JEAN-PIERRE GAREN

M A R K

STONE

MEČ SVĚTLA

Přeložila Erika Rumplová

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

Copyright © 2003 by Jean Pierre Garen

Originál title L’épée de Lumiere

© Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství, spol. s r. o., 2003

ISBN 80-237-3799-6

1

Listovím již prosvítal rozbřesk a les se probouzel. Na mýtinu

majestátně vkráčel statný jelen se třemi laněmi. U mohutného dubu

se zastavil a uhryzl několik chomáčů trávy.

Na spodní větvi seděl muž, tiskl se ke kmeni a nehýbal se. Vtom

prudce napřáhl paži a vší silou mrštil oštěpem. Zbraň se jedné lani

zaryla hluboko do hřbetu a ostatní se dali na útěk. Mladá laň klesla

do kolen, snažila se ještě vstát, zvrátila hlavu k obloze, jako by ještě

naposledy prosila o slitování, potom padla a bylo po ní.

Na zem seskočil skoro dvoumetrový obr. Mladý obličej měl

vyzáblý, protože se jen málokdy najedl dosyta. Přiklekl ke

skolenému zvířeti a už se těšil na obrovskou kýtu, která bude patřit

jen jemu.

„Lovec a jeho kořist. Dojemné,“ ozval se posměšný hlas.

Mladý muž prudce vstal, ale okamžitě ztuhl. Mířila na něj čtyři

kopí s pořádně ostrými hroty. A ta kopí třímali v rukou hajní.

„To je mi ale úlovek,“ řekl ten, který je měl zřejmě na povel.

„Kdy my naposledy někoho pověsili…“

Obr zbledl a vykřikl: „Nejdřív mě musíte předvést před barona

Bassaka. To on mě bude soudit, jsme přece na jeho panství.“

„To není třeba,“ posmíval se hajný. „Už nám dal příkazy.

Každého pytláka, kterého přistihneme při činu, máme bez meškání

na místě popravit, a to nad tělem skoleného zvířete, aby byly obě

mršiny spolu. Takhle se všem, kdo by chtěli na baronově panství

pytlačit, dostane náležité výstrahy.“

Kývl na jednoho z kolegů a ten se hned postavil za pytláka.

„Moku, hezky mu spoutej ruce za zády, já zatím připravím

špagát.“

Jak pytlák ucítil, že mu hajný položil ruku na záda, zareagoval

překvapivě rychle. Popadl hajného za zápěstí a prudkým rozmachem

ho mrštil na jeho kolegu, který rozmotával provaz. Těla se srazila a

šla k zemi. To už se pytlák rozběhl a kopí ho minulo jen o vlásek.

Čtvrtý hajný se mu pokoušel skočit do cesty. Pytlák jednou ranou

4

odrazil kopí a pravici zaryl do rozšklebeného obličeje. Cestu měl teď

volnou a pádil k nejbližším křovinám.

Dva hajní se za ním chtěli rozběhnout, ale šéf se pracně postavil

na nohy a zastavil je.

„V těch houštinách ho už nikdy nenajdem. Vyzná se v lese

mnohem líp než my. A když se rozdělíme, může nás oddělat

jednoho po druhým. Takový dílo jsem ještě neviděl.“

Přejel si dlaní po čele, na němž mu vyrůstala pěkná boule.

Jeho podřízenému se valila z nosu krev. „Určitě ho mám

zlomenej, Raku,“ sténal.

„Jednou na něj narazíme,“ zavrčel Rak. „Ale než ho pověsím,

vrazím mu kopí do břicha. Zvláštní, ti křupani se obvykle nebrání.

To by mě zajímalo, kde se tady vzal.“ Odmlčel se a pak dodal:

„Jdeme, pan Dariak nás čeká v deset u jezera. Má pro nás nějaký

úkol. Zřejmě to bude něco náramně důležitýho, protože slibuje

pěknou odměnu.“

* * *

Hrad barona Bassaka byl velká čtverhranná stavba bez jakýchkoli

ozdob. Hradby s cimbuřím obepínaly jedinou věž. V prvním patře

věže byla prostorná místnost s dlouhým stolem. V jeho čele seděl

baron v křesle s vysokým opěradlem.

Byl vysoký, hubený, obličej měl zbrázděný vráskami, vlasy bílé a

pod huňatým obočím mu svítily černé oči.

Po jeho pravici seděl starší syn Dariak, pořízek s kulatým

obličejem a rudými tvářemi. Po levici měl o tři roky mladšího syna

Jarvena. I ten byl statného vzrůstu, ale štíhlejší, měl jemně řezané

rysy a světlé vlasy.

Stařičká služebná sklidila ze stolu a tázavě na barona pohlédla.

„Díky, Many, už tě nepotřebujeme.“

Stařeně, která by byla ráda zůstala v místnosti, nezbývalo než

odejít. Baron zvolna vyprázdnil pohár a obrátil se k Jarvenovi.

„Synu, včera ti bylo dvacet a dnes ráno se za mnou dostavil

mnich-strážce tradic. Předal mi svitek, který ti pomůže při hledání

meče Světla. Rozvinout jej smíš ale až na cestě. Dobře víš, že se

5

nesmíš vrátit, dokud posvátný předmět nenajdeš.“

„Ale i kdybys ho nějakou náhodou přece jen našel,“ poznamenal

posměšně starší bratr, „s návratem nijak nespěchej. Tady už nemáš

co pohledávat.“

Starý baron sevřel rty a suše pronesl: „Dokud budu živ, jsi v mém

domě vždy vítán.“

Tradici hledání mytické zbraně zavedl prapradědeček nynějšího

krále Jarvika. Právem prvorozeného získával titul a panství vždy

nejstarší syn. Mladšímu synovi to často přišlo líto a vznášel na

panství nárok. Několikrát tak došlo ke krvavým střetům, jež

království nijak neprospívaly. Nyní však v zemi vládl klid a mír. Z

hledání meče se zatím nikdo nevrátil a právo prvorozeného

nezpochybňoval. I kdyby šlechtic měl ještě třetího syna, ani ten se

nemohl ucházet o titul, protože druhý syn se i nadále považoval za

živého.

Starý baron si tiše odkašlal a pokračoval: „Dnes vyráží na cestu

také druhý syn hraběte Kordara Morkat. Otec mu dal na pomoc

družinu deseti zbrojnošů. Doufal jsem, že aspoň pár dní budete

cestovat spolu, ale odmítli mě.“

„Proč by se tahal s takovou přítěží?“ zasmál se Dariak. „Pokud ta

zbraň vůbec existuje, najde si ji sám. S takovým mečem si snadno

vybojuje nějaké panství a nemusí se handrkovat s bráchou.“

„Není žádným tajemstvím, že hrabě Kordar v synovi vyvolává

vysoké ambice, které by ho mohly dohnat až ke vzpouře proti králi,“

zabručel baron. „Ale do toho nám nic není, aspoň prozatím.“

Vytáhl z kapsy pěkně naditý váček a přisunul ho k Jarvenovi.

„Máš v něm padesát dukátů. To ti postačí na první výdaje. Šetři s

nimi, víc ti bohužel dát nemohu. Potom se už o sebe musíš postarat

sám.“

„A nemělo by to zlato patřit spíš mně?“ ozval se Dariak. „Je to

docela pěkná sumička, zvlášť když se poslední dobou moc

neurodilo.“

Baron zbrunátněl. „Můj synu,“ pronesl řezavým hlasem, „panství

ti bude patřit, až umřu, ale dokud jsem naživu, příjmy z něj jsou

mým majetkem a já s ním budu zacházet podle vlastního uvážení. Je

to tedy zcela moje věc a na nějaké tvoje úvahy, kterých mě propříště

6

snad ušetříš, nejsem zvědav.“

Nyní pro změnu zbrunátněl Dariak. Několikrát zalapal po dechu

jako ryba po vzduchu, ale nic neřekl. Jen potřásl hlavou a pak se

zvedl.

„Otče, dovolte mi odejít. Musím dohlédnout na vaše panství.“

Baron jen přikývl. Když Dariak odešel, oddechl si.

„Nejvyšší se ke mně nezachoval spravedlivě,“ řekl. „Zřejmě mě

chtěl ztrestat za mé hříchy. Tebe bych chtěl mít jako staršího syna.

Ty bys vládl panství moudře, Dariak je na poddané příliš tvrdý. Je

nespravedlivé, že ti nebožáci trpí za mé hříchy.“

Stařec se odmlčel a ponořil se do vzpomínek. Zavřel oči. „Je čas,

abys vyrazil. Na nádvoří tě provázet nebudu. Rozloučíme se tady,“

řekl po chvíli.

Vstali a vroucně se objali. Poprvé po letech. Syn vyšel z

místnosti, baron hleděl za ním a po tváři mu zvolna kanula slza.

Proto se chtěl rozloučit zde, o samotě. Nechtěl, aby poddaní viděli,

jak pláče, že mu odchází milovaný syn, který se asi už nevrátí.

Jarven zvolna kráčel po nádvoří. Co chvíli se otočil, aby si do

paměti vtiskl obraz místa, kde prožil dětství. Na odjezd byl

připravený už dávno, ale i tak mu bylo těžko.

Ze stájí vyšel sluha. „Váš kůň je připraven. Pan Dariak vám chtěl

dát tu nejhorší herku, ale baron nařídil, abychom vám osedlali

vašeho hřebce.“

Kůň na pozdrav tiše zaržál a Jarven ho popleskal po šíji. „Jsem

rád, že pojedeme spolu,“ zašeptal. „Kdoví, jak by tě Dariak týral.“

Svižně se vyhoupl do sedla. Doběhla k němu Many s čímsi

zabaleným do vlněného pláště. Po vrásčité tváři jí tekly slzy jako

hrachy.

„Maličký, tumáš! Vezmi si něco k snědku a plášť tě ochrání před

nepohodou.“

„Počasí je zde přece mírné,“ namítl s úsměvem.

„Jenže ty jedeš na sever. A co ty víš, chuděrko, co tě tam čeká?“

„Nebuď smutná, Many. Oba jsme přece věděli, že se jednoho dne

musíme rozloučit. Ten den nyní nastal a já bych tě rád požádal o

službu.“

„Splním ti cokoli, chlapče.“

7

„Dávej pozor na otce, bude potřebovat blízkou duši. Vím, že se

na tebe mohu spolehnout.“

Potom už jen popohnal koně a odcválal, aby zkrátil bolestné

loučení.

2

Dariak dojel k hajným, kteří už čekali pod mohutným dubem. Hned

si všiml Rakovy boule a Nukiho nosu.

„Co se vám to stalo?“ zasmál se.

„Napadl nás jakýsi divoch, co pytlačil ve vašich lesích. Přistihli

jsme ho přímo při činu, zrovna dostal laň, ale utek nám.“

„Tak ho chyťte a rovnou ho pověste.“

„Uposlechneme vás s velkou radostí, pane.“

„O tom vůbec nepochybuji,“ ušklíbl se, protože věděl, jak jeho

hajní dokážou být suroví. „Ale teď mám pro vás diskrétní úkol.

Vezmete si koně a vydáte se po cestě na sever. Na hranici panství

připravíte léčku. Brzy tam totiž pojede jeden jezdec, kterého se chci

zbavit. Tělo musí zmizet, aby je nikdo nikdy nenašel. Bude mít u

sebe slušně naditý váček. Ten je váš. Já chci jenom jeho štít. Za

nějaký čas ho ukážu otci a řeknu mu, že mi ho přinesl jeden poutník.

Doufám, že mu ze smrti milovaného synáčka pukne srdce.“

Rak se při představě slíbené odměny rozzářil.

„Už běžte a nezapomeňte na meče, můj milovaný bratříček se

určitě bude bránit,“ pobídl je Dariak.

* * *

Když Jarven vyjel z podhradí, uvolnil koni otěže. Vytáhl svitek,

který otci předal mnich-strážce tradic. Mnich nikdy nechtěl vidět ty,

které posílal na jistou smrt. Předal příkazy otci a tím na něj

přesouval i odpovědnost pro případ, že by syn neuposlechl.

Rozvinul svitek a přečetl si první řádek. Putuj s vycházejícím

sluncem po levici, dokud nedorazíš k Proklatému lesu.

Ušklíbl se. Onen neblahý les se rozkládal na hranicích Jarvikova

8

království. Na chvíli se ho zmocnilo pokušení přečíst si další řádek,

ale vzpomněl si na doporučení, že se nemá seznamovat s další

zkouškou, dokud nezvládl předchozí.

A tak jel a jel, dokud neměl slunce nad hlavou. Za pár minut

opustí otcovo panství. Pohlédl na vysoké staleté duby zalité

slunečními paprsky. Napadlo ho, že by si mohl odpočinout, ale pak

usoudil, že rozumnější bude přetnout pouto, které jej spojuje s

minulostí. A nervózně popohnal koně.

O něco později se uklidnil a zvolnil. Zaslechl jakýsi podivný

praskot a zastavil koně. Právě včas! Jeden menší dub se skácel přes

cestu. Kůň se vzepjal, Jarven na poslední chvíli vytáhl nohy z

třmenů a sjel po jeho hřbetě na zem.

V té chvíli vyběhli z houštin čtyři chlapi s tasenými meči.

Jarven se ještě stačil překulit, uhnul meči, který mu málem

proklál hrdlo, prudce vstal, rovněž tasil a odrazil další výpad.

Meče se hřmotně srazily, mladík se svižně bránil. Potom

prudkým seknutím prořízl útočníkovi hrdlo.

Nebyl mu však dopřán čas, aby si vítězství náležitě vychutnal. Už

u něj byli další dva a musel několik kroků ustoupit. Jednoho se mu

podařilo zasáhnout do hrudi. Jakýsi šestý smysl ho varoval, aby

uskočil, a pak s úžasem spatřil, že na zemi leží v krvi jeden útočník a

u něj stojí jakýsi obr s oštěpem.

„Ten mizera vás chtěl bodnout zezadu, a tak jsem mu to zatrh.“

Zbývající dva ničemové se zastavili a civěli na obra jako na

zjevení. Souboj dvou proti dvěma jim už nepřipadal příliš

vyrovnaný. Váhali však jen chviličku. A když k nim Jarven udělal

krok, ustoupili, potom se otočili na podpatku a vzali nohy na

ramena. Za chviličku se ozval dusot kopyt.

Jarven si vydechl a zasunul meč do pochvy.

„Děkuji, příteli, vaše pomoc mi přišla vhod,“ usmál se na

neznámého.

