepatické myšlenky, ho ukazoval. Do jeho těla se poprvé ponořil

nůž a odkrojil pruh kůže. Telepatické obrazy zrudly krví, střípky ze

života troglodytů vystřídalo běsnění války, lidé doby bronzové proti

lidem doby kamenné, bitvy připomínající jatka, obrazy tisíců

mrtvých a posléze pohledy na liduprázdné pláně.

Ray si nejprve myslel, že šaman dokáže číst budoucnost, ale pak

pochopil, že předává jen myšlenky, které našel v hlavách svých

mučitelů. Další pruh kůže stažený z těla. Ray stiskl čelisti, až mu v

obličeji naběhly obrysy keratových svalů, a v poslední chvíli

zachytil Vien, která se slabostí zapotácela. Už nepochyboval, byla

nevědomou telepatkou.

„Teď!“ Hegen s výkřikem vyrval z těla umírajícího srdce a

podržel ještě pulzující sval na slunci. Telepatická bouře málem

srazila androida ze sedla. Šaman byl mrtvý.

Rayovi trvalo téměř dvě hodiny, než získal kontrolu nad všemi

svými tělesnými funkcemi, tak silný šok to byl. Zpočátku dokázal

jen následovat ostatní a vykonávat všechny nezbytné činnosti, aby

působil normálně.

Utábořili se asi dvacet minut cesty od místa jatek a Harnova malá

družina se pod vlivem nedávných událostí sesedla k vlastnímu ohni.

Ray už byl zase schopen přemýšlet a jako pes na stopě se vrátil k

pocitu, který měl včera večer. Něco důležitého mu uniklo, tím si byl

jist. Přišlo to jako blesk z čistého nebe, najednou věděl, logické

dedukce podpořené fakty zapadly jedna do druhé. Zkoumavě

pohlédl na zamyšleného Harna. Horal byl z chování svého jediného

možného spojence očividně víc a víc nešťastný a zůstával pohroužen

v chmurném mlčení. Ray věděl, že nemůže přímo říct, nač právě

přišel. Mužův smysl pro čest by mu nedovolil tomu uvěřit.

„Jakými zbraněmi obvykle bojují lidé vašeho rodu?“ začal

72

nevinně otázkou.

„Sekerou a štítem, ti bohatší mečem a štítem nebo kopím a

štítem. Ke kopí ale musíš mít zbroj a ta je hodně drahá,“ zabručel

Harn.

„Dvěma meči se u vás nebojuje?“ pokračoval android.

„Když máš dva meče, ozbrojíš jimi dva muže, to dá rozum.

Nikdo se neučí používat dvě tak vzácné zbraně současně,“

vysvětloval horal trpělivě.

„Nikdy dřív jsem v Barnbrucku ani v místních krajích nebyl,“

navázal Ray, „a ani Hegena jsem nepotkal. Nejde mi do hlavy…“

nechal svou myšlenku nedokončenou.

Jako první pochopila Vien a o chvíli později to došlo i jejímu

otci.

„Jak mohl vědět, že bojuješ dvěma meči, když jediní dva, kteří tě

viděli, jsem byl já – a špeh! A ten nám unikl!“ Poslední slova Harn

vykřikl.

„Tu léčku na nás nastražil Hegen, nebo v tom alespoň měl prsty!“

Než mu v tom Ray stačil zabránit, šedovlasý horal sáhl po meči a

štítu a zamířil přímo k Hegenovi.

Šlo by to vyřešit jinak, elegantně, bez zabíjení! proběhlo Rayovi

hlavou, když se spolu s ostatními hnal za Harnem.

Ten už odstrčil Hegenovy muže a přímo před nimi ho obvinil z

pokusu o léčku a úkladnou vraždu. Velký muž ho chvíli mlčky

pozoroval a pak se ušklíbl.

„Je to tak a ty jsi nebetyčný hlupák, že se mi to odvážíš říct. Víš,

kolik mi Jekar z Vardosu nabídl za tvé bezcenné území? Stačilo,

abych mu pomohl tě odstranit. Kdyby to náhodou nevyšlo, byla tu

tvá křehotinka a její lůno jako druhá možnost, jak se k půdě dostat.

Teď vás všechny pobiju a vezmu si, co budu chtít!“

Harn zavrtěl hlavou: „Vyzývám tě na souboj. Ani muži, které

vedeš ty, nebudou následovat zbabělce. A ty budeš prohlášen za

zbabělce, pokud se tomuto souboji vyhneš!“

Ray byl napůl zoufalý. Nebylo divu, že se Harn dostal do potíží,

když i ve špinavé politice sázel na mužské vlastnosti, jako je odvaha,

statečnost a čest.

„Jsi starý, o hlavu menší než já a tvé kosti jsou už léta řídké jako

73

zpuchřelé dřevo. Budu tě osekávat po malých kouskách!“ zasmál se

Hegen a kývl na svého zbrojnoše, ať mu přinese štít.

Meč měl u sebe neustále.

Ray si s úlevou uvědomil, že Hegen má sice dlouhý meč, ale

bronzový a o to těžší. Ani zbroj z vařené kůže pobitou kovovými

plíšky neměl tak dobrou, ale byl mladší a mnohem silnější. Všechny

výhody byly na jeho straně.

Harn však nemínil ustoupit ani o píď a zaútočil první. Soupeř

hravě ránu odrazil štítem.

Muži své bojující vůdce obstoupili v kruhu a halasně je

povzbuzovali. Ray stál vedle pobledlé Vien a téměř přestával

napětím dýchat – nebo spíš simulovat dýchání. Souboj se vyvíjel

přesně podle jeho nejhorších očekávání.

Silnější, vytrvalejší a mladší Hegen staršího muže zatlačoval krok

za krokem, každá jeho rána byla jako úder hromu. Horalova levice

se štítem viditelně poklesávala, jeho nohy ztrácely pružnost a rány

pádnost.

„Nesmíš mu pomoct, je to jeho boj!“ zachytila Vien Raye za

paži, když málem vyrazil, aby Harna ochránil před ranou směřující

na hruď. Horal se sice nestačil krýt ani ustoupit, ale bronzová čepel

nepronikla zbrojí ze zušlechtěné oceli a tkáň pouze pohmoždila,

místo aby proťala svalstvo a žebra.

„Já vím, já vím,“ šeptal Ray. Vien měla pravdu, do tohohle

souboje se nesmí zamíchat, Harn by prohrál právě proto, že by mu

pomohl.

„Dobrá zbroj!“ zachechtal se sebevědomě Hegen, když ani další

jeho výpad neprošel skrz. „Bude mi k užitku. Myslím, že ti

rozpoltím hlavu, abych si ji příliš nepoškodil!“

Muži si vyměňovali ránu za ranou, okraje štítů byly roztřepené,

středové puklice zprohýbané, tráva pod nohama bojovníků

rozdupána na kaši.

„Tvá poslední chvíle!“ zaburácel Hegen, ťal vodorovně a silou

odmrštil Harnův štít stranou.

Horal však nezůstal stát na místě a nečekal, až ho čepel dostihne.

Využil setrvačnost úderu, štít pustil a z otočky udeřil obouruč s

nečekanou razancí. Hegen taktak stačil nastavit vlastní zbraň, ale

74

Harn se skokem dostal za jeho záda a bleskově sekl podruhé. Velký

muž se zapotácel a rozkročil, aby se udržel na nohou, na jeho

kabátci se objevila krev. Pomalu pozvedl meč, bronz se zaleskl na

slunci.

„Tys mě zasáhl,“ řekl, jako by tomu nemohl uvěřit.

„Čekal jsem, až si přestaneš dávat pozor,“ zasípěl starší muž,

„měl jsem tě přečteného!“ Bezkrevné rty však prozrazovaly, že

souboj nebyl zdaleka tak jednoduchý.

Ocelový meč dopadl potřetí, prosekl zbroj a svaly i kosti pod ní.

Hegen se zlomil a přepadl dopředu, vyčerpaný Harn ho jen o zlomek

sekundy následoval. Po řinčení kovu se nastalé ticho téměř bolestivě

zařízlo do uší. Náhle se kruh mužů rozestoupil. Ray, Vien a dva

bojovníci seskupení okolo bezvládného Hama stáli obklopeni

trojnásobnou přesilou.

„Jeden za všechny všichni za jednoho,“ zabručel Ray a zvedl ze

země meč, aby měl dva.

„Jak víš, že tahle slova máme v našem rodovém znamení?“

zeptala se Vien, ale pohled přitom nespouštěla z protivníků před

sebou. Meč držela napřažený a Ray s podivnou hrdostí zpozoroval,

že se jí nechvějí ruce ani hlas.

„Dobrých příběhů je málo a ten, ze kterého tahle slova pocházejí,

je jeden z nejlepších,“ odpověděl. „Vezměte si své koně a necháme

vás naživu,“ obrátil se k Hegenovým mužům. „Máte mé slovo a to

platí mnohem víc než slovo mršiny, které jste ještě před chvílí

sloužili.“

Androidova drzost je šokovala téměř stejně jako smrt vůdce.

„Ty budeš vyhrožovat nám? Tři muži a jedna ženská proti

dvanácti chlapům?“

Ocel zazvonila, Ray svým extrémně širokým zorným polem

zaregistroval Vienin bleskový úder na čepel soupeře. Překvapila

muže tak dokonale, že zbraň pustil a zůstal strnule stát s hrotem

jejího meče pod vlastním hrdlem.

„Přesně tak, rozhodněte se rychle!“ Rayův hlas přešel na

frekvenci stimulující centra strachu. Ocel narazila na bronz, jediným

útokem odzbrojil dva soupeře a nechal je stát ve stejné pozici jako

před okamžikem Vien.

75

„Počítám do pěti. Potom tři z vás zahynou a ostatní mohou zkusit

své štěstí a šermířský um.“

„Jedna, dvě…“

Při slově tři se muži rozběhli ke koním a Ray si mohl ulehčeně

vydechnout. Nesnášel krveprolití, vlastně se mu vzhledem ke své

zkonstruované osobnosti snažil za každou cenu vyhnout.

„Myslím, že si budeš muset hledat jiného manžela,“ řekl

zamyšleně při pohledu na Hegenovo tělo, které právě objevili

mravenci.

„To má čas,“ zabručel sípavě Harn. „A jen na ní bude záležet,

koho si vezme, má mé svolení.“

13

Ráno bylo tiché a mrazivé, ale Markovi se kupodivu vstávalo dobře

a na svá zranění si vzpomněl až při obvyklé ranní hygieně v

ledovém potoce. Léky z rezervního balíčku byly sice velmi kvalitní,

ale uspíšit víc hojivý proces nedokázaly. Jediné, čím se uplynulá noc

lišila od spousty ostatních, bylo to, že ji netrávil sám. Ponořil se

ještě jednou do vody, aby ho přešly nesmyslné myšlenky.

