ŠTĚP Á N KOP ŘIVA

M A R K

STONE

A D A R H A R G S K Ý J E D

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

© Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství, spol s r.o., 2003

© Štěpán Kopřiva, 2003

ISBN 80-237-3777-5

ÚVOD

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století

pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však

postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi

vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s

pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a

žebrali o techniku, kterou nedokázali pochopit. V případě jedné

planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli.

Podařilo se zachránit pouze několik párů, které pak byly přemístěny

do přírodní rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď

Průzkumnické galaktické služby objevila planetu obývanou

humanoidními bytostmi, měla rozkaz ji pouze zaregistrovat, ale v

žádném případě nenavazovat kontakt, dokud se podrobně

neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud byla planeta na určité technické úrovni, navázalo s ní

Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném

případě byla záležitost svěřena Službě pro dohled nad primitivními

planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát v

průběhu sta let předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že pozorování z umělých satelitů jsou

nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z

agenta činné služby a androida, kteří se nenápadně vmísili mezi

domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

4

1

Už ve chvíli, kdy toho muže spatřil, bylo Stoneovi jasné, že tady

něco nehraje. Rychlý pohyb, kterým muž hrábl po zbrani, mu to

definitivně potvrdil.

Tohle nebyl Volgakov.

Volgakov by po Stoneovi přece nechtěl střílet.

A taky by se nenechal vyřídit bočním kopem dřív, než stačil

stisknout spoušť.

Stejně jako Stone byl Volgakov Khovův agent, takže by se po

jednom kopu do hlavy nezhroutil jako panák z vaty. Stone sebral

pistoli, která muži vypadla z ruky, a strhl mu protipísečnou masku.

Ne, nebyl to Volgakov.

Otázka zněla: Kde tedy sakra Volgakov je? Stone se podíval na

hodinky. Bylo deset čtyřicet tři, jedenáct minut po domluveném

termínu schůzky. Podle všech pravidel tu Stone už minutu neměl

být, za tři hodiny měl Volgakova vyzvednout na náhradním místě.

Ale muž s pistolí tady nečekal náhodou a Stone pochyboval, že se na

náhradním místě Volgakov vůbec objeví.

A přitom to měla být tak jednoduchá akce. Čistá rutina, žádný

přímý konflikt, obyčejné vyzvednutí agenta z terénu. No tohle tedy

rutina nebyla.

Stone se rozhlédl kolem sebe. Plechová bouda stála osamoceně v

poušti, opuštěná už před dlouhými roky. Kromě ležícího těla a

nánosů písku v ní nebylo absolutně nic. Stone vyšel ven do studené

kallronské noci.

Pokusil se zavřít dveře, které písečná závěj zablokovala v

otevřené poloze. Nejdřív se nechtěly hnout a pak mu zůstaly v ruce.

Nechal je dopadnout do písku a posvítil na ně tužkovou baterkou.

Oprýskaný nápis v kallronštině hlásal ETECKÝ ENZIN.

Stone obešel boudu a začal prohledávat poušť. Poklop nad

šachtou k podzemním cisternám objevil během chvíle. Sjel dolů po

rzí zčernalém žebříku a ocitl se v krátké betonové chodbě.

„To jsi ty, Morte?“ ozvalo se.

5

„Jistě,“ řekl Stone a zhasl baterku.

„Tak co? Dostals ho? Měl u sebe zboží?“

„No, jak se to vezme…“ odpověděl Stone a vydal se do tmy za

hlasem.

„Co jak se vezme?“ dožadoval se Mortův společník. „Na tohle

odpovědět přece není nic složitýho, ne? Měl nějaký zboží, nebo ne?“

Stone se dostal k rohu, zpoza něhož se linulo tlumené světlo i

hlas.

„Ne. Neměl nic.“

„Sakra,“ řekl hlas. „A dostals toho chlápka aspoň?“

Stone se zastavil těsně před rohem. „Ne.“

Hlas znervózněl. „Ne? Von ti utek? Kde je teď?“

„Tady,“ řekl Stone a vrhl se za roh.

Tlumené světlo pocházelo ze zapálené svíce, v jejímž mihotavém

svitu uviděl Stone postavu, která seděla na prázdném barelu. V letu

zahlédl koutkem oka něco jako černý ranec ležící u zdi, ale

nevěnoval mu pozornost, protože se soustředil na to, aby muže strhl

z barelu a dvakrát mu praštil hlavou o betonovou podlahu.

Muž nebyl taková měkkota jako jeho kolega nahoře. Zůstal při

vědomí. Stone vstal, s očima upřenýma na ležícího protivníka couvl

ke zdi a odhrnul cíp umaštěné černé látky, do níž byl zabalen ranec.

„Nazdar, Volgakove,“ oslovil balík.

„Nazdar, Stone,“ odvětil balík.

Volgakov byl svázaný a zakrvácený, ale jinak vypadal v pořádku.

„Jsou tady jenom tihle dva?“ zeptal se Stone.

„Jo.“

„Fajn,“ řekl Stone. „A teď ty,“ obrátil se k muži na zemí, který

ho sledoval vyvalenýma očima. „Proč jste Volgakova zajali a co k

čertu…“

Exploze omračujícího granátu ho dokonale zaskočila.

Celý svět se Stoneovi utopil ve řvoucí bílé mlze, kterou jen tu a

tam probleskoval nějaký obrys a občas i slovo.

„… ak fajn, vy zatrac… kde jste… ylezte a já vám nakopu ty

vaše…“ Stone měl dojem, že ten hlas poznává. A taky měl dojem, že

až se mu ho povede přiřadit ke konkrétní osobě, nebude mít vůbec

radost.

6

Nahmatal zeď, opřel se a snažil se silou vůle zahnat následky

omračujícího granátu. Částečně se mu to dařilo. Bohužel se to

částečně dařilo i muži, kterého předtím vyřídil. Ten vytrhl ze svého

hábitu pistoli, a než mu v tom Stone stačil zabránit, začal naslepo

pálit kolem sebe.

„Tak vy budete střílet!“ zaječel hlas, který byl Stoneovi tak

povědomý (a z něhož, až ho konečně pozná, nebude mít vůbec

radost). „Dobře, koledovali jste si o to! BSVP se s ničím nemaže!“

Vzápětí se ozvala střelba i ze směru povědomého hlasu.

Vypukl ohlušující chaos. Jediné, co mohl Stone udělat, bylo

vrhnout se zem a doufat, že ho nezasáhne zbloudilá kulka. Teď by se

mu ochranný pás hodil. Hodil by se i Volgakovovi. Možná víc než

Stoneovi, protože neměl jeho štěstí.

„Au! Sakra!“ zařval hlas do rachotu výstřelů a hvízdání

odražených kulek. „Kristepane, Harrisi, vykašli se na to! Dyť ten

chudák už stejně nemá náboje!“ Což byla pravda, muž na zemi už

chvíli jen naprázdno cvakal.

Při vyslovení jména se Stoneovi konečně rozsvítilo. Jistě,

Kulomet Harris.

Bylo to přesně, jak si myslel, a neměl z toho vůbec radost.

2

„Mohl bys mi vysvětlit, cos to tam prováděl?“ dotazoval se

Volgakov Harrise. Měl plné právo se ptát. Dvě z Harrisových střel

ho zasáhly, jedna mu roztříštila lýtkovou kost, druhá se zastavila v

ramenním kloubu. Lékařský robot na palubě Merkuru rány jen

zafixoval, operace musela počkat na Zemi.

„Přijel jsem tě jistit.“ Harris si na stolku v kajutě rozložil svůj

arzenál, čistil prehistorický italský automat Franchi LF-57 (byl

jedním z mála v Bezpečnostní službě pro vnější planety, kteří ještě

používali střelné zbraně a nepřešli na termickou výzbroj) a vůbec

nevypadal, že se stydí. „Měl jsem takovej pocit, takový nejasný

tušení, říkej tomu, jak chceš, že tě ty špinavý Kallronci nenechaj jen

tak odletět. Že bude nutný jim trochu domluvit. A taky že jo.“

7

„Vyzvednout mě měl Stone.“

„Ale původně jsem to měl dělat já. Vyfouknul mi to.“

„Přidělil mu to generál Khov. Protože tě zná.“

„Stone mi to vyfouknul,“ opakoval Harris. „A navíc tohle není

záležitost pro Službu pro dohled nad primitivními planetami.

Kallron není primitivní planeta. Je to vnější planeta. Spadá do

referátu BSVP.“

„Generál Khov ten úkol přidělil Stoneovi. Co je na tom

nejasnýho?“

„Přidělil, protože mi to Stone vyfouk. No dobře, jo, jasně, já vím,

ale říkal jsem si, že když už mám cestu kolem…“

„Tak se stavím a podělám to.“

Kulomet Harris na Volgakova pohlédl s upřímným údivem.

„Cože? Dyť jsem vás dva zachránil!“

Volgakov naprázdno otevřel ústa a zase je sklapl. Stone zápasil

se dvěma naprosto protichůdnými nutkáními – rozesmát se, nebo

vstát a zastřelit Harrise jeho vlastním automatem.

„Když už jsme u toho,“ zeptal se Volgakova, „proč tě ti Kallronci

vlastně zajali?“

Volgakov mávl rukou. „Blbá náhoda. S Operací Farthebruder to

nemělo nic společnýho.“ Spustil nohy z lůžka a pokusil se na ně

postavit. Neúspěšně. „Mysleli, že jsem kupec, který tam čeká na

pašeráka. Takže se rozhodli, že nám od předpokládanýho

kontrabandu ulehčí. Mizerové.“

„Přesně tak. Ještě že jsem tam byl,“ prohlásil Harris spokojeně.

Volgakov se začal rozhlížet po něčem, co by po něm hodil.

* * *

Šestý den letu v subprostoru, když už se blížili k Zemi, se

Volgakov konečně odhodlal. Stoneovi bylo už pár dní jasné, že ho

chce o něco požádat, ale nic neříkal a nechal tomu volný průběh.

Doufal jenom, že na něm nebude chtít půjčit peníze. Akcie Cosmos

Jetu několik posledních týdnů prudce klesaly.

„Hele, všichni víme, že to máš u generála Khova víc než dobrý,“

začal Volgakov po obědě, když se Harris uchýlil na klozet se

8

střeleckým magazínem.

Stone pokrčil rameny. „Oč jde?“

„Jde o to, že s tímhle,“ Volgakov ukázal na obvazy, „budu

hezkých pár dní ležet v regeneračním tanku.“

„No a? Bojíš se, že se budeš nudit? Nakup si zásobu sci-fi

magazínů. Slyšel jsem, že Perry Rhodan docela ujde.“

„Jo, to jsem taky slyšel. Ne, o to neběží. Běží o to, že jsem měl

ten samej den, co se vrátíme, vyrazit na Terranii IL.“

Stone pořád nechápal, v čem je problém. „Poletí někdo jiný.“

„No právě. Chtěl jsem tě poprosit… Teda se zeptat… No prostě,

jestli bys nemohl generálovi říct, že tam chceš letět ty.“

„Proč?“

Volgakov zaváhal. „Kvůli Lenghornovi.“

„Kdo to je?“

„Agent ilegál na Terranii IL. Je to můj kamarád. Pracuje na

vnějších planetách bez krytí už osm let a specializuje se hlavně na

drogový trh.“

Stone přikývl. Drogy byly oblastí, ve kterých měla BSVP

nejhorší výsledky. Nešlo jen o fim, nejrozšířenější drogu na vnějších

planetách, za jejíž držení se ukládaly extrémní tresty. Existovala

pestrá nabídka dalších druhů, s nimiž BSVP marně bojovala.

„Na Terranii IL už je dva roky. A teď se mi ozval, že kápnul na

něco velkýho. Tak velkýho, že je z toho pěkně nervózní, navíc na

něco, co není z jeho oboru. Chtěl, abych přijel já, protože jsem

jedinej, komu věří.“

Stone nazdvihl obočí.

„Po osmi letech práce v terénu bez krytí se člověk stane trochu

nedůvěřivým,“ pokrčil rameny Volgakov. „Právě proto bych byl rád,

kdybys tam letěl ty. Jasně, já vím, že to nespadá do referátu Služby,

ale chtěl bych, aby tam poslali někoho, na koho se Lenghorn bude

moct stoprocentně spolehnout.“

„To se může na většinu agentů,“ namítl Stone. „Dispečink určitě

vybere někoho schopného.“

„Problém je, že jsem se dozvěděl, že už někoho vybrali,“ řekl

Volgakov. „A právě proto jsem se rozhodl, že tě o tohle požádám.“

„Koho vybrali?“

9

„Harrise.“

„Aha,“ řekl Stone. „Jak že se jmenuje ta planeta?“

3

„Terranie IL,“ odpověděl generál Khov. „Absolutní periferie, bývalá

průmyslová zóna, několik vytěžených, nyní zavřených titanových

dolů. Společnost pro galaktickou těžbu se stáhla už před lety a

nechala to tam osudu, Vesmírná policie tam moc často nezavítá. Za

všechno mluví to, že místním lidovým hrdinou je Glenn Ford,

dělník, který v druhém roce kolonizace spadl opilý do nádrže s

tekutým dusíkem. Dali mu medaili za statečnost in memoriam.

Technická úroveň je velmi nízká, zhruba na úrovni jednadvacátého

století. Taky proto se čtyřicet devítce občas říká Retro. Velmi

rozšířené staré střelné zbraně. Vysoká nezaměstnanost, vysoká

zločinnost.“

„To zní dobře,“ řekl Stone.

Velitel Služby pro dohled nad primitivními planetami a současně

už několik let dočasný náčelník Bezpečnosti pro vnější planety na

něj pohlédl. „Myslel jsem, že vám vaše specializace na středověké

planety plně vyhovuje – souboje s meči, zákeřní šlechtici s prsteny,

ve kterých šplouchají jedy, nevypočitatelní alchymisté, krásné

princezny a tak.“

„Změna je život.“

„Hluboká pravda. Jsem rád, že jste mi to vysvětlil. A že to nemá

nic společného s jakýmsi pokusem vyšachovat z toho agenta

Harrise.“

„To ani v nejmenším,“ ubezpečil ho Stone.

„Je mi to jasné,“ řekl generál Khov a zapíchl do Stonea šikmé

oči, které jasně prozrazovaly geny mongolských předků. „I když jen

tak čistě mezi námi, přiznávám, že původní rozhodnutí dispečinku

nebylo z nejšťastnějších. Vycházeli zřejmě z té Harrisovy

specializace na staré střelné zbraně, ale musím uznat, že na

nenápadnou práci bez krytí není Harris zrovna, hm, nejvhodnější

kandidát. To je jasné zvlášť po tom jeho posledním kousku na

10

Kallronu.“

Stone to nijak nekomentoval. Bonzovat kolegy nebyl jeho styl. I

když byli jako Harris. Navíc doufal, že Khov při té příležitosti

nepřipomene, že Mark Stone sám jako tajný agent také není zrovna

vzor diskrétnosti – jak se ukázalo v několika případech, kdy byl

zapůjčen Vesmírné policii a kdy se mu povedlo završit několik

přísně tajných operací brutálními destrukcemi.

„Takže tímto vám misi na Terranii IL přiděluji. A pro Harrise

tady mám něco, co je pro něj jako stvořené. Akce v přestrojení na

planetě Fandor.“

Stone nedokázal potlačit úsměv. „Růžový“ Fandor byl

neformálním centrem galaktické čtyřprocentní komunity.

„Můžu se zeptat na detaily operace na Retru, pane?“ zeptal se,

když se mu podařilo vypudit z hlavy představu Kulometa Harrise s

kabelkou.

„Volgakov vám nic neřekl?“

„Ne, pane.“

„Správně,“ řekl generál. „Profesionální přístup.“

Vytáhl ze zásuvky tenké desky a jeho holá lebka se při tom

pohybu zaleskla v odpoledním slunci. „Slyšel jste někdy o profesoru

Gonzalesovi?“

„Každý někdy slyšel o profesoru Gonzalesovi.“

„Co?“

„Prosím?“

„Co každý slyšel o profesoru Gonzalesovi?“

„Každý o něm slyšel, že to byl jeden z nejlepších mozků, jakého

kdy armáda měla. Autor vnitřních adrenalinových vstřikovačů,

ultraspídových bioimplantátů, specialista na řízené mutace

příslušníků elitních jednotek. Špička v oboru. Před sedmnácti lety

zmizel. Každý, ne, vlastně jenom někteří slyšeli, že ho armáda ulila

na tajné místo, protože přišel na něco opravdu velkého. S velkým O

a s velkým V.“

„Což je nesmysl,“ řekl generál Khov. „S velkým N.“

„To nám dává dohromady OVN,“ poznamenal Stone. „Stačí

přidat jedno písmeno na začátek a jedno na konec a máme celé

slovo.“

11

„A přesně o tom se teď bavíme, kapitáne Stone,“ zmrazil ho

Khov. „Armáda Gonzalese nikde neukrývá. To vím bezpečně. Jsem

sakra přece generál. Před těmi sedmnácti lety opravdu zmizel. Beze

stopy a naprosto. Nikdo o něm už víc neslyšel. Tedy až doteď.“

Stone vytušil, že místo otázky postačí, když se zatváří šokovaně a

tázavě. Khov otevřel desky, které obsahovaly jedinou věc: vlepený

mikrotauflový sáček s šesti paměťovými krystaly.

„Všechna hlášení agenta Lenghorna – včetně toho posledního. I

když to zní neuvěřitelně, vypadá to, že narazil na Terranii IL na

Gonzalesovu stopu. Respektive na stopu jeho únosců.“

„Co jsou zač?“

„To nevíme. Co víme, že jsou možná ochotni k dohodě. Podle

Lenghorna naznačili, že by uvažovali o Gonzalesově propuštění

výměnou za odpovídající kompenzaci.“

„Za odpovídající kompenzaci? Za Oppenheimera? Myslím, že ten

už je pár let mrtvý.“

„Šetřte si historické exhibice na své slečny, kapitáne. Skutečnost

je jako vždy mnohem prozaičtější. Chtějí peníze.“

„Zřejmě jim došlo kapesné.“

„Zřejmě.“

„Kolik? Dvacet milionů?“

„Čtyřicet. Dostanete je v hotovosti.“

Chvíli bylo ticho. Pak Stone promluvil. „Pane?“

„Ano?“

„Dovolte mi říct, že si vážím vaší důvěry. Čtyřicet milionů dolsů

je… spousta peněz.“

„Hlavně pro armádu. Jsou to její peníze. Přímo z vojenského

rozpočtu, utržené od úst hladovým generálům. Tak je neprohrajte v

pokeru.“

„Provedu.“

„To je všechno, kapitáne. Můžete jít.“

Stone převzal desky a zvedl se z křesla.

„A ať to nedopadne, jako když pracujete pro Vesmírnou polici,“

neodpustil si přece jen generál, „Žádné brutální destrukce,

rozumíte?“

„Rozumím,“ odpověděl Stone. U dveří se ještě colombovsky

12

otočil. „Ale měl bych ještě jednu…“

„Co?“ bafl po něm Khov.

„Jde o Raye, mého androida. Jak určitě víte, momentálně je na

operaci paměťových bloků, chystal se na ni už několik měsíců. Čili

je dočasně vyřazen z provozu a nemůže se mnou teď letět – i když

mi slíbil, že dorazí hned, jak to bude možné. Chtěl jsem vás proto

požádat, jestli – až bude Ray zase schopen akce – by mu SDPP

nepřidělila jednu ze svých nejvýkonnějších kosmických lodí, aby

mohl co nejrychleji…“

„Zapomínáte na jednu věc, kapitáne. Tohle není akce SDPP, ale

BSVP. Takže ZKAV.“

„Prosím?“

„Zavřete klapačku a vypadněte.“

Na chodbě Stone potkal Harrise svírajícího v rukou cáry letového

příkazu na Fandor. Plastový štítek vypadal, že se ho někdo nejen

pokusil roztrhat, ale byly na něm i jasně patrné otisky řezáků.

Kulomet dusal ve směru Khovovy kanceláře. Byl brunátný a zdálo

se, že mu každou chvíli začne tryskat pára z uší.

Stone byl sice v pokušení zůstat poblíž a být svědkem střetu

doběla rozžhaveného Harrise s Khovovou neprůstřelnou osobní

sekretářkou Peggy, což nepochybně mohl být úkaz srovnatelný s

kolapsem hvězdy třídy G, nicméně správně usoudil, že v blízkosti

epicentra nezůstane mnoho lidí naživu, a tak se raději odebral

vyzvednout si svých ubohých čtyřicet milionů dolsů.

4

„Tady řídicí věž hlavního astroportu Terranie IL. Přistanete na

24BC. Data letového koridoru budou nahrána do vašeho počítače –

teď.“

Planetární modul se začal mírně otřásat, když vstoupil do

atmosféry – antigravové tlumiče už měly svou nejlepší dobu za

sebou. Terranie IL takhle z výšky vypadala jako našedlá shnilá

brambora.

Zatrylkovala subprostorová vysílačka. Stone klepl do klávesy

13

příjmu. „Slyším.“

„Ahoj, Marku, tady Ray,“ ozval se z reproduktoru důvěrně

známý hlas jeho androida.

„Nazdar, Rayi, jak je?“

„Už to bylo lepší.“

„Copak, operace paměťových bloků neprobíhá podle plánu?

Částečná skleróza?“

„To ani náhodou, Marku. Důkazem je, že ti volám, hned jak jsem

se dozvěděl, kam letíš. Chci tě na něco upozornit, protože na rozdíl

od tebe už jsem na Terranii IL byl.“

„Opravdu? Kdy?“ zpozorněl Stone.

„Před dvěma roky, když jsme pracovali na Operaci Kleptoman.“

„Myslel jsem, že to byla planeta Lesban.“

„To taky.“

„Aha.“

„Jde o to, že bych ti nedoporučoval, abys na Terranii IL používal

ochranný pás.“

Stone pohlédl na kovovou přezku opasku, který si zapnul už při

přibližování k bramborové planetě. „Proč?“

„Jak jsem vyrozuměl, budeš vystupovat neoficiálně, pod falešnou

identitou. Nezapomeň, že teď jsi na planetě, které se přezdívá Retro.

Tam není tak vysoká úroveň techniky jako na vnitřních planetách.

Například je tam minimum laserů, většinou se používají staré palné

zbraně. Jakmile někdo zjistí, že máš ochranný pás, bude mu jasné, že

jsi agent BSVP.“

„Když se nedostanu do konfliktu, nikdo to nezjistí.“

„Ty že bys ses nedostal do konfliktu? Ha, ha,“ zapraskal v

reproduktoru skřípavý smích. Ray sice na rozdíl od ostatních

androidů pociťoval emoce, ale přece jen neměl hardware ideálně

uzpůsobený na jejich projevování. „Navíc to dokážou odhalit i tak.

Mají na to přístroje.“

„Ochranné pásy nemají, ale supercitlivé detektory ano?“

„Vlastně to nejsou supercitlivé detektory, ale takové podomácku

vyrobené snímače. Montují je ze starých mikrovlnek a vykuchaných

holoprojektorů. Dost primitivní, ale účinné.“

„Dobře,“ povzdechl si Stone a vycvakl přezku s atomovým

14

článkem. „Přesvědčil jsi mě. Ještě něco?“

„Taky ti doporučuju nepoužívat termické zbraně. Zase: upozornil

bys na sebe. Radši si hned po příletu sežeň nějakou tu historickou, se

střelným prachem.“

„Jasně. Ještě něco?“

„A dávej si pozor. Tohle není jako na primitivních planetách.

Chci říct, že přes ten pseudocivilizační nátěr jsou tady díky

zločineckému podhoubí v některých ohledech ještě primitivnější,

než bys možná čekal. A brutálnější.“

„Ano, mami. A než půjdu do postele, nezapomenu si vyčistit

zuby.“

„Spíš si nezapomeň vyčistit dívku, se kterou do té postele půjdeš.

Terranie IL je proslavené semeniště těch nejbizarnějších pohlavních

chorob.“

„Rayi,“ řekl Stone vážně, „tohle byla ta nejcennější rada, kterous

mi dneska dal. Děkuju. Myslím to doopravdy.“

„Já vím,“ zaskřípal Ray svým androidím smíchem a odpojil se.

O několik minut později dosedl planetární modul na

rozpraskanou betonovou krustu hlavního astroportu Terranie IL.

5

Volgakov měl s Lenghornem domluvený systém, jak ho

kontaktovat. Je jasné, že když pracujete jako tajný agent, těžko

můžete připustit, aby váš řídící důstojník z pozemské centrály

napochodoval do zločineckého doupěte, kam jste se propracovávali

několik měsíců, praštil vás do zad, zahalekal: „Nazdar, Same, ty

stará páko, jak jde život?“ a po straně na vás nenápadně zamrkal.

Takže žádné vysílačky, žádný osobní kontakt – alespoň ne při první

schůzce. Stará dobrá mrtvá schránka. Každé druhé úterý v měsíci v

pět hodin odpoledne, ve třetí uličce napojující se zleva na třídu Va

De La Rue, v půjčovně tridi pornografie.

Stone prošel celnicí, kde úředník znuděně přelétl jednu z jeho

falešných identifikačních karet, převzal od Stonea úplatek a odškrtl

na monitoru, že nákladní prostory planetárního modulu byly řádně

15

prohledány a nebylo shledáno, že by obsahovaly jakékoliv zboží

nezákonné povahy (což byla svým způsobem pravda, čtyřicet

milionů dolsů není nic proti zákonu). Před astroportem si Stone vzal

trans a nechal se odvézt na začátek třídy Va De La Rue.