Obr jen pokývl hlavou a nohou obrátil tělo muže, kterého zabil.

Hrubé rysy mu zkřivil škleb.

„Chtěli mě oloupit,“ poznamenal Jarven.

„To je možné, ale ne jisté.“

„Vy ty chlapy znáte?“

9

„Jsou to hajní barona Bassaka.“

Jarven sebou trhl, jako by ho bodla vosa.

„To snad ne! Jste si tím jist?“

„Viděl jsem je už dneska ráno a málem mě pověsili jako

pytláka.“

„Bez soudu?“

„Baron tak zřejmě nařídil.“

„Otec by nikdy nic takového nenařídil,“ protestoval Jarven.

„Starý už nerozkazuje, to jeho starší syn,“ zavrčel obr. „Takže vy

jste ten mladší.“

„Ale proč by si bratr přál mou smrt, když tak jako tak

odcházím?“

„Asi vás nemá rád…“

Jarven nevěřícně potřásl hlavou. Věděl, že ho bratr dvakrát

nemiluje, ale že by si přál jeho smrt? Zamyšleně se vydal pro koně,

který se v klidu popásal vedle koní zabitých lotrů.

„Jak se vám mohu odvděčit?“ zeptal se obra.

„Rád bych s vámi jel jako sluha, pane,“ odpověděl muž.

„To není dobrý nápad. Tam, kam mám namířeno, se nedá nic

získat, ale vše ztratit, i život.“

„Ten můj už stejně za moc nestojí,“ zasmál se muž. Když na něj

Jarven tázavě pohlédl, pokračoval: „Ti dva prevíti, co utekli, mě

znají. Samozřejmě nemůžou přiznat, že se jim nepodařilo vás zabít.

Budou tvrdit, že jsem je napadl a zabil jim kamarády. A zítra po mně

půjde celé království. A i kdyby mě nakrásně postavili před soud,

udělají se mnou krátký proces, abyste nemohl svědčit v můj

prospěch. Takže má jediná naděje na přežití je opustit co nejdřív

království.“

„Tak dobře,“ řekl Jarven. „Beru tě, ale mám podmínku.“

„Jakou, pane?“

„U prvního pramene, na který narazíme, se umyješ a upravíš.

Sluha, byť chudého rytíře, musí vypadat k světu.“

„Slibuju, pane. Nejenže se umyju, já se přímo vykoupu!“

„Takže si vezmi tady toho osiřelého koně. Ostatně stejně patří

otci. Doufám, že umíš jezdit.“

„Aby ne, pane. Dřív jsem dělal na statku koňáka.“

10

„Jak se vlastně jmenuješ?“

„Wacko, pane.“

* * *

Odpoledne dojeli k potoku a Wacko se vykoupal. Když se zbavil

prachu, ukázalo se, že má docela pohledný obličej.

Než padla noc, dorazili do vesnice nedaleko Proklatého lesa a

ubytovali se ve špinavé hospodě. Místnost měla nízký strop a jediný

stůl se dvěma lavicemi po každé straně. V krbu hořel oheň a nad ním

se na rožni pod bedlivým dohledem mladé služebné opékali dva

tuční opeřenci.

Na konci stolu seděli pouze dva muži. K příchozím se došoural

hostinský.

„Vítejte v mém skromném podniku, pánové.“

„Zůstaneme na noc, ale nejdřív se chceme najíst a napít.“

Hostinský pokynul služebné, která v mžiku přiběhla se džbánem

vína a dvěma cínovými poháry. Wacko pohár naráz vypil a blaženě

si vzdychl.

Dívka potom přinesla velkou mísu s kousky pečeného kuřete s

chlebem. Jarven zaznamenal, že má útlé kotníky a hluboký výstřih.

„Nuže, dejme se do jídla,“ pravil, hmátl po stehně a zahryzl se do

něj. Wacko se nedal dvakrát pobízet a brzy byla mísa zpoloviny

prázdná.

„Koukám, že jsi při chuti,“ usmál se Jarven.

„Dva dny jsem nejedl,“ přiznal Wacko. „Dneska ráno jsem se

těšil na tu laň, ale ti mizerové mi to překazili.“

Jarven mávl na dívku. „Řekl bych, že přítel nepohrdne dalším

kuřetem. A přines nám ještě jeden džbán.“

Dívka odběhla a hostinský si mnul ruce. Wacko se ládoval

kuřetem, Jarven si nalil víno a pomalu upíjel.

„Kolik je ti vlastně?“ zeptal se.

„Dvacet dva,“ zahuhlal sluha.

„A cos dělal, než jsi začal pytlačit?“

„Pracoval jsem na jednom statku na panství hraběte Kordara.

Sedlák měl docela pěknou dceru, jmenovala se Laxia, a řekl bych, že

11

jsme si rozuměli. A protože jsem byl pracant, sedlák by proti sňatku

nic neměl. Jednou večer byla tancovačka a syn hraběcího správce se

mi začal motat kolem Laxie. Využil toho, že jsem se chvíli nedíval,

a zatáhl ji do stodoly. Chtěl ji znásilnit, což nebylo ostatně nic

nového, domníval se, že má právo na všecky holky ve vesnici…“

„A dál?“

„Přišel jsem včas. Popadl jsem ho za krk a mrštil jím přes

stodolu. Výtah dýku a hodil ji po mně. To mě trošku rozzlobilo, a

tak jsem mu rozbil hubu. Laxia s brekem utekla, všecko vyklopila

starýmu a ten, že si ráno půjde stěžovat rovnou hraběti.“

Smutně potřásl hlavou. „Bohužel ráno nebývá vždycky moudřejší

večera. Sedlákovi se to přes noc rozleželo v hlavě a došlo mu, co by

z toho mohl vytřískat. Vypravil se za správcem a řekl mu, že buď si

jeho syn Laxii okamžitě vezme, nebo si půjde stěžovat. Správce se

bál, aby ho hrabě nevyhnal, a tak se svatbou souhlasil.“

„A Laxia taky souhlasila?“ podivil se Jarven.

Wacko se smutně usmál a sevřel obrovité pěsti.

„Laxia není hloupá. Hned jí došlo, jaké výhody bude mít z

manželství s jediným správcovým synem. Unikne dřině na poli,

unikne domácím pracím… Bude mít služebnou. Hrabě nařídil, aby

mě zatkli, ale jeden přítel mě naštěstí včas varoval. Utekl jsem do

lesů, několik dní jsem se skrýval poblíž a doufal, že Laxia prohlídne.

Když jsem se dozvěděl, že se už chystá veselka, pochopil jsem, že

jsem prohrál. A chtěl jsem se zabít.“

Vzdychl si.

„Bloudil jsem nazdařbůh lesem, až jsem se dostal na vaše

panství. Pytlačil jsem a kradl na polích zeleninu.“

„Stále ještě nevím, jestli mám právo tě vzít s sebou,“ řekl

zamyšleně Jarven.

Wacko se usmál a jakoby pro sebe řekl: „Jste druhorozený syn.

To znamená, že hledáte meč Světla.“

„Správně. Pokud tedy víš, kam směřuji, proč se chceš ke mně

přidat?“

„I kdybyste šel do pekel, budu mít aspoň tu radost, že umřu

vstoje se zbraní v ruce, a ne na popravišti za něco, co jsem

nespáchal.“

12

„V tom případě uvidíme, co nám přinese zítřek,“ uzavřel debatu

Jarven. Vytáhl svitek a začal číst další řádek: „Projedeš Proklatým

lesem a slunce budeš mít stále po pravici. Pokud tě les nevtáhne ani

nesežere, dorazíš k poušti.“

„A co dál?“ zeptal se Wacko.

„Podle pravidel si máme přečíst jen bezprostřední úkol. Je to

zřejmě proto, abychom se nezalekli hned na začátku,“ odpověděl

Jarven.

„Proč se ostatně neprojet lesem? Jsem v něm už jako doma.“

Jarven se usmál a vytáhl několik zlaťáků.

„Pokud stále ještě hodláš jet se mnou, tady je záloha.“

Wacko zíral na mince a netroufal si po nich sáhnout.

„V životě jsem neviděl takové bohatství.“

V té chvíli k nim došel hostinský a uklonil se.

„Doufám, že jste byl spokojen, pane.“

„Bylo to vynikající. A teď bychom se rádi podívali na naše

pokoje.“

„Ovšem, pane. Tana vám je ukáže,“ uklonil se hostinský, potom

diskrétně zamrkal a dodal: „Rovněž vám může posloužit i jinak,

pane.“

Jarven už chtěl odmítnout, ale postřehl, jak se Wackovi blýskalo

v očích.

„To není špatný nápad. Myslím, že můj sluha by si přál, aby mu

přinesla vědro vody.“

Hostinský se zaradoval. Polovina toho, co dívka dostane,

připadne jemu.

3

Vévoda Rorchak vstoupil do dveří a vychrtlá padesátnice v černých

šatech se uklonila. „Jsme vám k službám, pane.“

Vévoda byl statný muž hrubých rysů. Nad hlubokýma černýma

očima se klenulo husté obočí a stejně husté, ale hnědé vlasy měl

sčesány hluboko do čela.

S rozkoší se zahleděl na tři dívky, které se sklopenými hlavami

13

stály za jeho komornou Nalou. Jedna byla hnědovláska, druhá

plavovláska a třetí rusovláska. Přesně jak si přál.

Naznačil, že mohou začít, a stará panna kývla na rusovlásku.

Dívka udělala pukrle.

„Za nedbalost ji čeká pět ran.“

Rusovláska se poslušně předklonila a rukama se opřela o záda

plavovlásky. Komorná jí vyhrnula sukni a odhalila pěkně formovaný

zadeček. Vévodovi se zablesklo v očích a Nala vytáhla důtky s šesti

žílami a krátkou rukojetí.

Při první ráně dívka tiše zasténala. Nala bila pomalu, ale

pravidelně. Poslední šleh byl nejsilnější a nešťastnice pronikavě

vyjekla.

Rorchak z té podívané nespouštěl oči. Baba se v té exekuci přímo

vyžívala, s chutí bila mladé a krásné dívky a těšilo ji, že jim působí

bolest.

Po rusovlásce nastoupila hnědovláska. Vše probíhalo stejně až na

to, že ji čekal dvojnásobek. Konečně to měla za sebou. Pomalu se

narovnala, spustila sukni a odcházela z místnosti. Marně zadržovala

slzy.

Vévoda zrudl vzrušením. Komorná pohlédla na poslední dívku a

v očích se jí podivně zablesklo. Půvabné plavovlásce s nápadně

hezkou postavou se lehce zachvěly plné rty.

„To je Risa,“ pronesla Nala suše, ale nedokázala skrýt

uspokojení, „ta se tento týden dopustila mnoha prohřešků. Proto si

zaslouží pořádný výprask a ještě něco navíc.“

„Tak ať se připraví,“ řekl vévoda. „Svlékej se!“

Komorná k Rise přistoupila a rozepnula jí šaty na zádech. Ty

zvolna sjely k zemi a odhalily nádherné poprsí. Rorchak se asi dvě

minuty popásal pohledem a pak na Nalu kývl. Komorná mu podala

důtky, sevřela Lisinu hlavu v podpaždí a strhla ji do předklonu.

A pak už padala rána za ranou.

Vévoda postupoval metodicky, nejdříve tloukl do zad, pak

postupoval stále níž, a když dospěl k zadečku, ustal a s rozkoší

ohmatával zarudlé půlky. Potom do dívky rázně vnikl.

„Ne! To bolí… Prosím, přestaňte!“

„Mlč, ty huso, když tě pán poctí svou přízní. Jinak tě čeká

14

dvojnásobný trest,“ zavrčela Nala.

Vévoda nebral na dívčino utrpení ohledy a oddával se plně své

rozkoši. Komorná zavřela oči. Přes Risino tělo vnímala jeho pohyby

a představovala si, že se vévoda zmocňuje jí. Když vévoda zrychlil,

měla pocit, že vybuchne slastí, a musela si skousnout ret, aby

nekřičela uspokojením.

Konečně si vévoda zapnul kalhoty. Mávnutím ruky poslal obě

ženy pryč. Risa stěží šla a Nala ji musela podpírat.

Bičovat dívky a pak je znásilnit, to byla Rorchakova

nejoblíbenější kratochvíle. Měl však tu smůlu, že právě kvůli ní

upadl u narvinkarského dvora v nemilost. Přitom léta byl

oblíbencem královny Samary. Samara se řídila jeho radami a

Rorchak byl první ze všech šlechticů země.

Jednou to s důtkami trochu přehnal a dívka skonala ještě dřív,

než ji stačil znásilnit. Nabízel jejím rodičům peníze, ale ti je

navzdory své chudobě nepřijali a stěžovali si královně. Samara

Rorchakovi nařídila, aby je odškodnil mnohem víc, a ještě ho

vykázala od dvora na jeho panství.

Vévoda měl ale už předtím pocit, že královně stále víc vadí, že

zasahuje do všech záležitostí království, a dospěl k názoru, že onen

nešťastný případ byl pro ni jen vítanou záminkou, jak se ho zbavit.

Zuřil, protože se hodlal spojit ještě s několika dalšími šlechtici a

zmocnit se vlády nad celým královstvím. Královně by zůstala – tedy

aspoň zpočátku – pouze reprezentační úloha. Když upadl v nemilost,

dřívější přátelé se na něj vykašlali.

Zatrpkl a ukájel se na nebožačkách, jež mu komorná sháněla v

okolních vesnicích. Nala mu byla bezvýhradně oddaná a on dobře

věděl, že bičování jí působí rozkoš. Vždy vycítila jeho přání a

snažila se mu všemožně vyhovět. Však si ji před lety sám vycvičil…

Nala se vrátila do komnaty a uklonila se.

„Doufám, že pán byl spokojen.“

„Nebylo to špatné, ale chybí ještě třešnička na dortu, Nalo.

Myslím, že ty mě dokážeš plně uspokojit.“

Nemusel ji dvakrát pobízet. Podala mu důtky, vyhrnula si sukni,

předklonila se a rukama se opřela o stěnu. S pobavením hleděl na

dvě scvrklé půlky, které už tolikrát mlátil. Udeřil, ale dával si pozor,

15

aby to nepřehnal. Komorné se zrychloval dech a nahlas vzdychala

blahem.