„Dnes se naše cesty rozdělí,“ prohlásil Gruach. Jak bylo jeho

zvykem, přikradl se jako stín.

Mark jen kývl hlavou. Svou pozornost soustředil k hloučku žen,

který vášnivě o něčem debatoval. Občas zaregistroval postranní

pohled směřující na něho nebo na Wagootha. Ajda očividně o svých

zážitcích nemlčela.

Obrovitý troglodyt, který právě vstával ze svého pelechu,

vypadal lehce zasněně a připitoměle zároveň.

„Ano, rozdělí,“ vrátil se Mark k důležitějším věcem. „Musím

zařídit, aby kouzelné věci mých bývalých lidí neničily naši zemi.“

Šaman přikývl a náhle se celý téměř bázlivě přikrčil. Jeho gesta si

všimli všichni v okolí a za okamžik byl celý kmen připraven na

útok. Mark, kterému přebíhal mráz po zádech a klouzal až kamsi do

slabin, věděl, čeho se vůdce troglodytů obává: ne fyzického útoku,

ale telepatického ataku.

76

„Něco mezi zuby, musíme si dát něco mezi zuby!“ vykřikl Mark

a zařídil se podle vlastních slov.

První nával bolesti ho srazil na kolena. Utrpení mučeného

člověka bylo příšerné, nesnesitelné. Gruach zůstal stát, ale kymácel

se ze strany na stranu a sténal, několik žen se rozplakalo. Mark se

snažil uchopit své vlastní vědomí, chránit ho před záplavou

sugestivních obrazů přicházejících do jeho mysli. Na další vlnu

bolesti už byl připraven, ale nikdo nemůže být doopravdy připraven

na stahování kůže zaživa. Mark už dokázal číst poselství. Krutí muži

v ocelových zbrojích mučili troglodyta přivázaného ke čtyřem

kolíkům zatlučeným do země. Vzápětí se obrazy změnily, život

šamana-lovce se prolínal s představami a touhami jeho mučitelů.

Lov na medvěda, dotyk právě narozeného dítěte a milování se ženou

se překrývaly s chaosem válečné vřavy, s mraky šípů zastiňujícími

slunce, s dokonale srovnanými řadami válečníků zakutých do

brnění, masakrujících troglodyty oblečené do kožešin. Úplně dole,

pod desítkami a stovkami výjevů, pocitů a obrazů, rozeznával Mark

téměř nezřetelné, mlhavé záběry těžebních zařízení přistávajících v

liduprázdné tundře a těžících… co, to už Mark zjistit nedokázal.

Následovalo prudké trhnutí, kruté a definitivní, mučený muž právě

dodýchal, a jen o zlomek sekundy později přišla jeho poslední

myšlenka – poselství: obraz války troglodytů proti lidem ve

zbrojích, obraz šedých obrů a medvědů na straně pralidí hnaných

proti katapultům. Bylo to tak intenzivní, že i Marka na okamžik

ovládla touha chopit se kamenné palice a hájit své loviště proti (ne)

lidem. Tak mrtvý šaman pokročilejší rasu nazval ve svých

myšlenkách.

Telepatická bouře se utišila, Mark se na kolenou snažil

popadnout dech a po očku pozoroval Gruacha, jak zareaguje. S

překvapením si uvědomil, že na kontaktu se větší či menší měrou

podílel každý v kmeni. Nikdo se netvářil nechápavě, všichni s

očekáváním pozorovali svého vůdce.

„Vydáme se na válečnou cestu,“ pronesl obřadně Gruach.

„Nebudeme bojovat kvůli novým lovištím ani kvůli jídlu, ani kvůli

ženám nebo dětem. Budeme bojovat, my lidé, proti (ne) lidem!

Zvítězíme, nebo zemřeme!“

77

Šaman pozvedl ruku sevřenou v pěst a ostatní jeho gesto v

naprostém tichu napodobili. Jako chmurné potvrzení skutečnosti se z

nebe sneslo trojhlasé zaskřehotání havrana. Mark cítil, že se stal

svědkem počátku celoplanetární války. Možná vedené těmi

nejprimitivnějšími prostředky, ale o nic méně zničující. A co bylo

nejhorší, nějakým podivným, jemu dosud neznámým způsobem do

ní byli zapleteni lidé jeho druhu.

„Ještě dnes večer se setkáme s Žabími a Vraními lidmi.

Pamatujte, nebudeme bojovat proti nim, ale proti (ne) lidem!“

zaburácel Gruach.

Po celý zbytek dne pochodoval kmen v naprostém tichu. Děti si

nehrály, neplakaly, nesmály se, muži nelaškovali se ženami. Kmen

se změnil ve společenství živých duchů. Na kamennou planinu přišli

ve stejném okamžiku jako dva další kmeny. Mark si uvědomil, že

jejich vůdcové byli na podvědomé úrovni neustále ve spojení spolu

se stovkami dalších a dalších vůdců tlup rozptýlených po nekonečné

tundře. Ti všichni se teď stahovali k jihu, ke geologickému zlomu,

odkud jim hrozilo nebezpečí v podobě lidí modernější civilizační

epochy.

Večer se rozhořely ohně, lidé se ukládali ke spánku bez ohledu na

kmenovou příslušnost a Mark cítil, jak se v nadreálném prostoru

zhmotňují jejich sny, přání i obavy. To vše byly jen pavučiny vlající

ve vichru vůle jejich šamanů. Z telepatického transu ho vyrušil

dotek hebkého těla. Ajda se k němu vmáčkla do dolíku, který si

připravil ke spánku. „Dívej se dál, budu se dívat s tebou,“ zašeptala.

Mark ji poslechl. Cítil, jak se k němu přidala a využila jeho

pevnějšího spojení s oním prostorem. Už si byl jist, že všichni

troglodyti mají větší či menší, vědomě ovládané nebo neovládané

telepatické schopnosti. Sledoval myšlenky Gruacha a ostatních

šamanů, viděl další tlupy, tak podobné a současně úplně jiné. Potom

se lidská struktura myšlení začala měnit a…

„Volají obry, volají je,“ zašeptala Ajda, dříve než stačil sám

pochopit.

Čarodějové troglodytů se dobývali do vědomí zvířat a nutili je

chovat se podle jejich vlastních přání. Mark s úžasem sledoval, jak

obrovští mamuti stovky a tisíce kilometrů na západ, kde ještě ani

78

den neskončil, zvedají své choboty, obracejí se k jihovýchodu a

pomalu se vydávají na pochod. A nejen mamuti, ale i vlci, tygři a

dokonce i obrovští šedí medvědi. Už pochopil, proč mu telepatické

obrazy války vysílané myslí mučeného šamana připadaly tak

zmatené: nechápal, co v nich představují zvířecí figury.

„Neodejdeš k nim, viď, že nám pomůžeš? Cítím, že víš strašně

moc. Jsme silní, máme moc nad dušemi našich předků ve zvířatech,

ale potřebujeme tě. Neopustíš nás?“

Ajda se k němu tiskla, už ne kvůli zprostředkování telepatického

mostu, ale zcela prostě, živočišně a lidsky zároveň.

Mark ji pohladil po vlasech a zavrtěl hlavou.

„Neopustím vás a postarám se, abyste opět mohli lovit na širých

pláních a nosit lebky do svatyní.“

Podle uvolnění jejích svalů poznal, že mu uvěřila a vzala ho za

slovo. Zastyděl se za svou účelovou lež, ale potom si uvědomil, že

vlastně řekl pravdu. Intriky, které jeho samotného i Raye dostaly až

sem, úkladné léčky nepřátel – to vše bylo mnohem méně důležité

než záchrana troglodytů a jejich přirozeného způsobu života. A ještě

důležitější byla záchrana přátel, doplnila za něj část vědomí, která

nikdy nedodržovala předpisy a příkazy Služby.

Ajda se k němu přitiskla ještě silněji a objala ho nohama kolem

beder.

„Na přemýšlení o válce a válku samotnou bude dost času zítra i

další dny. Jsem si jistá, že jsi mi ještě neukázal všechna tajemství

mezi mužem a ženou,“ žadonila.

„Všechna tajemství zaberou moc času. Wagooth dnes zůstane o

samotě?“ popíchl ji s úsměvem a políbil, až zůstala bez dechu.

„Ne. Toho čeká dlouhá noc, ale tebe jsem si vymínila pro sebe.

Řekla jsem, že žádné jiné bys nová tajemství neprozradil, a ony mi

uvěřily.“ A Ajda doprovodila svá slova dotekem, který téměř zbavil

Marka sebeovládání.

„Jsi učenlivá,“ zamumlal ještě a potom už žádnému z nich na

slova nezbýval čas ani dech.

Pozdě v noci nebo velmi brzy k ránu ležel Mark na zádech, rukou

objímal Ajdu a pozoroval zvolna blednoucí oblohu. Vzduch byl

mrazivý jako obvykle, ale on chlad necítil. Událostí bylo v poslední

79

době tolik, že mu nezbýval čas na malicherné záležitosti. Cítil se

podivuhodně vyrovnaný a měl pocit, že jeho telepatický smysl

zesílil, zjasněl. Stačilo přivřít oči a viděl před sebou tisíce

pochodujících obrů mamutů a dalších zvířat, lovecké tlupy stahující

se k jedinému místu.

Využil svého rozpoložení a pokusil se vyvolat obraz Raye. Nic si

od toho nesliboval. V posledních týdnech to marně zkoušel stokrát,

tisíckrát.

„Slyším tě!“ zarezonoval androidův překvapený hlas v

Markových myšlenkách.

V nadreálném prostoru nebyl Ray omezován nedokonalostmi

svého umělého těla a mohl dát plný průchod emocím, o nichž by

robotici pochybovali, zda vůbec mohou existovat. Mark nebyl

robotik a znal svého přítele.

Telepatické spojení, které Mark s Rayem navázali, bylo křehké a

každou chvíli ho přerušovaly rezavé představy domorodých šamanů.

Přesto se Mark dozvěděl o obrovské armádě bojovníků a válečníků

vyzbrojených ocelovými zbraněmi, které do světa Samuhu III

neměly patřit ještě po mnoho století.

„Nedokážu odhadnout, kolik jich bude v době, kdy se bitva

odehraje,“ pokračoval Ray v hlášení. „Dokonce ani nevím, proč se

kněz snaží vyprovokovat válku. A taky se mi zatím nepodařilo zjistit

jeho pozemskou totožnost.“

„Mají zájem o území, chtějí tady něco těžit. Mám vzorky, ale bez

dobrého analyzátoru…“ Mark myšlenku nedokončil a pokusil se

Rayovi poslat co nejpodrobnější představu lumitu.