Va De La Rue byla hlavní tepna Ottrenskina, jednoho ze tří

největších měst na Terranii IL. Stejně jako zbytek města, který měl

Stone zatím tu čest vidět z okna transu, byla špinavá, oprýskaná a

šedá – což ovšem přebíjela zuřivě blikajícími neony a těmi

nejbarevnějšími (a nejpodivnějšími) existencemi hemžícími se po

celé její délce. Děvky, pasáci, dealeři, robotičtí mesticové,

neuroskořápkáři, pouliční zpěváci s chrchlavými břišními

reproduktory a usměvaví policisté.

Bylo druhé úterý v měsíci, necelých pět hodin odpoledne, když

Stone vešel do třetí uličky zleva a zjistil, že se v ní nenachází jediná

půjčovna tridi porna.

Pro jistotu jí prošel tam a zpátky. Nic. Ani jediná tridi

pornopůjčovna, dokonce ani nic, co by se jí vzdáleně podobalo,

žádný stánek s pulzujícími hambatými časopisy nebo třeba normální

tridi půjčovna s foršpány na nejnovější akčňáky za výlohou. Stone

se podíval na hodinky. Bylo za sedm minut pět.

Stone vstoupil do prvního krámku, který se mu namanul. Byla to

prodejna exotických čajů. Ve vzduchu se vznášela hutná aromatická

vůně pomerančové kůry mixované s vanilkou a za pultem kmitala

shrbená babka. Bylo tu celkem plno a kupující byli převážně

ženského pohlaví. Zákaznice odklápěly pokličky vyřezávaných

nádobek, čichaly k čajovým směsím a tlumeně mezi sebou švitořily.

Stone se protlačil k pultu, kde zrovna platila étericky vyhlížející

dlouhovláska s velkýma očima. Když se vedle ní Stone postavil,

blikla po něm pohledem, mohutně zavířila řasami a usmála se.

Stone se na ni taky usmál a zeptal se babky za pultem: „Není tady

někde v okolí půjčovna tridi pornografie?“

„Cože?“ opáčila babka a natočila k němu levé ucho.

„Půjčovna porna,“ řekl Stone a podíval se na hodinky. Za pět pět.

„Měla by být v téhle ulici.“

„Cože?“ zeptala se babka a natočila k němu pro změnu pravé

ucho.

16

„PORNO! PŮJČOVNA PORNA! NUTNĚ TO POTŘEBUJU!“

zařval Stone stařence do ucha. Ticho, které se v krámě rozhostilo, ho

málem ohlušilo.

„Aha,“ vrásčitá tvář se rozjasnila chápavým úsměvem, „vy

myslíte tu tridi půjčovnu, co zrušili minulý měsíc. Jak se místo ní

nastěhovala madame Deb.“

„Děkuju vám,“ pravil Stone a razil si cestu mezi

konsternovanými zákaznicemi. Dlouhovláska u pultu vypadala, že se

rozpláče. Poslední, co zaslechl, než z krámu vypadl, byl stařenčin

hlas: „Nespěchejte, mladíku, mohla bych vám na to předepsat

bromový čaj…,“ ale pak se dveře za zády naštěstí zaklaply.

Když vstupoval do Asylu esotherických sil madame Deb, bylo

přesně za tři minuty pět hodin.

* * *

„Prosím, posaďte se,“ vyzvala ho madame Deb ve čtyři hodiny,

padesát osm minut, dvanáct sekund.

Stone poslechl a rychle přelétl zrakem vybavení v šeru se

utápějící místnosti, od těžkých závěsů přes oválný stůl pokrytý

dlouhým ručně tkaným ubrusem až po samotnou madame Deb,

štíhlou, vampyricky půvabnou třicátnici s hlubokým dekoltem a

dlouhými černými vlasy splývajícími podél bledého obličeje. Podle

Volgakova měla být záznamová schránka s paměťovým krystalem

ukryta v podlaze. U paty sloupku s tridi kazetou Orální nezbednice.

Informace k nezaplacení.

„Přejete si, abych vám odhalila budoucnost věštbou z karet, z

ruky, nebo z koulí?“ zeptala se madame Deb.

„Snad z koule,“ řekl Stone.

„Ne, z koulí. Mám stereo.“

Kdyby byl na primitivní planetě, prostě by ji omráčil a celou

místnost rychle prohledal. Nedělal to rád, protože Stone se vždy

snažil být k ženám galantní, ale někdy – jako třeba tenkrát na Ervě –

nebylo vyhnutí. Jenže tady určitě byly nainstalované kamery, o

odposlechu ani nemluvě. Stone v životě nepoznal věštírnu, která by

si nepřivydělávala sběrem kompromitujícího materiálu. A být

17

zachycený na pásce, jak prozrazuje mrtvou schránku BSVP, to pro

tajného agenta není nejlepší začátek mise.

„Z ruky,“ odpověděl Stone.

„Podejte mi levou, ta jde od srdce,“ řekla.

Měla příjemný hluboký alt a ještě příjemnější, kupodivu horké

dlaně. Za jiných okolností…, pomyslel si Stone. Ale teď, když se za

minutu v mrtvé schránce bude aktivovat paměťový krystal s

Lenghornovým vzkazem, na podobné věci nebyl čas.

„Mám hroznou žízeň. Mohla byste mi přinést něco k pití?“ zeptal

se tiše.

„Ššš,“ zarazila ho. „Už cítím vibrace.“ Spustila víčka potažená

tlustým nánosem maskary. „Přicházíte zdaleka. Jste obchodní

cestující s novým druhem polyinteligentních dámských vlásenek, ale

vaše práce vás příliš nenaplňuje. Jste počtvrté ženatý a máte sedm

dětí. Ale neustále jako byste cosi hledal.“

„To bude asi kondom,“ řekl Stone. Pod stolem sevřel ruku v pěst.

Jinak to nepůjde, pomyslel si. Prostěji omráčím a hotovo.

„Ššš. Vidím, že to, co hledáte, vbrzku naleznete. Vidím, že

během krátké doby potkáte rudovlasou dívku, která vám dá, po čem

toužíte. Také vidím, že vám pavouci nepřinesou štěstí. Ale na

rudovlasou dívku si dejte pozor. Je nebezpečná a mohla by vás

pozřít.“

Hodiny kdesi ve tmě a Stoneovy náramkové hodinky současně

píply. Bylo přesně pět hodin. Stone se rozmáchl.

Ale v půli cesty ruku zastavil.

Madame Deb znenadání otevřela oči. Ale nevypadalo to, že vidí

svého zákazníka, jak se jí právě chystá jednu ubalit. Víčka se jí

zatřepetala, oči se obrátily v sloup a v šeru místnosti se zalesklo

bělmo. „Bar U sebevražedného lachtana,“ řekla cizím hrubým

hlasem. „Dneska večer v jedenáct. Heslo je: ‚Dagonští zpívající

červi chutnají nejlíp po ránu.‘ Tvoje odpověď zní: ‚Pouze pokud

máte hudební sluch.‘ Než přijdu, moc na sebe neupozorňuj. A

doufám, že máš ty prachy.“

Je fakt dobrej, pomyslel si Stone. Lenghorn je fakt dobrej.

Zřejmě se dozvěděl, že se pornopůjčovna bude rušit a co tady bude

místo ní, a vyměnil obyčejný paměťový krystal za mentální

18

projektor.

Madame Deb zamrkala. „Co… co se stalo?“ otázala se nejistě

normálním hlasem.

„Nic,“ řekl Stone. Vstal, vytáhl z kapsy několik dolsů a položil je

na stůl. „Ukázala jste mi světlo, teď už vím, co mám dělat. Dala jste

mému životu smysl. Nikdy na vás nezapomenu.“ Políbil zaskočené

věštkyni ruku a zmizel.

6

Bar U sebevražedného lachtana se topil v modré a rudé. Tři stěny

rozlehlé podzemní místnosti byly vyložené obrovskými, modře

nasvícenými akvárii, v nichž proplouvaly roje červeně světélkujících

ryb. Záhlaví nápojového lístku pyšně informovalo, že jde o zubatíce

peldaronské, „jedny z nejkrásnějších a nejnebezpečnějších mořských

tvorů. Strkat do akvária jakoukoliv část těla se nedoporučuje.“

Akvárium bylo zasazené dokonce i ve stěně za barem, místo

obvyklého zrcadla. Za policemi s pestrobarevnými lahvemi se

míhala zubatá hejna.

„… to nejlepší, co jsem si kdy šlehnul, to ti garantuju,“ vykládal

jakýsi napomádovaný týpek kolegovi, který jen s údivem

přikyvoval. „Vopravdu nářezovej dryják. Je to samozřejmě novinka,

čili hustě vymazlená úzkoprofilovčička, ale kdybys fakt chtěl, tak

bych ti za čtyři tácy jeden náboj možná…“

Jinak byl bar poloprázdný. Vzadu v boxech kdosi usnul s

obličejem na stole a tyč na striptérském pódiu se opuštěně leskla.

Stone dopil třetího panáka lawsona, nechal na barpultu peníze a

zvedl se. Bylo tři čtvrtě na dvanáct a za celou dobu se nevynořil

nikdo, kdo by si chtěl popovídat o zpívajících červech.

Ve dveřích se objevila dívka.

Byla malá, štíhlá, s jemným obličejem a ospalýma očima. Měla

na sobě dlouhé černé šaty ke krku, bez rukávů, s rozparkem až k

pasu, pod nimi žádné spodní prádlo, bradavky se plasticky rýsovaly

pod jemnou látkou. Polodlouhé, temně rudé vlasy se v barovém

světle měňavě leskly.

19

Stone si zase sedl. Dívka nevypadala ani trochu jako Lenghorn na

posledních tridi portrétech, ale to bylo to poslední, co by Stoneovi

vadilo. Když nebude práce, bude aspoň zábava.

Dívka se posadila k barpultu dvě stoličky od Stonea a objednala

si heineken, kterého jí barman promptně napěnil z trubky starožitné

pípy. Na Stonea se ani nepodívala.

Vzápětí dorazila skupinka čtyř mužů. Přelétla pohledem bar a s

nenucenou rutinou se rozptýlila po místnosti. Dívka nedala najevo,

jestli ví, že je sledována. Napila se piva, olízla si pěnu z horního rtu

a řekla chraplavě, aniž by pohlédla na Stonea: „Debilní akvárka.“

„Proč?“ řekl Stone.

„Blbej symbolismus. Leze mi na nervy. Vám ne?“

Zariskoval, že bude za primitiva, a zeptal se: „Jaký

symbolismus?“

„Copak to nevidíte? Máj tam jenom červený ryby, co se držej v

hejnech. To má bejt určitě metafora pro krev vystříklou do vody,

když si podříznete zápěstí nebo něco podobně kreténskýho.“

„Hm?“

„U Sebevražednýho lachtana.“

„Ale lachtan nemá zápěstí.“ Konečně něco, čím mohl přispět do

debaty.

„Má ploutve.“

„Jako že si podřízl ploutve?“

„Jak jinak by lachtan spáchal sebevraždu?“ zeptala se a poprvé na

něj pohlédla. „Jmenuju se Alyssa.“

„Martin Rock,“ představil se Stone. „Těší mě, Alysso.“

„Mě taky,“ řekla. „Dagonští zpívající červi chutnají nejlíp po

ránu.“

A ze čtyř chlápků, kteří ji sledovali, se rázem stal i Stoneův

problém. „Pouze pokud máte hudební sluch.“

„Počkám na vás venku,“ řekla tiše. „Neměli by nás vidět spolu

odcházet.“

Jako by už neviděli, že se spolu bavíme, pomyslel si Stone. Jako

by jim to nebylo jasné.

Dopila pivo a odšustila z baru. Ani jeden z těch čtyř se nehnul.

Stone počkal čtyři minuty a pak se taky zvedl. Muži seděli a dívali

20

se na něj.

Když procházel kolem toho, co seděl nejblíž východu, kmitl mu

periferním viděním pohyb a Stone se vrhl k zemi. Což bylo dobře,

protože díky tomu mu kulka s naříznutou špičkou nevyrazila mozek

z hlavy, ale pouze rozštípla dveře.

* * *

Stone se na zemi překulil a podrazil střelci nohy. Ten spadl na

stolek, rozlomil ho a upustil přitom pistoli. Stone se po ní vrhl.

Další muž vyskočil na židli se samopalem v rukou. Stone už měl

pistoli v ruce, vystřelil po něm, minul a vzápětí začala všude kolem

něj vybuchovat podlaha. Řev samopalné dávky v podzemní

místnosti nadělal z ušních bubínků rezonující tamtamy. Druhou

ranou se Stone trefil.

Muži vytryskl z kolena chuchvalec krve a samopalník se s

překvapeným „jéééé“ skácel dozadu. Další dva Stone nikde neviděl.

Střelec, který zaútočil jako první, se za troskami stolu pohnul, hrábl

k opasku, Stone ho knokautoval úderem pažby a muž si ustlal mezi

rozsypanými brčky. To, pro co sahal, byl nůž s ergonomickou

rukojetí, jaký používají speciální jednotky. Stone se s pistolí v ruce

začal opatrně plížit mezi stolky.

Ti dva se mohli řídit podle zvuku. Pod Stonem při plazení

praskaly střepy rozbitých sklenic, šramotily odštěpky makrazitových

dlaždic a to všechno bylo v nastalém tichu docela dobře slyšet.

Fungovalo to lépe než laserový zaměřovač.

O záda se mu tříštily střelbou smetené talíře se slanými buráky a

další sklenice, jedna tlustostěnná whiskovka ho udeřila do zátylku a

vyrobila mu kvalitní bouli, uši mu rval nepřetržitý řev. Měli také

samopaly. Oba. Naštěstí už byl skoro u protivníka s prostřeleným

kolenem.

Stone opatrně vykoukl přes roh boxu. Přesně jak si myslel: muž

tisknoucí si levou rukou prosakující koleno na něj číhal se

samopalem drženým nad zemí. Jenomže si myslel, že Stone přijde z

druhé strany, a nepočítal s tím, že to obleze. Ve střelbě jeho kolegů

navíc úplně zanikly zvuky, které při plížení Stone vydával.

21

Samopaly se odmlčely – ticho dopadlo jako balík vaty.

„Kuk,“ zašeptal Stone.

Muž se vyvaleně otočil a Stone ho střelil do obličeje.

Samopaly se zase rozeřvaly.

Stone si vzal od mrtvého zbraň a zkontroloval zásobník. Byl

skoro plný. Když někoho maminka naučí neplýtvat, jde to s ním celý

život. Až do smrti.

Stone vyprázdnil pistoli do stropu, čistě jen proto, aby

vyprovokoval ještě zuřivější štěkot automatických zbraní. Opět

pršely sklenice a buráky. Stone pár oříšků sebral ze země a začal je

žvýkat; čekal, až střelcům zase dojdou náboje. Buráky byly

přesolené. Konečně se dočkal.

Teď.

Pak se vztyčil se samopalem v ruce.

Jeho soupeři pochopitelně nebyli zas tak stupidní, aby se

vystavovali na odiv. Jeden byl zahrabaný za převrácenými stolky,

druhý zalehl za stěnu jednoho z boxů. Jediným signálem jejich

přítomnosti bylo chvatné cvakání vyměňovaných zásobníků. Trefit

je v tuto chvíli bylo absolutně nemožné.

Stone to ani neměl v úmyslu.

Veškerá palba jeho protivníků byla do této chvíle vedena směrem

ke dveřím, to znamená proti jediné stěně, v níž nebyla usazená

akvária. Na rozdíl od Stonea měli jeho soupeři akvária nejen za

zády, ale i po obou stranách. Stiskl spoušť a dlouhou dávkou přejel

ty tři stěny ve výši pasu. Stačilo to vrchovatě.

Všech devět akvárií prasklo v tentýž moment.

* * *

Vlna je doslova smetla.

V jednu chvíli to byl obyčejný bar plný rozstřílených stolků a

převrhnutých židlí, s třemi pálícími maniaky, jednou mrtvolou,

dvěma vyděšenými feťáky, barmanem ukrývajícím se za pultem a

opilcem stále spícím s hlavou na stole. V další už byla všude jen

řvoucí masa zpěněné vody.

To byla samozřejmě jen ta první vlna, která vrhla stoly, židle a

22

spícího opilce k protější stěně – vody v akváriích nebylo zas tolik,

aby zaplnila bar do rozumné výšky. Ale o vodu Stoneovi,

přitisknutému zády k barpultu, ani tak nešlo.

První ze zbývajících samopalníků se vztyčil se strašlivým

zaječením. Na první pohled to vypadalo, že rozkvetl – všude po těle

byl ověšený rudými poupaty.

Dvacet zubatic peldaronských se prokousávalo do jeho útrob

expresní rychlostí.

Muž se motal, vyl, bezmocně máchal rukama v proudech

pulzující krve, které z něj stříkaly jako z abstraktní fontány, až

nakonec se zabubláním přepadl přes židli a zůstal ležet. Jeho kolega

měl větší štěstí. Ryb se na něj navěsilo jen pět, z toho tři se ještě

nestačily prohryzat tuhými rukávy kožené bundy. Navíc muž

neztratil hlavu a jednal velmi pohotově.

Stone okamžitě pochopil, co má muž v úmyslu, hmátl za sebe a

vyrval mosaznou trubku pípy. Pivo vytrysklo ke stropu v bílém

gejzíru. Stone přehmátl po kluzkém povrchu trubky a rozkročil se.

Muži se povedlo prudkým švihnutím se zbavit zubatíce visící na

rukávu, a to tak bravurně, že letěla přímo na Stonea.

Stone ji odpálil ukázkovým rozmachem jako při galaktickém

mistrovství baseballu a ryba odsvištěla zpátky k nadhazovači. Přímo

do obličeje.

Zbytek byl krátký, krvavý a nechutný a jedinou útěchou pro

řvoucího muže bylo, že větší část ze své smrti neviděl. Oči šly jako

první.

Stone odložil trubku na barpult a začal se brodit směrem k

východu.

„Hele, já už ten náboj nechci,“ řekl feťák ležící ve vodě

napomádovanému dealerovi. „Lepší než tohle to stejně bejt

nemůže.“ Opilec naplavený pod harampádím u stěny stále spal.

U dveří se Stone zastavil a naposledy se rozhlédl po

zdevastovaném baru.

Kdyby tohle viděl lachtan, zřejmě by spáchal sebevraždu.

* * *

23

„Proč vám to trvalo tak dlouho?“ potvrdila Alyssa venku na ulici

reklamu na dokonalou zvukovou izolaci baru a současně vysvětlila

nepřítomnost policie. „A proč máte mokré kalhoty?“ upřela na

Stonea podezřívavý pohled.

Stone jen mávl rukou a odčvachtal k transu, který Alyssa mezitím

přivolala. Sedl si na zadní sedadlo. „Kam jedeme?“ zeptal se.

Do přítmí kabiny zasvítilo bílé stehno, když si sedala vedle něj.

„Višňový sad třicet dva,“ zadala adresu. Trans se rozjel.

„Co to bylo za lidi?“

„Nevím,“ odpověděla.

„Kdy se na vás pověsili?“

„Nevím,“ odpověděla a otočila se.

„Vědomostmi dvakrát nehýříte, co?“ konstatoval Stone. „Víte

vůbec něco?“

„Vím, že nás zase někdo sleduje.“

Stone se také otočil. „Asi druhá směna.“

„Asi. Zahněte támhle do ty uličky, vysaďte nás a jeďte na druhý

konec města,“ změnila destinaci.

Trans se zachoval podle jejího pokynu, vyklopil je uprostřed

temné uličky a odjel.

„Zvedněte víko toho kanálu,“ přikázala Alyssa Stoneovi.

„Skvělý,“ zavrčel, ale poslechl.

„Dělejte, za chvíli jsou tady.“

Otvor do kanalizace byl tak černý, že působil jako falešná

gumová díra nalepená na silnici. Pohled na Alyssu, jak ve svých

večerních šatech a vysokých podpatcích leze do páchnoucí

kanalizace, byl přinejmenším zvláštní. Stone zmizel za ní. Ve chvíli,

kdy vracel víko kanálu na místo, se v ústí ulice objevila světla

transu, který je sledoval.

„Tudy,“ řekla ze tmy Alyssa. Neviděl ji, ale když prošla kolem

něj, zašimraly ho na bradě její vlasy. Vykročil za ní a přestalo mu

vadit, že si předtím namočil boty.

V naprosté tmě několikrát zahnuli a přešli jednu křižovatku, než

Alyssa řekla: „Stát.“ Potom se ozvalo zarachocení kovové mříže a

rozsvítila se zaprášená žárovka.

Byla to klec důlního výtahu. Stone nastoupil a jeho průvodkyně

24

srazila páku dolů. Začali se i s klecí propadat.

„Příjemně vybavené kanály,“ pochválil zdvořile Stone.

„Tady všude byly původně doly,“ odpověděla a pak dobrých pět

minut mlčeli, až do chvíle, než klec narazila na dno šachty.

Tentokrát to byla klasická důlní chodba se zpráchnivělými trámy

výdřevy. „Pojďte,“ řekla. „Už to není daleko.“

„Co?“

Vyšla z klece. „To uvidíte, až tam dojdeme.“

Stone se začal rozpomínat, co mu na práci tajného agenta

vždycky nejvíc vadilo. Lidi, kteří se v tom moc vyžívali. Který

normální člověk by si zřídil pracoviště v opuštěné sloji? „Mám

pocit, že to s tím hraním na záhadnou a tajemnou už trochu

přeháníte,“ poznamenal, když vstoupil do chodby.

„A to jsem vám ještě zdaleka nepředvedla všechno,“ řekla a země

se zvedla a praštila ho do obličeje.

* * *

To, co následovalo, překonalo jeho nejhorší představy. Nebo

nejlepší, jak se to vezme.

Když se probral, měl bouli na čele, levou stranu krku v jednom

ohni a ruce a nohy přikurtované k železnému křeslu. Otočil hlavu a

spatřil Alyssu, jak sedí připoutaná k dvojčeti jeho křesla, zhroucená

dopředu, rudé vlasy přes obličej.

Rudovlasá dívka vám dá, po čem toužíte, pomyslel si Stone

nesmyslně a jakoby z dálky. To určitě. Copak jsem masochista?

Otočil hlavu na druhou stranu a tam uviděl dva muže a jednu

ženu. První z mužů měl řídký plnovous a odstávající uši, druhý byl

dvoumetrový wrestler, narvaný v overalu. Ženin věk se nedal

odhadnout, mohlo jí být čtyřicet, ale taky sedmnáct. Byla hubená, v

tričku a těsných černých kalhotách, a měla pečlivě vyholenou hlavu.

V ruce držela plastikovou láhev s vodou.

„Už přistál,“ řekla a napila se.

Stone se jí pokusil odpovědět, ale místo toho si vzpomněl na

věci, které se staly (staly?) poté, co sebou ve sloji praštil, a slova se

mu zasekla v hrdle. Cítil, jak mu naskakuje husí kůže.

25

Pomalu k němu došla a napřáhla ruku. Pálení na levé straně krku

ustalo. Pokoušel se zaostřit na její dlaň, ve které svírala cosi, co měl

do této chvíle zabodnuté v krku. Vypadalo to jako náboj. Náboj…

Za čtyři tisíce… Vymazlená úzkoprofilovčička, pomyslel si. Žena se

naklonila a políbila ho.

„Gratuluju,“ zašeptala. „Právě jsi ochutnal adarhargský jed.“

Díky vodě, které se předtím napila, byl její jazyk chladivý a

příjemně kluzký.

7

Probudil se a stále byl připoutaný ke křeslu. Už to začíná být trochu

fádní, pomyslel si. Vzápětí ho uvědomění vlastní pálící tváře

usvědčilo z omylu, protože pochopil, že se probudil díky facce.

Novinka.

Řídký vousáč mu vrazil ještě jednu. Asi pro jistotu.

Holohlavá žena se opírala o zeď vedle velkých červených tlačítek

a kouřila venusiánskou cigaretu. Teď, když odezněly účinky drogy,

byl Stone schopen odhadnout její věk daleko přesněji. Nemohlo jí

být víc než pětadvacet.

Nebyl tentýž den, protože měla jiné kalhoty.

Dostal další facku a už to zase začalo být fádní. Rána mu otočila

hlavu doleva, takže zaznamenal, že křeslo, ve kterém seděla Alyssa,

je prázdné. U nohou křesla byla malá černá kaluž. Už zaschlá.

Nepamatoval si, že by ji tam předtím viděl.

Muž s řídkým plnovousem usoudil, že Stone je dostatečně

vzhůru. „Tak dobře,“ řekl. „První otázka: proč nepřijel Volgakov?“

„Kdo?“ zeptal se Stone.

Dostal takovou ránu pěstí, až zátylkem narazil na nýtované

opěradlo křesla. Vyzáblý vousáč měl překvapivou sílu.

„Proč nepřijel Volgakov?“

„Volga – jak?“

Druhá rána byla ještě větší než ta první.

„Proč nepřijel Volgakov?“

„Jo Volgakov! Vy myslíte Volgakova! Proč jste to neřekl dřív?

26

Toho neznám.“

Po následujícím úderu se mu spustila z nosu krev.

„Tak takhle by to nešlo,“ řekl vyčítavě vousáč a zamnul si jedno

ze svých odstávajících uší. „Vůbec nikam jsme se nedostali. Pořád

jsme u první otázky.“

„Přejdi na druhou,“ navrhla holohlavá žena.

„To by ale nebylo moc systematické, že?“ namítl. „To by byl tak

trochu bordel, že?“

Pokrčila rameny. Bordel ji nevzrušoval.

„Proč nepřijel Volgakov?“

„Kdo?“ vrátil se Stone zlomyslně zpátky na začátek.