Vévoda odhodil důtky a posměšně řekl: „A je to, Nalo. Bylas

potrestána a trest se ti změnil v rozkoš.“

Spustila si sukni a s hořícíma očima se uklonila pánovi, který jí

dobře rozuměl. V té chvíli vstoupil do místnosti sluha.

„Promiňte, pane, že ruším, ale právě přijel z Kirvy baron Marik a

chce s vámi naléhavě mluvit.“

„Zaveď ho do knihovny a přines nám víno. Hned přijdu.“ Baron

Marik byl jedním z těch mála přátel, kteří mu zbyli. Rorchak se

upravil a spěchal do knihovny.

To, čemu se tak honosně říkalo knihovna, byla malá místnost s

klenutým stropem a s velkým barevným oknem. Na velkém stole se

válela asi desítka zaprášených knih, do nichž už hodně dlouho nikdo

nenahlédl. Zařízení místnosti doplňovala tři křesla a stolek.

Když vévoda vstoupil, Marik povstal. Byl ještě mladý, měl

opálený obličej a světlé vlasy.

„Vaše návštěva mě, milý barone, velice potěšila. Není už příliš

mnoho těch, kteří si sem troufnou zajet.“

Sluha postavil na stolek poháry a nalil víno. Marik se lačně napil,

protože dlouhou jízdou na slunci notně vyprahl.

„Pouze jsem vám chtěl říct, co se povídá v Kirvě. Královnina

jediná dcera prý opustila království. Nevím, co je na tom pravdy, ale

u dvora ji už delší dobu nikdo neviděl.“

„A kde by byla?“ zabručel vévoda.

„To nikdo přesně neví. Ale povídá se, že by mohla být v

modonském království.“

„Že by uprchla před matkou?“

„Pochybuji, ty dvě si rozuměly.“

„Rozumět si s královnou není jen tak,“ uchechtl se chmurně

Rorchak.

„Já bych spíš řekl, že odcestovala s jejím svolením. Kdyby byla

odjela svévolně, královna by se to hned dozvěděla. Však víte, že má

nadpřirozené schopnosti.“

„Je to hotová čarodějnice, patřila by na hranici,“ zavrčel vévoda.

„To jsem s ní chtěl taky udělat, kdybych se byl dostal k moci.

16

Bohužel… zatím. Ale jak se princezně podařilo dostat přes

pohraniční bažiny? Jinudy jít nemohla. Kdyby jela podél pobřeží,

určitě by si jí někdo všiml.“

Baron jen pokrčil rameny.

„Jestli slečinka skutečně utekla do Modony, určitě zamíří do

hlavního města Morina. Už dlouho jsem se tam nepodíval…“

Vévodovi v hlavě rychle uzrával plán.

„Drahý barone, přijmete pohostinství přes noc?“

„Děkuji, ale rád bych se vrátil ještě dnes, pane.“

Vévoda se v duchu usmál. Takže baron nechce, aby se někdo

dozvěděl, že ho navštívil.

„Jak myslíte. Každopádně vám za tu zajímavou informaci děkuji.

Buďte si jist, že na vaše přátelství nezapomenu. Takže šťastný

návrat.“

4

Když Dariak vešel do hospody, byla už noc. Hospoda se nacházela

dobrou míli od hradu, ale bylo to jediné místo v okolí, kde měli

dobré víno a chápavé číšnice. Na chvíli se zastavil na prahu, aby si

přivykl na přítmí, neboť lokál osvětlovaly jen tři čadící pochodně.

„Dariaku, tady!“

Zamířil tím směrem a došel ke stolu, u něhož seděl druhý syn

hraběte Kordara Morkat. Před sebou měl obrovský džbán vína.

„Copak, copak? Tys neodjel jako můj bratr?“

„Můj milovaný otec si velice přeje, abych přivezl meč,“

odpověděl mladík posměšně. „A tak svolal na hrad šest učenců, ti

celý den to lejstro studovali a nakonec dospěli k názoru, že meč

musí být na nějakém kopci v Narvinkaru, někde mezi bažinou a

hlavním městem Kirvou. A proto nemá smysl podstupovat tu

hloupou cestu. Za čtyři dny vyplouvám do Morina. Pak už jen stačí

přejít bažinu a budu v Narvinkaru. Anebo to vezmu delší cestou po

pobřeží… Myslíš si, že se tvůj bratr dostane aspoň do Morina?“

„To nevím, ale kdybys ho náhodou potkal, klidně ho pošli do

pekel. Nic by mi neudělalo větší radost.“

17

„Tak proč ses o to nepostaral sám?“ zasmál se Morkat.

„Už jsem to zkusil, ale on se těch hudlařů zbavil.“

„Proč ho chceš zabít? Odjel přece a už se nikdy nevrátí.“

„Chci otci oznámit jeho smrt. To mu podlomí zdraví, umře a

panství bude moje.“

* * *

Wacko vešel do místnosti a v chůzi si natahoval kalhoty. Jarven

už seděl u obrovské paštiky.

„Posaď se a honem se najez.“

Nemusel sluhu dvakrát pobízet. Wacko hrábl rukou do paštiky a

nesl ji k ústům.

„Doufám, žes strávil příjemnou noc,“ prohodil Jarven rozpačitě.

„Vynikající, pane. Ta Tana si zasloužila, aby se jí někdo věnoval.

A protože jsem už měsíce neměl ženskou, řekl bych, že byla

spokojená. Ještě spí.“

„Rychle to dojez a vyrazíme.“

Za hodinu už byli u lesa, kde nechali koně odpočinout.

„Pokud sis to pořád ještě nerozmyslel, pojedeme dál,“ řekl Jarven

po chvíli a nasedl na koně.

Vjeli do podrostu a se zájmem hleděli na vysokánské smrky.

Křoví tu bylo málo a první dvě hodiny postupovali celkem bez

obtíží. Pak les stále více houstl a nakonec museli sesednout z koní,

protože větve byly stále blíž u sebe a nedalo se téměř jít.

„Ti mniši jsou tak trochu žertéři,“ vrčel Jarven. „Ono se to řekne,

že máme jet pořád kupředu a mít vycházející slunce po pravici,

jenže my to slunce pro samé větve ani nevidíme. Takhle budeme

pořád postupovat v kruhu.“

„Ne, pane, jdeme správně.“

„Jak to víš?“

„Podle mechu na kmenech. Jdeme k severu.“

„Máš pravdu,“ uznal Jarven.

Šli pomalu a Jarvena by bylo zajímalo, kolik už urazili, ale příliš

se tím netrápil. Pak se před nimi porost otevřel. Konečně spatří

slunce a ověří si, zda skutečně jdou správným směrem. Jarven udělal

18

dva kroky, když vtom země pod ním povolila a on zabředl až po pás

do bahna, které ho stahovalo stále hlouběji.

Wacko mu okamžitě podal meč.

„Chytněte se,“ křikl a zapřel se nohama. Tiše hvízdl na koně,

levicí pustil meč a chytil se hrušky sedla.

„A teď jdi,“ pobídl koně.

Zvíře vykročilo, jako by rozumělo lidské řeči. Jarven cítil, jak mu

jakási zlověstná síla stahuje nohy do hlubiny. Svaly v paži mu

ochromovaly a ramena ho ukrutně bolela. Ale Wackovi se přesto

podařilo povytáhnout ho o pár centimetrů. Jarvenovi připadalo, že ta

muka se vlečou celé hodiny.

Kousek po kousku se vynořoval z bažiny. Když se konečně

natáhl na pevné zemi, vyčerpaný Wacko se svalil vedle něj.

„Šel jsem s vámi, abych unikl lámání v kole,“ poznamenal, „a

teď jsem se málem strhl.“

„Opět jsi mi zachránil život. Za všechno můžu já. Nepochopil

jsem svitek. Však se tam psalo, pokud tě les nevtáhne.“ Všiml si, že

se Wacko usmívá. „Nechápu, co je tady k smíchu.“

„Jen mě napadlo, že by nebylo na škodu vyprat vám kalhoty,

pane.“

Jarven se na sebe podíval a otřásl se. Nohavice byly černé a

leskly se, skoro se mu z nich zvedal žaludek.

„Musíme dál,“ povzdychl si. „Teď už víme, že se máme držet

stromů a nevycházet na volná prostranství. Nemám chuť si to

zopakovat.“

Pokračovali dál celé odpoledne. Nic se jim nepostavilo do cesty,

ale k Wackovu velkému zklamání nenarazili ani na kus zvěře.

Navečer už nemohli únavou.

„Zastavíme,“ rozhodl Jarven. „Dnešek mi dal co proto a už si

zasloužíme trochu odpočinku.“ Natáhl se na měkké jehličí a cítil, jak

mu únavou těžknou údy.

„Obávám se, že si příliš neodpočineme,“ poznamenal Wacko.

Obstoupilo je asi dvacet tvorů. Byli malí, tak metr třicet, měli

hnědou srst a silně vyvinutý trup. Ze zploštělého obličeje vystupoval

krátký ohrnutý nos. Nad černýma očima se klenuly mocné

nadočnicové oblouky a na širokých lebkách se jim ježily tmavé

19

vlasy lesknoucí se mastnotou. Kolem beder měli ovinutý jen kus

kůže. Vypadali spíš vystrašeně a mířili na ně luky.

„Pomalu vstaňte a dejte mi zbraně,“ řekl jeden z těch tvorů,

zřejmě náčelník.

Jarven vyhodnotil situaci a usoudil, že nemají šanci.

„Musíme je poslechnout,“ zašeptal.

Odepnul si opasek s mečem a dýkou, potom odložil štít a sejmul

si přilbu. Wacko jen prostě upustil oštěp na zem.

„Pojďte za mnou,“ nařídila postavička a vyrazila rychlými

krůčky.

Už za tmy došli do vesnice čítající asi patnáct chatrčí. Uprostřed

hořel oheň a na něm se peklo zvíře podobné koze.

„Doufám, že jim neposloužíme jako hlavní chod,“ poznamenal

Wacko.

Tomu však nic nenasvědčovalo. Náčelník se posadil kousek od

ohně a naznačil jim, aby usedli po jeho boku. I ostatní mužíci si

sedli. Jarven si nicméně všiml, že šest jich zůstalo stát s luky

připravenými ke střelbě.

Jeden z mužíků začal odřezávat plátky masa a kladl je do hliněné

misky, kterou držely dvě ženy. I ty měly jen bederní zástěrku a při

každém pohybu se jim třásla prsa. Nejdřív nabídly náčelníkovi a

potom podaly mísu Jarvenovi a Wackovi.

Wacko se nerozpakoval a za chvíli měl svou porci v sobě. Maso

bylo sice poněkud tuhé, ale chutnalo skvěle. Když dojedli, Jarven se

zeptal: „Jaké za nás požadujete výkupné?“

Stařec jen potřásl hlavou.

„Nedali bychom vás ani za horu zlata. Potřebujeme vaše životy.“

„Ale proč? Jestli mám umřít, rád bych znal důvod.“

Vrásčitý obličej se zachmuřil a muži zvlhly oči.

„Prokletí dvanácti vlků,“ řekl tiše. Když viděl, že Jarven nechápe,

dodal: „Vyslovil je nad námi před dávnými lety jeden zlý čaroděj.

Při každém úplňku musíme dát smečce vlků jednu oběť. A já musím

vybírat mezi mladými lidmi našeho kmene. Kdybychom jim mohli

předhazovat starce, už dávno bych tu nebyl a obětoval se jako první.

Čaroděj se kochá utrpením rodičů, kteří přicházejí o své děti.“

„A nepokoušeli jste se postavit na odpor?“

20

„Už několikrát,“ odpověděl náčelník hořce, „a vždycky jsme byli

krutě potrestáni. Jednou jsme oběť nedali. Těch dvanáct vlků se

rozzuřilo, zaútočili na vesnici a sežrali nám pět dětí. Jindy jsme zase

chtěli bojovat. Jednoho jsme zabili, ale oni nám roztrhali tři naše

lidi. A při dalším úplňku jich bylo zase dvanáct.“ Rozpačitě se

usmál. „Nyní už chápete? Když se nám podaří zajmout někoho

mladého, ušetříme tím jedno z našich dětí.“

„A nelze to prokletí nějak zlomit?“ zajímal se Jarven.

Stařec dlouho mlčel a potom skoro neslyšně řekl: „Kdysi jsem

slyšel, že je třeba zabít všech dvanáct vlků v jediné noci.“

„Můj pán a já jsme velcí lovci,“ vmístil se do hovoru Wacko.

„Pomůžeme vám.“

Náčelník zavrtěl nevěřícně hlavou, ale v očích se mu zablesklo.

„Jak oběť probíhá?“ zajímal se Jarven.

„Je to neměnný rituál. Oběť přivážeme ke sloupu uprostřed toho

holého prostranství, které jste viděli, když jsme přicházeli k vesnici.

Když na ně začne svítit měsíc, přijdou vlci. Pomalu utvoří kruh

kolem oběti a znehybní. Potom z lesa vyjde obrovská vlčice, zřejmě

jejich matka, a táhle zavyje. Nato se všichni vlci vrhnou na oběť…

Dál už nemůžu, je to hrůza…“

Wacko chvíli mlčel, potom se plácl do čela a vykřikl: „Už vím,

jak na to! Kdy máte dát další oběť?“

„Za dva dny, až bude úplněk.“

„To je skvělý! Půjdeme na to takhle…“

5

U ohníčku seděli tři muži. Byli špinaví, neholeni, otrhaní, ale u pasu

měli bytelné meče. Nad ohněm se opékal pták.

„Už to bude?“ zeptal se jeden.

„Ještě chvilku. Jdi se zatím podívat k cestě. Onehdy jsme málem

propásli jednoho pocestného.“

„To byl kšeft!“ zasmál se první. „Prachy neměl, prořízli jsme mu

chřtán a nic z toho.“

Neochotně vstal a zamířil k cestě, protože věděl, že vůdce

21

odmlouvání nesnáší. Skryl se za křovím. O něco později tiše zavolal

kumpány.

„Hej, někdo sem jde!“

Po prašné cestě zvolna kráčela jakási dívka v prostých plátěných

šatech. Byla štíhlá, měla pěknou tvářičku a černé vlasy svázané do

uzlu.

„Když už není zlato, aspoň si trošku zalaškujeme.“

Chvíli počkali a potom se na dívku vrhli. Nešťastnice se ani

nepokoušela o odpor. Dívala se na ně spíš zmateně než bázlivě.

„Co chcete?“ otázala se klidně.

„To hned uvidíš.“

Vůdce ji zatáhl do křoví a kumpánům nařídil, ať ohlídají ptáka,

aby se nespálil.