„Pokusím se zjistit víc podrobností. Kněz zítra pojede z města na

jednání s jedním z divokých náčelníků, kterého nepustí mezi hradby.

Porozhlédnu se u něj,“ podařilo se Rayovi ještě vyslat a potom je

přerušil intenzivní pocit triumfu vlka, který právě strhl losici.

Mark se na svém primitivním loži protáhl, obloha na východě v

průběhu jeho spojení s Rayem stačila nabýt odstínu modrého

hedvábí.

„Nejsou ještě nějaká tajemství, na která jsi zapomněl?“ zašeptala

Ajda napůl ze spánku.

Mark se sklonil ke snící krásce. Byla tak blízká a současně tak

80

vzdálená. Nedovolil však, aby mu obavy z věcí budoucích pronikly

do hlasu.

„Ano, je jich ještě spousta, například tajemství něžného

probuzení.“

Krátce po úsvitu, když už byly všechny tři kmeny opět na cestě,

se Ajda vmáčkla mezi pochodujícího Marka a Wagootha a

spiklenecky se na ně ušklíbla.

„Jestli se vy dva budete mračit jako zimní bouřka, přísahám, že

povíme i Vraním a Žabím ženám, jaká znáte tajemství, a do konce

války se nevyspíte.“

Mark se zasmál, Wagooth chvíli nahlas přemítal, zda by to

nestálo za zkoušku. Když mu však Ajda připomněla, že kolegyni

přezdívané Dlouhý jazyk, na kterou uplynulé noci nevyšla řada,

slíbil u snídaně spoustu věcí, odmlčel se a nasadil povinně

optimistický výraz.

14

Ray pobídl koně, dojel Vien a podal jí čutoru s vodou, ve které ráno

tajně rozpustil megadávku vitamínů.

Návrat do Barnbrucku jim trval déle, než předpokládali. Těžký

souboj Harnovi otevřel ještě nezahojenou ránu a hodně ho oslabil.

Přestože v sedle dlouho nevydržel, odmítal cestovat na smyku jako

nemohoucí stařec, jak se sám vyjádřil. Ray jeho přístup chápal. Jen

silní vůdci, které jejich muži obdivují a respektují, mohli v drsném

světě přežít. Protože se obávali další léčky, vyhýbali se

nebezpečným a nepřehledným místům, sledovali stopy a v noci

stavěli hlídky.

Přestože se drželi mimo obvyklé stezky, potkávali cestou víc a

víc poutníků směřujících k Velkému schodu. Většinou se chtěli

podívat, kam je služba novému bohu zavede. Pán z Krušavy o

Hegenově příšerném činu nemlčel a všichni se vyptávali na

vyvoleného bojovníka nového boha. Ray tazatelům obvykle suše

oznámil, že kosti vyvoleného mohou nalézt hned za schodem, a

doprovodil to poznámkou o zpupnosti, která zahubí každého.

81

Většinu času však mlčel, a pokud nedělal společnost Vien, která se

pozorně starala o svého otce, zabýval se analýzou událostí na

Samuhu III. Stále dokola si přehrával všechny informace, které měl

k dispozici, nebo se snažil navázat telepatický kontakt s Markem.

V druhé části plahočení pustinou se zvedl stálý vítr a postupně

sílil. Naštěstí jim vál do zad a kromě šedého prachu, který s sebou

přinášel, jim nepůsobil žádné těžkosti.

„Dnes bychom měli dorazit do města,“ zabručel Ray při snídani.

Vlastní porci se mu z větší části podařilo nepozorovaně přidat

Vien. Pro dívku byla cesta těžší než pro ostatní, i když se držela

skvěle. Ray však přesně věděl, jak moc je vyčerpaná, podle

rychlosti, s níž mu každý večer usínala v náručí. Nemusel mluvit v

podmiňovacím tónu, věděl, že město je vzdáleno devatenáct

kilometrů a čtyři sta dvacet sedm metrů. Dávno se však naučil, že

přílišné vědění škodí a je podezřelé.

Vien otřela misku od šedého prachu, který se na ni nalepil.

„Lumit,“ zamumlala s plnou pusou. „Měli jsme štěstí, že se vítr

nezvedl před týdnem. Touhle dobou by nás už pálily oči.“

Ray počkal, až všichni dojedí, a uhasil oheň. Příkaz k odchodu

nechal na Harnovi.

Horal se do sedla dostával těžce a obohatil přitom Rayův slovník

o několik obzvlášť jadrných zaklení. Přes bílé rty mu však nepřešel

ani sten.

Město spatřili ještě před polednem a nečekaný pohled jim všem

vyrazil dech. Počet obyvatel Barnbrucku se během jejich

nepřítomnosti zmnohonásobil, původní hradba vymezovala v moři

provizorních chýší, honosných i prostých stanů a polních ležení jen

malý prostor.

„Větší vojenský tábor jsem v životě neviděl,“ prohlásil Harn.

„Musí tady být všichni muži z dalekého okolí.“

„Muži z okolí by nestačili,“ nesouhlasila Vien. „Spousta jich

musela přijet bůhvíodkud.“

Ray jen přikývl. Odhadoval, že v Barnbrucku táboří něco mezi

padesáti až padesáti dvěma tisíci ozbrojenců. Nebylo v moci malého

města, aby takové množství hladových krků nasytilo. Navíc při

neexistenci základních hygienických návyků, kanalizačního systému

82

a zdravotní služby bylo jasné, že každým okamžikem tady vypukne

nebezpečná epidemie, samuhská obdoba černé smrti, která v

historických epochách Země pustošila celé kontinenty.

Při průjezdu obrovským ležení však zjistil, že situace je úplně

jiná. V pravidelných rozestupech byly postaveny latríny, dřevěné

povozy vyvážely odpad a pořádek kontrolovali lidé s modrými

páskami na rukou.

„Kdo vám nařídil, abyste tady stavěli záchody?“ oslovil Ray

skupinu tesařů.

I oni měli modré označení.

„Pracujeme pro nového boha, to on ústy kněze přikazuje, co je

třeba udělat,“ odpověděl jejich předák a gestem dal pokyn ke krátké

přestávce.

Ray přikývl, jako by podobnou odpověď očekával. Teď nahrával

úplně všechno kolem, od panoramatického záběru dokonale

organizovaného vojenského tábora po rozhovor s mužem. Věnoval

mu až marnotratně široký přenosový kanál, aby pozdější experti

mohli dokonale posoudit tesařovu výslovnost a bez jakýchkoliv

pochyb potvrdit jeho planetární původ.

„A kdo vás za tu bohulibou práci platí?“ pokračoval Ray ve

vyzvídání. „Vy přece nepotřebujete ocelové zbraně, vás živí váš

um,“ polichotil jim.

Tesaři se potěšeně usmáli.

„Máš pravdu, pane. Platí nás kněz, jeho bůh je velmi štědrý.“

Ray se s nimi rozloučil a přidal se ke svým společníkům.

Obrovské válečné tažení plánoval někdo ze Země, o tom neměl

nejmenších pochyb. Jenomže proč?

„Ubytujeme se ve stejném hostinci jako předtím,“ rozhodl Harn.

Ray věděl, že by bylo moudřejší najít si jiné místo, protože tak by

případným útočníkům ztížili jejich hledání, ale nakonec byli v

přeplněném městě rádi, že je hostinský jako bývalé dobré zákazníky

přijal. Seděli pohromadě v koutě sálu, po dlouhé cestě vychutnávali

pohodlí civilizace a cpali se pečeným masem polévaným hustou

omáčkou. Ray se tentokrát nedokázal z jídla vykroutit – předstírat,

že nemá po náročné cestě hlad, by bylo příliš nápadné. Zuby proto

drtil jídlo na co nejmenší kousky, aby v ocelové schránce, umístěné

83

v jeho těle právě pro obdobné případy, zabíralo co nejméně místa.

Vnímal, jak mu jednotlivá sousta skřípou jemným prachem

přineseným větrem ze severu. Barnbruck byl od Velkého schodu

daleko, ale občas se lumit dostal až do města.

„Lumit!“ zarazil se Ray a vyslovil jméno, kterým Vien prach

pojmenovala.

Vzpomněl si, že stejné slovo použil i Mark při jejich telepatickém

hovoru a stejně vypadal i materiál, po kterém se pídila geologická

sonda!

„K ničemu není, jenom skřípe mezi zuby,“ prohodil jeden z

bojovníků.

„Nu, najdou se lidi, kteří i za takové smetí utratit trochu zlata,“

vmísil se do hovoru Harn. S každou hodinou, kterou nemusel trávit

v sedle, se mu vracely síly.

„U nás v horách, na stolových planinách, máme celá ložiska

lumitu. Je tam vlhko a tolik se tam nepráší. Před pár lety ho ode mě

kupovali kupci a neplatili špatně. Potom ale jeden z jejich lidí

znásilnil naši ženu. Dal jsem ho pověsit a už nikdy jsem je do hor

nepustil.“

„Kdy se o lumit začali zajímat?“ vyptával se dál Ray.

Cítil, že je na stopě a kostky skládačky začínají zapadat jedna do

druhé.

Harn odsunul prázdnou mísu a zamyslel se.

„Tak před pěti lety. Zpočátku kupovali jen hodně málo, potom

stále víc a víc. A asi půl roku potom, co jsem je vyhodil, jsem

zaslechl první zvěsti o knězi nového boha. Zprvu na něho moc lidí

nedalo. Časem však jeho proslulost rostla.“

„A v té době začaly naše neshody s Jekarem z Vardosu,“ doplnila

Vien.

„Chtěl ode mě koupit stolové hory. To by však vyřízlo klín do

našeho území, navíc půda se nikdy neprodává,“ řekl Harn. „Jdu si

lehnout, potřebuji si řádně odpočinout. Nemám nic proti tomu, když

si užijete trochu zábavy, ale nezapomeňte, že všude číhají

nepřátele,“ prohodil směrem ke svým mužům.

„A ty na sebe dej pozor,“ pohlédl s láskou na svou dceru.

Rayovi jen mávl, ale android dokázal dokonale přečíst gesto i

84

výraz ve tváři šedovlasého horala. Byla v nich obsažena prosba,

kterou by nikdy nedokázal vyslovit nahlas. Žádal Raye, ať jeho

dceru ochrání, ať ji střeží jako oko v hlavě.