Tentokrát to do něj vousáč napálil takovou silou, že mu křuplo v

pěsti. „Au! Do prdele!“ Začal poskakovat a třepat rukou. Stone se

rozesmál a vmžiku měl plná ústa krve crčící mu z nosu. Také

holohlavou ženu to pobavilo. Usmála se a pak vykročila ke

Stoneovi. „Přejdeme ke druhé, té důležitější otázce,“ řekla, když se u

něj zastavila. Vousáč, který se soustředil na svírající a rozevírající

pravačku, neprotestoval. „Kde jsou ty prachy? V planetárním

modulu nejsou, tam jsme to prohledali, a nahoře v lodi jsi je určitě

nenechal.“

Stone se v duchu ušklíbl. Nejlepší sejf je takový, který se nedá

najít. Pochopitelně že byly v planetárním modulu a pochopitelně že

je nenašli.

„Neboj, máme prostředky, jak to z tebe dostat. A ani se tě přitom

nemusíme dotknout.“

„Vážně?“

„Zapomněls na tu holku?“ popotáhla z cigarety. „Rozříznu jí před

tebou břicho, začnu namotávat střeva a řekneš i to, co nevíš.“

„To zní zajímavě,“ řekl Stone. „Už se nemůžu dočkat.“

Holohlavá žena a vousáč se na sebe podívali.

„On si myslí, že blafujem,“ řekl vousáč.

„Ne, myslí si, že ta holka patří k nám,“ opravila ho.

„Ten je ale mazanej. Toho hned tak někdo nenapálí.“

„A taky je to drsňák.“

„Mazanej drsňák. Kdepak, z toho to nedostanem. Zabalíme to,

Magdo?“

27

„Zabalíme,“ řekla Magda. „Nebo počkej – ještě jeden pokus.“

Naklonila se nad Stonea. „Tak jsme se pobavili a teď vážně. Kde

jsou?“

„Kdo?“ zeptal se Stone.

Olízla si jazykem (který předtím chutnal tak chladivě, jak si

Stone vzpomněl) rty, vyhrnula Stoneovi rukáv a přiložila mu

žhnoucí konec cigarety k předloktí. „Kde jsou peníze?“ zeptala se a

přitlačila. Stone zatnul zuby, ale snažil se, aby na něm nebylo nic

vidět. Bude to horší.

„Kde – jsou – ty – peníze?“ opakovala a zvolna kroutila

cigaretou. Z předloktí se začalo kouřit a místností pomalu vzlínal

nepříjemný zápach škvařené kůže a chlupů. „Líbí?“

„Moc,“ procedil Stone. Krev, která mu kapala na košili, začala

být ředěná potem. Žena ho přestala pálit a několika dlouhými šluky

zase rozžhavila konec cigarety. Všiml si, jak kouř s

bezmyšlenkovitou ohleduplností vyfoukla stranou, aby mu nešel do

obličeje, a kdyby se tak nesoustředil na potlačování bolesti, asi by

ho to pobavilo.

„Kde jsou ty peníze?“

„Volgakov? Toho neznám,“ odpověděl.

Viděl, že začíná být naštvaná, a přesně o to mu šlo. Čím jsou lidi

naštvanější, tím víc dělají chyb. „Myslíš si, jak jsi božský, když

vydržíš cigaretu na ruce? Řekla bych, že je nejvyšší čas vyzkoušet

nový místo. Třeba koule.“

„Moment, já myslel, že chcete zaútočit na moje nejslabší místo,

ne na nejsilnější,“ namítl.

„Nechceš radši přejít zpátky k první otázce?“ ozval se škodolibě

vousáč. „Nebo rovnou skočit na třetí?“

Vztekle Stoneovi začala rozepínat kalhoty.

„Počkej, neblázni,“ řekl vousáč. „Přece ho nebudeš pálit

cigaretou. Když už, tak už. Rovnou mu na varlata připneme

akumulátor.“ A hbitě odněkud od stěny, která se nacházela za

Stonem, přivezl skřípající vozíček se zbrusu novým akumulátorem a

dvěma naleštěnými svorkami.

Aby mu mohla stáhnout kalhoty, musela mu uvolnit nohy. S

cigaretou stále v ústech přešla ke dvěma tlačítkům na stěně proti

28

křeslu. Jak k němu byla zády, všiml si, že má vzadu za kalhotami

zastrčenou pistoli zvláštního tvaru. Udeřila dlaní do spodního

tlačítka, pouta na nohou s cvaknutím odskočila a vousáč mu začal

rvát kalhoty dolů. Čímž se jeho hlava dostala na úroveň Stoneova

obličeje.

Mohl si za to sám.

Neměl mít tak odstávající uši.

* * *

Chutnalo fakt hnusně. Bylo mastné, s tuhými chloupky a plné

ušního mazu. Stone vousáčovo ucho co nejrychleji vyplivl. Počkal,

až se jeho řvoucí majitel vztyčí, skrčil nohy, jak nejvíc mohl, a vší

silou je vykopl.

Ještě že byl vousáč tak hubený – kdyby měl o deset kilo víc, tak

by to nevyšlo. Takhle ho kinetická energie odmrštila přes celou

místnost a zády dopadl na tlačítko nacházející se přímo proti

Stoneově křeslu.

Pouta na rukou odskočila.

Magda vytrhla zezadu tu zvláštní pistoli – na feťačku docela

rychle – a namířila ji na Stonea. Ten už byl v té chvíli ale u ní. S

kalhotami na půl žerdi docela obdivuhodný výkon. Levačkou popadl

zápěstí ruky s pistolí, ruku zkroutil a současně ženu udeřil loktem

pravé ruky do zubů. Holá hlava odletěla jako pingpongový míček a

Magda se zhroutila dozadu. Pistole zůstala Stoneovi v ruce, při

otočce přehmátl, aby ji lépe uchopil, a od boku střelil po vousáčovi,

který vsedě u zdi stačil mezitím vytáhnout vlastní zbraň, pro změnu

obyčejný revolver.

Syklo to a vousáč spadl naznak. Z oka mu trčel stejný náboj, jaký

měl Stone ještě včera (předevčírem?) zaražený v krku.

Stone sebral vousáčovi revolver, natáhl si kalhoty a se zbraní v

každé ruce vyšel ze dveří. Zjistil, že se nachází na konci dlouhé úzké

chodby ze spárovaného betoklassu. Nikde v dohledu nebyly žádné

jiné dveře a druhý konec chodby se utápěl ve tmě.

Začal postupovat dopředu.

Šel asi dvacet sekund, když zaslechl ten hluk. Nezněl moc

29

příjemně. Znělo to jako sporadická střelba. A znělo to taky jako

dusot několika párů těžkých bot. A velice rychle se to blížilo.

Stone neviděl jinou možnost než se obrátit a běžet směrem,

odkud přišel. V mučírně bude mít aspoň nějakou šanci. V chodbě

neměl žádnou.

Vpadl do místnosti a přitiskl se ke stěně vedle dveří.

Střelba už slyšet nebyla, zato dusot nohou se blížil čím dál

rychleji.

Pohledem se přesvědčil, že se vousáč ani Magda nehýbají.

Dusot zabubnoval těsně za dveřmi.

„Na tři,“ řekl nějaký hlas.

Stone zamířil adarhargským dávkovačem na dveře, v úrovni

hlavy, a druhou ruku (-jedna-) s revolverem nasměroval zhruba do

poloviny (-dva-) místnosti, kde by se měl objevit první z útočníků,

pokud proskočí dveřmi.

„Tři.“

Vletěli do dveří a Stone naráz stiskl obě spouště. Prvního, který

skočil do místnosti, kulka zastavila v letu, druhý, s dávkou

adarhargského jedu za uchem, se zhroutil pod nohy svých kolegů.

Ostatní čtyři okamžitě obrátili ústí zbraní ke Stoneovi…

„Stop!“ zařval jeden z nich.

Stone ho poznal jen díky tomu, že byl v košili. Kdyby měl na

sobě bundu jako posledně, zakryla by nůž s ergonomickou rukojetí,

jaký používají speciální jednotky.

„Myslel jsem, že ses v tom baru utopil,“ poznamenal směrem k

němu.

„Zachránil mě barman,“ vysvětlil mu muž. „Chtěl, abych to

zaplatil.“

„A zaplatil jsi?“ zeptal se Stone.

Muž se ušklíbl. „Víš co? Zapni se.“

Není nic trapnějšího než zjistit, že jste celou dobu akčně běhali s

otevřeným poklopcem. Další z mužů to už nevydržel: „Proč ho

nesejmeme?“

„Protože s nima není takovej kamarád, jak jsme si původně

mysleli,“ řekl muž s ergonomickým nožem a kývl směrem k ležícím

tělům.

30

„Aha,“ vzdychl kolega. „A pro koho pracuje?“

„Pro koho pracuješ?“ zeptal se muž Stonea. Vzápětí se Magda se

zachrchláním posadila, vyplivla úlomky zubů a jeden z těch čtyř se

vyděsil a prostřelil jí hlavu.

„Výborně,“ řekl Stone. „Úžasně. Naprosto skvěle. Tohle je

opravdu nejlepší cesta, jak získat nějaké informace.“

„My tady nejsme od toho, abysme získávali nějaký informace,“

řekl muž s ergonomickým nožem, čímž Stoneovi neřekl nic nového.

Žoldáky poznal na první pohled. „O jaký informace ti jde?“

„Řekněme, že tady někoho hledám,“ odpověděl Stone.

„Jo. Ale ta je mrtvá. Viděli jsme tělo.“

„Kdo?“ zeptal se Stone.

„Ta holka, co s tebou byla v baru. Když jsme to tady

prohledávali, našli jsme ji připravenou u spalovacího kotle.“

„Tedy tu jsem ani tak na mysli neměl,“ opáčil Stone. „Hledám

někoho mnohem ošklivějšího.“

„Lenghorn tady taky není,“ řekl muž. „To vím naprosto jistě,

protože toho nás sem poslali zabít.“

Stone se na něj podíval. „Asi je načase si vážně promluvit.“

„Taky bych řek,“ zabručel žoldák. „Vemem tě na snídani.“

8

Snídaně se skládala ze tří deci ananasového džusu a dvou suchých

topinek a nic z toho nedostal Stone. Všechno to za důkladného

žvýkání a odpovědného polykání, s dlouhými přestávkami, lok po

loku, sousto po soustu, zlikvidoval během jejich konverzace

Schneider.

„Ze začátku to nevypadalo tak složitě,“ posteskl si a upil džusu.

Byl to menší úhledný chlapík s ustupujícími vlasy, který vypadal, že

toho během poslední doby moc nenaspal.

„Ten samý pocit jsem měl i já,“ řekl Stone. Zašilhal po zbylé

topince a odehnal ováda velikosti dvoumístného helijetu. Seděli v

trávě za městem a bledé slunce se pokoušelo vydrápat z pasti

horizontu. Žoldáci stáli pět metrů za nimi, u zaparkovaných transů.

31

Stone zatím stačil pochopit, že Schneider neví nic o tom, že on a

Lenghorn jsou agenti BSVP. Považoval Stonea za zástupce jakéhosi

Lenghornova sponzora, který měl doručit čtyřicet milionů dolsů,

čemuž se Schneider snažil za každou cenu zabránit. Proč, to Stone

ještě netušil.

„Jistě, jenže vy jste podle všeho nevěděl, oč ve skutečnosti jde,“

poznamenal Schneider. „Zřejmě jste si myslel, že ty peníze jsou na

výkupné za profesora Gonzalese.“

Stone nehnul ani brvou. „Každý z nás občas žije v bludu,“ řekl

lakonicky.

„Jistě. A musím říct, že se vašemu sponzorovi vůbec nedivím, že

po té nabídce skočil. Mít profesora Gonzalese, to by bylo terno.

Bohužel něco takového patří spíš do říše pohádek. A vašemu

zaměstnavateli pochopitelně nemohli říct, nač ty peníze ve

skutečnosti potřebujou.“

„Oni?“ zeptal se Stone v naději, že uslyší nějakou zajímavou

konspirační teorii.

„Adarhargský klan. Ti, co unesli Lenghorna. Tedy si to alespoň

myslíme.“

Stone se rozhodl přiznat k něčemu, co Schneider už stejně

vytušil, a sice, že „to, že byl Lenghorn unesený, je pro mě nová

zpráva“.

„Možná ne unesený, ale zavražděný. Každopádně to byl náš

nejspolehlivější dealer v téhle oblasti, a když před měsícem zmizel,

začali jsme se přirozeně zajímat, co se s ním stalo.“

Stoneovi to začalo zapadat do sebe. Schneider byl zástupce

výrobců drog. Odhadoval to na fim, nejtvrdší a nejúčinnější drogu v

Galaxii (to bývalo, ozval se hlas ve Stoneově hlavě odněkud z míst,

kam vytlačil vzpomínky na to, co zažil po první dávce

adarhargského jedu), jejíž vlastnictví se podle takzvaného Thajského

dodatku trestalo okamžitou popravou. Lenghorn působil v rámci

falešné identity tajného agenta jako dealer fimu a propracovával se

vzhůru distributorskou hiearchií. A pak ho zřejmě někdo sejmul.

Podle Schneidera někdo z adarhargského klanu.

„Nevím, co s ním udělali, ale viditelně z něj dostali kontakt na

vašeho mecenáše – důkazem toho je, že jste tady. Potřebujou těch

32

čtyřicet milionů za každou cenu, jinak jsou nahraní.“

„K čemu?“

Schneider na něj pohlédl. Jeho malá ústa se rytmicky

pohybovala, jak zpracovával další sousto topinky. Konečně polkl.

„To je snad jasné, pane…“

„Marvin Stonehenge.“

„… pane Stonehengi. Aby se jim vrátily vložené náklady, musí

teď nakoupit z Adarhargu velkou zásilku a vrhnout tu novinku, ten

takzvaný adarhargský jed, na vnitřní planety Unie, na Zemi,

Venusii, prostě na hlavní trhy.“

Dál nemusel pokračovat. Teď už to Stoneovi bylo naprosto jasné.

Adarhargský jed zažil na vlastní kůži. A musel si přiznat, že ani

náhodou netuší, jestli by to chtěl zažít ještě jednou. Což bylo dost

zvláštní, protože u drog to obvykle věděl.

Takže pokud by se „jim“ povedlo adarhargský jed uvést na

centrální drogovou scénu Pozemské unie, za pár týdnů po fimu

neštěkne ani pudl. Čili jim Schneider musel překazit předání peněz

za každou cenu – a jak jinak, než že se U sebevražedného lachtana

pokusí zabít muže, který přivezl peníze? Jediné, co Stoneovi nebylo

jasné: proč místo toho, aby mu Schneider tohle všechno vykládal,

nedá prostě pokyn svým najatým zabijákům?

„Musím přiznat, že jediné, co mi není jasné, je, proč místo toho,

abyste mi tohle všechno vykládal, nedáte prostě pokyn svým

najatým zabijákům,“ nevydržel to.

Schneider dojedl a oprášil si prsty od drobků. „Protože mám

pocit, že by pro mě jiná varianta mohla být výhodnější. Zaprvé: vy

jste se s nimi evidentně nedohodl. To dává prostor k dohodě s

druhou stranou, tedy s námi. Zadruhé: kdybychom vás zabili, nikdy

nemůžeme vyloučit, že adarhargský klan ten váš utajený sejf

nakonec najde. Mít vás na naší straně je pro nás daleko bezpečnější.

Zatřetí, a to je váš důvod pro spojení s námi: i kdybyste celou tu

transakci s adarhargským klanem přežil – o čemž silně pochybuju,

ale berme to jako možnost, která po tom, co jste předvedl U

sebevražedného lachtana není vyloučená – vrátil byste se ke svému

zaměstnavateli bez peněz i bez profesora Gonzalese. Poněkud

neuspokojivý výsledek, že, pane Stonehengi?“

33

„Poněkud,“ souhlasil Stone. „Takže spolupráce?“

Schneider vstal a zvedl z trávy ručník hotelu Gala Ottrenskino, na

kterém seděl. „Můžeme tomu tak říkat.“

Stone se také postavil. „Fajn. Jaký bude další krok?“

„Mučení Henka. Toho vousáče, kterému jste ukousl ucho,“

vysvětlil Schneider. „Dnes večer.“

„Přijmout vaše pozvání mi bude potěšením,“ usmál se Stone.

* * *

Vracet se na astrodrom do planetárního modulu nebylo moc

bezpečné, takže si na Va De La Rue naslepo vybral jeden z menších

hotelů. Zaplatil za odvoz, vkročil do omšelé haly s

vupperplastovými palmami a madame Deb řekla: „No konečně!

Čekám tu na vás už od včerejška!“

Po přestřelce v baru, únosu, mučení, vyjednávání s drogovou

mafií a po adarhargském jedu (hlavně po adarhargském jedu) neměl

Stone moc náladu na překvapení. Smýkl s madame za palmu a

zasyčel: „Jak jste věděla, že mě tady najdete?“

„Jsem přece věštkyně,“ pravila madame Deb.

„Jo, jasně,“ řekl a do páteře mu vystřelil tak silný impulz bolesti,

že si v první chvíli myslel, že ho zase někdo střelil.

Co to sakra bylo?

„Co je vám?“ zeptala se madame Deb. „Vypadáte hrozně.“

„Nic mi není.“

„Nelžete mi.“

„Uhádněte to sama. Jste přece věštkyně.“

„Nebuďte protivný,“ řekla. „Jenom mě zajímalo, jestli

nepotřebujete pomoc.“

Stoneovi mimoděk oči sklouzly do jejího výstřihu a bylo mu

náhle jasné, co teď potřebuje. „Proč tu na mě čekáte?“ zeptal se.

Zaváhala. „Musím se vám k něčemu přiznat.“

„Jste chlap.“

„Co? Ne! Proč?“

„To nic, chtěl jsem se ujistit. K čemu se mi chcete přiznat?“

„Víte,“ několikrát se nadechla a zamávala dlouhými řasami,

34

„chtěla bych vám říct, že přestože dělám věštkyni už poměrně

dlouho – tedy ne zas tak dlouho, ale prostě nějaký čas – tak něco

podobného jako s vámi předevčírem se mi ještě nestalo.“

„Co máte na mysli?“

„Ano, já vím, vy jste si asi ničeho nevšiml, ale věřte mi, to bylo

poprvé, co do mě astrální energie vstoupila tak – tak silným

způsobem. V hlubším transu jsem se nikdy předtím neocitla. A když

jsem o tom zpětně uvažovala, dospěla jsem k jedinému možnému

závěru. Totiž že to musí mít něco společného s vámi.“

„Tedy, madame Deb,“ řekl Stone, „já vám nebudu lhát – ostatně

vy byste to stejně okamžitě poznala, protože jste nejcitlivější

médium, s jakým jsem se v životě setkal. Ano, má to něco

společného se mnou.“

„Ach,“ vzdychla a položila mu dlaň na hruď. „Já to věděla!

Věděla jsem to!“

„Taky já jsem cítil to, říkejme tomu třeba vibrace nebo

magnetismus, prostě ono pulzující pouto mezi námi, ale netušil

jsem, oč jde. Koneckonců jsem jen prostý obchodní cestující s

novým druhem polyinteligentních dámských vlásenek. Ale cítil jsem

to od chvíle, kdy jsem překročil práh vašeho azylu.“

„Ano! Já také! Také jsem to cítila!“

„Nuže, madame,“ řekl Stone, „pokud už samo naše setkání

vyvolalo tak bouřlivou reakci paranormálních sil, dokážete si

představit, co se stane po tomhle?“

Přestože viděla do budoucnosti, na ten polibek zřejmě nebyla

připravena. Ovšem vyrovnala se s ním se ctí, jako většina

normálních smrtelnic, které Stone poznal.

„Ach,“ zasténala pak. „Ano. Ano. Cítím, že to přichází. Dnes

uslyším jejich hlasy. Hlasy záhrobních bytostí.“

„To si pište. Připravte se na průnik do nejvyšších astrálních sfér.“

Později na pokoji už si na hlasy ani nevzpomněla.

9

Henk hlasitě křičel. Ale tentokrát za to nemohl Stone. Mohl za to

35

muž, kterému Schneider a jeho hoši říkali Gynekolog. Proti jeho

úsporné a přesné práci byly hrátky s cigaretou a akumulátorem, o

které se pokoušeli Henk a Magda, čirým amatérismem.

Henk řekl i to, co nevěděl. Bohužel toho, co nevěděl, bylo

výrazně víc než toho, co věděl. Henk byl malá ryba.

Jeho klanový mistr se jmenoval Ma Lwan. Klanoví mistři přímo

podléhali hlavnímu šéfovi, k němuž Henk neměl přístup. O akci

„peníze na adarhargský jed“ věděl jen to, že je měl přinést člověk

jménem Volgakov a že se to nestalo. On osobně adarhargský jed

nebral, jel ještě ve starém dobrém fimu (Stone viděl, jak to

Schneidera potěšilo), o tom, co udělali s Lenghornem, nic nevěděl,

ale on sám nikdy nikomu nic neprovedl, to ať mu proboha věří

(Stone si vzpomněl na Alyssino mrtvé nahé tělo s tmavými

podlitinami, připravené na roštu u spalovacího kotle, tak jak ho

viděl, než s Ergonomickým nožem opustil výslechový komplex), a

ať mu taky věří, že další plány klanu nezná. Jak se Gynekolog

přesvědčil, opravdu je neznal. Ale znal hesla, znal kódy, znal své

kolegy. A hlavně znal hlavní ottrenskinskou základnu adarhargského

klanu.

„Myslím, že bychom na ni měli zaútočit. A to co nejdřív,“ řekl

Stone Schneiderovi, Ergonomickému noži a fitnesovému svalovci,

který se jmenoval Ollie. Ostatní žoldáci (teprve teď je Stone viděl

všechny, bylo jich celkem dvacet pět) stáli stranou a kouřili,

Gynekolog si sundával zakrvácenou gumovou zástěru. Henk nedělal

nic, jelikož byl mrtvý.

„Proč myslíte?“ zeptal se Schneider.

Pochopitelně jim nemohl říct pravdu, a sice že doufá, že tam

najde Lenghorna. „Neutralizace toho jejich mučícího podzemního

kutlochu jim sice způsobila jisté škody, ale ani v nejmenším je to

nezbavilo akceschopnosti. Určitě připravují další krok, který je

nějakým způsobem dovede k penězům. Musíme je zneškodnit dřív,

než se jim to povede.“

„Říkal jste, že vaše peníze jsou v bezpečí,“ namítl Schneider.

„Jistě, ale nesmíme zapomínat, že by ty peníze mohli sehnat

jinak.“

„Jak?“ zajímalo Ollieho.

36

Stone pokrčil rameny. „Vyloupí trezor ministerstva financí,

zažádají si o stavební spoření, jak to mám vědět?“

„Má pravdu,“ řekl Schneider. „Nesmíme zapomínat na to, že jsou

zoufalí. Rozjetí adarhargského jedu je stálo hodně peněz a oni dluží,

na koho se podívají – můžeme se od nich nadít čehokoliv.“

„Chtěl bych se s co nejupřímnější lítostí omluvit,“ přistoupil k

nim Gynekolog a stahoval si gumové rukavice, „že mi to trvalo tak

dlouho.“

„Tři hodiny padesát dva minut,“ řekl Ergonomický nůž.

„Právě. Víte, že se specializuji na ženy. Kdyby to byla žena,

určitě bych se dostal pod dvě hodiny.“

„Škoda, že jste to neřekl dřív, mohli jsme mu změnit pohlaví,“

pokýval hlavou Stone.

Gynekolog se na něj podíval a přestal si stahovat rukavice, jako

by zamrzl uprostřed pohybu. „S veškerou úctou, pane, ale musím se

přiznat, že na této poznámce neshledávám pranic vtipného.“

„Ne. Já vlastně taky ne,“ řekl Stone. Chvíli bylo ticho, rušené

jenom gumovým zamlaskáním, jak si Gynekolog sloupl použité

rukavice.

„Dobře. Zaútočíme na ně dnes nad ránem,“ řekl Schneider.

„Máme si vzít počítačem řízený střely?“ zeptal se Ollie

Ergonomického nože.

„Rozhodně,“ odpověděl tázaný.

„Jste docela dobře vybavení, což?“ poznamenal Stone, který si

vzpomněl, co mu Ray říkal o technické úrovni zbrojních systémů na

Terranii IL.

„Taky nejsou levní,“ neodpustil si Schneider.

„To tedy budete muset narvat dětem ve školách o hodně víc

cukrátek, abyste tyhle hochy měli z čeho zaplatit,“ zašklebil se

Stone. Schneider se k němu obrátil a Stone si pomyslel, že to s tím

bodrým cynismem pana Stonehenge možná přehnal.

„Vy toho o financování podobných operací moc nevíte, že, pane

Stonehengi?“ zeptal se Schneider.

„To víte, drogy nejsou můj obor.“

„Zajímavé. A co je vlastně váš obor, pane Stonehengi?“

„Obchodní transakce.“

37

„Teda na obchodníka to umíte zatraceně dobře se samopalem,“

hodil jen tak do vzduchu Ergonomický nůž.

„To víte, nelítostný svět financí…“

„Taky s pistolí. Zřejmě se zbraněmi vůbec.“

„Dobře, koneckonců není proč to tajit,“ obrátil Stone. „Pracoval

jsem před lety na Ministerstvu galaktických vztahů, v sekci

nehumanoidních entit, a byl jsem přidělen jako osobní tajemník k

diplomatické misi inteligentních olihní z Prezzequ 12. Problém byl v

tom, že ony měly strašlivý strach, že na ně jedna revolucionářská

plžovka spáchá telepatický atentát – konkrétně byly posedlé

představou, že je donutí spáchat harakiri dezertovou lopatičkou.