„Ne! Pusťte mě!“

Potom se ozval výkřik a chlapi od ohně zavolali, aby taky něco

nechal pro ně.

Následoval však děsivý ryk a po něm řev jakési šelmy.

Zapraskaly větve a lapkové spatřili obrovského medvěda. Stál na

zadních a na předních prackách měl ještě krev. Dlouho se

nerozmýšlel a vrhl se na ně.

* * *

Po cestě drkotal vůz tažený vyzáblou herkou, kterou vedl za uzdu

vysoký hubený stařec. Vedle vozu kráčela mladá zrzavá žena v

barevné sukni a patnáctiletý chlapec.

Slunce pražilo a stařec byl rád, že konečně vejdou do stinného

lesa. Už chtěl zastavit, když na kraji cesty spatřil dívku. Seděla celá

schoulená, s hlavou zabořenou do dlaní.

„Co tady děláš?“ podivil se.

Zvedla uslzený obličej. „Šla jsem do Morina, ale z houští vyběhli

nějací chlapi a chtěli mě zavléct do lesa.“

„Dovedu si představit, co jsi vytrpěla,“ zabručel stařec při

pohledu na její potrhané šaty.

„Ne, tak daleko se nedostali,“ řekla dívka a vzlykla. „Objevila se

jakási příšera a vrhla se na ně. Bylo to hrozné. A pak se ten netvor

22

ztratil v lese.“

Stařec se v duchu usmál. Nešťastnice z té hrůzy zřejmě přišla o

rozum. Nicméně se vydal směrem, který mu ukázala. Když se vrátil,

jen vrávoral, byl bledý jako stěna a začal zvracet. Potom se

několikrát zhluboka nadechl a vykoktal:

„Něco tak hrozného jsem v životě neviděl. Tos měla ale štěstí!“

„Co byli ti chlapi zač?“

„Určitě loupežníci, nějací lapkové. Ten tvůj netvor jen ušetřil

práci katu.“ Pohlédl na ni. „Není moudré, aby dívka cestovala sama.

Přidej se k nám.“

Podal jí ruku, pomohl jí vstát a odvedl ji k vozu. Zpod plachty

vykoukla postarší žena. Vlasy jí už prokvétaly, černé oči však stále

měly jiskru. V uších se jí houpaly velké kruhy.

„To je moje žena Hanika, postará se o tebe. Čte z ruky a ve

vykládání minulosti, přítomnosti a budoucnosti se jí nikdo

nevyrovná.“

Ukázal na mladou zrzku. „Dcera Abyssa. Zpívá a tancuje. A

tenhle kluk je Orsok. Akrobat. A já jsem Wykat, mistr iluzí.“

Hanika vzala dívku něžně za ruku a laskavě řekla: „Pojď, dám ti

něco na převlečení. A tohle ti pak sešiju. A jak se vlastně jmenuješ?“

„Iliana.“

* * *

Noc nastala už před hodinou. Nad stromy vyšel nádherný kulatý

měsíc a zalil krajinu svým chladným svitem. Nikde nesvítilo jediné

světlo a vesnice vypadala jako opuštěná.

Jarven stál u obětního kůlu a ruku svíral na jílci meče. Nebyl

připoután. Wackovu plánu příliš nedůvěřoval a nechtěl dát svůj život

lacino.

Vtom spatřil jakási světélka – to se měsíc odrážel ve vlčích očích.

Šelmy se blížily tiše a utvořily kolem něj kruh. Jarven neviděl vlky

poprvé, ale tak obrovské ještě nespatřil.

Na kraji lesa se ukázal další, ještě větší vlk. Zastavil se a přehlédl

situaci jako generál před útokem. Zřejmě byl spokojený, protože

zvedl čumák k obloze a dlouze zavyl.

23

Vlci vyrazili. Když byli od Jarvena sotva pět metrů, náhle ztratili

půdu pod nohama a zřítili se do jam zamaskovaných větvemi a

trávou. Na dně se napíchli na zahrocené kůly.

Pouze jedinému se podařilo past přeskočit. Okamžitě se vrhl na

Jarvena, ale ten mu rozťal lebku mečem. Od vesnice se rychle blížila

světla, jak se sbíhali domorodci s pochodněmi. Tři vlci, kteří byli jen

ranění, se snažili vyskočit z jámy, ale Wacko je mečem dorazil.

Náčelník počítal a počítal a skutečně jich bylo dvanáct.

Jarven přeskočil jámu a přistoupil k Wackovi.

„Opět jsi mi zachránil život. Nevím, co bych si bez tebe počal.“

„Bránil jsem ostatně i svůj život,“ usmál se sluha. „Ani já nestál

o to posloužit vlkům za večeři.“

Přistoupil k nim náčelník. Vypadal, jako by omládl o deset let.

„Cizinci, mockrát vám děkuji za vaši pomoc. A jak jsem slíbil,

dávám vám svobodu.“

„Děkujeme, náčelníku. Ráno se ale musíme pustit za vlčicí,

abyste se vlků zbavili navždy,“ řekl Jarven.

* * *

Wacko sledoval stopu a Jarven šel za ním. Na chvíli se zastavili,

aby si odpočinuli.

„Už bychom neměli být daleko,“ prohlásil Wacko.

Vydali se znovu na cestu a za chvíli došli ke skalnatému návrší s

jeskyní. Před vchodem do jeskyně seděl vysoký vyzáblý stařec, měl

dlouhé bílé vlasy a vousy. Oči ve svraštělém obličeji jako by byly

vyhaslé. U nohou mu ležela vlčice. Jarven k němu vykročil s

napřaženým mečem.

„Ne, rytíři, nedělej to. Ušetři mou vlčici! Je mým jediným

společníkem a mýma očima. Posaďte se a poslouchejte.“

Jarven dal Wackovi znamení, aby byl ve střehu, a sám nespouštěl

z vlčice oči.

„Jsem rád, že jste zlomili prokletí,“ řekl stařec. „Ten nárůdek se

už nemá čeho bát. Bylo mi jich vážně líto. To prokletí jsem vyslovil

ve vzteku a kouzlo jsem pak už nemohl odvolat. Nyní mohu pokojně

zemřít.“

24

Odmlčel se a pokračoval: „Rytíři, ty ses vydal na nemožnou

cestu.“

„Jak to, že znáte cíl mé cesty?“ podivil se Jarven. „Jste snad

věštec?“

„K tomu nejsou třeba žádné čáry,“ usmál se stařec. „Co jiného

může dělat rytíř v tomto lese, než hledat meč Světla? Čeká tě ještě

notný kus cesty a tvé zkoušky teprve začaly. Za to, cos pro mě

udělal, ti něco dám.“

S námahou vstal, odšoural se do jeskyně a vrátil se s jakousi

plochou krabičkou. Pod sklem v ní bylo trochu vody, na které

plavala maličká modrá šipka.

„Jdi stále směrem, kterým ukazuje šipka. Po mnoha dnech dojdeš

k vysoké hoře. V ní je jeskyně a v jeskyni meč.“

Jarven poděkoval, vzal si krabičku, ale dost dobře nechápal, k

čemu mu bude. Když se chystal k odchodu, stařec na něj ještě

zavolal:

„A vezmi si i tenhle měch, protože musíš přejít poušť.“

* * *

Večer oba poutníci vyšli z lesa. Putovali bez odpočinku celý den

a nic zvláštního je nepotkalo. Pojedli ze zásob, které jim dal na cestu

lesní kmen, rozdělali oheň a Jarven vytáhl svitek.

Pokračuj stejným směrem, četl, a přejdi Žíznivou poušť až k

pyramidě. Na jejím vrcholu najdeš směr, kterým se máš vydat dál.

Buď ve střehu. Zelená je naděje, černá skon. Až se zachvěje písek,

přijde smrt.

„To není dvakrát povzbudivé,“ poznamenal Wacko. „Smrt,

skon…“

„Ale zatím jsme ještě naživu a mně se chce spát,“ opáčil Jarven a

natáhl se.

6

Před nimi se do nedohledna táhl písek a červené oblázky. Pracně se

25

vlekli, táhli za uzdu koně, kteří už ani neměli sílu je nést. Tři dny tak

šli pod krutým sluncem podle směru, který jim ukazovala ona modrá

šipka.

Voda jim došla, třebaže jí šetřili, jak mohli. Vtom Jarvenův kůň

žalostně zařehtal a svalil se k zemi. Ještě se pokusil vstát, ale pak

zůstal ležet. Jarven nad ním smutně postál, ale na nějaké truchlení

nebyl čas, protože záhy se skácel i Wackův kůň.

„Doufám, že nedopadneme podobně,“ poznamenal sluha

chmurně.

„Jen odvahu,“ řekl nepříliš přesvědčivě Jarven. „Pokud mniši

zkoušky popsali, tak se dají zvládnout.“

„Aspoň se nám to pokoušejí namluvit,“ zabručel Wacko.

Když už se slunce sklánělo k obzoru, Jarven vykřikl: „Tamhle

vidím něco jako keře!“

Za malou chvíli k nim došli. Byly to skutečně tři trnité keře, které

se snažily přežít v písku.

„Ty keře znamenají, že je tady někde voda,“ usoudil Jarven.

„Jinak by tu přece nerostly.“

Wacko si klekl a začal hrabat. Když se dostal do dvaceti

centimetrů, najednou zrychlil. „Ten písek je vlhký!“ Za pár minut už

do jámy prosakovala voda.

„Honem, pane, podejte mi přilbu.“

Ve chvíli, kdy se chystal nabrat vodu, Jarven ho strhl dozadu.

„Počkej, vzpomeň si na svitek. Zelená je naděje, černá skon.“

V té chvíli se v písku objevila černá trojhranná hlava s

rozeklaným jazykem. Had se zvolna natahoval a hledal kořist.

Jarven mu jedním máchnutím uťal hlavu.

Wacko vytáhl bezhlavé tělo a odhodil je dál do písku. Potom sáhl

pro přilbu, do které nateklo trochu vody. Podal ji Jarvenovi.

„Ne, napij se první ty, tys to vyhrabal.“

Wacko se trochu napil a nabídl vodu Jarvenovi.

„Nemá dobrou chuť, ale osvěží.“

Wacko se pokusil znovu nabrat vodu, ale Jarven ho zarazil:

„Rozumnější bude pít po troškách. Utáboříme se tady na noc a

naplníme měch.“

Sluha neochotně přikývl a začal stahovat hada. Potom ho nasekal

26

na kousky, nasbíral rozpálené kameny a maso na ně položil.

„Večeře bude za chvíli,“ řekl.

„Snad nechceš to hnusné zvíře jíst!“ zděsil se Jarven.

„Hlad je nejlepší kuchař,“ prohlásil Wacko a strčil si do úst skoro

syrový kousek. „Je to vynikající!“

Jarven se ještě chvíli zdráhal, ale hlad byl silnější. Maso chutnalo

podivně, ale jíst se dalo.

* * *

Ráno se důkladně napili a s plným měchem vyrazili dál. Stále

podle šipky. Před polednem v dálce spatřili pyramidu. Když přišli

blíž, Jarven si všiml, že v písku leží jakýsi předmět. Byl to štít a u

něj vybělená lidská kostra.

„Tohle nevypadá dobře, pane,“ kroutil hlavou Wacko.

„Všimněte si, že deset metrů od pyramidy má písek jinou barvu.“

Opatrně postupoval, bodal před sebe oštěpem, který nepronikl

hlouběji než pět centimetrů. Ale vtom zajel do země jako do másla.

Wacko se vrátil a opakoval totéž kousek dál. Brzy zjistil, že drolivý

písek obepíná celou pyramidu. Několikrát oštěpem vztekle udeřil do

země.

Písek se zachvěl, vylezl z něj obrovský nestvůrný pavouk s

oranžovým tělem a osmi chlupatýma nohama a zakousl se do oštěpu.

Patrně mu nechutnal, a tak zalezl zpátky do písku.

Jarven si jen otřel čelo.

„Tak tohle se stalo tomu nešťastníkovi přede mnou,“ řekl

přiškrceným hlasem. „Až se zachvěje písek… Ten svitek

nepřeháněl. Ale jak se k pyramidě dostaneme? Musíš toho pavouka

nějak zabavit a já zatím…“

„Pochybuju, že je sám,“ poznamenal Wacko a bodl do země zas

o kus dál.

A skutečně, krátce nato vylezli další pavouci.

„Přes ten písek se nikdy živí nedostaneme,“ konstatoval Wacko.

Jarven si sedl a sklesle hleděl na štít.

„Mám nápad!“

Vyskočil, popadl svůj štít a hodil ho mezi sebe a kostlivce.

27

„Pavouci reagují na otřesy a nějakou chvíli jim trvá, než vylezou.

Když skočím na svůj štít a z něj na ten druhý, měl bych se k

pyramidě dostat.“

„Dejte si pozor, pane,“ vrtěl hlavou Wacko.

Jarven si odepnul opasek s mečem a dýkou a odložil přilbu.

Pak se rozběhl a třemi skoky byl u pyramidy.

Zatím se u obou štítů vynořilo po jednom pavouku. Wacko si jen

otřel zpocené čelo.

Jarven na něj mávl a už lezl nahoru. Na vrcholu pyramidy našel

kamenný blok, v němž byla vytesána šipka. Schválně vytáhl

čarodějovu krabičku. Obě šipky ukazovaly stejným směrem.

„Kvůli tomu jsem sem lézt nemusel,“ zavrčel. „Jak se dostanu

nazpátek?“

Na jeho štítu se mezitím uvelebil pavouk. Musí tedy počkat, až

opět zaleze. Obešel blok a na druhé straně objevil úzké schůdky.

Zvědavě po nich sestoupil a octl se v komoře, odkud vedlo

několik schodů do místnosti, spoře osvětlené škvírami mezi kameny.

Svazek paprsků dopadal na mramorový stůl, na němž ležel prsten s

růžovým krystalem. Do mramorové desky byl vytesán nápis:

Nasadíš-li si mě, budu tě chránit, leč toliko hodinu denně.

Jarven si prsten navlékl na prst a nápis jako kouzlem zmizel.

Zamyšleně vyšel ven a viděl, jak na něj Wacko mává. Pavouk si

dál seděl na štítu, jako by na něj čekal.