Ray seděl a snažil se vydedukovat nejpravděpodobnější obraz

situace. Vien ho pozorovala a pohrávala si přitom s pohárem vína.

Lidí v sále přibylo, ale díky halasu pijáků měli kupodivu víc

soukromí.

„Chystá se něco zlého, něco příšerného a ty přemýšlíš, jak tomu

zabránit,“ řekla tiše.

Její intuice a způsob, jakým si dokázala spojovat věci, Raye

znovu ohromily. Obvykle se snažil místní obyvatele, zvlášť pokud

pro něj byli osobně důležití, nezatahovat do problémů Služby, ale

teď neměl na vybranou. Navíc potřeboval někoho, kdo by

informoval Marka v případě, že by se jemu samotnému z nějakých

důvodů něco přihodilo. Každý stroj se může porouchat, ušklíbl se v

duchu svým obavám.

„Je to tak,“ potvrdil Ray dívce její dohady.

„Musím zabránit připravované válce, musím pomoct svému

příteli, který je kdesi za Velkým schodem a blíží se sem.“

„A co my? A co já?“ zeptala se Vien.

Rayovi její výraz, naplněný nejistotou a obavami z budoucnosti,

připomněl, že ona a její blízcí v galimatyáši namíchaném zločincem

ze Země hrají o vlastní životy a existenci.

„Ti, kdo za tímhle vším stojí, se zajímají o lumit. Zpočátku ho

chtěli získávat z vašich hor, ale zřejmě jim to nestačilo a hledali dál.

Zjistili, že země na sever od Velkého schodu je toho prachu plná.

Než ji však dobudou a ovládnou, budou stále usilovat o zemi horalů.

Pokud zabráním válce, postarám se tak současně i o to, aby nechali

tvůj rod na pokoji.“

Vien přikývla a rozhlédla se kolem.

„Oni taky nejsou tak docela lidé, stejně jako ty,“ nadhodila a

pohledem přitom zkoumala další hosty.

„Nepatří do tohoto světa,“ potvrdil Ray.

„Udělám vše, abych ti pomohla.“

A já udělám všechno pro to, aby ti nikdo nezkřivil vlas na hlavě a

mohla jsi tady žít tak šťastně, jak tvůj drsný svět dovolí, slíbil jí Ray

85

v duchu.

Tlumeným hlasem začal dívce líčit své další kroky. Nebylo to

přesně podle oficiálních pravidel, ale Ray se dávno naučil, že na

společníky se dá spoléhat tím víc, čím lépe rozumějí situaci.

„Pokusím se poohlédnout po jednookém muži, jednom z trojice,

který stál za léčkou připravenou na tebe a tvého otce. On je určitě ve

spojení s organizátorem celého spiknutí. A pokud by to byla

neúspěšná cesta, proslídím ještě jednou chrám toho vypečeného

kněze. Tam se mi ale moc nechce, protože nevím, jak moc jsou po

mé první návštěvě na nezvané návštěvníky připraveni, a nerad bych

tam uvízl.“

„Všechno to zní hodně nebezpečně, až se mi zdá nemožné, aby to

jeden bojovník mohl přežít. Bude jich proti tobě stát mnohem víc,“

řekla dívka a odstrčila od sebe prázdný pohár vína.

Ray si uvědomil, že se o něj bojí.

„Pamatuj, nejsem člověk,“ pronesl vážně a upřeně se jí podíval

do očí.

„A nemůžeš mi říct, co jsi zač?“ usmála se a v očích jí zatančily

jiskry pobavení jako nad hádankou, na kterou už dávno zná odpověď

a jen pro potěšení druhého předstírá, že zatím neví.

Ray si odepnul generátor ochranného pole a po chvíli kutění pod

deskou stolu do něj vmontoval součástku, kterou si „vypůjčil“ ze

skladů Služby pro dohled nad primitivními planetami. Rayovo

zapojení umožňovalo měnit tvar a rozměr ochranného pole.

Naneštěstí také extrémně zvyšovalo spotřebu energie a způsobovalo,

že zdroj generátoru byl v krátké době vyčerpán a zničen.

„Připni si ho na opasek,“ požádal Ray a ukázal jí, jak dvěma

jednoduchými ovladači lze pole podle potřeby měnit.

„Můžu pátrat i několik dní a chci, abys byla v bezpečí.“

V sále začalo být přeplněno, k mužským hostům se přidali

nevěstky a opilci, doufající, že v mumraji ukořistí nějaký ten

poloprázdný džbán. Ray upřel krátký pohled na ženu s téměř

obnaženou hrudí, v křiklavě oranžové sukni, smlouvající o svou

cenu s obtloustlým chlapíkem, který se v průběhu večera stačil

podívat na dno až přílišnému počtu pohárů na to, aby si za své

peníze užil. To byla také jedna z věcí, které byly ve všech koutech

86

vesmíru obydlených humanoidními bytostmi lidského typu stejné,

konstatoval Ray.

„Doprovodím tě do tvého pokoje, myslím, že to tady začíná být

poněkud divoké,“ nabídl Vien.

Políbila ho na rozloučenou u dveří a po krátkém zaváhání

pokrčila rameny.

„Kdybys byl obyčejný muž, snažila bych se tě přemluvit, abys se

mnou aspoň ještě chvíli zůstal. Jenomže… ty vždycky uděláš, co je

zapotřebí. Přeju ti – šťastný lov.“

Ray ještě chvíli zůstal stát před zavřenými dveřmi a snažil se

uhodnout, co všechno se skrývalo ve Vieniných očích.

„No jo,“ zabručel nahlas, aby přehlušil nízkoúrovňový šum ve

svých obvodech, který mu ani trochu nedělal dobře. „To jsou ti

androidi,“ zavrtěl znechuceně hlavou, „ti panáci vždycky udělají, co

je třeba, místo toho, co je správné.“

Vrátil se do sálu, a než se stačil rozhodnout, kam se vydá, zahlédl

mezi hosty jednookého plešatce. Muž očividně někoho hledal a

propátrával sál pohledem. Po androidovi jeho oči jen sklouzly a

vzápětí vyšel ze sálu, jako by neobjevil, po čem pátral.

Ray se ušklíbl. V průběhu uplynulých dnů mu tvář poznamenal

dlouhý škrábanec, který se sice díky samoobnovovací schopnosti

keratové kůže zahojil, ale jizva poznamenala Rayovu celkem

pohlednou tvář a při jeho úšklebku mu dva muži mimovolně

ustoupili z cesta. Android toho využil a vyběhl do tmy za

jednookým.

Město bylo tmavé, jen tu a tam planul na ulici oheň, z malých

slídových nebo kožených oken pronikalo z příbytků minimum

světla. Vzduch páchl kouřem z bezpočetných ohnišť, potem koní a

trusem dobytka. Ray věděl, že sledování v podobném prostředí je po

čertech náročná záležitost – i se svými robotickými čidly už

mnohokrát stopu v minulosti ztratil. Dnes se na něho však štěstěna

usmála. Jednooký lelkoval na rohu nejbližší křižovatky a teprve teď

líně zamířil ulicí do středu města.

Ray se vyhnul hromádce koňských kobylinců a vydal se za ním.

S každou sekundou kontaktu o jednookém věděl víc. Už dokonale

zmapoval jeho pohybový vzorec, z těkavých molekul linoucích se z

87

jeho oděvu poznal, že v poslední době trávil spoustu času mimo

město a – to Raye znepokojilo – vyskytoval se v místech, kde se

nacházelo velké množství M-TNT výbušniny.

Povoz zarachotil a přehradil mu cestu. Ray se zarazil, přestal

zkoumat střípky informací o jednookém a zaměřil se na okolí. Ve

tmě se skrývali muži. Napočítal jich sedm, podle zvuků byli všichni

ozbrojeni.

„Pořád ta stejná chyba,“ řekl nahlas sám sobě. „Zase jsi nedával

pozor, to ses za ta léta u agentury opravdu nic nenaučil?“

Ozubené čelisti pasti se daly do pohybu, muži se vynořili ze

svých úkrytů a obstoupili Raye ze všech stran.

„Nevím, co ses zač, mládenče,“ promluvil shrbený muž se

sudovitým hrudníkem a krátkýma nohama, „ale zaplatil nám za tebe

dobře. Skoro se mi zdá, že až moc na to, jak hloupě ses nechal

nachytat.“

V jedné ruce držel bronzový kyj, v druhé dýku stylem

připomínající zbraně starověkého Říma.

Ray jediným pohledem zkontroloval ostatní hrdlořezy. Zbraně,

které třímali v rukou, by vydaly na základ slušné sbírky.

„Není to nic osobního,“ řekl vůdce a kývl na ostatní.

„Z mé strany taky ne,“ odpověděl Ray. „Pokusím se vám

neubližovat zbytečně.“

Uhnul čepeli, současně ji chytil oběma rukama a trhl tak rychle,

že se majitel meče nestačil včas pustit a přeletěl vzduchem kamsi

dozadu. Téměř současně za sebou zaslechl zaskřípání kamenů pod

podrážkou, v poslední chvíli ukročil stranou, útočící paži přitiskl

loktem k vlastnímu trupu a ťuknutím na nervový bod na zápěstí

přinutil banditu dýku pustit. Současně mrštil ukořistěný meč jílcem

vpřed proti kulhajícímu muži se sekerou. Hlavice ho zasáhla mezi

oči, až chrupavka zapraštěla. Ozubenou kouli řemdihu Ray

nezahlédl včas, řetěz se mu namotal na předloktí, ale koule ho

nezasáhla, protože ji stačil odvrátit druhou rukou. Dva šermíře

odzbrojil řetězem, který jim obtočil kolem čepelí, a pak jim zbraně

vyrval z rukou, střelu z praku chytil a vrhl zpět proti střelci.

„Jseš fakt dobrej, ale to ti nepomůže!“ zachraptěl vůdce banditů,

který v té skrumáži přišel o zbraně, a vrhl se na androida holýma

88

rukama. Ray viděl přibližující se pěst a nechal ji dopadnout. Předtím

však silným nervovým impulzem zpevnil své keratové břišní svaly,

až byly tvrdé jako ocelový plát. Kost zapraštěla, muž zaúpěl a zůstal

stát se zchromlou paží. „To budou polámané zápěstní kůstky a

pravděpodobně i vřetenní kost,“ odtušil Ray. „Je mi líto.“

Ulice byla najednou stejně prázdná jako před několika málo

okamžiky.

„Ty jsi démon!“ vykřikl poděšeně jednooký, který se schovával

za povozem přehrazujícím cestu. Nečekal na odpověď a rozběhl se

pryč. Ray ho následoval.

Už měl hodně stop a bylo málo pravděpodobné, že se muži

podaří v Barnbrucku ztratit.