Nejenže jejich kuchař musel veškeré zákusky mixovat a podávat v

půllitru s brčkem, ale vynutily si, abych podstoupil kompletní

bojový výcvik, pomocí něhož bych byl schopen je ochránit před

plžovkami, ústřicemi a další podobnou anarchistickou sběří. Takže

kromě ovládání střelných zbraní a základů bojových sportů umím

taky šermovat a jezdit na koni. Čistě pro případ, že by byl život

nějaké olihně v ohrožení.“

Chvíli bylo naprosté ticho. Pak Schneider prohlásil. „To znělo

velmi zajímavě.“

„A dost nepravděpodobně,“ dodal Ergonomický nůž.

„Která část?“ zeptal se Stone.

„Telepatický atentát,“ řekl Schneider.

„Inteligentní olihně,“ řekl Ergonomický nůž.

„Že umíte jezdit na koni,“ řekl Ollie.

„Vezmu to po řadě,“ navrhl Stone. „Pane Schneidře, telepatický

atentát je běžnou, i když pravda nepříliš často používanou zbraní

galaktického terorismu už dobrých dvacet let. Dan Pella před

sedmnácti lety, guvernér Terranie XXV před třinácti lety, několik

nižších politických představitelů na Venusii – i když tam se původně

myslelo, že se jen zcvokli z pití. Pravda, příliš se o těchto kauzách

nemluví, a případů, kdy teroristé získají na svou stranu výkonného

telepata, není mnoho, ale to ještě neznamená, že tyto atentáty

neexistují. Dále: inteligentní olihně. Víte, že Pozemská unie je v

kontaktu s kosmickými žížalami – protože obyvatelé Juubu nic

jiného v podstatě nejsou – a parazitními houbami dorozumívajícími

38

se něčím, co nápadně připomíná hlasité krkání – a vy odmítáte uvěřit

olihním? Nezlobte se, ale to spíš svědčí o vašem malém politickém

rozhledu, stejně jako to, že neznáte planetu Prezzeq 12. A jízda na

koni? K tomu můžu říct jen jedno: přiveďte mi koně!“

Tentokrát bylo ticho podstatně delší. Páni, pomyslel si Stone,

dostal jsem je. Není divu. Málem jsem tomu začal věřit i já sám.

Schneider si odkašlal a požádal Gynekologa, aby je jako obvykle

zbavil těla, s čímž Gynekolog prostřednictvím několika

pseudočínsky ponížených vět souhlasil. Ergonomický nůž nadhodil,

že by tedy měli vypracovat nějaký rozumný plán operace, s čímž pro

změnu souhlasili úplně všichni, a proto nastoupili do obou helijetů a

nechali Gynekologa na pasece samotného s mrtvým Henkem.

Koneckonců už byla stejně tma, takže výhled na hory za městem v

této chvíli nestál za moc, jak Schneider správně poznamenal.

* * *

Stone a Ollie přistoupili k přepážce, Stone vytáhl svou kartu a

řekl úředníkovi: „Chtěl bych se podívat do svého planetárního

modulu. Je na 24BC.“

„Jistě, pane,“ odpověděl naoko lhostejně úředník, ale Stone viděl,

jak mu ve tváři na okamžik cosi prokmitlo. Počkal, až úředník

projede kartu a uvolní průchod, a s pokývnutím si ji vzal zpátky. Pak

popadl úředníka za kravatu a přitáhl si ho.

„Cococoseděje,“ zamektal úředník.

„Poslouchej, chlapče,“ řekl mu Stone, „moc dobře vím, co se teď

chystáš udělat, a varuju tě: nevolej nikam. Jistě, možná by sis

vydělal pár dolsů od adarhargského klanu, ale to za to riziko nestojí.

Protože tady já a můj kámoš,“ ukázal palcem přes rameno na

zachmuřeného Ollieho, „jsme z drogové mafie a zabíjíme lidi na

potkání, je ti to jasný?“

„A-a-ano, jasný,“ vypravil ze sebe úředník.

„Tak fajn, hochu. Hlavně mysli na svý zdraví,“ procedil Stone

svým nejdrsnějším gangsterským tónem a pustil kravatu.

S Olliem vstoupili do modulu a usadili se v řídicí kabině. Stone

zapnul subprostorovou vysílačku. „Bude to chvíli trvat, než se

39

spojím se svým zaměstnavatelem,“ řekl Olliemu.

„Žádnej spěch. Stejně si musím teď odskočit,“ opáčil Ollie.

Stone přikývl. S tím, že se Ollie okamžitě po vstupu na palubu

pokusí prohledat modul a najít skrytý sejf, samozřejmě počítal.

Počkal, až Ollie vyjde z pilotní kabiny, a naklepal do vysílačky

Rayovu frekvenci. Spojení naskočilo během několika sekund.

„Zdravím, Rayi. Jak to tam u tebe vypadá?“ zeptal se. „Co

operace paměťových bloků?“

„Ahoj, Marku,“ ozval se z reproduktorů hlas androida. „Ze dvou

třetin hotovo. Hned jak skončíme, tak k tobě vyrazím. A co ty? Jak

se držíš?“

„Jsem teď jedna ruka s drogovými bossy. Ale to hlavní se mi

pořád nedaří: nemůžu najít Lenghorna.“

„Možná je mrtvý.“

„To si Schneider, ten chlápek od fimové mafie, myslí taky. Navíc

tvrdí, že to s profesorem Gonzalesem byla jenom bouda.“

„Pravděpodobnostní výpočet hovoří pro něj. Že se profesor

Gonzales po tolika letech vynoří na zapadlé planetě ve vnějším

pásmu, nebylo moc reálné.“

„Šance to byla. Uvidíme. Teď chceme přepadnout základnu

adarhargského klanu, který Lenghorna údajně unesl. Snad tam najdu

nějaké stopy. Že bych tam našel přímo Lenghorna, v to nedoufám.“

„V tomhle ti asi moc neporadím, Marku. Jak mi to líčíš, situace je

dost nejasná. Klíčem ke všemu bude asi Lenghorn – jen on by ti

mohl zřejmě říct, co se doopravdy děje.“

„Pokud je Lenghorn mrtvý, tak si tam vyberu někoho jiného, kdo

bude vypadat zasvěceně, a doufám, že ten mi to řekne taky. Naučil

jsem se pár triků, jak pomoct lidem, aby ti řekli pravdu. Od jednoho

chlapíka. Říká se mu tady Gynekolog.“

„Podáš hlášení generálu Khovovi?“

„Zatím není o čem. Ozvu se mu, až něco budu mít.“

„Jak myslíš, Marku.“

„Musím končit, než se vrátí kolega mafián.“

„Dobře. Měj se. Dorazím hned, jak to půjde.“

„V pořádku. Díky.“ Stone vypnul vysílačku.

„Jak to šlo?“ zeptal se kysele se tvářícího Ollieho, který vstoupil

40

do kabiny. Podle jeho výrazu bylo jasné, že sejf je i nadále

neodhalen a v naprostém bezpečí. „Všechno v pořádku?“

„Co by nemělo bejt v pořádku?“ odsekl Ollie. „Dyť jsem byl

jenom na malý.“

„No jasně. Jasně,“ přikývl. Stone. „Myslel jsem, jako že je fajn,

že prostata pořád funguje. To je fakt bezva.“

Ollie mu věnoval zakyslý pohled a posadil se do křesla kopilota.

„Nějak se nic neděje,“ řekl.

Stone pohlédl na hodinky. „Odhaduju, že to musí přijít každou

chvíli.“

„Myslíte, že na to skočí?“ zeptal se Ollie.

Na to Stone nemusel odpovídat, protože planetárním modulem

otřásl první výbuch.

10

Naštěstí neměli ani pulzní zbraně, ani laserová děla, ani atomizační

munici; napálili to do planetárního modulu obyčejnou střelou země-

země. Což ochranné pole modulu bez problémů vydrželo.

„Odkud to šlo?“

„Támhle od té servisní budovy,“ odpověděl Stone a vzápětí jim

křesly zahoupala exploze číslo dvě, opět ztlumená ochranným

polem.

„A tohle šlo odněkud z druhé strany,“ konstatoval Ollie.

„Skvělé,“ přikývl Stone a spojil se vysílačkou se Schneiderem.

„Tady Marvin Stonehenge. Adarhargský klan na nás právě

zaútočil. Nejméně dva solidně ozbrojené týmy, raketomety a tak.

Myslím, že to vyšlo. Vypadá to, že mají většinu svých sil tady,

přesně jak jsme předpokládali. Můžete vlítnout do jejich bunkru.“

„Výborně,“ ozval se v reproduktoru Schneiderův hlas. „Jdeme na

to. Ozvu se, až budeme hotovi. Konec.“

Stone se odpojil a suše oznámil: „Všechno jde podle plánu.“

Od servisní budovy přisvištěly dvě rakety těsně za sebou,

následované třetí z druhé strany, a silový štít modulu nebezpečně

zavibroval. Energetický ukazatel s táhlým zahučením poklesl, jak

41

štít dočerpával rezervu.

„Vydrží to?“ zeptal se Ollie.

„Určitě,“ odpověděl Stone. „Je kalibrovaný na pohlcení daleko

většího množství energie, než je výbuch obyčejné rakety tohohle

typu. Ovšem…“ Další dvě exploze. Nedostatkem munice rozhodně

netrpěli, „… i soustavně dopadající krůpěj může kámen prorazit.“

„Čínská moudrost?“

„Ne, irská moudrost: Zvlášť když je to krůpěj nitroglycerinu. A

kromě toho…“ Další tři exploze. Signalizační čísla silového štítu

sklouzla do červeného pásma, „… není důvod jim neodpovědět.

Když můžeme.“

Stone stiskl tlačítko a z trupu vyjel svazek hlavní dezintegračního

čtyřčete, menšího bratra toho, který byl proti všem předpisům SDPP

namontován na Merkurovi. Zadal počítači data pro jednosměrnou

propustnost štítu v nepravidelných intervalech v souladu se střelbou

a zčernalou náplastí obtočená rukojeť joysticku mu sama vklouzla

do ruky. Do ochranného pole narazila další raketa. Otřes shodil ze

stolu špinavý talíř.

„Vy svině,“ pravil Stone. „To byl můj nejoblíbenější špinavý

talíř. Za to zaplatíte.“

Morseovka svítících střel pročísla vzduch a roztrhala přední část

servisní budovy na cáry.

„Dyť se ani nerozbil,“ řekl Ollie.

„Co?“

„Ten talíř.“

„Ale bude z toho mít celoživotní trauma.“

Další dlouhá dávka z dezintegračního čtyřčete rozsekala na kusy

pravou nosnou zeď a servisní budova se začala sesouvat. Z kouře

vyklopýtaly dvě postavičky. Jedna nesla raketomet. Stone pohladil

„fire“. Dezintegrační čtyřče postavičky dezintegrovalo.

„A teď druhá strana,“ řekl Stone, ale otočku nedokončil. Do

planetárního modulu narazilo něco, co během sekundy zrušilo

veškeré silové pole a otřáslo s nimi tak, že si Ollie rozbil hlavu o

hranu řídicího pultu.

„Kde sakra sebrali vysavač?“ zeptal se Stone a pokosil extrémně

dlouhou svítící dávkou dobrou čtvrtinu svého výhledu. „A kde

42

krucinál jsou?“

„Vysavač“ byla střela, která ke svému odpálení využívala energii

cíle, se kterým přišla do styku. Další výbuch už nebyla taková

legrace. Modul zasténal jako tyranosaurus se střevními problémy a

světla v kabině zhasla a rozsvítila se, zhasla a rozsvítila se. Řídicí

pult vzplál ohňostrojem rudých kontrolek. „Ksakru!“ Stone pustil

rukojeť čtyřčete.

„Co to vyvádíš?“ zaječel Ollie a držel se za krvácející čelo.

„Využívám naší výhody,“ odpověděl Stone. „Mobilnosti.“

Zapnul vysílačku, ze které se okamžitě vyvalila spleť výkřiků z

kontrolní věže, v níž zaznívala hlavně slova „střelba“, „demolice“ a

„pane Rollingstone, vy jste se zbláznil“, a řekl: „Žádám o povolení

ke startu.“

„Ani náhodou, vy psychopate!“ zaječel kdosi.

„Tady stání 24BC, slyším,“ odpověděl Stone. „Děkuji za udělení

povolení.“

„Ty debi…“ stačil vykřiknout dispečer, než ho Stone vypnul a

spustil startovací sekvenci. Ollie se začal chvatně kurtovat ke křeslu.

Trysky zaduněly a modul se zvedl přesně ve chvílí, kdy k nim,

následován načechranou bílou čarou, zamířil třetí vysavač.

Stone ani nemusel Olliemu říkat, aby se držel. Pokoušet se s

planetárním modulem o skok do výšky není věc, která by se v

pilotní škole doporučovala.

Ollie si prokousl jazyk.

Nicméně střela hvízdla pod nimi a zasáhla odbavovací halu.

„Tohle bude určitě zase na mě,“ posteskl si Stone a vybarvil oblast

pod sebou dezintegračním fixem. Tentokrát účinně. Zpoza jednoho z

přistávacích modulů se začali hrnout lidé a blikat na Stonea

hlavněmi pušek. Stone jim zablikal v odpověď.

Pak nabral výšku a zapnul vysílačku. „Jestli mi nebudete do

počítače dodávat letová data, velice pravděpodobně se s někým

srazím,“ ohlásil zdvořile a zase zuřivé skřeky utnul. Poté pohlédl na

Ollieho, který si jeden nasáklý kapesník držel na čele, zatímco do

druhého plival krev. „Myslím, že je akorát tak čas, abychom se

podívali, jak si vede Schneider.“

43

* * *

Schneider si vedl dobře. Hlavní základna adarhargského klanu v

Ottrenskinu se nacházela v nepoužívaném továrním komplexu na

severním okraji města. Schneiderovo komando ho vyčistilo

důkladně – z celkového počtu jednatřiceti lidí nechala parta

Ergonomického nože žít jen dva, u kterých byla reálná

pravděpodobnost, že budou něco vědět. Oba zajatci, jeden tlustý

muž a jedna hubená žena, spoutaní lepicí páskou, teď čekali, až

budou eskortováni ke Gynekologovi.

Ani jeden z těch jednatřiceti lidí nebyl Lenghorn. A nikde po

něm nenašli sebemenší stopu.

Stone pro jistotu nenápadně celou oblast projel biodetektorem,

ale výsledek byl nulový. Kromě nalezených osob se tu nenacházel

jediný živý člověk.

Ergonomický nůž a jeho lidé nakládali do helijetů nalezené

zbraně a munici. Adarhargského jedu našli jen pár desítek dávek.

Klan byl na suchu. Ale čeho kupodivu našli dost, byly peníze. V

sejfech bylo pětadvacet milionů v malých bankovkách.

„Zisk z posledního kola dealování,“ poznamenal Schneider.

„Zřejmě těch čtyřicet milionů chtěli dát dohromady ze záložního

kapitálu. Ještě že jsme jim to tady vybílili. Navíc se nám ty peníze

teď docela hodí. Nemáte představu, jak jsou policajti v Ottrenskinu

drazí.“

„To mi připomíná,“ řekl Stone, „že si s vámi musím promluvit o

mimořádných výdajích na úplatky pro hlavní astroport. Abych se

tam zase mohl se svým planetárním modulem ukázat.“

Schneider se na něj podíval pohledem datlice, která právě zjistila,

že jedno z jejích mláďat kuká.

„A co šéf? Toho jste tady nenašli?“ zeptal se Stone.

Schneider jenom zavrtěl hlavou. „Nebyl tady. Nejcennější úlovky

jsou támhle,“ ukázal bradou k sešněrovaným tělům. „Zástupkyně

klanového mistra Ma Lwana a hlavní účetní. Odhaduju, že z celého

klanu už moc lidí nezůstalo – tak patnáct dvacet – ale bohužel

většinou klanoví mistři. Je možné, že odjeli do Adarhargu, do

továrny, a smlouvají tam s výrobci, jestli by jim to nenapsali na

44

dluh.“

„Tak tam na ně vlítneme,“ navrhl Stone.

„To těžko,“ odvětil Schneider. „Vy víte, kde je Adarharg?“

Stone se na něj podíval. Vždycky předpokládal, že Adarharg je

prostě nějaká oblast na Terranii IL, třeba čtvrť Ottrenskina.

Nenapadlo ho, že by Adarharg mohlo být místo, o kterém nikdo

netuší, kde je. Úplná drogová Atlantida, pomyslel si Stone. To mi

chybělo.

„Chcete říct, že nevíte, kde Adarharg je?“

„Nikdo neví, kde Adarharg je,“ odpověděl Schneider. „A

nemyslete si, že jsme po něm nepátrali. A nejenom v mapách,

historických spisech, palubních denících prvních těžařů. Dokonce

jsme ze Země dovezli xenokartografa, aby nám pomohl. Nepřišel na

nic.“

„Nesmysl,“ řekl Stone. „Zkoušeli jste je sledovat družicí, když

tam jedou?“

„Myslíte si, že jsme úplně pitomí?“ opáčil Schneider. „Jistěže

ano. Nic.“

„Nějak se ten Adarharg přece musí dát najít.“

„Zkuste to. Jestli na to přijdete, udělím vám čestnou medaili

drogové mafie.“

„Takže co teď?“

„Uvidíme, co z nich dostane Gynekolog. A když nic, tak

počkáme. Jsou zdecimovaní a nemají peníze na nákup zásilky.

Buďto udělají něco zoufalého, nebo neudělají nic a jejich organizace

se sama zhroutí. Čas teď pracuje pro nás.“

Taková taktika se ale Stoneovi vůbec nelíbila.

* * *

„Počkej,“ řekla madame Deb. „Myslím, že něco cítím.“

„To bych prosil,“ řekl Stone.

„Nech toho,“ pleskla ho po ruce. „Myslím vibrace.“

„Aha, vibrace.“

„Cítím je vždy, když jsme spolu, Barney, ale tentokrát je to

obzvláště intenzivní.“ Zavřela oči, pohodila černými vlasy, které jí

45

spadaly na nahá záda, a zůstala nehnutě sedět na posteli v lotosovém

sedu, prsa vypjatá, břišní svaly vymodelované (na věštkyni má

obdivuhodně vypracované břišní svaly, napadlo Stonea), tvář

soustředěnou. Sám si dal ruce za hlavu a jen tak ležel a díval se na

ni.

Promluvila malátným hlasem média. „Vidím rudovlasou dívku.

Ještě stále ti může ublížit. Teď možná víc než kdykoli předtím.“

Jestli myslí Alyssu, tak je trochu vedle, pomyslel si Stone. Ta už mi

ublížit nemůže. Minimálně ne do příští noci živých mrtvých. „Také

pavouci si přejí tvoji smrt.“ Á, zase pavouci. Taky by si mohla

vymyslet něco nového. „Ale kromě nich vidím ještě někoho. Je to

muž. Pracuje pro stejného člověka jako ty.“ Stone zpozorněl. „Už

brzy se s ním setkáš. Ale ten muž pro tebe nepředstavuje ohrožení.

Představuje ohrožení… pro mě?“ řekla madame Deb udiveně a

otevřela oči.

Stone ji mlčky pozoroval. Poprvé v Azylu ezoterických sil to

mohla být náhoda. Rudovlasých dívek po Ottrenskinu běhají

desetitisíce – zvlášť tuhle sezónu. Ale tyhle řeči o Lenghornovi se

Stoneovi vůbec nelíbily. A to vymodelované břicho… Jestli tohle

není agentka, tak sním svou falešnou identifikační kartu… Tu na

jméno Fred Flintstone. Otázka je, pro koho tahle agentka – pro koho

tahle krásná agentka pracuje.

„Už budu muset jít,“ řekla madame Deb, jako by věděla, co se

Stoneovi honí hlavou. Možná to opravdu věděla. Zatracené

jasnovidky, pomyslel si Stone a vzápětí ho napadlo, jestli tohle

slyšela taky.

Madame Deb si oblékla bílá tanga, což Stonea zase přivedlo k

filozofickým úvahám na téma „neměnnost některých prvků

dámského spodního prádla v toku času“, vklouzla do svých

přiléhavých černých šatů a odvinila se do koupelny, kde si dobrých

dvacet minut vyráběla mrtvolný addamsovský mejkap. Potom

Stonea políbila na tvář, řekla mu „pa pa“, on jí řekl „zavolám ti“,

ona se usmála a řekla „já vím“, on mírně protočil oči v sloup, ona se

usmála ještě víc, zavřela za sebou dveře hotelového pokoje a byla

konečně pryč. Stone se svalil na postel. A hned zase musel vstát,

protože madame Deb opět klepala na dveře. Respektive si jenom

46

myslel, že je to madame Deb, protože to bylo typicky ženské, lehké

zaklepání.

Ale nebyla to madame Deb.

Za dveřmi stála mrtvá Alyssa.

11

Její pokožka neměla našedlou barvu, obvyklou u čerstvých mrtvol,

už začala přecházet do světlého zelenkavá. Bylo to vidět hlavně na

rukou, protože na tvář si nanesla snad tunu mejkapu. Takže teď se

svýma velkýma podmalovanýma očima vypadala jako klaun

transvestita na dětské party. Ale ani tou tlustou vrstvou mejkapu se jí

nepodařilo zakrýt černé fleky sražené krve pod kůží, které jí zůstaly

od Henkova výslechu. Trochu jí bylo cítit z úst, jak Stone

zaznamenal, když k němu vykročila, ale jinak kupodivu ani moc

nezapáchala. Pohybovala se úplně normálně.

„Vy jste mrtvá,“ řekl jí Stone sdělovacím tónem, jako by ji

upozorňoval, že se jí odlepila umělá řasa. „Viděl jsem vás ležet u

spalovacího kotle. A byla jste mrtvá.“

Mávla rukou. „Detail. Můžu dál?“ S artikulací taky neměla

problémy.

Stone jí mlčky uvolnil cestu, pevně rozhodnutý, že až bude chtít

vysát jeho mozek, nedá jí ho.

„Tak jak je na hřbitově? Zima? Vlhko? Lezavo?“ zeptal se.

Neznělo to moc povzbudivě, ale nějak ho nenapadlo nic lepšího.

„Byla jsem u kremační pece, tam je docela teplo,“ unaveně klesla

do jednoho z křesel, hodila si nohu přes nohu a upozornila tak svého

společníka na to, že i jako mrtvá zůstala zatvrzelou odpíračkou

spodního prádla. „Ale tohle všechno,“ ukázala na svůj nezdravý

vzhled, „se dá docela dobře vysvětlit.“

„Jistě. Netěsnícím sudem vojenského bojového plynu v jezírku u

hřbitova,“ přisvědčil Stone a šel pro pití.

„Ne, adarhargským jedem,“ opravila ho. „Jak tam vlítli

Schneiderovi lidé, šlehla jsem si dávku a modlila se, aby nevěděli,

jaké má jed vedlejší účinky.“

47

„Smrt?“

„Pro nezasvěcené oko to tak vypadá. Naštěstí si ty žoldáky

Schneider zřejmě přivezl odněkud z vnitřních planet, takže na to

skočili.“

„Já taky.“

„Jo. Měl jste vidět sám sebe, když vás tam dole u výtahu střelili.

Doktor z vnitřních planet by vás během minuty zazipoval do futrálu.

Proč jste proboha myslel, že se to jmenuje adarhargský jed?“

„Kvůli teenagerům. Jakmile uslyší, že se něco jmenuje jed,

naperou si to do žil, i kdyby to byl roztok acylpyrinu.“

Ušklíbla se.

Podal jí zábnoucí plechovku heinekena. „Takže vy pracujete pro

adarhargský klan?“

„Ne.“ Syklo to, jak odtrhla víko plechovky. „Já pracuju pro

Lenghorna. Čili pro BSVP, když to chcete po lopatě.“

„Dobře. Dejme tomu, že vám věřím,“ lhal Stone. „Proč mě

Lenghorn nekontaktoval?“

„Kontaktoval vás mým prostřednictvím. Nebo se ptáte, proč za

vámi nepřišel osobně? Teď, když se mu podařilo utéct ze zajetí

adarhargského klanu a všichni po něm jdou? Je zalezlý v té nejhlubší

díře, jakou si dokážete představit. A že jsou tady pod městem hodně

hluboké díry.“ Lokla si piva.

„Fajn. Ale stejně s ním chci mluvit. Osobně.“

Chvíli ho zkoumala. „To se dá zařídit. Výměnou za…“

„Za co?“

„Za protislužbu.“

Teď hlavně bacha na ty pavouky, pomyslel si Stone. „Za jakou

protislužbu?“

„Musíte nám pomoct dostat od Schneidera jednoho z těch dvou,

co dneska zajal.“

„Koho? Zástupkyni klanového mistra Ma Lwana?“

„Ne, toho účetního.“

„Proč jeho?“

„Účetní je vždycky klíčem ke všemu.“

„To platilo možná za Al Capona.“

„Nechte si svoje historické exhibice.“ To mu někoho připomnělo.

48

„Platí to pořád. Má přesně ty důkazy, co Lenghorn potřebuje.“

„Adarhargský klan už je stejně kaput,“ namítl Stone. „Tedy

skoro.“

„Právě že skoro. Ale o klan stejně nejde. Jde o jejich kontakty, o

lidi na vnitřních planetách, kteří by adarhargský jed klidně pustili do

svého teritoria. Policejní prezidenti, starostové, guvernéři. O tuhle

sbírku Lenghornovi jde.“

„Největší úlovek jeho kariéry?“

„Tak nějak.“

„Hm.“ Stone předstíral, že přemýšlí. Ve skutečnosti byl dávno

rozhodnutý: Ze Schneidera už nic nevypadne a jeho čekací taktika

věci jen umrtví, místo aby je dala do pohybu, a jestli Stone při téhle

hře něco potřeboval, tak především to, aby věci byly v pohybu, a to

pořád. Bylo načase změnit tým. „Co konkrétně po mně Lenghorn

chce?“

„Víte, kde Schneider Fiska – to je ten účetní – drží. Lenghorn

potřebuje, abyste ho odtamtud dostal, a to co nejrychleji.“

„To tam mám jako napochodovat a poprosit, jestli by mi ho

nedali?“

„Detaily nechám na vás.“

„Konečně důvěra,“ ušklíbl se Stone. „To je to, co našemu vztahu

chybělo.“

Napila se piva a chtěla mu odpovědět, ale místo toho z ní vylétlo

tiché krknutí. Nejdřív nevěděla, jak reagovat, ale pak se rozesmála.