Sestoupil z pyramidy, nadechl se a skočil. Štít mu ujel pod

nohama a Jarven se jednou nohou zabořil do písku. Cosi ho udeřilo

do kotníku, ale nebolelo to. Rychle nohu vytáhl, odrazil se a dopadl

na pavouka, který pukl jako přezrálý plod.

Potom přistál ve Wackově náruči.

„Už jsem si myslel, že je s vámi konec, pane. Dal bych krk na to,

že když jste měl nohu v písku, tak vás jeden z těch pavouků

kousnul.“

„Na to ani neměl čas,“ mávl Jarven rukou, ale pak se nenápadně

podíval na lýtko nad botou. Na kalhotách spatřil dvě žluté kapky.

„Jdeme,“ řekl. „Ať už tu poušť máme za sebou.“

28

7

Slunce se chýlilo k západu, ale pořád ještě dost pálilo.

„My se z toho pekla nikdy nedostaneme,“ vzdychl si Wacko.

„Mám sto chutí tady sebou praštit a chcípnout.“

„Nežvaň. Půjdeš dál, i kdybych tě měl táhnout za vlasy.“

Jarven se podíval na modrou šipku a zahleděl se na obzor. Nad

mořem narudlého písku se tetelil vzduch. Přimhouřil oči a připadalo

mu, že na obzoru vidí tenký zelený proužek.

„Tam je les!“

Wacko se podíval tím směrem, ale nic neviděl. Pomyslel si, že

pán má přeludy. Neřekl to ale nahlas, aby mu nekazil radost.

Za hodinu se však už nedalo pochybovat, že je to skutečně les, a

o něco později už vešli do příjemného chládku. Zdálo se jim, že slyší

bublání, šli za zvukem a brzy narazili na potůček.

Vrhli se k němu a lačně pili.

Jarven vytáhl svitek a četl: „Za pouští tě čeká blaženství, spánek

však může přivodit smrt. Z toho taky nejsem moc moudrý,“

poznamenal. Obrátil se na Wacka. „Možná bys měl předvést své

pytlácké umění. Mám hlad a pečínka by neškodila.“

Ani nedořekl a objevilo se šest mladých žen v košilích do půli

stehen. Byly štíhlé, urostlé, krásné jako sochy. U pasu měly meč a

dýku a v ruce svíraly oštěp.

Obstoupily je a hnědovláska s tvrdým pohledem oběma mužům

nařídila, aby šli za nimi.

Po hodině už Jarven skoro nemohl, ale podivné děvy jako by

neznaly únavu. Když konečně vyšli z lesa, otevřela se před nimi

zvlněná krajina s poli a loukami.

„To je zvláštní,“ zabručel Wacko. „Všude jen samý ženský…“

Došli k zámku s pěknými věžičkami, prošli branou na nádvoří a

potom po širokém schodišti vyšli do velkého sálu.

Stěny zdobily tapiserie s loveckými výjevy. Na všech byly jen

samé ženy. Jejich strážkyně je však hnaly dál ke stupínku, na němž

stál trůn. A na trůnu seděla statná čtyřicátnice, plavé vlasy měla

vyčesány do uzlu a na nich perlový diadém. V mládí musela být

velice krásná.

29

„Pokloňte se kněžně Zince, vládkyni knížectví Mazas,“ nařídila

hnědovláska.

Muži se uklonili.

„Výsosti, přistihly jsme je u potoka kousek od pouště.“

Kněžna si je chvíli prohlížela a potom se otázala, co jsou zač.

„Jsem Jarven, syn barona Bassaka ze země krále Jarvika. A tohle

je můj sluha Wacko. Přešli jsme poušť a prosíme vás o

pohostinství.“

Zinká se pousmála.

„Takže vy jste jeden z těch mladých ctižádostivců, kteří hledají

meč Světla. Musím přiznat, že už léta se k nám nikdo nedostal. Tím

se vysvětluje i vaše poněkud zanedbané oblečení. Buďte vítáni v

mém paláci.“

Třikrát tleskla a do sálu vstoupilo osm dívek. Měly košilky nad

kolena a propastně hluboký výstřih víc nabízel, než skrýval.

„Tato děvčata,“ pravila kněžna, „se o vás postarají. Ale před

jídlem bych vám doporučila koupel.“

Nové strážkyně je chodbami odvedly k velké nádrži s voňavou

modrou vodou.

S chichotáním je vysvlékly a postrčily do lázně. Čtyři dívky se

svlékly a vlezly za nimi. Umyly je, oholily, upravily jim vlasy.

Když byly se svým dílem spokojeny, osušily je.

„Kde máme šaty?“ zajímal se Jarven.

„Ty se perou,“ odpověděla pěkná zrzka. „Žádný strach, zítra je

zas dostanete. A teď se pojďte najíst.“

Zavedly je do sousední místnosti, kde stál prostřený stůl.

Čekaly je křupavé placičky s různými druhy masa. Jídlo snad

nemohlo být lepší. A kdykoli vyprázdnili pohár, dívky jim hned

dolévaly lehké lahodné víno.

„V životě jsem nezažil takovou hostinu,“ pochvaloval si Wacko a

odstrčil pečlivě vylízanou mísu.

„Teď vám ukážu vaše pokoje,“ řekla zrzka.

Přešli nádvoří s vodotryskem a vešli do dalšího křídla. Zrzka

otevřela jedny dveře a strčila Jarvena do místnosti. Uvnitř byla

široká postel, dvě stoličky a stolek se svícnem.

Dívka odestlala a vybídla ho, aby si lehl. Potom se s naprostou

30

samozřejmostí sama svlékla. Měla nádherné poprsí a ploché bříško.

Vklouzla za ním do postele a přitiskla se k němu.

Jarven byl celý rozpačitý a nevěděl, jak se zachovat. Trochu se

odtáhl, ale zrzka se k němu hned přitulila.

„Prosím, pane, neodmítejte mě, jinak mě přísně potrestají.“

Natáhl ruku a ona mu hned položila hlavu na rameno. Uvědomil

si, že se chvěje, a zašeptal: „Nebojte, nestane se nic, co byste si

nepřála…“

„Mám vám patřit, pane.“

Lehce sjížděl rukou po hebkém těle a políbil žhavé rty. Dívka se

rozechvěla, ale se strachem to nemělo nic společného. Obemkla ho

nohama a přiměla ho, aby do ní vstoupil. Hned nato je strhl vír

rozkoše.

* * *

V jiné místnosti se dvě válečnice dívaly na stěnu. Díky důmyslné

soustavě zrcadel mohly sledovat dění v obou hostinských pokojích.

„Podívej, je jako rozzuřený býk.“

„Ten druhý je jemnější a řekla bych, že jí se to líbí. Copak

nevidíš, pánev se jí zmítá jako vor v peřejích.“

„Hlavně aby ti samci splnili úkol. Budou mít aspoň hezkou

vzpomínku, než…“

„Ta podívaná je hnusná, je to zvířecké,“ řekla první a vzala

družku kolem pasu. „Není nad ženskou něhu.“

Její přítelkyni však podívaná natolik uchvátila, že se neměla k

odchodu.

„Tak už pojď,“ vybídla ji. „Pojď ke mně, budu na tebe hodná.“

* * *

Když se Jarven konečně vynořil z víru vášně, lehl si naznak a

zrzka mu položila hlavu na hruď. Něžně jí hladil orosené čelo.

„Nikdy,“ špitla, „nikdy bych netušila, že poznám takovou rozkoš.

Bylo to úžasné. Bohužel musím jít, abyste si odpočinul. Tak nařídily

paní.“

„Vrátíš se?“

31

„To nejde! Ráno vás probudí jiná a večer vás opět uloží jiná.“

„Ale proč? Byl bych radši s tebou.“

„Já taky, ale to paní nikdy nedovolí. Jistě jste si všiml, že v naší

zemi nežije jediný muž. A poutníci se zde ukážou jen zřídka. Než

smějí naši zemi opustit, musí se vyspat se všemi služebnými. Ty,

které otěhotní, nemusí pracovat a dostanou odměnu. Horší je to pak

s porodem. Když se narodí chlapec, okamžitě ho zabijí. Dívky se

společně vychovávají do devíti let. Paní pak některé z nich vyberou

jako válečnice, těm se dostane zvláštní výchovy, a některé se stanou

služkami a dělnicemi.“

„Pokud to dobře chápu, tak nás používají jako hřebce. Tak proč si

nenecháte pár chlapů na chov?“

„To nejde. Muž zde smí zůstat jen několik dní. Takový je zákon.“

Jarven se na chvíli zamyslel.

„Je vás v paláci hodně?“

„Jen šestnáct.“

Zamrazilo ho, ale pak se uklidnil. Wacko určitě hodně práce

odvede za něj.

„Řekni mi aspoň, jak se jmenuješ,“ řekl, když vstala a začala se

oblékat.

„Ala. Ale nikomu to neříkejte. Stihl by mě trest.“

Ve dveřích se ještě otočila a usmála. Jarven se přikryl a zavřel

oči. Usínal s krásnou vzpomínkou.

* * *

„Hraběnka Kerilsenová,“ oznámil mu otec vážným hlasem, „mě

zve na hostinu u příležitosti prvního výročí manželovy smrti.

Jarvene, bylo ti nedávno patnáct a pojedeš se mnou. Loni jsem na

pohřeb vzal tvého bratra, ale choval se hrozně. Opil se tam do

němoty a jen stěží jsem ho vysadil na koně. Doufám, že ty se budeš

chovat slušněji.“

„Hezky si to užijte,“ posmíval se jim Dariak. „Nikdy jsem se tak

nenudil. Dalo se tam jedině pít. To víno bylo ostatně vynikající.“

„Ale kvůli tomu ses ještě nemusel chovat jako zvíře,“ zabručel

baron. „Jarvene, vyrážíme časně zrána. Patřičně se oblékni.“

32

Po dvou hodinách rychlé jízdy dorazili k hraběnčinu zámku.

Nádvoří už bylo plné lidí. Jarven takový shluk v životě neviděl a

točila se mu z toho hlava. Přijetí u hraběnky na něj silně zapůsobilo.

Byla vysoká a mnohem mladší, než očekával. Mohlo jí být tak třicet.

Upřela modré oči na rudnoucího mladíka, který se jí uklonil, a

usmála se na něj.

Oběd byl sice vynikající, ale dlouhý a skutečně velice nudný.

Jarven měl místo na konci dlouhého stolu. Daleko proti němu seděla

hraběnka a dohlížela, aby nikomu nic nechybělo.

Někteří stolovníci už zbrunátněli, hlava jim poklesávala, ale

statečně pili dál. Dýchavičný chlap vedle Jarvena spadl ze židle, ale

nikdo si toho nevšímal. Ani služebnictvo. Jarven vstal a zívl. Jeho

nepřítomnosti si určitě nikdo nevšimne. Půjde se nadýchat čerstvého

vzduchu.

Vyšel na chodbu, která podle něj musela vést na nádvoří. Našel v

ní jediné dveře, otevřel je a s překvapením hleděl do malé místnosti

s jediným oknem. Uprostřed stál kulatý stůl s křeslem. V polici na

stěně bylo asi deset knih. Nikdy by nevěřil, že jich někdo může mít

tolik.

Rozechvělou rukou jednu vytáhl, položil ji na stůl a otevřel.

Pomalu slabikoval a úplně zapomněl na čas.

Pojednou vrzly dveře, Jarven sebou trhl, otočil se a spatřil

hraběnku.

„Pro-promiňte,“ vypravil ze sebe a zrudl. „Našel jsem tady knihy

a neodolal jsem…“

„Vy umíte číst?“

„Tak trošku. Matka mě učila, ale bohužel zemřela, když mi bylo

deset. Od té doby jsem nic nečetl. Na hradě nemáme jedinou knihu,

protože otec si takový výdaj nemůže dovolit. Promiňte, ale byl jsem

zvědavý.“

„Nemáte se zač omlouvat,“ usmála se hraběnka. „Jsem ráda, když

se kniha otevře. Mám pocit, že tak prožívá nový život. Jen jsem vám

přišla říct, že se po vás shání otec.“

„Jistě si myslí, že jsem se opil jako bratr.“

„Řeknu mu, že jsem vás pozvala na prohlídku zámku.“

Na prahu se ještě otočila. „Pokud s tím bude váš otec souhlasit a

33

pokud si vy budete přát, smíte si sem každou středu chodit číst.“

„To by bylo úžasné,“ zaradoval se.

Konečně byla středa! Před svítáním seběhl do stáje, naskočil na

koně a uháněl k zámku. Komorná ho zavedla do salonku, kde čekal,

až hraběnka dokončí toaletu.

„Vsadila bych se, že jste se ani nestačil nasnídat,“ řekla hraběnka.

„Pojďte se mnou.“

Po snídani se odebrali do knihovny. Hraběnka vytáhla z police

knihu. „Začněte třeba těmito hrdinskými příběhy. Je to kratochvilná

četba. Vypráví o činech bájných hrdinů, kteří bojují proti zlu, aby se

zalíbili svým paním. Budete předčítat?“

Den uběhl jako voda a Jarven litoval, když ho hraběnka vybídla k

návratu, aby domů dojel ještě za světla.

Na zámek tak dojížděl půl roku. Jedno odpoledne seděla vedle

něj a cvičila s ním psaní. Byla tak blízko a tolik voněla. Jarvena její

blízkost silně vzrušovala. Otočil k ní hlavu a zjistil, že má obličej

těsně u něj a že se zvláštně usmívá.

Stačilo málo a jejich rty se spojily v polibku. Teprve po chvíli ho

něžně odstrčila.

„Pojď se mnou,“ vydechla. „Myslím, že bych tě měla ještě něco

naučit…“

Jarven ještě dva a půl roku pravidelně dojížděl do zámku učit se

číst, psát a… milovat.

Jednoho dne ho hraběnka hned po snídani odvedla rovnou do

ložnice. Odevzdala se mu s nebývalou vášní. Milovali se toho dne až

do odpoledne. Když se probrali z milostného opojení, Jarven spatřil,

že jí po tvářích stékají slzy.

„Dneska jsme se viděli naposledy,“ řekla přiškrceným hlasem.

„Jak to?!“

„Král přikázal, abych se vdala za jednoho z jeho baronů, kterého

ani neznám. Zítra oba přijedou, proběhne svatba a on toho člověka

jmenuje hrabětem Kerilsenem. Sem už nesmíš. Je mi to moc líto, asi

víc než tobě. Zažila jsem s tebou nejkrásnější chvíle života.“

Jarven chtěl ještě něco říct, ale hraběnka něžně dodala:

„Teď honem jeď, nemá smysl prodlužovat loučení, bolelo by to

34

ještě víc. Vezmi si tu knihu na stole. Je to dárek na rozloučenou.“

Sebral knihu a s pláčem odešel.