O necelou hodinu později se tiskl do výklenku domu stojícího

přes ulici proti svatyni nového boha. Trochu ho překvapilo, že

jednooký zamířil právě sem. Předpokládal, že pozemšťan-vůdce

bandy si dává větší pozor na utajení. Na druhou stranu v místní

jednoduché společnosti to asi ani nebylo třeba.

Jen okamžik se rozhodoval, jakou cestou do svatyně vnikne.

Spěchal, protože usoudil, že jednooký bude podávat hlášení svému

veliteli. „Poprvé to šlo střechou, půjde to i podruhé,“ zamumlal.

Třemi kroky přeběhl ulici a odrazil se do výše přesně ve stejném

místě jako tehdy.

Zanedlouho už stál za dveřmi pokoje, ve kterém jednooký

podával zprávu knězi sedícímu ve vyřezávané židli. Mohutný osobní

strážce stál po boku svého pána, otrok něco kutil u krbu.

„Můžeš jít,“ propustil kněz jednookého. Současně Ray ucítil

vzedmutí energetické úrovně okolního prostoru, charakteristické pro

oživení komplikovaného obranného systému.

„Co to sakra…“ chtěl říct a současně se obrátil k útěku.

V půli pohybu mu však tělo odepřelo poslušnost a myšlenky

ztratily svou ostrost. Musel napřít veškerou vůli, aby vůbec udržel

integritu vlastní osobnosti.

Luminofory maskované ve stropě v podobě okrasných dlaždic se

náhle rozzářily. Ray s úsilím zvýšil citlivost a pronikavost svého

zraku na maximum a zjistil, že i světelné paprsky se v pokoji okolo

něho ohýbají zvláštním způsobem. Bylo to jako by…

89

„Chytil jsem tě do magnetické pasti,“ řekl knězův sluha, který se

náhle objevil ve dveřích.

Ray zamrkal, aby si pročistil vidění. Magnetické pole o síle

mnoha tisíc gaussů ovlivňovalo dráhy elektronů a fotonů, na nichž

záviselo jeho myšlení, a navíc mu tak působilo bolest. Uvědomil si,

že kromě něho a otroka nikdo jiný v obou místnostech není. A také –

pomalu a bolestivě – přišel na to, že neprohlédl základní nepřítelovu

lest: vůdcem nebyl kněz, nýbrž jeho otrok! Organizátor celého

spiknutí se skryl za loutku služebníka a mohl tak být všude, nikým

neviděn a nebrán v úvahu.

Mužík, Rayovi připadal jako typický výkonný manažer odbočky

velkého koncernu, zadal několik příkazů na počítačovém terminálu,

který nosil ukrytý pod tunikou, a neviditelné magnetické drapáky

posunuly Raye do místnosti před vyřezávané křeslo. Spíš před trůn,

opravil svůj předchozí úsudek.

Jeho přemožitel otevřel tajnou skříňku ukrývající přehršel lahví

whisky a bourbornů těch nejlepších značek a namíchal si drink.

Potom se pohodlně posadil na trůn. Ray zahlédl mezi láhvemi

charakteristickou baňatou siluetu Williama Lawsona a trochu

nelogicky si přál, aby tady byl Mark.

„To ta bolest,“ zamumlal nahlas, „snižuje mé dedukční i indukční

schopnosti.“

„Je to tak,“ přitakal mužík a napil se. „I androidi cítí bolest.

Věděl jsem, že jsi android, od chvíle, co mi můj člověk popsal, jak

ses vypořádal s léčkou na toho tupce Harna a jeho dceru. Když jsem

tě pak viděl na vlastní oči, jen jsem si to potvrdil. Ti lapkové, které

jsi dnes vyřídil, byli samostatnou aktivitou mého člověka. Asi vzal

masakr svých mužů trochu osobně. Nemůžu mu to vyčítat,“ pokrčil

rameny.

„Proč,“ zachroptěl Ray, „proč to všechno podnikáte? Co vás na

Samuhu III tak zajímá? Proč zrovna lumit?“

Zločinecký manažer se znovu napil a přikývl.

„Zjistil jsi toho dost. Klíčem je opravdu lumit. Při geologickém

průzkumu, který se dělá předtím, než ta vaše pitomá Služba pro

dohled nad primitivními planetami dostane planetu do své správy,

jsme narazili na tenhle zajímavý prach. Co způsobuje, jsme zjistili

90

až po nuceném odchodu z planety.“

Ray soustředil veškerou svou pozornost, aby pochopil, co se mu

muž chystá sdělit. Bolest se stále zhoršovala, věděl, že se každou

chvíli může zhroutit. Tak silné magnetické pole by mohlo vymazat

jeho osobnost jednou provždy. Přesto chtěl, aby Mark, pokud zbytky

jeho těla jednou objeví, věděl, oč tady ve skutečnosti šlo.

„Lumit – nepodařilo se nám zjistit, jak vlastně vzniká –

podporuje telepatické schopnosti. Při správném užívání je úžasně

zesiluje a máme podezření, že pokud působí v průběhu několika

generací za sebou, může katalyzovat rozvoj dalších schopností,

například telekineze. Je potenciálním zdrojem obrovského zisku, a

když člověk není úzkoprsý a nespěchá, i vlády nad světem! Mé

ambice však tak daleko nesahají, já pouze pracuji pro své šéfy a už

brzy se budu mít hodně dobře. Připíjím na lumit!“ pozvedl mužík

sklenku.

„A proč připravujete tu příšernou válku?“ podařilo se Rayovi

položit ještě jednu otázku.

„Protože devadesát osm procent veškerého lumitu se nachází

právě za geologickým zlomem na severní části kontinentu. Zjistili

jsme, že ty opice nám při těžbě působí velké problémy. Jejich

šamani dokonce dokážou telepaticky poškodit umělé inteligence

řídící těžební jednotky a ochrana personálu těžbu řádně prodražuje.

Nejjednodušší je všechna ta poloviční zvířata vybít a současně se

zbavit i většiny místní populace. Původně jsme je chtěli lovit kmen

po kmeni. Umučení šamana však způsobilo telepatickou bouři, která

je všechny přilákala sem. Usnadní nám to práci. Očekávám, že velká

bitva vypukne tak do tří dnů. Bitevní pole už je připravené, to

znamená podminované. Jediným stisknutím tlačítka se zbavím všech

obyvatel severní části kontinentu. A než se z genocidy vzpamatují

místní, budeme dávno pryč.“

„Jsi zrůda, takoví lidé jako ty by nikdy neměli existovat,“

zachroptěl Ray.

Věděl, že to byla poslední slova, která vyslovil, řečová centra mu

odepřela poslušnost.

Mužík se zvedl z křesla a podíval na hodinky.

„Touhle dobou už bys měl být mimo provoz – opravdu dobrá

91

konstrukce, to musím přiznat. Možná bych tě měl později nechat

rozebrat a něčemu se přiučit. Ale s tím, kdo by neměl existovat, se

opravdu pleteš. Vaše přítomnost tady je tak trochu partyzánština

mladého pána. Poslal vás sem, aby se vás zbavil. Jenomže vy jste se

nějakou záhadou probili přes obrannou linii kolem planety a

natropili nám pár problémů. To už je ale minulost. Na Zemi po vás

neštěkne ani pes, nikdo netuší, kam jste se vypravili, protože údaje v

databankách jsou vymazané. Jediný vysílač, kterým byste mohli

přivolat pomoc, mám pod palcem já.“

Rayovo tělo ochablo.

Muž obešel androida drženého magnetickým polem v podivně

zkroucené poloze a pozvedl sklenku k poslednímu přípitku.

„Tak na tvé umírání, robote! Za pár dnů ti to vymaže paměť, tvá

neuronová struktura zdegeneruje a ani ten nejlepší robotik tě nedá

dohromady. Na umírání!“

* * *

Vien přecházela po pokoji sem a tam. Od doby, co se Ray

nevrátil, se jí zdály příšerné sny. Plné násilí a zmatených obrazů,

občas v nich viděla samu sebe. Předevčírem a včera už nebyly tak

živé, jako by je rozmývala voda. Místa, která zasáhla, se měnily v

černé skvrny nicoty. Místo aby ji uklidnilo, že noční můra odeznívá,

byla vyděšená ještě víc. Měla pocit, že prázdná místa ve snech

předznamenávají smrt.

15

Mark si přitáhl kožešinu víc k tělu a ohlédl se. Z mamuta měl

přehled daleko dozadu. Přesto konce zástupu mamutů s jezdci,

tygrů, medvědů a dalších zvířat nedohlédl. Troglodytů mezi nimi

bylo poskrovnu, ale všichni dohromady tvořili ohromnou armádu.

První týdny ho telepaticky ovládaná zvířata ohromovala, potom si na

ně zvykl a nakonec se telepatickému převzetí kontroly nad zvířaty

sám naučil a navázal kontakt s obrovským mamutím samcem, jehož

92

kly byly téměř tři metry dlouhé.

„Jak dlouho ještě půjdeme?“ zahulákal na Gruacha. Starý šaman

se spokojil s klidnou kobylou a jeho hlava byla o víc než tři metry

níž než Markova. Ve svištění větru a proudu těžkých vloček, které

okamžitě tály, to nebylo na pohodlný rozhovor.

„Den, dva?“ odpověděl Gruach.

Starý šaman, který se stejně jako Mark zařadil do čela armády,

vypadal unaveně a zimomřivě. Mark se nedivil, námaha uplynulých

dnů a neustálé telepatické vypětí je všechny vyždímaly až do dna.

Zpočátku se snažil troglodytům jejich válku vymluvit. Proti

sugestivním telepatickým obrazům vyslaným umučeným šamanem

však neměl šanci. Potom několik nocí o všem přemýšlel a zjistil, že

jediný způsob, jak alespoň dočasně obě civilizace zachránit a

umožnit jim další společnou koexistenci, je nerozhodná bitva, která

bude všechny stát příliš mnoho krve na to, aby se v brzké době

pouštěli do druhé. Potom mohli přijít specialisté ze Země a najít

dlouhodobější řešení. Za žádnou cenu však nesměl dopustit

genocidu troglodytů. Při jejich malém počtu a nízké hustotě osídlení

by to znamenalo celkové vyhubení celého druhu.

Vítr zesílil a obloha potemněla, slunce, pokud by ho přes mraky

bylo možné vidět, se právě začalo nořit za horizont.

„Utáboříme se!“ zavelel Mark a stočil svého mamuta doprava.

Zvířata se velmi těžko zastavovala, nejjednodušší způsob snad

byl zatočit je do kruhu, potom jejich pohyb postupně ustal.