Bylo to poprvé, co ji viděl se smát, a když si to v mysli přebral,

uvědomil si, že by vůbec nebyl proti, kdyby to nebylo naposledy.

12

Gynekologie měla podobu zchátralých lázní pár desítek kilometrů za

Ottrenskinem.

„Je tady Gynekolog?“ zeptal se Stone úzké tváře neurčitého věku,

národnosti a pohlaví, která vykoukla z vrat. „Chtěl bych ho o něco

poprosit.“

„Kdo ste?“ otázala se tvář.

49

„Marvin Stonehenge. Možná už jste o mně slyšel. Slyšela. Slyšel.

Pracuju pro pana Schneidera.“

Tvář se zformovala do uctivější podoby. „Není tady. Spěšnej

kšeft v Ottrenskinu.“

„No, to nevadí.“

„Pustíte mě dál?“

Tvář předvedla etudu na téma „nejisté váhání“, ale než ji stačila

dokončit, objevila se ruka, která jedno křídlo vrat otevřela.

Kupodivu se vzápětí ukázalo, že ruka patří k obličeji a oboje náleží

postavě v dlouhém lékařském plášti, který spolehlivě ukrýval cokoli,

co by se člověk mohl o této figuře dozvědět. Záhada, věku,

národnosti a pohlaví zůstávala dále nerozluštěna.

Stone vešel na nádvoří zarostlé plevelem a vysokými kopřivami a

představil Alyssu: „Moje asistentka, slečna Daphne.“

Slečna Daphne sykla, protože si při vstupu roztrhla punčochu o

bodlák. Mohla být ráda, že jí punčochu neroztrhlo něco jiného.

Například metr a půl vysoký čtyřnohý tvor s krví podlitýma očima a

pěnou odstřikující od zubů, který k nim vyrazil jako nadržená

lokomotiva. Zastavil se na zadních deset centimetrů od Stoneovy

tváře, když řetěz zabrzdil jeho zamýšlenou trajektorii. Podle

sípavého chrčení, které mu vycházelo z hrdla, se zřejmě jednalo o

psa.

„No tak, Bilbo,“ pravila flegmaticky osoba v bílém plášti. „Buď

hodnej pejsek. Sedni.“

Bilbo. Dementnější jméno Stone v životě neslyšel. Ani pro psa.

Bilbo si nesedl, naopak dál chrčel, cvakal čelistmi a koulel

žlutýma očima maniodepresivního psychopata.

„Jdeme vyzvednout Fiska,“ otočil se Stone ke Gynekologově

člověku. „Kde ho máte?“

Osoba v bílém plášti rozehrála další, tentokrát ještě

prokomponovanější studii nejistoty. „Ale Fisk eště není hotovej. Pan

doktor měl v práci tu ženskou.“

Výborně, pomyslel si Stone. „To víme, proto jsme přijeli už teď.

Pan Schneider má pro Fiska obchodní nabídku, díky které nám

dobrovolně řekne všechno, co ví.“

Osoba v bílém plášti se zatvářila šokovaně a pohoršeně. Zřejmě

50

se zdráhala uvěřit, že by někdo mohl být tak zvrácený a jednat se

zajatci jinak než prostřednictvím trhání nehtů. Stonea už tyhle

mimické vsuvky přestávaly bavit. „Je to na osobní příkaz pana

Schneidera,“ řekl ostře. „Myslím, že vám dal posledních čtrnáct dní

dost vydělat na to, abyste mu mohli trochu vyhovět, ne?“

Připomenutí peněz mělo kýžený účinek – postava se otočila,

vybídla gestem k následování a pustila se vyšlapanou stezkou přes

dvůr. Stone si uvědomil, že už dlouho neslyší Bilbovo zuřivé

chrčení, obrátil se a zjistil, že Bilbo sedí a zírá na Alyssu, která

pořád stála u vrat.

„Pojďte, slečno Daphne,“ pobídl ji.

Usmála se a Bilbo zakňučel.

Vykročila a Bilbo couvl.

Vešla na nádvoří a Bilbo se otočil a s chrastícím řetězem za zády

metelil pryč.

„Psi prý poznají dobrého člověka.“

„Psi prý poznají mrtvého člověka,“ opravila ho.

Vstupní hala jim předvedla, že to kdysi musely být opravdu

luxusní lázně. Špínou na podlaze prosvítala mramorová mozaika a

sloupy, nyní obtočené svlačcem, podpíraly klenbu se skleněnou

vyplní. Několik rámů bylo prázdných, ale většina tabulí kupodivu

zůstala na svých místech a přes nános prachu filtrovala světlo

dopadající do haly. A v té malebně zpustlé scenerii projela

Stoneovým tělem tak doběla rozžhavená bolest, že se musel zastavit

a opřít o sloup.

„Co se děje?“ zeptala se Alyssa, stejně jako se předtím v hotelové

hale zeptala madame Deb.

„Nevím, asi něco se zády. Nic vážného,“ odpověděl Stone a

roztřeseně vykročil. Neřekl jí, že měl jednu děsivou chvíli pocit,

jako by jeho páteř ožila a zaútočila na tělo zevnitř jako vystresovaná

kobra. Proč by jí to taky měl říkat?

Dál v objektu se nacházely cely. Nebyli tu jen ti dva, co

Schneider zajal včera, Gynekolog tu měl pár dalších objektů v

různém stadiu rozpracovanosti. Stone s Alyssou se podívali úzkým

průzorem v pancéřových dveřích do cely, kde byl k posteli

přikurtován jakýsi holohlavý tvor s tváří sežehlou kyselinou a

51

rukama amputovanýma v loketních kloubech. Teprve když se ta

bytost začal zmítat a za hrdelního řičení k nim vztahovat pahýly,

uvědomil si Stone, že se dívá na zástupkyni klanového mistra Ma

Lwana, kterou viděl včera po útoku na adarhargskou základnu.

Evidentně jim chtěla něco říct, ale bez jazyku to šlo těžko, Alyssa se

rychle odvrátila.

„Kde je Fisk?“ zeptal se Stone bílého pláště.

Jejich průvodce odemkl jednu z cel. „Prosím.“

V cele byl k posteli přivázán Fisk, vyděšený a netknutý. Aspoň

něco.

„Výborně,“ řekl Stone.

Osoba v bílém plášti k němu napřáhla ruku. „Příkaz, prosím.“

Stone se na ni podíval. „Co?“

„Panem Schneiderem podepsanej příkaz k transportu. Musim

vám ho potvrdit a kopii založim.“

To snad není pravda, řekl si v duchu Stone. U BSVP bych to

pochopil, u SDPP akceptoval, ale v drogové mafii? Je možné, že

byrokracie ovládla i organizovaný zločin? Nebo si ze mě dělá

legraci? Podle výrazu si Gynekologův zástupce legraci nedělal.

„Poslyšte, já…“ řekl Stone, aniž by věděl, jak bude pokračovat, a

na tváři osoby v bílém plášti se objevily dvě věci. Jednou z nich bylo

nefalšované podezření, druhou okrouhlý černý otvor v čele.

Současně s tím uletěla osobě v bílém plášti zadní polovina hlavy.

Aniž by se otočil, natáhl Stone ruku za sebe. „Dejte to sem.“

„Proč?“

Osoba v bílém plášti dopadla na podlahu.

„Protože jste s tím nebezpečná, proto. Nechci, aby tady někdo

střílel, dokud neřeknu.“

Alyssa něco zabrblala a vložila mu do ruky ještě kouřící ruskou

PSM s nasazeným tlumičem. Stone stáhl manuální pojistku směrem

dozadu, pistoli zajistil a uložil si ji do kapsy. Pak osvobodil Fiska.

„Půjdete s námi dobrovolně?“

„No jasně.“ Fisk se třásl a páchl močí.

Vzali ho mezi sebe a rychle prošli chodbou mezi celami zpátky.

„Co ti ostatní?“ zeptala se Alyssa.

„Zavoláme anonymně na policii,“ odpověděl Stone.

52

„Ti přijedou, jenom když jim něco šoupneme.“

„Tak jim něco šoupneme.“ Stone za chůze vytáhl mini-SAF,

který dostal od Schneidera a který měl do té chvíle zavěšený na

řemeni pod kabátem, a nesl ho volně v pravačce podél těla. Sice

kromě tvora v bílém plášti a Bilba žádného jiného zaměstnance

gynekologie neviděli, ale určitě jich tady muselo být víc. Stone

doufal, že se jim podaří vyklouznout dřív, než se někdo z nich

objeví. A když se bez problémů dostali ke vstupní hale, začal tomu i

věřit.

V hale na ně čekalo pět zřízenců.

Dva byli ozbrojení revolvery, další tři měli jenom paralyzační

obušky. „Ani hnout,“ řekl ten úplně nalevo.

Stone jim ukázal zbraň, kterou držel v pravé ruce. „Vidíte to?

Původně se vyráběla na Zemi, v Jižní Americe, a svého času bývala

jednou z nejlepších zbraní chilské armády. Dokonce ji i vyváželi.

Jak vidíte, je to automat, takže střílí dávkou, na rozdíl od vašich

revolverů, které střílí jednotlivými ranami. Pro vaši informaci,

kadence je dvanáct set ran za minutu. A jak dále vidíte,“ zdvihl

minisamopal a předvedl průhledný plastový zásobník, „tady mám

třicet nábojů. To znamená, že když teď stisknu spoušť, za sekundu a

půl bude prázdný. A vy mrtví, protože za sekundu a půl stačí každý

z vás vystřelit jen jednu ránu a je docela pravděpodobné, že se

netrefíte. Stejně jako je docela pravděpodobné, že většina z těchto

třiceti nábojů zasáhne cíl, protože já na rozdíl od vás nemusím ani

moc mířit. Takže?“

Ten, co prve řekl „ani hnout“, položil revolver na podlahu jako

první. Jeho kolega ho rychle následoval a ostatní odložili na důkaz

dobré vůle alespoň pendreky.

„Hodní hoši,“ pochválil je Stone, vykročil a nespouštěl z nich

oči.

Takže ho útok shora naprosto zaskočil.

Skleněnou kupolí proskočil muž v černé kombinéze a snášel se

na jejich hlavy zahalený blýskavým oparem střepů. Střílet začal ještě

ve vzduchu.

Revolvery se ocitly zpátky v rukou svých majitelů a začaly plivat

náboje. Jeden směrem na letícího muže, druhý na Stonea.

53

„Aha, tak vy budete střílet!“ zahulákal známý hlas a Stone v

poslední chvíli strhl stranou hlaveň mini-SAFu, jehož spoušť právě

tiskl.

Říct, že z Kulometa Harrise neměl vůbec radost, by bylo

zavádějícím eufemismem.

* * *

Harris byl ozbrojený nástrojem, podle něhož dostal svou

přezdívku. Stiskl spoušť.

Halou zahřmělo zaburácení kulometu Enfield a věci, stěny a lidi

začali vybuchovat.

„Ksakru!“ hekl Stone a smýkl dolů zkamenělým Fiskem i

Alyssou, která dolovala z kabelky druhou pistoli.

Dvěma zřízencům proud ráže 5,56 mm doslova utrhl hlavy a oni

klesali dolů v oblacích omítky, která tryskala z děr ve stěnách,

Harris dopadl na zem, levačkou vycvakl karabinu horolezeckého

lana a pravačkou plynule otočil enfieldku, pokryl dávkou směr, ve

kterém se nacházel Stone a spol., samozřejmě aniž by se podíval, o

koho jde, mramorové štěpiny pršely z ohlodaných sloupů spolu s

cáry svlačce. Stone na Harrise zařval, ale v rachotu kulometu

pochopitelně nebylo slyšet ani slovo.

Jeden ze zřízenců klečel nad upuštěným revolverem a držel si

krvácející ruku, druhý vystřelil na Harrise, který k němu byl

natočený bokem. Stone zřízence pokropil od země v tu samou chvíli,

kdy Harris zahlédl pohyb zřízencovy ruky s revolverem a začal se

otáčet. Jediné, co spatřil, byl střelec odhozený na stěnu kulkami ze

Stoneova mini-SAFu. Zřízenec s krvácející rukou se na něj podíval a

Harris ho zastřelil. Pak se plynule otočil zpátky, aby mohl soustředit

palbu na Stonea. Evidentně se domníval, že Stoneova střelba na

zřízence byla určena jemu.

Fiska se mu podařilo zastřelit během prvních dvaceti sekund.

* * *

Zleva přiběhlo několik dalších ozbrojených zřízenců. Nebo

možná neozbrojených, to se dalo v té rychlosti těžko posoudit,

54

protože Kulomet se k nim obrátil a rozvibroval je celoplášťovou

akupunkturou, ještě než dostali příležitost eventuálně zaútočit.

Alyssa na Harrise se zaječením zahájila palbu. Stone se jí v tom

pokusil zabránit, ale přes Fiskovo velrybí tělo na ni nedosáhl. Alyssa

střílela poměrně přesně. Střely zřejmě hvízdaly dost blízko

Harrisových uší, protože Kulomet, aniž by sundal prst ze spouště,

začal ustupovat.

Toho využil poslední zbývající zřízenec, do této chvíle se

ukrývající za podstavcem jakési sochy (nyní už vlastně torza), vrhl

se po revolveru ležícím v kaluži krve a připojil se k Alyssině střelbě.

„Já se vrátím,“ bylo nezřetelně slyšet Harrisovo zahulákání, když

vycouval z venkovních dveří. Stoneovi se konečně podařilo Alysse

vytrhnout pistoli z rukou. „Co děláte?“

„Jak, co dělám?“ vytřeštila na něj oči. „Vždyť po nás střílel!“

Na to ovšem nebyla odpověď. Zvenku zazněla krátká dávka.

Stone vyskočil a vyrazil ke dveřím. Muž u sochy na něj namířil a

chystal se stisknout spoušť, ale Stone ho v běhu perforoval.

Vyběhl ven. Po Kulometovi ani stopy, jen uprostřed nádvoří se v

kopřivách Bilbo právě odebral na cestu tam, odkud není návratu.

„Krucinálfagot!“ nakopl Stone zvířecí mršinu.

* * *

„Ten idiot! Ten debil! Ten nebetyčnej kretén!“ I když už byl u

sebe v hotelovém pokoji, Stone měl pořád do ledového klidu daleko.

Alyssa ho pozorovala z křesla, ospale mžourala, v ruce ledem

chrastící sklenici (netypicky Lawson), holé nohy stočené pod sebou.

Počkala, až Slonovi dojde dech a pak se zeptala: „Vy ho znáte?“

„Jasné že ho znám!“ ‚

„A kdo to je?“

„Je to…“ Říct, že je stejně jako on Khovův agent, pochopitelně

nemohl, „… imbecil. Nájemný pistolník, který akorát dělá všude

chaos.“

Alyssa přikývla. „To bylo vidět. Fiskova smrt je docela průšvih.

Budeme muset přijít na jiný způsob, jak se jim dostat na kobylku.

Ale věřím tomu, že Lenghorna něco napadne.“

55

„To doufám.“

„Hned ráno za Lenghornem zajdu.“

„Pletete si jednotné číslo s množným: zajdeme.“

„Ne, nepletu. Zajdu.“

„Slíbila jste mi, že když se s vámi vypravím pro Fiska, dovedete

mě k Lenghornovi.“

„To je pravda.“

„Takže?“

„Jenže já tady Fiska nikde nevidím. Možná je pod postelí.“

„Ale, ale,“ řekl káravě Stone. „To jsme si nedomluvili. Pomohl

jsem vám? Pomohl. To, že…“

„… to nějaký váš kamarád podělal…“

„… s tím nemá nic společného. Počítá se, že jsem splnil, co jsem

řekl, a ne to, že to nevyšlo. A není to můj kamarád.“

„Blbost. Jediné, co se počítá, je výsledek. A Fisk pod postelí

není, klidně se můžeme podívat.“

„Takhle jsme se nedohodli. Ostatně, proč vám tak strašně záleží

na tom, abych se s Lenghornem nesetkal?“

„Nezáleží mi na tom. Jenom…“

„Jenom co?“

„Jenom nechci, abyste se s ním setkal právě teď.“

„Proč ne?“

„Do toho vám nic není.“

„To bych teda neřekl.“

Třískla skleničkou o stolek. „Myslím, že půjdu.“ Zvedla se z

křesla a vykročila ke dveřím.

Postavil se jí do cesty. „Myslím, že ne.“

„Dobře, tak ne,“ souhlasila, skočila na něj, obemkla mu nohy

kolem pasu a políbila ho otevřenými ústy.

Na nekrofilii to vůbec nebylo špatné.

Stone opětoval polibek a pak ji hodil na postel, Alyssa se zhoupla

na matracích, protáhla se, zasmála a řekla: „Tmu!“ Pokoj zhasl. V

posledním záblesku světla viděl, jak si přetahuje šaty přes hlavu.

Potopil se do tmy a našel její vlhká ústa a měkké, pružné tělo,

tradičně bez spodního prádla – jak měl nyní možnost se přesvědčit i

hmatem – a naopak jeho si zase našly její dlaně. Jedna ruka mu

56

zajela pod košili, druhá rozepínala poklopec, zatímco třetí…

Moment.

V následující sekundě Stone překonal galaktický rekord v

disciplíně odskoku od nahé dívky.

„Světlo!“ zařval.

Alyssa ležela na posteli a usmívala se. A všude kolem ní se ve

vzduchu vlnila hadovitá, zelená chapadla. Mohlo jich být snad

dvacet, navzájem se proplétala, šustila po zmačkaném prostěradle,

ovíjela Alyssino tělo a natahovala se ke Stoneovi. Vypadalo to, že

vyrůstají z jejích zad, přesněji řečeno z páteře kousek nad bedry.

Mini-SAF visel na řemeni přes opěradlo židle.

Stone stiskl spoušť a držel.

Z ustřelených pahýlů stříkal páchnoucí žlutý sliz. Jak sebou

chapadla mrskala, ohodil většinu pokoje včetně Stonea.

Alyssa zavrčela, odrazila se od postele – rukama nohama i

chapadly – a skočila na Stonea. Když na něj letěla, světlo za zády,

ruce před sebou, nohy pokrčené a s aurou švihajících chapadel,

vypadala jako silueta z japonského stínového divadla, která dostala

vzteklinu.

Nakopl ji ještě v letu. Několik chapadel ho stačilo seknout po

tváři a hrudi, ale to už Alyssa s vyraženým dechem ležela na zemi.

Stone ji kopnutím otočil, jednou nohou přišlápl chuchvalec

svíjejících se šlahounů v místě, kde vyrůstaly z těla, a dlouhou,

přesnou dávkou ho oddělil.

Koberec nasákl bublajícím žlutým pudinkem.

Ječela bolestí, až plastové výplně v oknech vibrovaly. „Ty

hajzle!“ vřískala. „Ty zasranej hajzle! Tohle ti neprojde! Dostaneme

tě! Stejně tě dostaneme!“

Stone ji zabalil do postelového přehozu a omotal šňůrou od

záclon.

13

Madame Deb se necítila ve své kůži. Vždycky se považovala za

mimořádně nadané a citlivé médium a byla pyšná na to, že jí

57

požadované informace vždycky vytryskly v hlavě jen tak (že je to

možná díky tomu, že nepocházejí z onoho světa, ale z rezervoárů její

přebujelé fantazie, ji nikdy ani na sekundu nenapadlo). Ale to, co se

dělo teď, to nebylo žádné pomalé, decentní zjevování obrazů, na

jaké byla zvyklá, to bylo, jako by ji někdo mlátil po hlavě kladivem.

Což se jí moc nelíbilo. A taky z toho byla trochu vyděšená. A to vše

začalo příchodem toho muže, pomyslela si. Muže, který tvrdil, že se

jmenuje Barney Rubble, a byl obchodním cestujícím s vlásenkami

(tady si madame Deb, vždy hrdá na svou nekompromisní poctivost k

sobě samé, musela přiznat, že si není tak úplně jistá, jestli je to

obchodní cestující s vlásenkami, mohly to být také depilační krémy).

Někdy madame Deb napadala otázka, nebylo-li by lepší, kdyby ho

nikdy nepotkala.

Madame Deb netušila, že během následujících deseti minut se

tato otázka změní ve větu přací. S vykřičníkem.

Na monitoru viděla, že do čekárny vešel muž v dlouhém plášti.

Rozhlédl se, neposadil se, vzal ze stolku půl roku starý magazín

Třetí oko a začal jím listovat.

Madame Deb zkontrolovala v zrcadle svou vizáž, stiskla bzučák,

který uvolňoval dveře do věštírny a zapnula obě kamery. Třeba to

tentokrát něco hodí.

Muž vešel, přejel rychlým pohledem místnost a podíval se na

madame Deb. Nebyl moc hezký. A cinkal.

Cinká, pomyslela si madame Deb zmateně, on cinká, ale navenek

na sobě nedala nic znát a s profesionálně nevyzpytatelným úsměvem

ho vyzvala: „Posaďte se, prosím.“

„Tohle není pornopůjčovna,“ obvinil ji muž.

Nevěděla, co na to říct. Byla to pravda. Skutečně to nebyla

pornopůjčovna.

„Kde jsou orální nezbednice?“ zeptal se muž ostře.

Těžší otázku jí sotva mohl položit. Orální nezbednice. Kdo to

proboha je? Napadlo ji použít svůj šestý smysl, aby se dozvěděla, co

ten muž chce, ale v hlavě měla jak zabetonováno.

„Tak budeš mluvit?“ Muž k ní vykročil a výhružně zacinkal.

Panebože, on cinká, pomyslela si znovu a řekla: „Já… já… vůbec

nevím, o čem mluvíte.“

58

„Nekecej,“ okřikl ji muž. „Ještě mi budeš vykládat, že sis tady

ten krámek otevřela náhodou, co?“

Z jistého filozofického hlediska nic není náhoda, neb vše je

předurčeno, napadlo madame Deb, ale to samozřejmě říct nemohla.

„A taky mi budeš vykládat, že nejseš tajná agentka, co?“

„Ale já nejsem tajná agentka,“ bylo jediné, na co se madame Deb

zmohla.

„Ha ha ha.“

„Nejsem.“

„Che che che.“

„Nejsem.“

„He he… Tak dost! Kulomet Harris je dobrák, ale nechtěj ho

naštvat.“

„Opravdu nejsem.“

„To madame Deb, co máš na dveřích, je zkratka od madame

Debil? Copak ti to ještě nedošlo? Já vím všechno.“

Nikdo neví všechno, pomyslela si madame Deb zoufale a vzápětí

ji napadlo, že tyhle filozofické odpovědi jí fakt, ale vůbec v ničem

nepomohou.

„Tak budeš mluvit?“

„O čem?“

„Hele, to by stačilo. Já jsem trpělivěj a mírnej chlápek, každej od

nás ti to potvrdí, ale co je moc, to je moc.“

Cink cink, ozvalo se, když k ní vykročil.

„Koukej začít klopit. Pro koho děláš, kdo je tvůj řídící důstojník,

jak se můžu spojit s Lenghornem, co to bylo za ty chlápky v lázních,

který jsem musel zabít, a ať to lítá.“

„C-cože?“

Cink cink cink cink bum.

„Au! Vy jste mě praštil do nosu!“

„Chtěl jsem ti pomoct si vzpomenout.“

„Teče mi krev na šaty! Jsou úplně nové!“

„Neřvi. Na, tady máš kapesník.“

„Děku… Au!“

„Ha ha, na tohle skočí každej. Děláš, jako že podáváš šnuptychl a

druhou rukou ho praštíš znova. To chlapi v kantýně jednou… Au!“

59

„To máš za to!“

„Ty jsi mě… Kdo tě trénoval?“

„Co?“

„Takhle blbej kopanec do koulí jsem ještě neviděl. Dyť jsi málem

ztratila rovnováhu, ženská! Kdepak, dneska už může bejt agent

opravdu každej.“

„Já nejsem… Au!“

„Vidíš? Takhle má vypadat správnej kopanec. Tenhle sice nebyl

do koulí, ale stejně.“

Muž si odložil plášť a odhalil cinkající zbrojní artilerii, kterou byl

ověšený po celém těle. Madame Deb po něm vyděšeně těkala očima.

Pistole, revolvery, dva samopaly, granáty obyčejné, slzné i

omračující, dlouhé nože, příruční sekerka. Muselo to vážit snad

tunu. Madame Deb konečně došlo, že má co dělat s bláznem. Pozdě.

„A teď se přestaň válet po koberci a vyklop mi, jaký je tvoje

véháenko. Tím začneme.“

„Já – vůbec – nevím – o čem – to – doprdele – mluvíte!“ zaječela

na něj.

„No jak chceš,“ povzdechl si. „Jak chceš. Teď ti teda budu muset

vážně ublížit.“

* * *

Pokusí se mi vážně ublížit, pomyslela si Alyssa. Ale já mu nic

neřeknu. Vydržím to. Kašlu na něj. Bolest je jenom pocit. A navíc –

co mi může tenhle Martin Rock udělat? Není to žádný sadista, to je

vidět na první pohled.