8

Jarven posnídal s Wackem. Obsluhovaly je dvě půvabné dívky, Ala

se k jeho lítosti skutečně neukázala. „Řekl bych, že jsi strávil

příjemnou noc.“

„Vynikající, pane. I probuzení bylo příjemné.“

Jarven využil chvíle, kdy se obě dívky vzdálily z místnosti, a

zašeptal:

„Hlavně neustávej v úsilí. Dokud neobsloužíme všech šestnáct

služebných, nedovolí nám odjet. Máme je oplodnit.“

Sluha se rozesmál.

„No ne! Tak to se mi líbí!“

Služebné se už vracely, proto se honem zeptal: „Myslíte, že můžu

tamtu požádat, aby mi pomohla při trávení?“

„Rozhodně! Já budu taky trávit, ale sám. Musím nabrat sil na

večer.“

* * *

Ráno třetího dne Jarven počítal. Pokud se Wacko snažil, už by je

měly pustit. Navíc se ráno už žádná nedostavila.

V té chvíli vešly do jeho pokoje dvě válečnice. Jedna mu s

přísným výrazem podala opasek se zbraněmi a přilbu a druhá suše

pronesla:

„Kněžna Zinka si s vámi přeje mluvit. Pojďte!“ Na chodbě se

setkal s Wackem, který měl stejný doprovod. Odvedly je do sálu,

kde je kněžna přijala naposledy. Tentokrát neseděla na trůně, ale

stála na terase nad burácející řekou. Uklonili se jí a kněžna se

usmála.

„Doufám, že jste naši pohostinnost ocenili. Ale nadešel čas,

abyste pokračovali v cestě. Předpokládám, že máte namířeno do

království Modony. To začíná za řekou. Tady se však přes ni

35

nedostanete. Musíte níž po proudu, kde se zklidní a kde je brod.“

„Děkujeme vám, Výsosti. Zařídíme se podle vaší rady.“

„Ale ještě než vyrazíte, ráda bych si s vámi připila.“ Tleskla a

vešly tři služebné. Každá nesla mísu a pohár s dvěma uchy. První

služebná se uklonila, podala pohár kněžně a kněžna si z mísy

nabrala.

Podobně byli obslouženi i Jarven s Wackem. Dívka, která

Jarvenovi nabízela pohár, byla Ala. Z očí jí vyčetl naprosté

zoufalství, tak naléhavý a prosebný pohled v životě neviděl. Užuž

chtěl pohár zvednout z mísy, ale pak ho nenápadně vylil zpět. Ale se

radostně blýsklo v očích.

Jarven zvedl prázdný pohár, připil kněžně a předstíral, že pije.

Byl by rád varoval Wacka, ale sluha se už napil.

Kněžna spokojeně usedla na trůn a řekla:

„Ještě se na chvilku posaďte, ráda bych vám předala poselství pro

krále Modony.“

Na několik minut se zamyslela. Jarven koutkem oka sledoval

Wacka, jak se mu klíží oči. Sluhovi klesla brada na hruď a zakrátko

se v sále ozývaly zvuky jako na pile.

Jarven ho napodobil a s obavami očekával, co se bude dít. Svitek

měl opět pravdu. Spánek však může přivodit smrt. Jaký osud jim ty

zatracené ženské přichystaly?

Kněžna řekla velice klidným hlasem:…

„Už spí, můžete je hodit do řeky.“

Jarvena zvedly čtyři služebné a vynesly ho na terasu. S námahou

ho položily na zábradlí. Ještě než ho svrhly dolů, cítil, jak ho jakási

ruka letmo pohladila po tváři.

Těsně před dopadem se zhluboka nadechl. Prudký proud ho

okamžitě strhl. Kolem něj šílenou rychlostí ubíhaly břehy. Pak vedle

sebe spatřil tělo. Na poslední chvíli Wacka zachytil. Ponořili se, ale

prudkým odrazem se opět dostali nad hladinu.

Pochopil, že s proudem nemá smysl bojovat. Musí se postupně

dostat ke břehu.

Vtom se před ním ukázal dlouhý kořen táhnoucí se od

mohutného stromu. Jarven prudce zabral volnou rukou a zachytil se.

Pracně se přitahoval ke břehu. Dostat nahoru i nehybného Wacka

36

byla nadlidská námaha.

Třásl jím, ale sluha byl dál v bezvědomí. Zdálo se, že už nedýchá.

Jarven mu přiložil ucho k hrudi. Srdce bilo nepravidelně, ale bilo.

„Prober se! No tak se prober!“ křičel na něj a třásl jím.

Když sluha nereagoval, začal ho políčkovat. Wacko se najednou

rozkašlal, ale pak znovu znehybněl.

„Ne! Neusínej znovu!“ A opět padal políček za políčkem.

Tentokrát Wacko otevřel oči, pokoušel se zvednout ruku na

obranu, ale znovu se rozkašlal a začal zvracet. Potom už dýchal

normálně. Udiveně se kolem sebe rozhlížel.

„Co se mi to stalo?“ divil se. „Vzpomínám si ještě, jak jsem se

napil…“

„Něco do toho daly. A pak nás naše rozkošné hostitelky hodily

do vody.“

„A jak jste se probudil vy, pane?“

„Já to nepil. Měl jsem jakési tušení,“ vzdychl Jarven a pomyslel

na Alu.

„To vy jste mě vytáhl z vody?“

„Ale že mi to dalo zabrat.“

„Mockrát děkuju, pane.“ Wacko nemotorně vstal a začal se

svlékat.

„Proč nás ty děvenky chtěly zabít?“

„Nařídily jim to válečnice, které muže bytostně nenávidí. Jednají

jako některé hmyzí samičky, které samce hned po oplodnění zabijí.“

Zatímco si Wacko věšel oděv na větve, Jarven se podíval do

svitku. Inkoust se místy rozmazal. Naštěstí jen tam, kde už měl text

přečtený. Království Modona je pohostinné, leč nezdržuj se příliš,

neb se blížíš k cíli.

9

V dálce se vynořily hradby Morina. Iliana kráčela za vozem se

zrzavou Abyssou. Bavily se spolu, jako by se znaly odjakživa.

Do hlavního města putovali už týden. Zastavovali ve vesnicích a

vždycky v nějaké stodole uspořádali představení. Vesničané neplatili

37

penězi, ale dali jim najíst a napít. Abyssa se snažila naučit Ilianu

tancovat. Uvažovala o tom, že by spolu vytvořily duo.

„Do Morina dorazíme na svátky, které trvají celý týden,“ říkala.

„Vždycky je tam množství lidí. Určitě jsi jich za celý život tolik

pohromadě neviděla.“ Po chvíli dodala: „A kdoví, třeba si tam

najdeš muže, jak ti máma vyčetla z ruky.“

„Na vdavky zatím nemám ani pomyšlení. A ty?“

„Já bych se vdávala docela ráda, ale nemůžu nechat rodiče

samotné. Potřebují mě.“ Potom se zasmála. „Ale uvidíme. Ostatně,

jak říká máma, osud je nepředvídatelný.“

„Tobě nic nepředpovídala?“

„Ne, říká, že rodině se z ruky číst nemá.“

Zanedlouho vjeli branou do města. Wykat sestoupil z kozlíku a

vedl koně za uzdu. Kůň byl z toho mumraje neklidný.

Dorazili na velké prostranství před hradem, proti němuž stála

řada domů, jeden hostinec vedle druhého.

Wykat namířil k tomu nejmenšímu. Předal koně Abysse a

vstoupil dovnitř. Od sudů mu vyšel naproti tělnatý chlap. Usmíval

se.

Wykat se komicky uklonil a začal deklamovat: „Zdravím vás,

mistře Xareku, hostinských kníže veliké!“

„Rád tě vidím, příteli. Už jsem si myslel, že ses nám někam

zatoulal. Svátek začal včera.“

„Trošku jsme se loudali. Můžeme se ubytovat ve stáji?“

„Samozřejmě, jako vždycky!“

„Do večera máme daleko,“ řekl Wykat. „To bychom stačili ještě

jedno vystoupení.“

„Skvělý nápad,“ souhlasil hostinský. „A diváci pak jistě zajdou

na skleničku.“

Wykat zajel s vozem před stáj. O koně se hned postaral podomek

a stařík zatleskal:

„Na plac, jdeme na to! Musíme si vydělat na večeři. Řeknu vám,

že bych docela něco zakousnul.“

Orsok hned vytáhl z vozu kozy a prkna a potom se sestřinou a

Ilianinou pomocí sestavil pódium. Wykat se zatím převlékl do černé

kápě a širokého klobouku.

38

Vyskočil na pódium a překvapivě silným hlasem zahlaholil:

„Jen přistupte blíže, jen dál, panstvo. Naše kočovná společnost

má tu čest předvést vám výjimečné vystoupení.“

Asi deset lidí se zastavilo.

„Hleďte, ruce mám prázdné!“

Ukázal jednu dlaň, pak druhou.

„Ale teď se dívejte, třikrát na ně dýchnu…“

Z rukou mu vyrostla kytice a hlouček úžasem zašuměl. V té

chvíli došel k pódiu podivný zmrzačený tvor. Byl malý, měl křivé

nohy, podivně pokroucené ruce a hrb.

„Příteli!“ zavolal na něj Wykat. „Příroda se k vám zachovala

macešsky. Nevadí. Jen přistupte blíž!“

Sklonil se a popadl hrbáče za ruku. Zatáhl, něco prasklo a paže

byla k všeobecnému úžasu opět normální. Totéž Wykat udělal s

druhou rukou, potom popadl hrbáče kolem pasu a prudce jím zatřásl.

A jakoby zázrakem se prodloužily nohy. Následovala pořádná rána

do zad, postava se napřímila a Orsok se klaněl publiku.

Zaburácel potlesk. Wykat se klaněl. Vtom se diváci začali smát,

Wykat se otočil a zjistil, že vedle něj místo onoho sličného mladíka

stojí opět hrbáč. Zachoval klid a prohlásil:

„S léčením tedy začneme zase zítra. Ale hlavně se na to přijďte

podívat! Určitě se pobavíte. A nyní prosím ustupte a udělejte místo

naší skvělé, jedinečné tanečnici.“

Na pódium vyšla Hanika s niněrou. Sedla si na stoličku a spustila

veselou melodii. Abyssa v široké barevné sukni s volány došla

několika lehkými kroky před pódium a diváci jí honem dělali místo.

* * *

Když konečně vešli do města, Wacko si oddechl. „Doufám, že

rychle najdeme nějakou hospodu, protože už lekám žízní a chcípám

hlady. Svitek nám přece odpočinek dovoluje.“

Zeptali se jedné kramářky a ta jim poradila, aby šli po hlavní

ulici. Dostali se tak na prostranství, kde se to hemžilo jako v

mraveništi.

„Pane, tamhle vidím nějakou hospodu,“ ukázal Wacko a

39

energicky si razil davem cestu. Dostali se na volnější místo a tam se

Wacko zastavil. Spatřil jakousi líbezně tančící zrzku. Jak se otáčela,

zvedala se jí sukně a odhalovala se svůdná stehna. Potom se

zastavila, uklonila se a diváci ji odměnili potleskem.

Před pódium přišla sličná hnědovláska s cínovým talířkem a

Wykat volal: „A nyní toto půvabné stvoření půjde mezi vás a

doufám, že něco vhodíte do talířku a oceníte tak naše umění.“

Iliana začala zleva a zvolna postupovala. Když o talíř cinkla

mince, poděkovala úsměvem. Zrovna došla doprostřed diváků, když

jí čísi hrubá ruka pevně sevřela zápěstí. Lekla se, upustila talířek a

mince se rozkutálely po zemi.

Abyssa vyběhla Ilianě na pomoc, ale cestu jí zastoupil jiný chlap.

Rozmáchl se a udeřil ji, až odletěla dva metry daleko a sedla si na

zem.

„Tos neměl, kamaráde,“ ozvalo se násilníkovi u ucha a na tváři

mu prudce přistála dlaň. Než se stačil vzpamatovat, kdosi ho popadl

za límec a za opasek a třískl s ním o zem. „Pomozte jí!“

Abyssa vstala a ukazovala na muže, který se ještě pral s Ilianou.

Wacko ani nestačil zasáhnout. Útočník neudělal ani tři kroky, když

ho jiný muž chytil za límec, zatočil s ním a odeslal ho k zemi.

Chlap se celý rozzuřený zvedl. Měl statnou postavu, černé vlasy,

nízké čelo a poněkud připomínal opici.

„Jestli se chceš prát, vyber si někoho sobě rovného, a ne slabou

dívku.“

Černá vzteklá očka zamžourala na statného světlovlasého

mladíka a pak se na něj opičák vrhl.

Jarven se nerozpakoval a zasáhl ho pěstí do nosu. Chlapa to nijak

neodradilo a pokračoval v útoku. Zastavila ho teprve rána do brady.

Lebka zaduněla o dláždění a opičák ztratil vědomí.

„Pozor, pane, zprava!“

Jarven se prudce otočil a spatřil třetího lotra, který se na něj

chystal s mečem. Rychle uskočil a tasil. První útok odrazil a hned

sekl. Podařilo se mu útočníka zasáhnout do hrudi. Košile zrudla

krví. Muže to očividně překvapilo, chvíli na Jarvena civěl, potom se

otočil na podpatku a za smíchu kolemstojících se dal na útěk.

V té chvíli se ze země sbíral Wackův soupeř. Wacko ho jediným

40

kopnutím odeslal k bezvědomému kolegovi. „Než odejdeš,

nezapomeň si tady kamaráda.“

Jednou rukou opičáka zvedl a hodil ho po něm. Chlap se

zapotácel.

„A teď padej, než se naštvu,“ dodal Wacko do všeobecného

smíchu.

Jarven pomohl dívce vstát. Odměnila ho zářivým úsměvem.

„Seberte si talířek a peníze a vybírejte dál. Už vás nikdo nebude

obtěžovat.“

Mezitím se vzpamatoval i Wykat: „Buďte šlechetní a odměňte

nás i za tento přídavek k programu, o který se postarali naši chrabří

ochránci,“ zvolal.

Mince do talířku jen pršely. Iliana pak výtěžek donesla Hanice,

která si ho rychle nasypala do plátěného váčku. Principál Wykat si

blaženě mnul ruce.