Pro Marka však pracovní den ještě neskončil. Čekalo ho ještě

několik hodin práce, kdy organizoval lovecké skupiny, řešil

rozmíšky jednotlivých kmenů a přikazoval, kolik jakých zbraní je

třeba nachystat. Ray se s ním čas od času snažil navázat telepaticky

kontakt, a přestože si myslel, že neuspěl, Mark jeho myšlenky

dokázal zachytit a dozvěděl se od něj spoustu věcí.

Jedna z posledních byla informace o lumitu jako původci

telepatických schopností místní populace. Pro Marka však teď byly

důležitější zprávy o síle a vybavení armády, která se proti nim

houfovala kousek za Velkým schodem. Organizátor celého toho

válečného masakru správně odhadl, že troglodyti by ze své vyvýšené

domoviny dolů nikdy nesestoupili, proto musel své vojáky vyslat

93

nahoru. Bůhvíproč však od Raye v posledních dnech žádné další

informace nedostával.

Mark si promnul spánky. Přes ohromnou sílu zvířat a

houževnatost troglodytů téměř neměli šanci. Ne proti katapultům,

balistám, kuším, lukům a organizované jízdě oblečené do tvrzené

kůže a oceli. Ve střetnutí oceli a kamene byla většina výhod na

straně oceli. A on, protože se války účastnily ženy i děti troglodytů,

nemohl dopustit jejich zmasakrování. Museli útočit a zahnat

nepřátele na útěk. Ale jak?

Mark cítil, že ho opět začíná bolet hlava. Mohlo za to neustálé

telepatické napětí. Možná proto Raye neslyšel.

Na ramennou ucítil něžné prsty. Nemusel se otáčet, aby poznal

Ajdu.

„Tvůj vzdálený přítel z dolní země se neozval?“

Mark jen zavrtěl hlavou.

„Jak se má Wagooth, už dva dny jsem ho neviděl?“ přešel k

praktickým problémům.

„Právě se vrátil z výpravy za ratišti kopí, jak jsi mu přikázal.

Budeme jich mít tolik, kolik sis přál.“

Ajda mluvila klidným, uspávajícím tónem a nepřestávala

Markovi masírovat krk.

„Pojedeš v čele?“

„Doufám, že se ke mně připojí i Wagooth,“ přikývl Mark.

„Dva hloupí v čele zástupů?“ nadhodila Ajda a v jejích očích se

objevil šibalský výraz.

„Dva stateční v čele zástupů!“ nesouhlasil Mark, a jak za ním

stála, přehodil si ji přes rameno a najednou ji držel v náručí.

„Tohle ale vypadá spíš na způsob, jakým to dělají naši muži,“

smála se.

„I ten je někdy dobrý,“ opáčil Mark.

Bolest hlavy byla pryč a chystající se krveprolití získalo alespoň

nějaký smysl. Musel chránit ty, kteří to potřebovali. Zvlášť když

jejich ohrožení způsobili lidé jako on sám.

* * *

94

Následujícího dne krátce před polednem překonali terénní vlnu a

otevřel se jim pohled na moře lidí shromážděné pod změtí

různobarevných korouhví. Mark už ve svém životě viděl mnoho

středověkých armád, ale tahle patřila k těm největším. Odhadoval,

že proti nim může stát dobrých sto tisíc lidí, a co víc – velmi dobře

vyzbrojených.

Zastavil mamuta a svou zbraň, meč přivázaný na dlouhé násadě,

si položil napříč přes stehna. Za ním seděla Ajda s pákovým

vrhačem oštěpů, případně kamenů, a příslušnou zásobou střeliva.

Wagooth na svém mamutovi se k nim přidal o chvíli později.

„Jejich víc než mravenců a lesknou se jako chrousti,“ komentoval

Wagooth pohled před nimi.

„Ano, ale jejich krovky se hodně špatně rozšlapávají.“

„Myslel jsem si to,“ odtušil obrovitý troglodyt.

„V každém okamžiku mi naslouchej svým vnitřním okem a buď

připraven tlumočit mé rozkazy ostatním. Jen já rozumím zákonům

téhle války, znám je! Uděláš to?“ obrátil se Mark na Gruacha.

„Měj ale na paměti, že my neumíme tančit jako myši. A ještě

méně zvíře, na kterém jedeš,“ souhlasil šaman.

Mark přikývl. Jeho mamut netrpělivě přešlapoval, hora masa

připravená zaútočit, nebo utéct. Stačilo jen jemně popostrčit předivo

jeho primitivních myšlenek.

„Plán je jednoduchý,“ pokračoval Mark. „Náčelníci lidí před

námi jsou seskupeni okolo korouhví, těch kopí s barevnými kůžemi.

Je pravděpodobné, že za každou korouhev, kterou strhneme, uteče

několik stovek bojovníků.“

„Divný způsob boje,“ zamračil se Wagooth, „ale pro nás

výhodný.“

Mark si tím nebyl jist, protože věděl, že korouhve jsou vždy

chráněny nejlepšími bojovníky, ale nemínil svému příteli jeho

optimismus vymlouvat.

„Teď jsme všichni pohromadě,“ řekl, když spatřil čelo válečného

proudu jen pár kroků za sebou. „Nemá cenu vyčkávat.“

„Do útoku!“ zavelel, pozvedl zbraň a pobídl mamuta.

Země se rozechvěla duněním nohou těžkotonážníků, řev

medvědů a tygrů rozezvučel vzduch, olověná obloha ještě víc

95

ztmavla mračny šípů a kamenů, občas se šedí mihl projektil plněný

živým ohněm. Vzedmutá vlna kožešin, kostí a kamene narazila na

ocelovou přehradu, bláto vířené do výše několika metrů zatmělo

obzor, praskání drcených kostí se mísilo s křikem umírajících.

Mark Stone zapomněl na všechna pravidla Služby platná pro

agenty, teď šlo o to přežít a zachránit statisíce. V sedle se držel

stiskem stehen a svou primitivní zbraní, obdobou pozdějších

halaparten, srážel jezdce ze sedel nalevo i napravo, jak jeho mamut,

chráněný před střelami trojitou vrstvou kožešin a udusané slámy, si

nezadržitelně produpával cestu vpřed. Ajda za jeho zády se činila,

seč mohla, a její přesně mířené střely dobíjely ty, kteří unikli

osrstěnému obrovi a Markově ostří. První standarta padla.

Mark se ohlédl a spatřil, že válečníkům s meči se podařilo

přerušit proud zvířat a troglodytů a on sám je s několika stovkami

spolubojovníků obklíčen. Kousek od sebe zahlédl Wagootha. Kolem

hlavy mu zasvištěly dva šípy, ale jeden z lučištníků se vzápětí složil

k zemi s rozbitou hlavou.

„Gruachu, do útoku, do útoku! Musíme je smést hned prvním

pokusem, jinak z nás nadělají břečku!“ vydával Mark telepatické

rozkazy a vrhl se do další skrumáže. Kopí ho zasáhlo do ruky,

kyvadlovým úderem své primitivní halapartny rozrazil dvě hlavy.

Mamut nabral na kly jezdce i s koněm a jediným trhnutím hlavou ho

odhodil. O kus dál přímý zásah z balisety proklál lebku jiného

tlustokožce skrznaskrz, živý obrněnec se převrátil na bok a při pádu

rozdrtil své jezdce.

Mark podsekl další standartu a hnal se dál. Ruce ho pálily

námahou, nedostávalo se mu vzduchu a krvácel z desítek drobných

šrámů. Cítil, že válečné štěstí váhá a přiklání se hned na jednu, hned

na druhou stranu.

Wagooth se probil k jedné z nejzářivějších korouhví a jeho

triumfální řev se nesl bojištěm do dálky. Bojovníci v oceli zakolísali.

Mark pocítil, jak se v něm vzedmula vlna triumfu – začínají vítězit!

Náhle se na okrajích kolbiště objevily létající plošiny. Mark v nich

poznal poloautomatická vznášedla pro shazování nejjednodušších

geologických sond. Teď však byla osazena reflexními kopulemi s

laserovými děly. První záblesk. Medvěd drtící v zubech jezdce i s

96

koněm byl sežehnut i se svým pánem. Další série záblesků, válečná

vřava zhoustla ohněm a puchem spáleniny. Mark pochopil – to je

prohra. S kamennými palicemi nemohou porazit lasery. Ustupovat

však nemělo cenu. Při pokračování útoku mohli mít štěstí, plošiny se

mohly porouchat, nebo… nebo… Nic ho nenapadalo, přesto se

tvrdošíjně rval dál v prohraném souboji.

Laserové dělo zasáhlo Wagoothova mamuta, obrovitý troglodyt

však včas seskočil a na chvíli si svým sekeromlatem kolem sebe

udělal místo i mezi do oceli zakutými rytíři. Vznášedlo zamířilo na

Marka.

„Uteč!“ křikl na Ajdu a otočil se.

Ta jen zavrtěla hlavou a vypustila další střelu z praku.

Kapitán Služby pro dohled nad primitivním planetami se postavil

v sedle a s halapartnou v rukách čelil laserovému kanónu. Neměl

nejmenší šanci a věděl to, ustoupit však nebylo kam. Létající stroj se

přibližoval, Mark už rozeznával hrubé montážní práce, které

pracovní nástroj přeměnily na hrozivou zbraň.

Mezi válečníky se prosmýkla dívka na černém hřebci, vlasy

barvy dělové bronzoviny za ní vlály jako vlečka, o skok za ní

následovali čtyři bojovníci vedení šedovlasým muže bez helmy.

Dívka neměla zbraň a mířila přímo k Markovi.

„Počkej!“ zabránil Mark Ajdě vystřelit z praku. Sestoupil po

provazovém žebříku a nabídl jezdkyni ruku. Téměř ji ani

nepotřebovala, akrobatickým skokem se vyšvihla až nahoru k Ajdě.

Laserové dělo vypálilo z bezprostřední blízkosti, jeho energetický

pulz se odrazil od v poslední chvíli aktivovaného ochranného pole a

vznášedlo vybuchlo.

Mark se nevyptával, odkud dívka je, ani kde vzala generátor

silového pole. Okamžitě se věnoval řízení mamuta, zamířil k

Wagoothovi a nabral ho k sobě.

„Teď musíme zničit i ty další létající monstra!“

„Jasně!“ zahulákal troglodyt a mávl svou kamennou palicí.

„Všechno je podminováno, detonační zařízení je tamhle na

pahorku!“ křičela dívka.

Markovi smysl jejích slov okamžitě došel. Bitva byla smrtelnou

pastí pro všechny!