„Ty víš, že nejsem žádný sadista,“ prohlásil její věznitel a

zkontroloval, jestli je Alyssa pevně přivázaná k židli. „Ženám

neubližuju a navíc je mi jasné, že – zvlášť s tím, co máš v těle –

něco vydržíš. A taky je mi jasné, že bych ti asi nedokázal ublížit

natolik, abys mi něco řekla.“

Alyssa měla co dělat, aby se samolibě neusmála.

„Proto jsem si pozval někoho, kdo to zaručeně dokáže.“

Alyssa měla co dělat, aby nevyvřískla hrůzou.

„Rád bych vás upozornil, pane Stonehengi, že jsem s tímto

60

živočišným druhem ještě neměl co do činění,“ řekl Gynekolog a

zkoumavě nadzvedl špičkou boty jedno z chapadel válející se u

dveří. „Takže si nedovoluji odhadnout, jakého časového intervalu

bude třeba, než tato dáma zodpoví všechny vaše dotazy.“

„To nevadí. Dejte si klidně na čas,“ řekl muž, kterého Gynekolog

oslovil pane Stonehengi, a opustil místnost.

To zvládnu, říkala Alyssa. Nemůže to být přece tak hrozné. V

mých žilách koluje adarhargský jed. Vydržím to.

Vydržela to. Přesně dvacet osm minut.

* * *

„Takže: ve skutečnosti pracuje pro adarhargský klan.“

„To mě napadlo.“

„Ano. A nejmenuje se Alyssa, ale Ma Lwan a je to klanový mistr.

Přímo podléhá velmistrovi.“

„Úžasné. Což je kdo?“

Gynekolog se podíval přes své starožitné půlměsíčkové brýle do

papíru, na kterém měl poznámky. „Jakýsi muž jménem Lenghorn.“

„Já jsem… Cože?“

„Lenghorn. Tak to řekla.“

Stone chvíli mlčel a pak se zeptal: „Je tohle zaručená informace?

Je to na sto procent?“

„Ona tomu na sto procent věří.“

„Dobře. Dál?“

„Nutně potřebovali čtyřicet milionů na nákup velkého množství

adarhargského jedu. Tato transakce by jim umožnila vyrovnat dluhy,

které si přivodili investicemi do této nové drogy, a současně otevřela

nové trhy. Sháněli sponzora a pan Lenghorn – podle slečny Ma

Lwan – přišel s tím, že mu ty peníze můžete přivézt vy. Tedy vlastně

ne vy, ale nějaký pan Volgakov.“

„Měl přiletět původně. Dál?“

„Slečna Ma Lwan vás zavedla do pasti v dolech, ale ukázalo se,

že vy ty peníze nemáte u sebe. Chtěli na vás zkusit ten starý trik, že

ona s nimi nemá nic společného a že ji zabijí, jestli neřeknete, kde ty

peníze jsou, ale byl jste zachráněn muži pana Schneidera. Slečna Ma

61

Lwan pomocí adarhargského jedu a své… řekněme netradiční

fyziognomie předstírala smrt a vyhnula se zajetí.“ Gynekolog otočil

list. „Pak jste byl pod Schneiderovou ochranou, tudíž se na vás

nedovážili zaútočit. Tedy přesněji řečeno se o to pokusili jen jednou,

na astroportu, když doufali, že získají ty peníze.“

„Jo,“ řekl Stone a při té vzpomínce se usmál.

„Ale když jste jim se Schneiderem zlikvidovali základnu a navíc

sebrali částku, kterou tam shromažďovali, neměli jinou možnost než

hrát vabank. Pan Lenghorn za vámi znovu poslal slečnu Ma Lwan.

Měla se vás pokusit přesvědčit, abyste spolu unesli pana Fiska, takto

účetního adarhargského klanu.“

„Proč jeho?“

„Zjistili, že měl jako jediný přístup k několika kontům, na nichž

byla velice zajímavá suma. Sice to nebylo rovných čtyřicet milionů,

ale oni byli v té chvíli už zoufalí.“

„Jak to, že měl přístup jen on?“

„Byla to jeho osobní konta. Z toho, co mi slečna Ma Lwan řekla,

jsem vyrozuměl, že pan Fisk byl svým způsobem tak trochu

defraudant.“

„Roztomilé. Dál?“

„Vy a slečna Ma Lwan jste se odebrali do zařízení, kde byl

umístěn pan Fisk a pokusili jste se ho proti všem úmluvám mezi

vámi a panem Schneiderem osvobodit.“ Gynekolog zvedl pohled od

papíru. „Na tomto místě bych vám chtěl, pane Stonehengi, tlumočit

svůj zásadní nesouhlas s tímto záměrem a koneckonců i postupem,

jaký jste zvolil.“

„Sklapněte.“

„Je mi líto, pane, ale takový je můj postoj.“

„Nezapomeňte, že za Alyssu jsem vám slíbil dvojnásobek

obvyklého honoráře.“

„Dovoluji si poznamenat, pane, že kdybych neměl pracoviště v

ruinách, tyto peníze bych tak nutně nepotřeboval.“

„Jděte si stěžovat policajtům. Co máte dalšího?“

„Už nic důležitého. Když slečna Ma Lwan viděla, že tento plán

nevyšel, zpanikařila a pokusila se vás odstranit. Vše.“

„Hm. Alyssa je mrtvá?“

62

„Ano.“

„Myslím – už definitivně mrtvá?“

„S rozmačkanou hlavou se žije jen velmi těžko, pane.“

„Hm.“

„O tělo se postarám. Je to v ceně.“

„Já vím. Co ta chapadla? Co je to?“

„To budu schopen říct až po pitvě,“ upadl Gynekolog na chvíli

do žargonu soudních lékařů z tridi detektivních seriálů, „zcela

soukromě a neoficiálně vám mohu sdělit, že už jsem pár podobných

výrůstků napojených na míchu v bederní oblasti viděl, i když nikdy

v takto rozvinutém stadiu. Vždy se jednalo o nejvýše centimetrové

výhonky a nikdy mě nenapadlo, že by mohly dosáhnout až

takovýchto rozměrů. A byly k vidění zpravidla u lidí, kteří brali

adarhargský jed.“

Stone jasně cítil, jak sebou jeho páteř zaškubala. Tentokrát už to

nebolelo. Tím to bylo horší.

„Z čeho se vlastně ten adarhargský jed vyrábí?“ zeptal se.

Gynekolog pokrčil rameny. „Kdybych to věděl, tak ho zítra

začnu vařit, neboť na Terranii IL nyní není populárnější drogy. Ani

se neví, kdo ho vynalezl.“

„Dala vám Alyssa adresu, na které se ukrývá Lenghorn?“

„Jistě. El Di Le Maggio šedesát sedm.“

„Popsala, jak se dostanu dovnitř?“

„Tohle by snad mohlo pomoci.“ Gynekolog vytáhl z kapsy

elektronický klíč. Stone si ho vzal. Na úzkém plastikovém válečku

bylo vyraženo: GLENN FORD 3. p. PR NO D.

„Fajn.“

Gynekolog pečlivě složil list papíru, předal ho Stoneovi a strčil si

ruce do kapes zakrváceného pláště. „S dovolením, pane – nic mi do

toho není, a podle vší logiky, s ohledem na tu spoušť, kterou jste

vyrobil u mě doma, bych se z toho měl dokonce radovat –“ tady už

Stone nedokázal větu dále sledovat, naštěstí v následující části se

zase chytil, „– ale rád bych se zeptal: nechcete se doufám za panem

Lenghornem teď vypravit?“

„To chci.“

„S ozbrojenou podporou mužů pana Schneidera?“

63

„Sám.“

„Pane Stonehengi, s veškerou uctivostí, které jsem schopen, vám

musím říct, že to není dobrý nápad.“

„Je to dokonce pěkně pitomý nápad,“ řekl Stone a usmál se.

14

Třída El Di Le Maggio se nacházela v té nejluxusnější části

Ottrenskina, ve čtvrti, kde měly sídlo nejvýznačnější bankovní domy

a kde se tyčily sklolaminátové mrakodrapy poboček největších

interplanetárních korporací. Číslo šedesát sedm byla botanická

zahrada.

Byla to velice pěkná botanická zahrada. Barokem obtěžkaná

brána se otevírala do úhledně zastřiženého parku, který obklopoval

soustavu pěti patinovaných skleníků. Obyvatelé El Di Le Maggio

byli na svou historickou památku a jedno z mála míst v Ottrenskinu,

které nevypadalo, jako by právě vylezlo po těžkém flámu z putyky,

náležitě pyšní – bylo to vidět i z toho, jak bylo místo i všechno

kolem udržované a hýčkané. Zábradlí svítivě natřena, žádné rozbité

pouliční luxory.

Zahrada byla chloubou města. Až na to, že v každém druhém

křoví se blýskaly objektivy kamer a zahradníci měli vojenský

sestřih. Lenghorn neponechával nic náhodě.

Stone dokořán otevřenou bránu minul a nechal trans zahnout o

dvě ulice dál. Tam vystoupil a koupil u pokladny lístek do muzea

historie Terranie IL.

Prošel pod nestvůrnými kostrami kelakosaurů, jejichž maso

zásobovací Společnosti pro galaktickou těžbu zpracovali do konzerv

před dávnými věky, minul fragmenty zahnědlých plánků, kde se

jejich tvůrci bláhově pokoušeli zmapovat alespoň část katakomb pod

Ottrenskinem, a zastavil se ve třetím patře před sochou Glenna

Forda, který zemřel (štítek u nohou pravil, že „hrdinně“) při havárii

v kapalném dusíku v druhém roce kolonizace. Přesněji řečeno –

nebyla to socha, byl to Glenn Ford osobně.

Stone se rozhlédl. Na patře byl sám, s výjimkou dvou úplně

64

stejných pětiletých chlapečků, kteří znuděně naslouchali výkladu

plešatějícího otce. Jeden z chlapečků se otočil a zvědavě se na

Stonea díval. Pak na něj vyplázl jazyk.

Stone na chlapečka taky vyplázl jazyk.

Chlapeček udělal neslušné gesto.

Stone ho trumfnul ještě neslušnějším.

Chlapeček si zarazil ukazovák do nosu a vydoloval odtamtud ten

nejnechutnější chuchvalec, jaký Stone v životě viděl. Vítězoslavně

se podíval na Stonea. (Chlapeček, ne chuchvalec.)

Stone sáhl do kapsy, vytáhl Alyssin elektronický klíč a zasunul

ho zmrazenému Glennu Fordovi do pravé nosní dírky. Cvaklo to a

Glenn Ford se odklopil. V podlaze, kde se předtím nacházel

podstavec, zel čtvercový otvor.

Stone se zašklebil na zírajícího chlapečka a vlezl do otvoru. Ještě

zaslechl, jak nad ním cosi klaplo. To se Glenn Ford vrátil na své

místo.

* * *

Baterka vykrajovala kus úzké chodby klesající v

pětačtyřicetistupňovém úhlu. Poté, co Stone slezl pět pater po

zaprášených hliníkových žebřících a dostal se na úroveň sklepa

muzea, chodba ho vedla stále dolů už dobrého půl kilometru.

Začalo být vlhko a Stoneovi čím dál častěji ujížděly nohy v

bahně. Pak ho něco učesalo. Tedy spíš mu to jenom jakoby projelo

vlasy hřebenem, ale stejně mu okamžitě naskočil obrázek holiče

zavěšeného v chodbě pod stropem, jak se zoufale snaží upravit

alespoň jednu z hlav, které pod ním defilují.

Otočil kužel světla vzhůru. Byly to kořeny. Vyrůstaly ze stropu

tak hustě vedle sebe, že tvořily propletenou sukovitou klenbu. Stone

pokračoval dál.

Po dalším půlkilometru se chodba začala zase zvedat. A snižovat

se – jak stoupala, kořenový strop byl čím dál níž, až nakonec musel

jít v ostrém předklonu. Když už skoro lezl po čtyřech, narazil

konečně na dveře. Byly zamčené, ale Stone se nezdržoval a ustřelil

zámek. Za dveřmi se nacházela kotelna. Protáhl se mezi zrezivělými

65

válci mazutových kotlů a našel žebřík. Úplně nahoře byly padací

dveře.

Odsunul zástrčku a na hlavu se mu vysypala sprška hlíny a listí.

Vylezl a zjistil, že se nachází v pátém skleníku, který byl zřejmě už

několik let uzavřený pro veřejnost. Padací dveře byly maskované

vrstvou hlíny, trávy a rozkvetlou euphorií milií, která vyrůstala

přímo z jejich středu. Stone je nechal zaklapnout a zmizet.

Na první pohled bylo vidět, že do pátého skleníku nikdo moc

nechodí. Nezastříhávané rostliny se draly vzhůru, šplhaly po rámech

oken za sluncem, navzájem se proplétaly a prorůstaly a vytvářely

neprostupnou zelenou stěnu, jen tu a tam postříkanou barevnými

skvrnami květů. Panovalo tu přítmí a hnilobné dusno.

Stone projel celý skleník biodetektorem. Výsledek mu naskočil

na displeji téměř okamžitě. V pátém skleníku nebyl kromě něj

jediný živý člověk.

„Vy budete určitě ten agent z BSVP,“ řekl kdosi za jeho zády.

Stone se otočil, ale za ním nikdo nebyl. Jen zelenohnědá houština

rostlin.

A pak ho náhle uviděl. Bylo to jako s těmi 3D obrázky, kde na

první pohled vidíte jen změť barevných fleků, ale když se díváte

dostatečně dlouho, uvidíte plachetnici. Stejně tak se Lenghorn,

stojící klidně mezi propletenými stvoly rostlin, ze sekundy na

sekundu vydělil z okolního prostředí.

Ve výšce asi dvou metrů se na osmi dlouhých kloubnatých

nohách, které už jen vzdáleně připomínaly ztvrdlou a zrohovatělou

variantu Alyssiných chapadel, pohupovalo krátké válcovité tělo.

Několik, odhadem tak deset chapadel zůstalo v původní podobě a

odpočívalo poklidně svinuto na břiše. Hlava byla malá a placatá,

osazená čtyřmi páry očí a zubatou tlamou, která umožňovala to,

čemu se říká „úsměv od ucha k uchu“.

Krátce řečeno, vypadal jako velký brčálový pavouk.

„Poslali vás, přestože jsem výslovně chtěl Volgakova.“ Hlas

vycházel z malého reproduktoru, který měl Lenghorn pověšený na

krku.

„Ten by vám tohle všechno sežral?“ zeptal se Stone a

fascinovaně pozoroval, jak Lenghorn udělal dva rychlé kroky,

66

kterými vystoupil z rostlin na sypanou cestičku.

„Jo. Protože jsme byli přátelé. Vasil mi vždycky věřil. S tím jsem

taky počítal, když jsem si vymyslel tu historku s profesorem

Gonzalesem. A oni pošlou vás, Stone.“

„Asi jste si mě s někým spletl,“ řekl Stone. „Jsem poctivý

drogový dealer.“

„No já vím, kdo jste, Stone,“ pravil houpající se reproduktor.

„Váš způsob práce se nedá zaměnit. Takhle se nechovají normální

tajní agenti. Chaos, destrukce, hromada mrtvol – to je váš modus

operandi. Ale co předvádíte na Terranii IL, je silné kafe i na vás.

Víte, jaké mám ztráty? Víte, kolik mých lidí je mrtvých?“

„Já jsem je nezabil. Tedy ne všechny.“

„Jistě, to vím. Vy vlastně za nic nemůžete. Vy jste jenom proti

sobě poštval dva drogové gangy a pak jste si sedl, točil palci a díval

se, jak se navzájem vyhlazují. Nechal jste je udělat všechnu práci za

vás.“

„Jako bývalý agent BSVP musíte uznat, že to není zas tak špatný

přístup.“

„Bývalý? Já jsem stále ještě v činné službě, Stone. Nikdo mě

zatím od BSVP nevyhodil.“

„Udělám to já.“

Lenghorn roztáhl oslizlá kusadla a z reproduktoru se ozvalo něco,

co mohlo být docela dobře smíchem. Nebo si taky jenom odkašlal.

„Byl jsem u Bezpečnosti, když vy jste ještě tahal kačera.“

„Za co?“

„Co?“

„Za co jsem toho kačera tahal?“

„Nebuďte infantilní. Tím jsem myslel, že vy mě jen těžko můžete

vyhodit.“

„Máte pravdu. Ale já v podstatě ani nemusím, protože jste to

udělal sám.“

„Moralistní kecy.“

„Jak se to stalo, Lenghorne? Po všech těch letech praxe?

Nahlodávalo vás to postupně? Začal jste si připadat čím dál víc jako

drogový dealer než jako agent? Nebo prostě najednou přišla ta

příležitost vydělat neuvěřitelný balík na nové droze a vy jste si řekl

67

‚kašlu na to, takovou šanci už nikdy mít nebudu‘? Nebo jak k tomu

došlo?“

„No, víte, vlastně…“

„Jo, to je přesně to, co je mi úplně jedno, Lenghorne. Na vaše

motivy kašlu, prostě jste zradil a to jediné se počítá. Nejste první ani

poslední agent, který přešel na druhou stranu.“

„To máte teda sakra pravdu. Ale víte co?“

„Co?“

„Budu rozhodně nejúspěšnější.“

„No jasně,“ řekl Stone. „Už to vidím. V čele armády obřích

pavouků ovládnete Galaxii. To zní dobře. Zkuste s tím jít za

nějakým tridi producentem, možná budete mít úspěch.“

„Zapomínáte, že já žádnou armádu nepotřebuju. Mám

adarhargský jed. Ten dřív nebo později přemění každého. I vás.“

Tentokrát Stone žádné záškuby v páteři neucítil. Kdyby ano, asi

by se mu nepodařilo ušklíbnout se s tak věrohodným pohrdáním:

„Ale jděte. Chcete mi namluvit, že stačí jedna dávka a hned mi

začnou růst ze zad makaróny?“

„Ne, jedna dávka nestačí nikomu. Ale někdo se začne měnit už

po dvou. Někdo po třech. Někdo po dvaceti, někdo po sto třiceti. Je

to individuální, jako účinky každé drogy. Ale část cesty k proměně

už máte za sebou.“

„Blbost.“

„Nevěřte, když nechcete. Stejně už můžeme tuhle konverzaci

ukončit. Přece jste sem nepřišel, abychom si poklábosili.“

„Že ne?“

„Ne. Přišel jste proto, abych zjistil, jakou chuť má vaše

mozkomíšní tekutina.“

Než se Stone stačil zasmát, Lenghorn vyrazil. Byl nečekaně

rychlý. Současně s bleskovým pohybem těla vystřelila ke Stoneovi

známá chapadla.

Stone vyskočil a chytil se jedné z lián, které mu visely nad

hlavou. Zhoupl se dozadu, odrazil od okenní tabule a přeletěl

Lenghornovi těsně nad hlavou – aby znásobil délku letu, ještě se

drze pravou nohou od té hlavy odrazil. Dopadl tři metry za

Lenghorna do podřepu a otočil se. V ruce držel PSM s tlumičem,

68

která patřila Alysse.

Ft-ft-ft, oznámila Lenghorovi PSM. Všechny tři kulky zasáhly cíl

a zanořily se do těla porostlého tvrdými chlupy s čvachtnutím, jako

kdyby zapadly do bažiny. Na Lenghornovi nebyl vidět žádný

účinek. Obrátil se – Stone si všiml, že nad očima mu zůstal otisk

podrážky – a vystartoval.

Pokoušet se s ráží 5.45 mm zasáhnout některý z důležitých

orgánů v Lenghornově těle bylo evidentně nesmyslné, proto Stone

změnil taktiku a vystřelil Lenghornovi oko. To ho zpomalilo. „Řekl

bych, že přece jen budu potřebovat pomoc,“ oznámil reproduktor

neutrálním tónem, zatímco z Lenghornova zubatého chřtánu se

ozývalo ječivé bublání a chapadla šlehala kolem sebe v dosahu dvou

metrů.

Dveře na obou koncích skleníku se otevřely a dovnitř vpadli

zahradníci. Asi třicet zahradníků. Asi třicet zahradníků ozbrojených

rychlopalnými automaty.

Bylo to, jako když zapnete mixér s jarním salátem.

A v tom zběsilém víru kulek a útržků listů se Stone rozběhl a

proskočil skleněnou tabulí.

* * *

Dopadl na trávník v tříšti střepů a okamžitě se zase zvedal,

protože věděl, že nemá velký náskok. Měl pravdu: celá jedna stěna

skleníku vybuchla, když se do ní opřela dávka z třiceti samopalů.

Stone rychle padl obličejem do trávy a živý plot nad ním získal nový

sestřih.

Zatímco botanickou zahradou burácela zuřivá rychlopalná

častuška, Stone se s hlavou co nejníž odplazil stranou na cestičku,

pak za obrubník fontány, kde vleže vyměnil zásobník.

Rozhlédl se. Kousek od něj seděla na lavičce rodina na

odpoledním výletě a hleděla na něj s otevřenými ústy. Stone se na ně

omluvně usmál. Od pátého skleníku ho zakrýval zmiňovaný živý

plot, přímo před sebou měl skleník číslo čtyři.

Stone k němu doběhl a chvíli se zabýval myšlenkou, že by se v

něm ukryl. Rychle tento plán opustil, když přes sklo uviděl, jak se

69

ve skleníku něco zeleného hýbe. Podíval se pozorněji. Nehýbalo se

něco, hýbal se celý skleník.

Desítky obrovských zelených pavouků. Chapadla narážela na

sklo. Stone nezůstal, aby si počkal, co bude dál.

Dostal se ke zdi. Utíkal podél ní. Správně předpokládal, že do

zahrady nevede jenom jeden vchod.

„Stůj!“ vykřikla stráž.

Ft-ft.

Když prošacoval mrtvolu strážného, našel elektronický klíč,

kterým vypnul alarm, zrušil elektrické napětí v brance a zajistil

dalekonosné paralyzátory namířené na každého nepovolaného, který

by chtěl projít. Pak nepovolaně prošel.

Na ulici schoval PSM a vycházkovým tempem se vydal zpátky

do centra města, směrem na Va De La Rue. Za chůze se rozhlížel po

transu, do kterého by mohl nasednout. Právě když zahlédl, jak jeden

volný přiráží k chodníku, k mávající dvojici dvou tlustých manželů,

spatřil, jak přímo proti němu jde plešatý muž se dvěma chlapečky,

které potkal v muzeu. Poznání bylo vzájemné – jeden z chlapečků na

něj hned ukázal prstem a vykřikl: „To je on, tati! Ten, co se šťoural

Glennu Fordovi v nose!“

„Neukazuje se,“ plácl ho otec přes ruku.

„To je on!“ zaječel vzápětí někdo. Stone se otočil a zjistil, že se

na něj žene armáda mužů v zahradnických montérkách.

„Neukazuje se,“ napomenul je Stone a vrhl se k transu, do něhož

právě nastoupili tlustí manželé. „S dovolením,“ skočil do

zavírajících se dveří a přistál na mohutných stehnech něžnější

poloviny páru. „Pardon,“ procpal se na prázdné sedadlo řidiče a

vypnul autopilota.

„Co-co…“

„To je v pořádku, ničeho se neobávejte. Nová služba

ottrenskinské městské dopravy. Váš osobní živý řidič. Zavezu vás,

kam si budete přát.“

„To by udělal autopilot taky,“ namítl celkem logicky mastodont

na zadním sedadle.

„Ale s ním není taková zábava,“ zazubil se Stone a rozjel se s

transem tak prudce, že manželé málem přepadli do zavazadlového

70

prostoru. Poslední, co spatřil, byl chlapeček vztekle poskakující po

chodníku a ječící: „Já chci taky dělat to, co on!“

Stone neměl čas hloubat o tom, jak působí na dětskou psychiku,

protože v té chvíli se zahradníci rozhodli, že se vykašlou na

nenápadnost.

Zadní okno se vysypalo.

„Oni – oni po nás střílejí,“ lapala po dechu něžná polovička.

„Ano, to od nich vůbec není hezké,“ přikývl Stone a řízeným

smykem se vyhnul protijedoucímu transu, který bůhvíproč jel na

jeho straně ulice. Asi proto, že se Stone hnal v protisměru.

Minul usmívajícího se policistu opírajícího se o kandelábr, který

si jen poznamenal jejich číslo.

Další dvě střely hvízdly mezi manžely a po předním skle se

rozběhla síť prasklin.

„Sakr…“ Stone ostře zahnul za roh a ještě se mu přitom povedlo

najet do správného pruhu. Za to by měl dostat zpátky řidičský

průkaz.

„Hele, tímhle směrem my jet nechceme!“ probral se

těžkotonážník vzadu.

„To je zkratka,“ vysvětlil mu Stone.

Na přední sklo dopadl stín. Stone se předklonil a podíval se

vzhůru.

Sice mu nebylo jasné, kde tak rychle sehnali helijet, ale měli ho.

Jak bylo řečeno, na nenápadnost svých metod už rezignovali.

Pokusili se Stonea odstřelit raketou.

Gravitony v podvozku transu zasténaly, jak Stone dupl na brzdu.

Okamžitě bylo díky nepřipoutaným manželům na předních

sedadlech trochu těsno. Raketa zasáhla vozidlo, které jelo před nimi

a…

„Zavřít oči!“ vykřikl Stone.

… přední sklo jejich transu explodovalo.

„Áá!“ informovala okolí o svém stavu tlustá polovička. Krve

bylo všude dost, ale naštěstí jen z povrchových škrábanců. Stone se

zlomvazově odpíchl, manželé zmizeli z předních sedadel a podle

zadunění tentokrát skutečně skončili v zavazadlovém prostoru.

Trans proletěl hučící stěnou ohně, která se před nimi vytvořila.

71

Stone rychlým mrknutím vzhůru zjistil, že další raketu může

očekávat během dvou sekund.