Diváci se rozcházeli, ale Wacko zůstával u pódia. Došla k němu

Abyssa.

„Děkuji vám, že jste mu dal co proto,“ usmála se a začala

rozebírat pódium.

„Kam se to má složit?“ zeptal se Wacko.

„Do stodoly k našemu vozu.“

Popadl několik prken najednou. „Takhle to půjde rychleji,“

poznamenal.

Jarven stál a hleděl na půvabnou Dianu. Chystala se pomoci

přítelkyni s prkny, ale zadržel ji: „Nechte to, můj sluha se o to s tou

pěknou zrzkou postarají.“

Stáli proti sobě a mladík obdivoval dívčiny kouzelné zelené oči.

Zamířil k nim Wykat.

„Tisíceré díky, pane. Přijmete pozvání na večeři? Podle vašeho

uprášeného oděvu soudím, že přicházíte z dálky. Jistě máte hlad.“

Jarven dál upíral oči na dívku. „Bude mi potěšením,“ odpověděl.

„Iliano,“ řekl Wykat, „skoč za hostinským a řekni mu, že budeme

mít dva hosty.“ Když odešla, dodal: „Při svátcích je lepší to říct

předem, protože bývá plno.“

„To je vaše dcera?“

„Ne, našli jsme ji před deseti dny u cesty. Ani nám neřekla,

41

odkud je. Je hodná, ochotná, ale moc toho neumí. Jedno vlastně ano.

Dokáže skvěle rozdělávat oheň, i z vlhkého dřeva. Moje dcera je ta

zrzavá, co se baví s vaším sluhou.“

„Blahopřeji. Je půvabná a krásně tančí.“

„To ji naučila matka. To bývala tanečnice! Na to mě taky

dostala,“ zasmál se. „Ale teď pojďte.“

Jídlo bylo chutné, víno teklo proudem, Jarven seděl vedle Iliany a

nic mu nechybělo. Wacko ustavičně rozprávěl s Abyssou.

„Přicházíte zdaleka, že?“ zeptala se Iliana.

„Ze země krále Jarvika.“

„Hodláte se zde usadit?“

„Nikoli. Pokračujeme do Narvinkaru.“

Dívka na něj krátce pohlédla a pousmála se.

„Slyšela jsem, že druhorození synové musí hledat meč Světla.“

„Bohužel tomu tak je. Nevíte náhodou, kde bych ho našel?“

„To nevím, pane.“

„A nevíte, proč vás ten chlap chtěl unést?“

„Nemám zdání. Lidé na nás bývají občas hrubí, ale něco

takového se nám stalo poprvé. Moc vám děkuji, že…“

Přerušil ji příchod muže, v němž Jarven poznal onoho násilníka,

kterého omráčil. Vyskočil a připravoval se na zápas.

Muž se zastavil tři kroky od něj a řekl:

„Mého pána, Morkata z Kordaru, se hluboce dotklo, jak jste

zacházel s jeho lidmi. A proto vás zítra za svítání vyzývá na souboj

na loučce u severní brány. Pokud máte odvahu, dostavte se sám.“

Jarven mu za tu urážku uštědřil facku.

„Vyřiď svému pánovi, že mu jeho slova vrazím do chřtánu. Budu

ho zítra očekávat.“

Iliana zbledla. „To je šílenství, pane! Přece se nebudete kvůli

mně bít!“

„Biju se za svou čest. Ať se stane cokoli, nesmíte se cítit vinna.“

Zeptali se hostinského na ubytování, ale ten jen lítostivě zavrtěl

hlavou.

„Lituji, pánové, ale už několik dní mám plno. A podobně tomu

bude i u kolegů. Ledaže byste se uložili tady se svými přáteli ve

stodole.“

42

„Nevíte, kde bych sehnal štít?“ zeptal se Jarven. „Cestou jsem o

něj přišel.“

Hostinský zaváhal. „Už je pozdě a všude bude zavřeno… Ale

myslím, že vám můžu pomoci.“ Odběhl a za chvíli se vrátil se

štítem, který už ledacos pamatoval.

„Nechal mi ho tady jeden voják, co neměl na zaplacení. Slíbil, že

se pro něj vrátí, ale příliš s tím už nepočítám.“

Jarven si štít vyzkoušel. „Vyhovuje, půjčím si ho, díky,“ řekl.

„Ale vraťte se mi s ním,“ požádal ho hostinský. „Kdyby se ten

dlužník náhodou ukázal, bylo by to nepříjemné.“

„Souboj je vždycky nepříjemná záležitost,“ poznamenal rozpačitě

Wykat. „Měli bychom si jít už radši lehnout.“

Jarven se natáhl na slámu, zavřel oči a vzpomínal na dětství.

* * *

Bylo mu dvanáct, byl ještě slabý, zatímco patnáctiletý bratr

překypoval silou. Jednou se strašně pohádali a Dariak ho vyzval na

souboj. Sešli se v hradní síni pod přísným dohledem starého šermíře.

Štíty i meče měli ze dřeva, ale zásahy byly i tak bolestivé.

„Pojď si pro trest, který si zasloužíš,“ posmíval se mu Dariak a

zvedl meč.

První rána šla do Jarvenova štítu tak prudce, že se chlapec

pokoušel ustoupit, ale nepodařilo se mu to, protože další úder byl

ještě tvrdší. Třetí rána mu vyrazila štít z ruky a čtvrtá mu narazila

přilbu přes oči, takže neviděl. Snažil se odrazit další ránu, ale přišla

z jiné strany, dopadla na přilbu a srazila ho napůl v bezvědomí na

kolena. Dariak se rozpřahoval, že ho dorazí, ale v té chvíli už mistr

zasáhl.

„To stačí,“ zabručel. „Zvítězil jsi a rytíře není hodno, aby dorážel

poraženého.“

Dariak chvíli stál, pak odhodil meč a štít na zem.

„Až se zase příště budeš chtít prát, jsem ti k dispozici,“ řekl

posměšně bratrovi.

Jarven zatřásl hlavou, aby se vzpamatoval. Mistr se na něj chvíli

díval. Když zjistil, že žák už přece jen trochu přišel k sobě, suše

43

prohodil:

„Jarvene, jsi hňup.“ A vážným hlasem pokračoval: „Nastražil ti

past a tys do ní vletěl. Musíš odhadnout protivníka. Víš přece dobře,

že je větší a těžší než ty. Ale tys chtěl bojovat stejným způsobem

jako on. To muselo skončit porážkou. Aspoň ses poučil! Když nejsi

silnější, musíš být obratnější.“

„Ale jak?“

„Přijď sem každý den hodinu před snídaní a udělám z tebe

skutečného šermíře, ne lamželezo, co jen mlátí kolem sebe.“

Od té doby bral Jarven denně lekce – kromě středy, kdy se

věnoval četbě a… lásce.

10

Morkat vstoupil do přístavní krčmy, rozhlédl se a potom u stolku v

rohu místnosti objevil vévodu Rorchaka.

Seznámili se před třemi dny právě v tomto špinavém podniku.

Sklenka dala sklenku, slovo zase slovo a dospěli k názoru, že by si

mohli být užiteční.

„Pane vévodo,“ řekl Morkat a přisedl si, „myslím, že jsem našel

tu, co hledáte.“

Rorchak na něj se zájmem pohlédl.

„Takovou pěknou brunetku se zelenýma očima,“ pokračoval

Morkat.

„To by popisu odpovídalo, ale takových holek je. Kde ji máš?“

„V hospodě U Korunovaného lva na velkém náměstí, je tam s

nějakými komedianty.“

„A proč jsi ji nepřivedl?“

„Nařídil jsem svým lidem, aby ji přivedli, ale zapletli se do toho

dva chlapi. A já s překvapením zjistil, že jeden z nich je ten Jarven,

po kterém jdu.“ ‚

„Zítra pro ni pošlu své lidi. Mají se postarat i o toho baronka?“

„To nechte na mně, ale o jednu službu bych vás přece jen

požádal.“

„Prosím.“

44

„Dejte mi dva muže. Sedm svých jsem poslal do vesnic u řeky na

jižní hranici království, aby číhali na Jarvena. Zbývají mi tři a z nich

jsou dva ranění.“

„Dobrá. Ale stejně nechápu, že po něm tak jdete.“

„Je to nebezpečná konkurence při hledání meče. Důkazem toho

je, že se dostal až sem. Mně stačilo podívat se do toho svitku a už mi

naskakovala husí kůže. Nesmím mu dát šanci, aby mě předešel.“

„Ještě ho čekají bažiny. Věřte, že to není žádná legrace. Chtěli

jsme se vyhnout příbřežní cestě, kterou ustavičně hlídají královniny

stráže, a tak jsme šli přes bažiny. Trvalo nám to tři dny a ztratil jsem

dva lidi, sežraly je jakési nestvůry.“

„Já bych byl radši, kdyby se k bažinám vůbec nedostal.“

* * *

Ráno Jarvena vzbudil Wykat. Přinesl mu plátek pěkně propečené

paštiky a pohár vína. Mladík s chutí pojedl, potom si zapnul opasek

a zvedl štít.

Wacko se vyhrabal ze slámy a řekl: „Dovolte mi jít s vámi, pane.

Mám takové neblahé tušení…“

„Ne, Morkatovi dám za vyučenou sám. Pokud si dobře pamatuji,

byl to náramný přítelíček mého bratra. Radši zůstaň tady a dávej

pozor na naše přátele. Co když ti ničemové využijí naší

nepřítomnosti a znovu se pokusí o únos?“

Když prošel severní branou, pozorně se rozhlédl a opodál spatřil

houštiny, přes něž stráže nemohly vidět, co se za nimi děje.

Na loučce byl zatím sám. Opřel se o strom a klidně čekal.

Za čtvrt hodiny se ve vycházejícím slunci ukázaly čtyři siluety. V

čele kráčel Morkat a za ním tři muži. Deset metrů od Jarvena se

zastavil a zlomyslně se usmál.

„Já věděl, že přijdeš sám, že ti tvá pitomá hrdost nedá.“ Obrátil se

na své kumpány. „Na něj, zabte ho. Já se zatím vrátím do hostince,

než si všimnou mé nepřítomnosti. To pro případ, že by se jeho smrt

vyšetřovala.“

„Morkate, jsi baba, a já ti přísahám, že tě jednou zabiju!“

„K tomu nebudeš mít příležitost, sbohem a v pekle pozdravuj

45

otce. Zemřel k bratrově radosti týden po tvým odjezdu. Prý mu

žalem puklo srdce.“

Po těch slovech odešel. Jarvena na okamžik zpráva zdrtila, ale

rychle se vzpamatoval a smutek vystřídal ukrutný vztek. Rychle

tasil. Vzpomněl si na prsten, který našel v pyramidě. Teď se hodí!

Trojice proti němu zvolna postupovala. V prostředním poznal

muže, kterého zbil Wacko. Litoval, že mu sluha nezakroutil krkem.

Čekal, dokud k němu nedojdou na tři kroky. Napřáhl meč a

předstíral, že chce zaútočit na prostředního, který už zvedal štít.

Vtom prudce uskočil a dostal se z boku k muži napravo.

Ničemu ten náhlý pohyb překvapil. Než se zmohl na odpor, měl v

hrudníku pět palců oceli. Klesl k zemi a z úst mu vystříkla krev.

Jarven ani neměl čas se z vítězství radovat, protože se na něj vrhli

zbývající dva. Jen rychlý skok stranou ho zachránil před

rozpolcením lebky.

Několik dlouhých minut jen odrážel útoky. Musel ustupovat,

stěží popadal dech a štít musel používat stále častěji.

Konečně protivníci na okamžik polevili a jemu se podařil

bleskurychlý výpad, jímž jednomu prořízl hrdlo.

Jenže v té chvíli ho třetí zasáhl do břicha. Jarven se zlomil v pase.

Protivník se už napřahoval, že ho dorazí, ale vtom se Jarven

narovnal, napřáhl paži a zarazil mu meč do břicha takovou silou, že

narazil na páteř.

Chvíli stáli proti sobě, potom se ničema svalil jako žok. Ve tváři

měl nesmírný úžas.

Jarven padl vyčerpáním na kolena, břicho ho ukrutně bolelo. Sáhl

si rukou na místo, kde ho zasáhl meč. Kabátec byl propíchnutý i v

košili měl díru, ale nenahmatal ani kapku krve.

„Škoda že nefunguje pořád,“ zabručel si.

Nejdřív se chtěl vydat za Morkatem a zabít ho, ale pak dostal

strach o přátele. Pomalu vstal a těžkým krokem zamířil k městské

bráně.

Usoudil, že trocha opatrnosti nebude na škodu, a vmísil se mezi

hlouček venkovanů. Až budou na loučce objevena tři mrtvá těla,

zřejmě se strhne poplach. Neměl chuť čekat v cele na soud. Tím by

Morkat získal náskok v hledání meče Světla.

46

Zakrátko dorazil k hostinci. Vešel a zjistil, že kromě hostinského

tam nikdo není. Hodil štít na stůl a radostně řekl:

„Tady ho máte. Náramně se mi hodil a ani jsem ho moc

nepoškodil. Stačí, když do něj kovář párkrát bouchne a bude skoro

jako nový. Kde jsou přátelé?“

„Ve stodole,“ řekl hostinský a uhnul očima.

Jarven se tam rozběhl. Nejdříve spatřil Wacka ležícího na slámě.

Kolem čela měl zakrvácený obvaz a další na pravém stehně. U něj

klečela Abyssa a omývala mu obličej.

„Co se stalo?“

Odpověděl mu Wykat.

„Chvíli po vašem odchodu se objevili tři muži. Rovnou se vrhli

na Ilianu a vlekli ji pryč…“

„Chtěl jsem jednoho zaškrtit,“ ozval se v té chvíli Wacko, „ale

dostal jsem ránu zezadu a pak druhou a byl jsem v limbu.“

„Jak je ti?“

„Není to nic vážného,“ odpověděla Hanika. „Roztržená kůže na

hlavě a čistě propíchnuté stehno.“

„A kde je lliana?“

„To nevíme,“ odpověděl rozpačitě Wykat. „Hned s ní zmizeli.“

V té chvíli vběhl do stodoly udýchaný Orsok.

„Sledoval jsem je až k východní bráně. Tam měli připravené

koně, nasedli a cvalem odjeli.“

Jarven se třásl vzteky a nevěděl, co dělat.