97

„Jedeme!“

Mamut s přispěním Markovy halapartny, Wagoothovy palice a

Ajdina praku vyrýval v moři lidí krvavou brázdu a nezadržitelně se

blížil k pahorku. Mark se současně snažil pochytit od nové

společnice co nejvíc informací. Válečné štěstí se teď opět vznášelo

nad bojištěm, protože vznášedla se po zničení jednoho z nich stáhla.

Konečně stáli na pahorku. Stačil okamžik a Mark objevil v

kameni ukrytý počítač. Po letmém prohlédnutí obrazovky pochopil,

že nálože měly být odpáleny v okamžiku, kdy se většina armád

shromáždí na podminovaném území. Okamžitě se naboural do

programu a začal se jím probírat, současně navázal telepatické

spojení s Gruachem.

„Ustupujte! Země vybuchne! Ustupujte!“

Bitva vlivem jeho rozkazu polevila, na okamžik se mezi

bojujícími stranami objevil deset metrů široký volný pruh půdy.

Mark aktivoval správnou řadu náloží, pruh země se v mžiku změnil

v jediný dlouhý příkop, vymrštěné kameny a půda se snášely jako

smrtonosný déšť. Lidé a troglodyti se dali na útěk, každý na jinou

stranu. Mark vždy v patřičnou chvíli odpaloval další a další nálože,

až prázdné bojiště vypadalo jako jeden ohromný kráter zabraňující v

přístupu ke zhroucenému místu Velkého schodu.

„Tak, a teď chci všechno vysvětlit,“ obrátil se na dívku. „Kde je

Ray?“

Sotva to dořekl, zhroutil se vyčerpáním na zem.

„Spíše si potřebuješ odpočinout,“ klekla si k němu Ajda. „V

širokém okolí nikdo není, myslím, že pár hodin budeme mít klid,“

dodala pragmaticky.

16

Barnburck byl výrazně klidnější než před pár dny. Válečníci odtáhli

a s nimi i spousta dalších lidí, kteří měli strach, že se divoši z

náhorní planiny pokusí městu pomstít za válku, kterou jim lidé

vyhlásili. Markovi to nevadilo, právě naopak. Noční opuštěné uličky

mu k provedení plánu maximálně vyhovovaly.

98

„Jdeme na to!“ zavelel.

Díky tlumočícímu programu, který Ray poslal po Vien, teď Mark

rozuměl i řeči obyvatel Barnbrucku. Svého vlastního automatického

tlumočníka seřídil tak, aby vyřčená slova hned překládal do

opačného jazyka. Usnadnilo jim to komunikaci a zvýšilo úspěch

jejich nebezpečné výpravy.

Wagooth počkal, až mikrofon rozkaz vyřčený troglodytem

přeloží do řeči lidí, přikývl, rozmáchl se obrovskou palicí a závora

dveří povolila. A s ní i elektronický zámek. Tvůrce ochranného

zabezpečení nepočítal s troglodytovou silou a jeho neforemným

nástrojem. Mark, Wagooth, Ajda a noví společníci v čele s Vien a

Harnem vklouzli do chrámu nového boha jeden za druhým. Jediným

svědkem jejich vloupání byla ozvěna třesknutí doprovázející

vyražení dveří. Raye našli během pár minut. Stále ležel ve své

podivně zkroucené poloze odpovídající přirozené tenzi keratových

svalů. Mark cítil, že se mu obavami najednou hůř dýchá, a neunikl

mu ani výraz zděšení ve Vieniných očích. Rayi, Rayi, do čeho ses to

zase zapletl? Všechno ti prominu a budu zatloukat a zatloukat před

vyšetřovací komisí, jen když přežiješ, když to budeš opět ty, běžel

mu v hlavě proud zoufalých myšlenek.

Poslal ostatní prohledat ztichlý chrám a chvíli studoval ovládání

magnetické pasti. Bylo jednoduché, založené na univerzálních

principech obvyklých pro moderní přístroje. Zhluboka se nadechl a

začal přepínat jednotlivé ovladače do polohy vypnuto. Z horních

pater zaznělo několik výkřiků, částečně přehlušených řinčením oceli

a duněním kamenné palice. Nic z toho teď Marka nezajímalo,

myslel jen na svého přítele.

Když se ostatní vrátili, ležel už Ray uvolněně na provizorním

lůžku. Uvolněně, ale jeho oči byly prázdné, bez života.

„Co se nahoře dělo?“ zeptal se Mark.

„Byl tam nějakej jednookej chlápek s pár kumpánama,“ pokrčil

rameny Wagooth a dál věc nekomentoval.

„Tak nějak,“ potvrdil Harn a otřel si meč kusem látky.

„Je mrtvý?“ zeptala se tiše Vien a Markovi bylo náhle dívky líto.

„Nevím. Hypermagnetický šok může způsobit zpoždění v

oživování systémů,“ odpověděl a sám ke své odpovědi upjal

99

veškerou svou naději.

„Hlídejte ho, porozhlédnu se zatím tady.“

Věděl, že v chrámu je někde ukryto komunikační zařízení, a chtěl

přivolat pomoc Vesmírné policie a svého vlastního šéfa. Také

doufal, že mu práce pomůže zkrátit chvíle čekání.

Za úsvitu Rayovy oči ožily, a než se slunce vyhouplo nad obzor,

vrátilo se do nich poznání.

„Starý brachu, tentokrát jsi mi opravdu nahnal strach,“ uvítal ho

Mark a snažil se, aby mu přitom nebylo vidět do tváře.

Vien náhle zářila jako měsíc v úplňku a nikdo ji od Raye nemohl

odtrhnout.

„Dobrá práce,“ řekl Mark, když se mu podařilo překonat radost z

přítelova návratu do života. „Zachránil jsi nám všem život.“

Ray se posadil a usmál. Jizva ve tváři způsobila, že to byl

mnohoznačný, napůl šibalský úsměv.

„Já? Životy nám všem zachránila Vien. To ona dokázala přečíst a

porozumět mým zmateným telepatickým kontaktům, o které jsem se

z magnetické pasti pokoušel. A zvládla to víc než dobře!“

Mark jen přikývl.

„Vypadá to, že jsme nakonec skutečně vyhráli,“ usmál se.

„Omyl pánové!“ promluvil k nim hlas z jednoho z mnoha

reproduktorů pověšených na stěnách. Ray jediným skenem svých

čidel odhalil ovládací pulty kamer a mikrofonů. Současně se stěny

sklepem rozzářily světlem automaticky řízených bezpečnostních

monitorů. Spousta kamer zabírala okolí chrámu, teď zaplněné

houfem lidí. V čele davu stál kněz doprovázený svým otrokem.

Kněz deklamoval k davu, ale otrok skrytě promlouval do mikrofonu.

„Vaše volání o pomoc nebylo odvysíláno, protože nemělo mou

autorizaci. A až vyjdete ven, roztrhá vás tenhle dav za to, že jste

zneuctili svatyni boha. Právě vám pověsím na krk vinu za neúspěch

válečné výpravy!“

„Zničme troufalce!“ provolával kněz zaštítěn svým mohutným

osobním strážcem.

Ray s Markem se na sebe podívali. Předpokládali, že vůdce

spiknutí dávno opustil planetu, a to byla chyba. Najednou nevěděli,

jak z pasti ven.

100

„Vyzvu ho na souboj a uvidíme!“ ušklíbl se Wagooth, který sice

řeči nerozuměl, ale smysl slov mu byl zřejmý.

Mark musel ocenit jeho klid, žádný ze zázraků moderní techniky

ho příliš neohromil. Pouze vždy zamumlal něco o zajímavých

kouzlech.

„Ale třeba na jeho straně bude doopravdy bojovat bůh!“ řekl

jeden z Harnových mužů.

„Muž se musí umět postavit i bohům, když myslí, že je to

správné,“ odpověděl mu jeho společník.

Harn přikývl a Mark si všiml, že Vien se tak nějak zvláštně

podívala na Raye.

„Vyzvu ho na souboj a s ním i všechny bohy, kteří mu budou

chtít pomoci,“ řekl, jako by na její pohled čekal.

„Ví, že jsi android!“ varoval ho telepaticky Mark.

Ray přikývl, ale nahlas neodpověděl.

„Osobní strážce je taky android. Model, o kterém jsem nikdy

neslyšel. Řekl bych, že na něj hodně spoléhá,“ prozradil Markovi

telepaticky.

Nemělo cenu vyčkávat. Všichni pohromadě vystoupili z chrámu

a přivítalo je běsnění stovek lidských hrdel.

„Mlčte!“ zařval Ray hlasem síly tryskového motoru při přistávání

na planetě se zvýšenou gravitací.

„Jsem bůh. Bůh lovců, válečníků a mužů. Přišel jsem mezi vás,

abych odstranil nehodného démona, který se mezi nás vetřel!“

Dav překvapeně zmlkl, pouze knězův otrok se triumfálně

zašklebil, jako by mu vývoj situace vyhovoval.

Kněz odpověděl na nactiutrhání přesně podle jejich předpokladů

a povolal vlastního šampióna, kterého po několika religiózních

úkonech obdařil božskou silou.

Mark si uvědomoval, že nastala situace, které se profesionálně

snažili za každou cenu vyhnout. Teď však neměli jinou možnost.

Čas před soubojem božích šampiónů využil k prohledávání databáze

modelů androidů, kterou mu Ray zpřístupnil. Ray sám na to teď

neměl čas, musel se soustředit na nadcházející střetnutí. Mark přes

stále více se zpřesňující informace, které mu jeho přítel o cizím

androidovi průběžně posílal, stále nenacházel žádný odpovídající

101

typ.

Mezitím lidé vyklidili prostor na malém náměstíčku a oba

šampióni se postavili proti sobě. Lidé je obklopili ve velkém kruhu.

Marka napadlo napojit se na databázi v kancelářích chrámu,

proboural se kódy a v dalším okamžiku to měl.

„Rayi!“ signalizoval telepaticky. „Je to nelegální vojenský

model TR III, vylepšený spoustou dalších technologií! Váha dvě stě

dvacet kilogramů, reakční doba na spodní elektronické hranici…“ A

místo aby pokračoval v předčítání, zpřístupnil databázi přímo

Rayovi.

„Tvrdý oříšek,“ odpověděl Ray, ale Markovi se zdálo, že v

intonaci chybí jeho charakteristický humor.

Androidi se přiblížili k sobě, Rayův soupeř pozvedl paži, aby

skončil souboj jediným výstřelem dezintegrátoru, ale Ray to

očekával. Uskočil, současně za paži zatáhl a i přes ohromnou

hmotnost svého protivníka vychýlil z rovnováhy. Proud energie

vyhloubil do udusané hlíny skoro metrový kráter. Ray riskoval

krátký zásah laseru ze soupeřova ukazováčku a úderem malíkovou

hranou nepřítelův dezintegrátor poškodil. To musel, protože jediný

puls ničivé energie mohl zabít desítky přihlížejících.