Napálil to do pasáže vlevo.

Bylo to zřejmě nějaké nákupní centrum, protože tu bylo dost lidí.

Ti teď ječeli, uskakovali, padali k zemi a se zakrytými hlavami se

nechávali přežehlit gravitony. Stone bohužel nemohl zpomalit – i

když by rád, protože mu vítr proudící rozbitým předním oknem

vháněl slzy do očí. Taky nebylo slyšet vlastního slova. Ne že by si

někdo chtěl povídat, z kufru se ozývaly jenom nesrozumitelné

skřeky.

Doplatil na to, že pasáž sice vedla hluboko do komplexu budov,

ale stále rovně, nikde nezatáčela. Helijet sestoupil těsně nad vozovku

před vstup do pasáže a vypustil druhou raketu.

Jediné, co mohl Stone udělat, bylo najet do obchodu s

žertovnými předměty, který byl po pravé straně, což taky udělal.

Stejně to nepomohlo. Raketa je zasáhla kousek nad zadními světly.

Kaboom.

Hořící zadek transu vyletěl nahoru (manželé s řevem popadali

Stoneovi na hlavu), vozidlo nekonečnou půlsekundu stálo svisle na

přední masce, než dokončilo kotrmelec a překlopilo se dopředu,

podvozkem nahoru, rovnou do regálu s umělými kalužemi krve a

prdícími polštářky.

Ozval se zvuk, jako když si upšoukne celý sbor postarších

harfenistek.

Při tom všem trans stále hořel. Naštěstí tu nebyla žádná

benzinová nádrž, která by mohla vybuchnout.

Rozbitým bočním oknem viděl Stone helijet, jak se zakymácel a

spokojeně nabral výšku. Jelikož ho Stone viděl vzhůru nohama,

vypadalo to, jako by se nořil pod zem. Vidění také nezlepšovalo to,

že mu do očí tekla krev.

„Hořím! Já hořím!“ ječela hromada tuku u Stoneových nohou.

Stone se pokusil pohnout a kupodivu to šlo. Neobratně se

vysoukal ven, mezi nohy shromažďujících se čumilů. Krev mu

kapala na sáčky s falešnou krví a vytvářela chaos postmoderní

reality, jak by řekl kritik.

„Hořím! Já hořím!“ nepřestával jekot z havarovaného vozidla.

72

Stone se naklonil dovnitř.

„Klid, madam. To je jen paruka,“ řekl, strhl jí dotyčný planoucí

předmět z hlavy a ukázkovým hodem ho odeslal do odpadkového

koše.

„Lidský druh,“ pravil kdosi z přihlížejících mouďře, „se řítí do

záhuby.“ Stone si pomyslel, že ten člověk ani neví, jakou má pravdu.

Chechtací pytlík u jeho nohou se z toho mohl pominout smíchy.

15

Když vešel, s tvářemi ještě planoucími rychlohojícím fixátorem, do

svého pokoje, v křesle seděl Kulomet Harris.

„No konečně,“ uvítal ho Harris. „Kde se pořád flákáš?“

Stone mu neodpověděl, šel k baru a nalil si pořádného panáka

lawsona. Soustředil se na to, aby nebryndal.

„Doufám, že na mě nebudeš hrát takový to, že se mnou jako

nemluvíš,“ začal Kulomet. „Myslel jsem, že budeš překvapenej, že

mě vidíš. Překvapenej a rád.“

To Stone radši nekomentoval. Hodil do sebe whisky, nalil si další

a usadil se naproti Harrisovi.

„Tak,“ řekl. „Zaprvé: Co tady děláš?“

„Hele, žádnej hotelovej pokoj nemá takovej zámek, abych…“

„Ne. Co děláš na Terranii IL? Jak to, že nejsi na Fandoru?“

„No…“ Harris se rozpačitě zavrtěl a zacinkal. „Měl jsem

náhodou cestu kolem a…“

„Kecy. Cestu kolem téhle díry? Fandor je na druhém konci

Galaxie. Khov tě poslal tam, ne sem.“

„Protože jsi mi to vyfouknul!“ vyjel na něj Kulomet. „A já si to

už nenechám líbit!“

„Jen klid. Cos dělal na Gynekologii?“

„Na žádný gynekologii jsem nebyl.“

„V těch lázních. Za městem. Chceš mi tvrdit, žes tam nezabil asi

šest lidí? A Bilba?“

„Koho? A jo – tohle. Tam jsem byl. Jak to víš?“

„Byl jsem tam taky. Málem jsi mě zabil.“

73

„Hehe.“

„Tak cos tam dělal?“

„No když jsem dorazil, odposlechem z frekvencí jsem se

dozvěděl o tom přepadu v centrále adarhargskýho klanu, se kterejma

měl Lenghorn podle posledních hlášení nějaký techtle. Sledoval

jsem z orbitu, kam vezou zajatce, protože mě napadlo, že by moh

bejt mezi nima. Pak jsem tam vlítnul, ale bylo to trochu ostrý, tak

jsem radši výpad. Potom jsem se různě potloukal a snažil se schrastit

nějaký infa, ale nebylo to nic moc, čili jsem si řek, co se dá dělat,

budu se muset spojit s tebou. Tobě se parťák šikne.“

„To určitě.“

„Právě. Pořádně to tady vyčistíme.“

Stone do sebe hodil zbytek Lawsona a šel si k baru nalít další

sklenici. Nedošel tam, protože se ozvalo zaklepání. Lehké, ženské

zaklepání.

Stone vytáhl PSM a opatrně vzal za kliku. Jestli je to Alyssa, tak

bude chtít po Gynekologovi výraznou slevu.

Nebyla to Alyssa. Byla to madame Deb.

Madame Deb s obrovským monoklem a náplastí na nose a

opuchlou tváří.

„Barneyi,“ vydechla teatrálně s rukou na ňadrech, „nemáš ponětí,

co se mi…“

Stone ustoupil, aby mohla jít dál. Madame Deb udělala dva kroky

do pokoje a spatřila Harrise.

„Áá,“ vykvikla. Harris vytřeštil oči.

Madame Deb na něj ukázala roztřeseným prstem. „T-t-t-t…“

Stone za ní zavřel dveře. „C-c-c?“ zeptal se laskavě.

„T-t-o je, tohle je… Tenhle chlap mě…“

„Myslel jsem, že jste agentka,“ řekl omluvně Harris.

„A ona není?“ zeptal se Stone.

„To je ten chlap, co mě…“

„Nechtěla mluvit, ani po tom, co jsem ji proplesknul, tak jsem jí

píchnul amytyl,“ řekl Harris. „Je trochu trhlá, protože si myslí, že

umí předpovídat budoucnost, ale agent není.“

„Tenhle chlap…“

Stone vypadal, jako by ho to překvapilo. „Vážně není?“

74

„Vážně.“

„Dělej něco!“ zavřískala madame Deb.

„Co?“ zeptal se Stone.

„Zmlať ho! Muč ho! Rozflákej mu držku! Uřízni mu koule!

Tohle hovado do mě bušilo jako do boxovacího pytle!“

„Já jsem to tak nemyslel,“ ozval se Harris. „Byl to omyl.“

„Ty debile! Ty kreténe! Já ti ukážu takový omyl, žes ho ještě v

životě neviděl!“ ječela madame Deb. „Vezmu ten omyl a vykastruju

tě s ním!“

„Nepřeháníte to trochu, paní? Dyť se vlastně tak moc nestalo.“

„Cože?“

„To my občas musíme, používat takovýhle metody. Tady Mark

by vám mohl vyprávět – že Marku?“

„Barneyi?“ Madame Deb vykulila oči. „Co to děláš?“

„Uh-huu-huhu.“

„Ty jíš?“

„Huhuhu.“

„Ale to je… Ty jíš svou identifikační kartu?“

„Hu-uhu. Jo. Fuj.“ Stone vyplivl poslední plastikový žmolek do

popelníku. „Předepisuje mi to moje náboženství. Vždycky, když se

dozvím že někdo není agent, musím sežrat identifikační kartu. Toho

si nevšímejte.“

„Místo abys mu pořádně nabančil, tak si tady svačíš?“ vyčetla mu

madame Deb velmi vysokým hlasem.

„Ehm… Ano.“

„Dobře, dobře, tak ses posilnil a teď na něj.“

„Hele, zlato…“

„Žádný ‚hele, zlato‘. Musíš mě pomstít. Chci vidět krev!“

„Tak já se říznu do prstu,“ navrhl Harris.

„Ty drž hubu! A ty – ty ho okamžitě seřež.“

„Nemůžu.“

„Nemůžeš? Nemůžeš? Nemůžeš? A proč nemůžeš?“

„Je to můj kolega.“

„Kolega cesťák? A co prodává? Samopalné vlásenky?“

Kulomet se zacinkáním vstal.

„Hele, zlato, já už jsem ti to chtěl říct předtím, ale…“

75

„Nedělej na mě ‚hele, zlato‘! To na mě prostě nedělej, rozumíš?!

Protože já, hochu, jsem…“

„V limbu,“ řekl Kulomet a ubalil madame Deb takovou, až vzala

druhou o zeď.

„Děkuju,“ otřel si Stone pot z čela.

* * *

„Co uděláme?“

„Počkám, až se probudí, a pak se ji pokusím uklidnit.“

„Nemyslel jsem s ní. S Lenghornem. Máš nějakej plán?“

„Lenghorn momentálně není důležitý. Důležitá je ta zásilka

adarhargského jedu. Musíme za každou cenu zabránit tomu, aby se

dostala na vnitřní planety.“

„Jak to chceš udělat?“

„Zničíme ji dřív, než opustí továrnu.“

„Vyhodíme ji do vzduchu?“

„Máš na to tady materiál?“

„Jasně.“

„Vyhodíme ji do vzduchu.“

„Bezva. Kde ta továrna je?“

„V Adarhargu.“

„Kde to je?“

„Nevím.“

„A jak to zjistíme?“

„Mám plán.“

* * *

„Ale no tak, Deb, netrucuj, ty víš, že to jinak nešlo, přece jsem ti

nemohl říct pravdu, že jsme s Harrisem soukromí detektivové, co

pracují na rozvodu pro jednoho milionáře. To jsou privátní věci, a

každé privátní očko musí svoje smečka držet pod pokličkou, jinak

by mu lidi nevěřili, já se snažím vždycky jednat na rovinu, ale

tentokrát to nešlo, no tak, nedělej, že tě to bolí, zas tak silně tě

nepraštil, ukaž, já ti to… Je to lepší?“

„Mmmm.“

76

„A takhle?“

„Takhle mnohem.“

„A takhle?“

„Ach, Barney.“

„Tedy, vlastně se jmenuju Robert.“

* * *

„Dejte ruce nad stůl tak, abyste se dotýkali malíčky,“ řekla

madame Deb.

Stone a Harris se na sebe podívali. „Ty vole… Já nevim,“ řekl

Harris.

„Dělej, co říká,“ poručil mu Stone.

Dali ruce nad stůl tak, aby se dotýkali malíčky. Madame Deb

zavřela oči.

„Vyvolávám tě, duchu,“ začala se svou mantrou. „Vyvolávám tě,

duchu, vyvolávám tě, duchu, vyvolávám tě, duchu.“

„Poněkud stereotypní,“ zašeptal Stone Harrisovi.

„Ššš. Jsi-li mezi námi, duchu, dej nám nějaké znamení. Jakékoliv

znamení.“

Moc se toho nedělo.

„Jakékoliv znamení.“

Nic.

„Jakékoliv znamení, jakékoliv znamení, jakékoliv znamení nám

dej, ó, duchu.“

Stolek klepl. Harris málem spadl ze židle.

„Jedno klepnutí budiž ne, dvě budiž ano. Ano?“

Dvě klepnutí.

„To dělá ona. To dělá určitě ona,“ zamumlal Harris.

„Ššš.“ Madame Deb sevřela v pěsti tužku tak, aby hrotem

směřovala kolmo k listu papíru na stole a otázala se: „Jak se

jmenuješ, duchu? Jaké je tvé jméno?“

F

I

„Fiflena,“ navrhl Harris.

S

77

„Fischer. Bobby Fischer. Ten šachista,“ hádal Stone.

K

FISK

„Hlas z účetního záhrobí,“ řekl nevěřícně Stone.

„Odpovíš nám, na co se tě zeptáme, duchu?“

Dvojí klepnutí.

„Kde,“ madame Deb dávala důraz na každé slovo, „je

Adarharg?“

Stone rychle vzal mapu a podstrčil ji pod tužku chvějící se ve

vzduchu.

Tužka začala jezdit po mapě.

„To je jako takový to dětský bludiště, jak…“ nevydržel to Harris.

„Ššš,“ okřikl ho Stone.

Konečně tužka dojela k určitému bodu a tam kroužila tak

vdlouho, až vytvořila velký černý puntík.

„Tam je Adarharg?“ zeptala se madame Deb.

Dvě klepnutí. Všichni se na vyznačené místo podívali. „Kóta

387“ stálo tam. Nic jim to neříkalo. Podívali se na sebe. „Myslel

jsem, že to místo bude takový nějaký – no, něčím zajímavý,“ řekl

Harris.

Pak se tužka znovu rozjela. Tentokrát jezdila po mapě dlouho a

viditelně se snažila vytvořit větu. „Jaké to poselství nám chceš

předat, duchu?“ vykřikla madame Deb, kulíc oči na svou ruku

kmitající po mapě. „Co za podivuhodnou astrální vědomost nám to

chceš sdělit?“

„Jestli tam bude, že mi máš rozbít hubu, tak to na tuty dělá ona,“

poznamenal Harris.

Konečně tužka dopsala a opět se všichni tři sklonili nad mapu.

Opravdu to byla věta. Nebyla dlouhá.

Zněla: „Je to tady super.“

16

Adarharg.

Tajuplný, záhadný, neznámý. Kóta 387. Místo ve skalách stovky

78

kilometrů severně od Ottrenskina, které absolutně ničím nevynikalo,

a proto nikdo neměl důvod tam chodit. Ano, tady stál Adarharg.

Tajuplný, záhadný, neznámý a absolutně vylidněný.

Stone a Harris se o tom přesvědčili, když věrni Harrisově taktice

„nejlepší je tam rovnou vlítnout“ přistáli s planetárním modulem na

prvním nádvoří skalní pevnosti a vyvolali asi takovou odezvu, jako

by tam přišli pěšky a nabízeli k prodeji dámské vlásenky. To

znamená žádnou.

Biodetektor ukázal jedinou živou bytost. Podle všeho to byl

člověk. Nebo taky kamzík, tyhle přístroje nebyly spolehlivé.

Po zuby ozbrojení Stone a Harris probíhali prázdnými sály s

chemickými nerez vanami, prázdnými sudy a plastovými barely a

čím dál víc si připadali jako blbci. Nebylo tu ani stopy po

adarhargském jedu. Nebylo tu ani stopy po komkoliv, kdo by ho

mohl vyrábět. Až na jedinou výjimku v poslední místnosti čtvrté

budovy. Vpadli tam.

Nebyl to kamzík. Byl to snědý černovlasý muž neurčitého věku,

který cosi psal.

„Ruce vzhůru,“ zvolal Harris, když muž ani nezvedl hlavu.

Neznělo to moc originálně, ale nic jiného ho v tu chvíli nenapadlo.

„Moment,“ řekl muž. Stone s Harrisem se na sebe podívali.

„Ne. Hned,“ opravil ho Stone a vykročil k němu.

Muž odložil pero a s výrazem „tak dobře, ať už to mám za sebou“

zvedl ruce do výše ramen. Stone ho prošacoval – muž byl čistý.

Stone se podíval, co to píše. Byly to nějaké vzorce.

„Kde je zásilka aadarhargského jedu?“ zeptal se.

„Kde jsou všichni?“ pokračoval Harris.

„Z čeho ten jed vyrábíte?“ zeptal se Stone.

„Kdo jste?“ doplnil ho Harris.

„Co tady děláte?“ zeptal se Stone.

„Kde jsou všichni?“ chtěl vědět Harris.

„A proč s nimi nejste?“ zeptal se Stone.

„Už můžu dát ruce dolů?“ zeptal se muž.

Stone přikývl.

„Na cestě do Ottrenskina, převážejí zásilku, to je výrobní

tajemství, nikdo důležitý, dokončuji svou dokumentaci, převážejí

79

zásilku, protože mně cestování nedělá dobře,“ pravil muž. „Abych

odpověděl na vaše otázky ve správném pořadí.“

„Já ti dám ‚nikdo důležitý‘“ řekl Stone překvapivě hrubě a udeřil

ho pažbou do obličeje. „Kulomete, sítnici.“

Harris přiložil muži k oku skener a klepl do tlačítka.

„Já to věděl,“ řekl Stone. „Trochu jste nás podcenil, profesore

Gonzalesi.“

„Zdá se,“ řekl Gonzales a tiskl si ruce na krvácející nos.

„Nečekali jsme, že Adarharg objevíte. Jak jste ho vůbec našli?“

„Agenti z BSVP vždycky najdou, co chtějí,“ řekl Stone. „Máme

svoje metody.“

„Tohle je profesor Gonzales?“ zeptal se Harris.

„Co myslíš, kdo jiný než specialista se zaměřením na účelové

mutace vojáků z elitních jednotek by dokázal přijít s adarhargským

jedem?“

„Potřeboval jsem peníze,“ řekl Gonzales.

„To věřím. A kde je máte?“

„V sejfu.“

„Ukážete nám ho.“

„Ano.“

„Kde vlastně Lenghorn ty prachy nakonec sebral?“ zeptal se

zvědavě Harris.

„Sehnal investora,“ odvětil Gonzales.

„Koho?“

„Lidi, kteří momentálně disponují jednou z největších hotovostí

na této planetě a mají zkušenosti s organizovaným zločinem.“

„Sčuchnul se se Schneiderem?“

„Ne, s policajty. Poskytli mu přiměřený kapitál za procenta ze

zisku.“

„Moc hezké,“ řekl Stone. „Jak dopravujete adarhargský jed do

Ottrenskina? Cestou sem jsme žádný konvoj neviděli.“

„Je tady podzemní dráha.“

„Moc, moc hezké. Kam vede? Kde je konečná stanice, kde

proběhne vykládka?“

„V Ottrenskinu.“

„To je jasné, sakra. Kde přesně?“

80

„V katakombách pod botanickou zahradou, pochopitelně.“

„Hezké, opravdu moc, moc hezké. Velice pěkný úkryt.

Nedobytná pevnost s vlastním vláčkem do zelené oázy. Kulomete?“

„Hm?“

„Máš dost výbušnin, abys to tady celé vyhodil do vzduchu?“

Harris chvíli přemýšlel. „No, to asi ne. Ale můžu se pokusit na to

shodit lavinu. Koukal jsem, že vrcholek ty hory nad náma je takovej

pěkně nachýlenej.“

„Udělej to.“

* * *

Explozi a hřmění kamenné laviny bylo slyšet na kilometry

daleko.

Gonzales se otočil od okénka a prohlásil vyrovnaně: „Je to

vždycky smutné, když vidíte, jak končí něco, co jste pomáhali

vytvořit.“

„Sklapni,“ okřikl ho Stone. „Zabít tě sice nemůžu, ale s radostí tě

ještě jednou praštím.“

„Dobře, už mlčím,“ odpověděl Gonzales a natáhl si spoutané

nohy. „Jenom se ještě zeptám: Kdy mě odvezete na Zemi do

armádního výzkumného ústavu?“

„Brzy,“ řekl Stone. „Jenom si tady musíme ještě něco vyřídit.“

„Fakt?“ zeptal se Harris. „Musíme odstranit Lenghorna, nemám

pravdu?“

„Ano,“ řekl Stone.

„Zrada se neodpouští,“ prohlásil temně Harris. „Zvlášť ne v

BSVP. Naše bratrstvo nezapomíná.“

„Neměl. Neutralizace renegáta je sice důležitý cíl, ale není

jediný.“

„Jo?“

„Jo. Nerad to říkám, ale měls pravdu.“

„V čem?“

Stone na něj pohlédl.

„Musíme to tady vyčistit.“

81

17

Strážný před botanickou zahradou na něco takového nebyl

připravený.

Než stačil jakkoliv zareagovat, už se s vytím potácel po chodníku

jako živá pochodeň.

Stone rozkopl barokní vrata.

V nádrži na zádech měl dvacet litrů řídkého napalmu, deset litrů

v každé samotěsnící láhvi. Nebylo to moc, plamenomet měl vysokou

spotřebu. Ale mělo by to stačit.

První zahradník, kterého potkal, vezl kolečko s vyplenými

pampeliškami (nebo co to bylo – Stone v téhle chvíli neměl náladu

na průzkum místní flóry). Zahradník hekl, pustil kolečko a sáhl pod

rozepnutou blůzu.

Pro takové případy měl Stone na pravém rameni pověšený

osvědčený mini-SAF. Zapraskalo to, jako když se trhá látka, a

zahradník odletěl dozadu.

To přivolalo další tři. Stone poklekl a narýsoval hlavní automatu

pravidelný oblouk. Jeden z těch tří vletěl pozpátku do křoví a

zacákal tam krví objektiv kamery, zbylí dva zemřeli pokojně na

anglickém trávníku.

Stone nepochyboval, že díky monitorovacím zařízením a taky

hluku, který ho doprovázel, už všichni vědí, že je tady. Bylo jen

otázkou času, kdy se na něj sesypou. Musel jednat rychle.

První až třetí skleník byl čistý – to věděl od madame Deb, kterou

přemluvil, aby si předešlý den udělala výlet do botanické zahrady.

Uzavřeny pro veřejnost byly jenom čtyřka a pětka. A o ty Stoneovi

šlo.

* * *

Harris se podíval na hodinky. Do šesti hodin zbývalo osmnáct

minut. Nejvyšší čas vyrazit.

Už na začátku, když celou akci plánovali, se shodli, že nepoužijí

žádné vysílačky. Absolutní rádiový klid. Bylo to nejbezpečnější.

Všechno bude záviset na přesném načasování.

82

Harris se vyhoupl do kabiny skříňového transu, až po okraj

naloženého trhavinami, a na ovládacím pultu aktivoval autopiloty

ostatních vozidel.

Osm cisteren se dalo do pohybu.

* * *

Ke skleníku čtyřce dorazil Stone pozdě. Dveře už byly otevřené a

dvoumetroví pavouci, ještě opletení liánami a listím, se hrnuli ven.

Stone se nerozmýšlel ani chvíli. Když je nemůže usmažit uvnitř,

musí to jít takhle.

Plamenomet zahučel.

* * *

Houkající konvoj si razil cestu dopravní zácpou na Va De La

Rue. Bylo za dvanáct minut šest.

* * *

Pavouci sebou s ječivým vřískotem mlátili v ohnivé stěně, která

vyrostla před skleníkem jako hradba. Několika se podařilo probít se

skrz zmítající se těla druhů, hořící vyskakovali z gigantické vatry a

vrhali se po Stoneovi, ale ten byl připraven a griloval je na krátkém

plameni. Pak musel ustoupit, protože žár byl nesnesitelný. Měl

pocit, že se mu roztéká obličej, a pažba plamenometu se propalovala

i skrz azbestové rukavice.

Dlouhým oranžovým jazykem přelízl okraje požáru, kde se

někteří Lenghornovi pobratimci pokoušeli uniknout.

Začaly kolem něj pršet kulky. Zahradníci.

V obratu se vrhl na zem a odpověděl jim mini-SAFem. V

azbestových rukavicích se nestřílelo moc dobře a ještě hůř se měnil

zásobník. Přesto během čtyř minut nadělal v zahradnické armádě

takovou paseku, že zbytek přestal útočit a zakopal se za okrasnými

keři. Tam Stoneovi nevadili. Stejně neměl v plánu jít tím směrem.

Doosmahl několik pavouků, kteří vypadali, že mají popáleniny

pouze druhého stupně, potom oběhl skleník, na třech místech

prokopl skleněné tabule a zapálil ho.

83

Zbýval už jenom pátý skleník a terén bude připravený na

Harrisův příchod – v botanické zahradě nebude živá duše, která by

za a) nepronásledovala Stonea, za b) nebyla zalezlá v katakombách,

za c) mrtvá.

K pátému skleníku doběhnout nestačil.

* * *

Přesně za dvě minuty šest zaparkovalo všech osm cisteren s

dokonalou synchronizací na určených místech. Harris vjel ve svém

transu do brány botanické zahrady a zachechtal se.

Dobrá třetina zahrady už hořela a kromě občasných mrtvol tu

nebylo po členech adarhargského klanu ani památky.

„Dobrá práce,“ řekl Kulomet.

* * *

Byl to ten helijet, který ho tenkrát pronásledoval. Až na to, že teď

Stone neseděl v žádném rychlém dopravním prostředku, ale běžel

skrz živé ploty a střelec v helijetu ho měl jako na dlani.

Hvízdla první raketa.

* * *

Harris seskočil na zem, otevřel nákladní prostor a s funěním

vytáhl první balík plastické trhaviny, aby ho umístil na určené místo.

Náhle zahradou otřásl výbuch. Harris se otočil. Bylo to na

druhém konci, u pátého skleníku.

* * *

Z tohohle se Stone probíral opravdu těžce. Byl napůl omráčený a

byl z toho na větvi. Výbuch jím mrštil do koruny nejbližšího stromu.

Šlo to těsně vedle. Příště už takové štěstí mít nebude. A to by

ještě měl poděkovat někomu tam nahoře (a tím nemyslel špatně

mířícího střelce v helijetu), že mu nevybuchla nádrž na zádech.

Pokusil se slézt dolů, ale hmátl mimo větev a spadl na zem jak

velká zralá hruška.

84

„Au.“

Helijet přelétával nízko nad vrcholky stromů a pátral po něm.