Prodloužený útok ho stál další zásah laserem. V boji zblízka

nebylo ochranné pole k ničemu. Ray proto odskočil, další mnohem

silnější pulz se zastavil o silovou stěnu a zviditelnil ji růžovou aurou.

Lidé zašuměli úžasem. V poslední chvíli Ray zaregistroval záklopku

na hrudi Téerka, uskočil, ochranné pole na okamžik puklo a levá

ruka mu zmrtvěla. Zasáhl ho částicový zářič, kterým se vyzbrojují

jen kosmické lodě – podstatu zbraně odhalil podle zranění. Při

dalším výstřelu předstíral, že dostal nový zásah, a shrábl ze země

hlínu a pár kamenů. Vzápětí zkrátil vzdálenost, ochranná pole se

prolnula, přeskočily mezi nimi série kulových blesků. Poklop

částicového děla se opět otevřel, Ray neváhal a mrštil do otvoru

hroudu hlíny a kamenů. Následný výbuch ožehl Téerku povrch těla

a způsobil mu mělkou trhlinu v břiše. Dlouhému zášlehu laseru se

však Ray neubránil; přestal vidět na jedno oko.

Ochranná pole stále jiskřila, bojovníci byli teď částečně ohořelí a

oba doutnali. Zem pod jejich vahou praskala a lidé vyděšeně

102

ustupovali.

Bojový android nyní viděl, že ztratil převahu ve svých hlavních

zbraních, a rozhodl se přejít k boji zblízka.

Rána stíhala ránu, Ray se nedokázal vyhýbat úplně a soupis jeho

vnitřních poškození narůstal. Věděl, že v přímém protiútoku nemá

šanci. Teď! Nabídl soupeři nechráněné břicho, supersonický třesk

zaburácel náměstím a pěst rychlostí, převyšující rychlost zvuku

zasáhla. Naštěstí ne Raye, ale kamennou stěnu, před níž okamžik

předtím stál. Loktem udeřil Téerko do krku, tím narušil koordinaci a

zaměřování, uhnul druhé pěsti a zdržení, které bojový android

potřeboval k vyproštění paže, až po loket uvězněné v kameni, využil

k výskoku.

V další setině sekundy už bylo TR III opět v plné pohotovosti, ale

sérii pěti ran patou na temeno lebky odvrátit nedokázalo.

Kompozitový pancíř pukl, bojový android se zapotácel, ale ještě

stačil vypálit z laseru a rozpáral Raye od prsou k pasu. Ray kopl

ještě jednou a paže uražená v lokti zařinčela na podlaze. Poslední

úder a bojový robot se konečně zhroutil.

Ray stál na široce rozkročených nohou, kontroloval poškození a

zabezpečoval přísun energie do svého mozku. Lidé křičeli, jásali, ale

on nic z toho nevnímal. Byl příliš blízko zhroucení, všechny jeho

životní systémy byly v červené oblasti.

Někdo ho podepřel, ucítil známou Vieninu vůni.

„Bála jsem se, že tě ten druhý bůh nakonec přemůže. Mám tě

ráda.“

Vtiskla mu polibek a Ray zjistil, že nervové funkce jsou opět v

zeleném pásmu.

17

Uvést společnost na Samuhu III do alespoň přibližně stejného stavu

jako před zločineckými rejdy těžařů zabralo i s pomocí specialistů,

které poslala Služba, téměř tři měsíce. Teď však, jako jedni z

posledních, odlétali i Ray s Markem. Planetární modul na ně čekal v

lese, rozloučit se s nimi přišla jen Vien s Harnem a Wagooth s

103

Ajdou. Ti dva k sobě v poslední době přilnuli a rozhodli se před

návratem za Velký schod prozkoumat i svět pod ním. Mark využil

svých privilegií a ukázal jim tajnou stezku, která jediná teď

spojovala dva rozdělené světy. Geologický zlom byl nyní obnoven v

původním rozsahu.

Naposledy zamávali přátelům a Markovi hlavou prolétly všechny

bolestivé okamžiky života na Samuhu. Přesto nelitoval, bylo to

jedno z jeho největších dobrodružství a potkal zde lidi, které si

opravdu zamiloval.

Ray se otočil a zamířil k lesu krokem rychleji než obvykle.

„Myslím, že si o Vien nemusíš dělat starosti. Řekl bych, že si

našla někoho, kdo ji ze stesku po tobě vyléčí. Je těhotná,“ snažil se

Mark rozptýlit svého přítele.

Ray přikývl.

„Já vím. To dítě je moje.“

Mark oněměl úžasem.

„Cože?“

„Ano, tohle byla má odměna za pomoc, kterou jsem Else poskytl.

Neodmítla. Jednou v životě jsem mohl zplodit dítě. Netušil jsem, že

se pro to rozhodnu tak brzy.“

„Ale to je přece proti všem pravidlům!“ nechápal Mark.

„Vien s otcem se budou muset hodně snažit, aby svou

svrchovanost uhájili, zvlášť uvážíš-li, jak svobodomyslné názory

zastávají. A budou potřebovat dobrého dědice. To dítě, které se

narodí, bude někdo napůl mezi Odysseem a Herkulem. Prostě

ideální muž pro společnost pozdní doby bronzové.“

Mark jen zakroutil hlavou a raději se neptal, jaký genetický

materiál Ray použil. Tohle nebyla standardní mise a oni oba

mnohokrát nastavovali krk. Řády a předpisy mohly být projednou

zapomenuty.

„Když si uvědomím, že celý tenhle zločinecký podnik byl

odhalen jen proto, že ses zapletl s milenkou syna majitele koncernu

AwaCrough a spol. a on se rozhodl poslat tě právě sem, kde nás

měly zabít jejich vojenské křižníky…“ pronesl Ray zamyšleně.

Mark přikývl a zastavil se, aby spustil demaskovací zařízení. Už

byli na místě před planetárním modulem.

104

„Ano, je to zvláštní. A ještě podivnější je, že oficiálně nebude

Claudius junior ani koncern potrestán, protože pak by vešly v

obecnou známost informace o lumitu a…“ Poznámku o zvláštních

schopnostech troglodytích žen spolkl. Ray nemusel vědět všechno.

„Pak by Samuh před piráty neuchránila ani celá vesmírná flotila.

Protentokrát zůstanou darebáci bez trestu, jen jsme je trochu klepli

přes prsty,“ souhlasil android.

Prošli přechodovou komorou do pilotní kabiny.

„Uvidíme, není všem dnům konec,“ prohlásil Mark a začal

aktivovat startovací systémy.

* * *

Zpáteční cesta proběhla bez problémů. Doma na Marka čekala

pozvánka na plážovou party na střeše mrakodrapu Cruers. Kdyby

pod ní nebyl Elsin podpis, nešel by tam. Oblékl se stejně jako před

téměř půlrokem a vyrazil.

Pod umělým sluncem si namíchal sladký drink a rozhlédl se po

znuděných naháčích okolo. Pro ně se nic nezměnilo a on měl pocit,

že právě prožil jeden dlouhý život. Přešel ke stolům s jídlem a zdálo

se mu, že je středem skrývané, ale všeobecné pozornosti. Pokrčil nad

tím rameny. Vypořádal se i s horšími věcmi.

Mark si neuvědomoval, že uplynulé měsíce ho poznamenaly

nejen na duchu, ale i na těle. Abnormální námaha na hranicích

lidských fyzických schopností způsobila, že svou muskulaturou a

způsobem pohybu začal připomínat lovce mamutů, divocha

schopného kdykoliv zaútočit, nebo naopak uskočit.

„Haló! Tady jsme!“ zamávaly na něj dvě ženy u jednoho z

bazénů. Obě byly krásné, každá jiným a neopakovatelným

způsobem. Mark, i když je z dálky nepoznal, zamířil k nim. Až po

několika krocích zjistil, že je to Clarence s Elsou. Tohle bylo

překvapení, které nečekal.

Usmál se na ně, ale náhle mu cestu zastoupil atletický mladík

sebevědomého vzhledu a Mark si uvědomil, že proti němu stojí

Claudius AwaCrough.

„Už nikdy se k ní…“ začal mladík zhurta.

105

Markova pěst vyrazila a zasáhla mladého hypermultimiliardáře

do břicha. Síla úderu mladíka zvedla do vzduchu a mrštila jím až do

středu malého bazénku.

„To bylo nádherné!“ zatleskaly Clarence s Elsou.

Mark je obě políbil a rozpačitě se otočil. Dva záchranáři právě

vytahovali Claudia z vody. Ženy se do Marka zavěsily.

„Kam teď?“ zeptala se Elsa. „Nezdá se, že by se ti tu zrovna

líbilo.“

Mark se podíval se na jednu, pak na druhou a přimhouřil zasněně

oči.

„Pojďme někam, kde si člověk může dát poctivého panáka a

pobavit se s přáteli, které snad půl života neviděl.“

106

MIROSLAV ŽAMBOCH

MEČ PROTI SEKEŘE

Mark Stone 64

řada A, svazek 5

(1. vydání)

Vychází každé dva měsíce v edici Delfín. Toto číslo vyšlo 27.11.2003.

Obálku s použitím kresby Petra Bauera navrhl Jan Přibík.

Sazbu zhotovilo grafické studio Tanga,

U Libeňského pivovaru 10, Praha 8

Odpovědná redaktorka Anna Staňková

Vydal jako svou čtyřtisící sedmistou dvacátou čtvrtou publikaci

Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství, spol. s r. o.,

U Libeňského pivovaru 10, Praha 8, roku 2003

Vytiskl EKON, družstvo, Srázná 17, Jihlava.

Vydání první.

Doporučená cena 65,72 + 3,28 DPH = 69 Kč.

Cena pro předplatitele 65 Kč

M A R K

STONE

Miroslav Žamboch

MEČ PROTI SEKEŘE

Na planetě Samuch III., kam byli vysláni v době

nepřítomnosti velitele Služby generála Khowa na popud

zhýčkaného miliardáře, se Mark Stone a Ray stanou

svědky – a účastníky – střetu dvou civilizací troglodytů

a lidu doby bronzové. Proč ale došlo k tomuto

krvavému konfliktu a kdo z něj bude mít prospěch?

Doporučená cena 69 Kč.

Doporučená cena pro předplatitele 65 Kč

ISBN 80-237-351-1

Document Outline

ÚVOD

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17