Nemohli použít biodetektor, v téhle situaci nebyl k ničemu. A před

vizuálním kontaktem chránily Stonea husté listy. Ležel v trávě a

neodvažoval se napřímit.

Mezi stromy se cosi lesklo. Pátý skleník. Vyrazil k němu po

čtyřech.

* * *

Dvanáctou nálož Harris umístil na víko kanálu u trafostanice.

Přesně podle plánu.

* * *

Posledních pár metrů ke skleníku bylo otevřené prostranství. A

helijet se vznášel poblíž.

S nádržemi plamenometu na zádech se neběží nejrychleji.

Naštěstí už byly ze dvou třetin prázdné.

Stone měl kliku. Než se pilot helijetu stačil obrátit a nasměrovat

raketomety, vletěl Stone do skleníku a zabouchl za sebou dveře.

Které vzápětí roztříštila dávka jednoho ze zahradníků snajprujícího z

křoví.

Tolik o iluzi bezpečí – ostatně Stone si nedělal falešnou naději, že

by ho konstrukce se skla a železných rámů, plná rostlin, mohla

ochránit před útokem typu vzduch-země.

Lenghorna ve skleníku nikde neviděl. Buď se jako předtím

maskoval za trávu, nebo – což bylo pravděpodobnější – se už stáhl

do podzemí.

Pro případ, že by se v neprostupné tropické vegetaci přece jenom

ukrýval, se Stone rozhodl, že skleník zapálí v běhu. Částečně ho k té

rychlosti inspirovalo taky to, že helijet vypustil druhou raketu.

* * *

Tentokrát zazněl výbuch daleko hlasitěji. Harris se od právě

umisťované hroudy trhaviny ani neotočil. Ještě mu zbývala dobrá

třetina.

85

* * *

Zatímco se za ním hroutila celá polovina skleníku, Stone běžel ze

všech sil ke dveřím na druhém konci a cestou podpaloval jeden

vzácný botanický druh za druhým.

S posledními zbytky řídkého napalmu na zádech se vyřítil z

popraskaných dveří a zjistil, že se ocitl přímo pod obrovskou masou

helijetu číslo dvě, kolébajícího se tři metry nad prašnou cestičkou.

Tenhle naštěstí neměl raketomety.

Ale měl kulomet.

Střelec vykloněný z nákladního prostoru se na Stonea zaměřil.

Sáhnout po mini-SAFu nebyl čas. V samotěsnících lahvích sice

už moc náplně nezbývalo, ale Stone se rozhodl, že to riskne. Otočil

dávkovací páku na maximum.

Čtyři metry vysoký sloupec ohně vyrazil vzhůru k helijetu.

* * *

Harris se naklonil do kabiny transu a na dálkovém ovládání zadal

„vypouštění“.

* * *

Všech osm cisteren začalo pumpovat benzin do katakomb pod

botanickou zahradou.

Konkrétně do kanálů, které ústily do odpovídajících chodeb,

vyznačených na plánku, jež madame Deb včera ukradla z muzea

historie Terranie IL. Madame Deb včera zasvětila den kultuře.

* * *

Plamenometný výtrysk helijetu pochopitelně nijak neublížil,

maximálně ožehl pancéřování a začoudil neprůstřelná skla. Ale

ublížil muži za kulometem, který se s řevem zřítil dolů a zůstal viset

pod břichem helijetu jako velké hořící jojo.

Bylo šest hodin patnáct minut. Za minutu měl Kulomet Harris

vyhodit celou botanickou zahradu do povětří.

Stone shodil ze zad prázdný plamenomet a rozeběhl se.

86

* * *

Harris s prázdným transem vycouval na ulici, zajel až na konec

bloku, zaparkoval, aby měl dobrý výhled, a vzal z vedlejšího sedadla

dálkový detonátor.

Doufám, že je Stone už pryč, pomyslel si a odjistil detonátor.

* * *

To nestihnu, uvědomil si Stone. Vyběhl ze skupiny okrasných

stromů a tam na něj čekal helijet číslo jedna, raketomety nabité a

namířené.

Současně se za Stonem ozval hukot. Stone se ohlédl. Mezi

kmeny k němu letěl ohořelý muž. Stone vyjel pohledem vzhůru po

šňůře, na které mrtvý kulometný střelec visel. Druhý helijet

nalétával přes vrcholky stromů rovnou na něj.

* * *

Harris položil prst na tlačítko.

Bylo přesně šest hodin šestnáct minut.

* * *

Stone zavřel oči.

* * *

„Ani hnout,“ řekl kdosi Harrisovi a opřel mu o nos obrovskou

hlaveň.

* * *

Nic se nestalo. Žádná, exploze. Stone oči zase otevřel. A skočil.

* * *

„Vystupte si,“ řekl Schneider Harrisovi a otevřel dveře od

kabiny. Kulomet pomalu vylezl ven a ruce držel tak, aby na ně viděl

nejen sám, ale i těch sedm vysokých mužů v černých kombinézách.

87

Jeden z nich měl za opaskem nůž s ergonomickou rukojetí. Takový

Harris vždycky chtěl.

* * *

Stone dopadl dýmající mrtvole na záda a pevně se chytil za

horkou neprůstřelnou vestu. Zaplať pánbůh za azbestové rukavice.

Nechápal, proč celá zahrada ještě stále nevyletěla do vzduchu, ale ať

už to způsobil kdokoliv, byl mu za to z hloubi duše vděčný.

Letěl teď dva metry pod břichem druhého helijetu přímo na ten

první, jehož raketometčík nemohl pálit, protože by taky mohl

zasáhnout svého kolegu.

Jenže raketometčík svého kolegu zřejmě neměl moc rád. První

raketa ze zasyčením opustila výmetnici.

* * *

„Podejte mi ten detonátor,“ řekl Schneider. „Pomalu a opatrně.“

„Jistě,“ řekl Harris a pomalu a opatrně mu ho podal. „Mám ještě

jeden, záložní,“ upozornil ochotně.

„Kde?“

„Tady,“ řekl Harris a tasil.

* * *

Naštěstí tam byl strom. Ne že by raketu zadržel, to ani náhodou,

ale Stone se od něj odrazil a i s mrtvým kulometčíkem se zhoupl

doprava jako kyvadlo.

Raketa ho minula tak těsně, že mu vzdušný vír rozcuchal vlasy.

První helijet se chystal vypálit druhou raketu. Byl už skoro u

nich, takže nemohl minout.

Je ten člověk blázen? pomyslel si zmateně Stone. Takhle sestřelí

nejen mě, ale i svého kolegu a možná i sám sebe. Pak skrz přední

sklo zahlédl, kdo sedí na místě raketometčíka. Lenghorn.

Nebylo jasné, jak dokázal narvat obrovské pavouci tělo do

kokpitu, ale byl tam a pilotní kabina se vlnila šlehajícími chapadly.

Stone v jeho směru vysypal dávku z mini-SAFu, ale proti

neprůstřelnému sklu neměl šanci.

88

* * *

Nebyli to žádní amatéři a zahájili palbu přesně v tu vteřinu jako

Harris. V tomto ohledu byly šance vyrovnané.

Oni měli neprůstřelné vesty a Harris ne. Nicméně Kulomet měl

tělo tak ověšené všemi možnými zbraněmi, že to šance opět – skoro

– vyrovnávalo.

Jeden zásadní rozdíl tu nicméně byl: Schneider a jeho muži měli

nabito běžnou municí. A Harris měl průbojné střelivo s ochuzeným

uranem.

Byla to jatka.

* * *

Stone zvrátil hlavu a zařval: „Nahoru!“ Pochybovalo tom, že ho

pilot uslyší, ale zkusit to musel. „Nahoru! Celá zahrada každou

sekundu vyletí do vzduchu!“

Pilot ho samozřejmě neslyšel.

* * *

Zasáhli Harrise osmkrát a jenom jednou se kulka neodrazila od

zbraní a prošla skrz (čistý průstřel levého předloktí). Harris je zasáhl

osmadvacetkrát a pokaždé to šlo skrz. A to přímo skrz naskrz. V

podstatě jim to utrhalo zadní části těl.

Harris sklonil MPK a shýbl se k hromadě kouřících mrtvol pro

detonátor.

* * *

„Nahoru!“ řval Stone a pak si uvědomil, že tohle nemá smysl.

Musím seskočit, řekl si. Jestli zrovna v téhle chvíli zahrada

vybuchne, tak mám prostě smůlu. Pustil se lana.

* * *

Harris vypáčil mrtvému Schneiderovi z ruky detonátor, a pak

neodolal a sebral vedle se válející mrtvole od opasku ergonomický

nůž. Vztyčil se s detonátorem v pravé a s nožem v levé ruce.

89

„Ani hnout!“ řekl někdo za ním.

* * *

Stone se vrhl dolů. A zůstal viset. Přezkou na zádech se zahákl za

okraj neprůstřelné vesty střelcovy mrtvoly a nedokázal se odtrhnout.

Zuřivě sebou mrskal ve snaze se uvolnit. Viděl, jak Lenghorn za

sklem využil své fyziognomie a předvedl úsměv od ucha k uchu. On

se úplně zbláznil, pomyslel si Stone.

* * *

„To si snad děláte srandu,“ řekl Harris. Otočili se a zjistil, že na

něj míří nejmíň dvacet policistů.

Lenghorn odpálil raketu.

„Zákon konečně dorazil,“ řekl klidně Harris.

„To ani tak ne,“ zašklebil se jeden z policistů. „Spíš musíme

chránit svoje investice.“

„Tak to jo,“ přikývl Harris a stiskl tlačítko detonátoru.

18

Výbuch byl o dost silnější než Harris a Stone předpokládali.

Celá zahrada zmizela v gigantickém oblaku ohně. Okna v okruhu

jednoho kilometru explodovala. Auta na ulici odletěla, jedna z

kancelářských budov u zahrady se nahnula a začala se sesouvat.

Policisty mířící na Kulometa Harrise to sfouklo. Jeho samého

tlaková vlna nakopla do hrudi a prohodila oknem v přízemí domu,

který se ještě před chvílí nacházel jedenáct metrů za jeho zády. Ten

náraz byl tak silný, že Kulomet prosvištěl celým bytem a vyletěl z

otevřeného kuchyňského okna na druhé straně domu.

Stone hořel.

Na jednu nekonečnou sekundu byl všude kolem něj oheň, topil se

v něm, nemohl dýchat, žár mu dřel kůži z těla, a v další bylo

všechno za ním, všude kolem se tetelil rozžhavený vzduch a pršely

střepy, protože výbuch katapultoval Stonea i mrtvého kulometčíka

90

vzhůru a prostrčil je středem velké okenní tabule jakési luxusní

kanceláře.

Stone se snažil udělat několik věcí najednou. Strhnout ze sebe

hořící maskáčové kongo, odtrhnout se konečně od kulometčíka a

plácáním horkými azbestovými rukavicemi po hlavě si uhasit hořící

vlasy. Ze všech těch věcí se mu nepovedlo dokončit ani jednu,

protože seškvařené nylonové lano se napnulo a vytrhlo ho z

kanceláře.

Druhý průlet ohněm byl ještě horší než první.

A pak to bylo pryč, pod ním, helijet stoupal střemhlav vzhůru a

Stoneovi se konečně podařilo nadechnout a uhasit vlasy.

Ale ještě zdaleka nebyl konec. Obrovský černožlutý hřib se valil

mezi budovami nahoru, přímo na ně. Motory prudce stoupajícího

helijetu kvílely v nejvyšších obrátkách, ale přesto se vzdálenost mezi

nimi a ohnivým mrakem zmenšovala. Stone ze sebe serval kongo –

vlnící se svalstvo ohně je pohltilo, jako by nikdy neexistovalo – a

tím konečně zrušil nedobrovolné připnutí ke kulometčíkovi. Začal

šplhat po laně vzhůru.

„Doprava!“ vykřikl na pilota, když se překulil do nákladního

prostoru. „Mezi ty dva domy!“ Mezera mezi nimi byla široká sotva

pět metrů.

Pilot byl fakt dost rychlý. Ještě předtím, než se opřel do kniplu,

stačil střelit Stonea šipkou s adarhargským jedem. Potom položil

helijet na bok.

Vešli se tam jen tak tak.

Bylo to na poslední chvíli – a přece jen se o ně pár plamenů

otřelo. Mrtvý kulometčík zmizel v sálající stěně. Kremace zdarma.

Paralyzovaný Stone ležel na bočním oknu, které teď bylo podlahou,

a vší silou se snažil zůstat při vědomí. Když dostal svou první dávku

adarhargského jedu, byl okamžitě mimo. Teď to bylo lepší. Nebo

naopak, pomyslel si a se staženými vnitřnostmi čekal, až sebou jeho

páteř začne mrskat. Nic se nedělo. Stone ležel připláclý nosem na

okénku a pozoroval úzkou ulici v hloubce pod sebou, kde se v

panice hnali domorodci. Někdo tam střílel. Stone si najednou

uvědomil, že už nemá mini-SAF. Nedokázal by říct, kdy ho držel v

ruce naposledy.

91

Pilot měl plné ruce práce s řízením v mrakodrapovém kaňonu.

Dvakrát škrtl o zeď, helijet pokaždé nasadil ke kotrmelcům, ale

pilotovi se ho podařilo udržet. A při tom všem ještě stačil

konverzovat. „Tohle jsi mu neměl dělat,“ řekl Stoneovi přes rameno.

Stone se pokusil promluvit, ale z hrdla mu vyšlo jen něco, co

připomínalo zakokrhání.

„Tohle jsi Lenghornovi fakt neměl dělat,“ řekl pilot. „On se teď

úplně zcvoknul. Neměl jsi zabíjet Ma Lwan. Byl do ní blázen. Tohle

všechno dělal kvůli ní.“

Ten starý kozel, pomyslel si Stone. Teda vlastně starý pavouk.

Současně s tou myšlenkou zjistil, že se zase dokáže hýbat.

Helijet vystřelil z betonové soutěsky na hlavní třídu a Stone i

pilot vydechli úlevou.

Vzápětí se srazili s Lenghornovým helijetem.

Oba piloti se navzájem uviděli až na poslední chvíli a oba strhli

kniply stranou, ale srážce zabránit nedokázali. Jediné, čeho dosáhli,

bylo, že se helijety nestřetly přímo, ale v ostrém úhlu, takže se

navzájem nerozmašírovaly, jen se o sebe otřely, ohnuly a zaklesly

do sebe. Což bylo ještě horší.

Nedobrovolná akrobatická sestava se roztočila v šílených

piruetách. Stone sebou mlátil od stěny ke stěně, když vtom náhle

koutkem oka něco zahlédl. Chapadla zmítající se za sklem pár metrů

od něj. To mu připomnělo, co mu exploze vyrazila z hlavy.

Lenghorn. V tom druhém helijetu je Lenghorn.

Pokusil se využít momentu, kdy se podlaha pro změnu nacházela

dole, vší silou se odrazil a přeskočil ten metr, který od sebe dělil

prahy nákladních prostorů obou helijetu.

Dopadl na podlahu a téměř okamžitě ho se syčením omotala

Lenghornova chapadla. Stone měl jediné štěstí, že byl nákladní

prostor druhého helijetu předpisově vybaven.

Ostří hasičské sekyrky přeťalo chapadlo jako nic. Do obličeje

Stoneovi vystříkl žlutý sliz. Sekyrka zasvištěla vzduchem a další

chapadlo odpadlo. A další.

To, že rotující helijety zatím nenarazily do žádné budovy, se dalo

klasifikovat jako malý zázrak.

U pátého chapadla Stone konečně dosáhl toho, co chtěl:

92

Lenghorn už to nevydržel. Vevalil se do nákladového prostoru a

zalehl Stonea smradlavým, páchnoucím tělem. Stone se nemohl

pořádně rozmáchnout sekyrkou, protože mu ji Lenghorn přitlačil ke

stěně – souboj v omezeném prostoru je vždycky problematický.

Ovšem ne problematičtější než souboj v neomezeném prostoru.

Který následoval vzápětí, když spolu Lenghorn a Stone vypadli z

helijetu.

Lenghorn vymrštil všechna volná chapadla vzhůru k dopravním

prostředkům, ale ty už se po nebi převracely pryč. Jen o chlup minul

seškvařený konec lana, na kterém předtím visel kulometčík. Všude

kolem nich burácel proudící vzduch.

Věci se začaly dít velice rychle.

Lenghornovi ze zadní části těla vystřelilo chapadlo o průměru

mužského zápěstí. Stone mu sekyrou odsekl jednu přední nohu.

Konec chapadla pleskl o zeď opršelého mrakodrapu a přilepil se.

Lenghorn Stonea pustil.

Stone se rozmáchl sekyrou, zasekl ji do Lenghornova boku a

zůstal viset.

Lenghorn zbývajícími chapadly rval sekeru z boku.

Stone se držel pod páchnoucím proudem slizu, který cákal; z

rány, a ruce mu klouzaly po topůrku. Zachycené vlákno se napnulo a

s oběma to trhlo.

Trhnutí Stonea vyhodilo vzhůru.

Topůrko mu vyjelo z rukou.

V poslední chvíli se chytil pavučiny.

To všechno se udalo během tří sekund. Stone teď visel půl metru

nad Lenghornem a sjížděl dolů po vlákně – a v duchu děkoval

prozřetelnosti za azbestové rukavice. Lenghorn se spouštěl na své

pavučině stále rychleji, mezera mezi ním a Stonem se zvětšovala.

Nebe puklo.

Motající se helijety narazily do jedné z budov a vybuchly. Všude

kolem Stonea a Lenghorna pršely jiskry a zkroucené kusy plechu.

Oba zvedli hlavy a podívali se nad sebe v tentýž okamžik. Hořící

masa obou helijetů se jim řítila na hlavu.

Teď už zbrzdění pádu pomocí pavoučího vlákna nevypadalo jako

dobrý nápad.

93

Sáhnout do kapsy v neobratných rukavicích byl docela problém,

ale Stoneovi se to povedlo.

„Začni háčkovat padák, spidermane!“ zahulákal na Lenghorna,

přiložil zapalovač k lanu a škrtl.

Vlákno chytlo okamžitě.

Plamen se rozjel v obou směrech a zasáhl Lenghorna na

nejcitlivějším místě. Stone se pustil a dopadl Lenghornovi na záda.

Chraptivě bublající pavouk ho okamžitě strhl svými třemi

zbývajícími chapadly. Jak Stone padal dolů, tvář zabořenou v tuhých

smradlavých chlupech, něco ho udeřilo do žeber. Sekera. Sekera

zaťatá do Lenghornova boku.

V následující sekundě se přetrhlo hořící vlákno. Padali teď dolů

stejnou rychlostí jako helijety nad nimi.

Byli už jen dvacet metrů nad zemí.

Stone sekeru vytrhl a rozmáchl se vší silou.

Ostří projelo Lenghornovou lebkou jako nůž narozeninovým

dortem a rozkrojilo ji na dva nestejné kusy. Stone dostal ten větší.

Stone se odrazil od mrtvého Lenghorna, který za sebou

rozbaloval cákance mozku jako žlutošedou vlečku, a vrhl se vpravo.

Tam, kde se nacházel kabel napnutý mezi domy. Asi si přitom

vykloubí ruce, ale je lepší mít vykloubené ruce, než skončit jako

palačinka.

Ten okamžik, kdy letěl vzduchem k prověšenému kabelu a

modlil se, aby ho neminul, si jeho páteř vybrala k tomu, aby

explodovala. Šílená, nepopsatelná, elektrická, rezavá, do buněčné

struktury té nejposlednější části těla vrtající bolest Stonea zmuchlala

jako kouli novinového papíru.

Bylo to nečekané a zhruba tak desetkrát horší, než ty záchvaty

předtím. A trvalo to jenom půl sekundy. Náhle to bylo pryč.

Byl na úrovni kabelu. Bleskově po něm hmátl.

Minul.

19

V téže chvíli, kdy jeho napřažené prsty projely pět centimetrů od

94

kabelu, ucítil Stone, jak se něco děje. Něco s jeho tělem. Něco s jeho

zády.

Záda praskla. Podélně, od lopatek až k pánvi. Cáry kůže zavířily

vzduchem, záda rozkvetla chuchvalcem chapadel, která se zachytila

kabelu. Se Stonem to trhlo, a kdyby mu chapadla nevyrůstala taky

ze zádového svalstva, asi by mu to vyrvalo páteř z těla.

Helijety ho minuly a vzdušný vír Stonea málem strhl s nimi.

Naštěstí chapadla držela pevně. Hodná chapadla.

Helijety dopadly. Přistály přesně na hlavě Lenghorna rozpláclého

na ulici.

20

Když Stone otevřel oči, stál nad ním jeho android Ray.

„Nazdar, Marku,“ řekl.

„Co tady děláš?“ zašeptal Stone.

„Operace paměťových bloků skončena,“ oznámil mu Ray. „Jsem

zase jako nový. A pamatuju si úplně všechno, Dárku. Totiž Marku.“

Z toho, jak se Ray zatvářil, Stone pochopil, že to měl být zřejmě

androidský humor. „Dorazil jsem, jak to šlo nejrychleji. Věřil bys

tomu, že mi generál Khov osobně přidělil tu nejrychlejší kosmickou

loď, kterou…“

V té chvíli si Stone na všechno vzpomněl a pokusil se dosáhnout

rukou na záda. Na třetí pokus se mu to povedlo. Nic tam neměl. Jen

dlouhou tlustou jizvu, táhnoucí se až někam dolů.

„Ta taky zmizí,“ ubezpečil ho Ray. „Jen co si poležíš v

regenerátoru.“

„Jak…“ Stone zjistil, že mu dělá problémy mluvit. Rozhlédl se a

zjistil, že leží na nemocničním lůžku. „Jak to?“ zasípěl.

„Profesor Gonzales,“ řekl Ray. „Celkem ochotně nám vydal

adarhargský protijed. První zásada vojenského výzkumu: Nevyráběj

nic, k čemu nemáš protilátku jen ty sám.“

Stone něco zachrčel.

„Bude to pár týdnů trvat, než se tvoje tělo mutagenu zbaví, ale

pak to zase bude v pořádku. Snad.“

95

„A co adarhargský klan? A zásilka?“

„Vyšlo to přesně tak, jak jste s Harrisem naplánovali. Celá

botanická zahrada se propadla a podzemí bylo zavaleno. Kulomet

teď oblast kompletně uzavřel a řídí odklízecí práce. Přece jenom, je

tam drog za čtyřicet milionů. BSVP nechce, aby je našel někdo jiný

než oni. A Kulomet to má na povel.“

„Cože… Kulomet?“

„Jo, Kulomet. BSVP na Terranii IL teď pracuje oficiálně.

Mimochodem, aby tě to nepřekvapilo,“ Ray úspěšně imitoval

odkašlání, „tu vaši sabotáž připsali Schneiderovu gangu. BSVP by

nikdy nepřiznala, že dva z jejích agentů jsou zodpovědní za takovou

apokalypsu.“

Stone se jenom ušklíbl.

„A mám ti vyřídit od generála Khova, že sice čekal nějakou tu

destrukci, ale ne že zničíš celé historické jádro města. Až se vrátíš,

čeká tě pořádný kobereček.“

Stone se ušklíbl podruhé.

21

„Věděla jsem to,“ řekla madame Deb.

Otok na tváři už splaskl a monokl se pokusila celkem úspěšně

zapudrovat, ale přesto na ní bylo Kulometovo výchovné působení

pořád vidět.

„Jak jinak,“ ušklíbl se Stone.

Ray za jeho zády rozsvítil pilotní kabinu planetárního modulu.

Věci už měli naložené (do tajného sejfu přibylo dalších čtyřicet

milionů dolsů, které sebrali z Gonzalesova trezoru v Adarhargu).

„Loučení na astroportu za vlahého jarního večera – co může být

romantičtějšího?“ zeptal se Stone, když se naposledy políbili.

„Chci tě o něco požádat, Roberte,“ řekla.

„O cokoli chceš.“

„Řekni mi své jméno. Myslím své pravé jméno.“

„Marx Tone,“ zašeptal jí do ucha. „Ale klidně mi říkej Karle.“

96

ŠTĚPÁN KOPŘIVA

ADARGARGSKÝ JED

Mark Stone 65

Řada A, svazek 6

(1. vydání)

Vychází každé dva měsíce v edici Delfín. Toto číslo vyšlo 24.3.2003.

Obálku s použitím kresby Petra Bauera navrhl Jan Přibík.

Sazbu zhotovilo grafické studio Tanga,

U Libeňského pivovaru 10, Praha 8

Odpovědná redaktorka Anna Staňková

Vydal jako svou čtyřtisící sedmistou šedesátou třetí publikaci

Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství, spol. s r. o.,

U Libeňského pivovaru 10, Praha 8, roku 2003

Vytiskl EKON, družstvo, Srázná 17, Jihlava.

Vydání první.

Doporučená cena 65,72 + 3,28 DPH = 69 Kč.

Cena pro předplatitele 65 Kč.

M A R K

STONE

Štěpán Kopřiva

Adarhargský jed

V době, kdy je android Ray na operaci paměťových bloků,

požádá kolega z Bezpečnostní služby Marka Stonea,

aby ho zastoupil v misi na periferní planetu Terrania IL. Její

stupeň civilizace odpovídá jednadvacátému století,

takže nejde o primitivní středověkou společnost, ale planeta

je proslulá svou nízkou technologickou úrovní, velkou

nezaměstnaností a vysokou mírou zločinnosti. Markovým

úkolem je vypátrat profesora Gonzalese, špičkového

odborníka na elektroniku a biochemi , který byl zřejmě

na Terrani IL unesen…

Doporučená cena 69 Kč.

Doporučená cena pro předplatitele 65 Kč

ISBN 80-237-3777-5

Document Outline

ÚVOD

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21