„A co vy, pane?“ zeptal se Wacko. „Zabil jste Morkata?“

„Kdepak! Měl jsem dát na tebe. Byla to past. Poslal na mě tři

chlapy a sám zdrhl!“

„A dál?“

„Vyřídil jsem je.“

„Jsou ranění?“

„Spíš mrtví.“

Na dvoře podkoní sedlal komusi koně. Jarven chvíli váhal, pak

na něj naskočil a užaslému mládenci řekl:

„Potřebuji ho. Řekni majiteli, že mu ho vrátím do večera. Aspoň

doufám.“

„Ale…,“ blekotal mládenec, „to přece…“

47

Ale to už Jarven zaryl koni paty do slabin a vyrazil.

Když projel východní branou, měl před sebou přímou cestu mezi

poli. Kam až dohlédl, viděl jen pár vozů směřujících k městu.

Po hodině jízdy se na obzoru ukázal les. Opodál jakýsi muž plel

zeleninu.

„Neviděl jsi jezdce?“

„V mém věku, pane, je paměť vrtošivá a snadno zapomínám,“

odpověděl venkovan vychytrale.

Jarven jen zaklel, vytáhl minci a hodil mu ji.

„Osvěží ti paměť tohle?“

Dědek minci chytil, podíval se na ni, a když viděl, že je to zlaťák,

rozvázal se mu jazyk.

„Projeli tudy čtyři jezdci a zdálo se, že mají velice naspěch.“

„Je to už dlouho?“

„Asi tak půl řádky.“

„Byla s nimi žena?“

„Krk bych za to nedal, ale možný to je.“

Jarven se už chystal vyrazit, ale stařík s úsměvem dodal:

„Nemáte naspěch, pane. Cesta za chvíli končí a pak je les tak

hustý, že jím neprojedete.“

„Kam tedy jeli?“

„Na konci cesty je po levé straně stará chajda. To je jediné místo,

kde by se mohli ukrýt.“

„Díky, a propij ten dukát na mé zdraví.“

„Milerád, pane.“

* * *

Rorchak přecházel chatrčí sem a tam. Prkna mu vrzala pod

nohama a boty zvedaly mračna prachu. Nala seděla na jediné

stoličce a sledovala ho.

„Jak to, že tady ti pitomci ještě nejsou?“ nadával vévoda a dál

pochodoval.

Nala vstala a podala mu důtky.

„Nechce si pán ulevit?“

Rorchak nejdříve mávl rukou, ale pak důtky uchopil.

48

„Proč ne,“ zasmál se. „Otoč se.“

Komorná si ochotně vyhrnula sukni a vystrčila na něj zadek. Po

první ráně skousla ret, aby nevykřikla. Vynervovaný vévoda se

neovládal, ale Nale to nevadilo, protože se v ní šířilo stále

příjemnější teplo.

Vtom se ozval dusot, Rorchak odhodil důtky a hnal se ke dveřím.

Zklamaná Nala si stáhla sukni a tvářila se nevrle, protože ještě

nedosáhla vrcholu rozkoše.

Jezdci stáhli Ilianu z koně a strčili ji k Rorchakovi. Vévoda se na

ni dlouze zahleděl a potom se mu na tváři rozhostil zlomyslný

úsměv.

„Výborně… Uvažte ji tady ke sloupu.“

Nala přispěchala s provazem.

Vévoda počkal, až Ilianu připoutají, potom k ní došel, poplácal ji

po zadku a řekl:

„To bude rozkoš.“ Vzdychl si a dodal: „Ale než se k tomu

dostaneme, musím se ještě vrátit do Morina a napsat jedno

psaníčko.“

Ukázal prstem na jednoho muže. „Ty pojedeš se mnou a pak

odvezeš dopis do Kirvy. A vy ostatní hlídejte venku. Kdyby se

náhodou ukázal nějaký dotěra, rovnou ho zabijte. Nikdo se nesmí

dozvědět, kde ta holka je.“

Pak sedl na koně a odcválal do hostince.

„Otři ho, ale sedlo mu nech,“ nařídil podomkovi. „Hned zas

pojedu.“

Vešel do svého pokoje a dal se do psaní. Když skončil, list stočil

a zapečetil ho. Potom vyšel na chodbu a předal list poslovi.

„A hni sebou! Budu tě netrpělivě čekat.“

* * *

Jarven se prodíral lesem a koně vedl za uzdu. Před chvílí zaslechl

dusot kopyt a musel se jít z cesty. Mezi stromy spatřil dva cválající

jezdce.

Pokud ten dědek nelhal, chatrč by už neměla být daleko. Uvázal

koně ke stromu a pokračoval bez něj. Za chvíli zaslechl zaržání a

49

rychle se přikrčil. Plazil se za zvukem a zakrátko spatřil chatrč. O

dveře se opíral chlap se zkříženýma rukama a opodál byli uvázáni

čtyři koně.

Jarven se plazil dál a objevil dalšího strážného.

Po dobrém se dovnitř nedostanu, usoudil. Počkal, až se muž k

němu obrátí zády, potom se na něj vrhl a udeřil ho do zátylku. Chlap

byl ale nějak zvlášť odolný a vyřídila ho teprve rána do brady.

Boj však bohužel neproběhl v naprostém tichu.

„Co je?“ ozvalo se za Jarvenem.

A už se k němu hnal ten druhý s taseným mečem. Jarven na

poslední chvíli odrazil ránu, která by mu jinak rozpoltila lebku.

Potom se rozehnal i on a plochou meče muže omráčil.

V chatrči si Nala pohrávala s důtkami a přitom nespouštěla z

Iliany oči.

„S jakou radostí bych tě zbičovala, ale nejdřív si musí užít pán.

Škoda.“

Vtom se rozletěly dveře a Nala se otočila.

Jarven skoro současně zaznamenal připoutanou Ilianu a jakousi

babiznu, která se na něj vrhla s důtkami. Levou rukou ji odrazil a

potom jí dal bez přehnané galantnosti takovou ránu, že se v

bezvědomí složila na zem.

Rychle Ilianě přeřízl pouta a vyvlekl ji ven. Strážný byl ještě v

limbu, ale mohl se už velice brzy probrat. Jarven odvázal koně a

rozehnal je. Potom s Ilianou doběhli k jeho koni, nasedli, a jakmile

vyjeli na cestu, uháněli cvalem k městu.

Když dojeli k hostinci, slunce se už sklánělo k západu. Iliany se

hned ujala Hanika a k Jarvenovi se hnal jakýsi muž a hulákal, že mu

ukradl koně.

„Pouze jsem si ho vypůjčil,“ bránil se Jarven, „a tady vám ho

vracím. Nutně jsem ho potřeboval. Omlouvám se vám a mockrát

děkuji.“

„To vám jen tak neprojde, panáčku. Abyste si nemyslel, že si

můžete všechno dovolit.“

„Omluvil jsem se vám a poděkoval. Co chcete víc? Ale pokud se

cítíte dotčen, jsem ochoten dát vám rovnou satisfakci.“

Muž se na něj podíval a zavrčel: „Nebudu se přece bít kvůli

50

nějakému koni.“

Vzal koně za uzdu a odešel.

„Pojďte se najíst,“ volal na ně Wykat a usmál se. „Jistě máte hlad

a my se nemůžeme dočkat, až nám všechno vylíčíte.“

Brzy seděli všichni u stolu a hostinský jim přinesl víno a

vrchovaté talíře. Nechyběl ani zraněný Wacko a bylo vidět i slyšet,

že je při chuti.

Když dojedli, Jarven si vzdychl. „Děkuji vám za pohostinství,

přátelé, ale musím pokračovat v cestě. Jsou pohraniční bažiny ještě

daleko?“

„Tak dva dny pěšky,“ řekl vážně Wykat.

„V tom případě se nesmím zdržovat. Buďte tak hodní a postarejte

se o mého sluhu.“

„Jak rád bych šel s vámi, pane,“ řekl Wacko, „ale co byste si

počal s takovým chcípákem?“

„Taky je mi to líto. A co hodláš dělat, až se uzdravíš?“

„Asi zůstanu s přáteli. Hodím se jim na výpomoc a případně

můžu usměrnit nějakého hrubce. A taky nejsem lhostejný Abysse.

Třeba bysme to mohli dát dohromady, co?“ usmál se na zrzku, která

mu stiskla ruku a zrudla.

„Ukažte mi dlaň, rytíři,“ přistoupila k němu Hanika.

Mladík jí pobaveně vyhověl.

„Zajímavá ruka,“ řekla Hanika po chvíli. „Vidím, že máte za

sebou těžké zkoušky a další vás ještě čekají. Vy však všechny

nesnáze překonáte, dosáhnete velkých poct a čeká vás hodně štěstí.“

Jarven už byl na odchodu, ale vtom se ozvala Iliana.

„Pane, vezměte mě s sebou, tady zůstat nemůžu.“

„To nejde, musím přes bažiny.“

„Ale s vámi budu ve větším bezpečí než tady.“

„Přátelé na vás dohlédnou.“

„A co když je kvůli mně všechny pobijí?“

„Nepřehánějte.“

„Nepřeháním. Ten, co mě unesl, je vévoda Rorchak. Když se mu

zachce, koupí si všechny ničemy v tomto městě.“

„A proč tě pronásleduje?“ zajímal se Wykat.

Dívka lehce zaváhala a řekla: „Vévoda je zvrhlík. Královna

51

Samara ho vyhnala od dvora, protože jednu nešťastnici ubičoval.

Totéž by čekalo i mě, nebýt pana Jarvena. Vévoda půjde klidně přes

mrtvoly.“

Wykat se zachmuřil. „Jednou jsem se potkal s komedianty z

království Narvinkaru. To, co říká Iliana, je pravda. V tom případě jí

skutečně hrozí velké nebezpečí. Nerad ji ztrácím, ale bude lepší,

když půjde s vámi.“

11

Rorchak a Morkat seděli v koutě své oblíbené krčmy a rozhodně se

netvářili radostně.

„Když chci někoho zamordovat, nejdu na to tak blbě,“ vrčel

vévoda. „Dohlídnu na své lidi, a když je třeba, jdu jim na pomoc. To

jste měl tušit, že s Jarvenem nebude snadné pořízení. Kvůli vám

jsem přišel o dva lidi.“

„Já zas o jednoho,“ odsekl Morkat. „Ale ani vy jste nezazářil.

Vám sebral tu holku.“

Vévoda zrudl vzteky.

„Musíme je co nejdřív najít,“ prohlásil Morkat a udeřil pěstí do

stolu.

„Totéž si přeju i já,“ uchechtl se Rorchak. „A máte nějaký

nápad?“

„Nevrátili se do té hospody?“

„Pouze se tam najedli a zas vypadli. Kterým směrem, to se nám

nepodařilo zjistit.“

„Měli koně?“

„Neřekl bych. Na osvobození té holky si ho musel, jak on tomu

říká, vypůjčit.“

„A co když si je koupili ve městě?“

„O tom taky pochybuji,“ zavrtěl hlavou vévoda. „Moji lidé se

poptávali, ale nikdo neprodal koně někomu, kdo by odpovídal jejich

popisu.“

„A co když se skrývají ve městě?“

„Možné je všechno.“

52

„To ano, ale Jarven se tam nemůže příliš zdržovat. Musí k

bažinám,“ uvažoval Morkat.

Vévoda se na chvíli zamyslel.

„Ta holka chce určitě do Kirvy,“ řekl pak. „Možná půjde po

pobřeží. Pošlu tam dva chlapy s Nalou, ta ji zná. Ale taky je možné,

že půjde se svým ochráncem přes bažiny. A tam se zas vypravím já.

Můžeme tedy cestovat společně.“

* * *

Iliana a Jarven šli celý den po prašné cestě. Pouze krátce se

osvěžili u potůčku. Mladík měl obavy, že dívka cestu nevydrží, ale

zatím na ní nepozoroval sebemenší známky únavy.

Před setměním spatřili jakousi vesnici.

„Tady to znám,“ řekla Iliana, „projížděli jsme tudy s přáteli. Je

tam velký statek, a když řekneme, že nás posílá Wykat, rádi nás

nechají přespat.“

Selka je skutečně ochotně přijala, dokonce je pozvala ke

společnému stolu s manželem a třemi dětmi a nechala je přespat na

seníku.

Další den je čekal jednotvárný pochod. Obdělaná pole vystřídal

jedlový les, který Jarvenovi nepříjemně připomínal hvozd, v němž

poznal Wacka. Všiml si, že se Iliana roztřásla, a zeptal se jí, co se

děje.

Trochu váhala, ale nakonec ukázala na palouček.

„Tady mě Wykat našel. Tady mě přepadli ti tři muži.“

„A tady vás zachránila ona tajemná šelma,“ usmál se Jarven.

„Wykat mi to vyprávěl. Dneska nemusíte mít strach,“ dodal a

poklepal na meč.

A lesem vskutku prošli bez zvláštních příhod. Večer objevili

polorozpadlý srub s maličkým krbem.

„Zatopíme si,“ řekl Jarven. „V noci bude chladno. Venku jsem

viděl pár polen. Dojdu pro ně. A vy zatím posbírejte zbytky toho

chrastí.“

Když se za chvíli vrátil, v krbu už plápolal oheň a stačilo jen

přiložit.

53

„Wykat mi to vyprávěl, ale nevěřil jsem, že se dá oheň rozdělat

tak rychle.“

„Prostě to umím,“ odvětila s úsměvem. „Ale měli bychom myslet

spíš na něco k snědku.“

Vytáhla pytlík, který jim dala selka na cestu, a vyndala z něj

chléb a několik plátků slaniny. Jarven nalezl v koutě trochu sena a

na ně si lehli. Dlouho leželi vedle sebe a hleděli na skomírající

plameny v krbu.

Jarven už skoro usínal, když se k němu Iliana přivinula a na tváři

ucítil její horký dech. Krátce nato ho políbila a Jarven cítil pod

rukama nahé tělo.

Ráno se probudil s Ilianinýma rukama kolem krku. Lehce se

pohnul, dívka otevřela oči a na tváři se jí objevil kouzelný úsměv. S

hraběnkou takovou rozkoš nepoznal, třebaže byla mnohem

vynalézavější než tahle neznámá dívka. Byl z toho celý rozpačitý.

„Nevím, proč jsem se choval tak nepatřičně,“ koktal, „a prosím o

odpuštění.“

„Co mám odpouštět? Bylo to přece tak krásné a chtěla jsem to

stejně jako vy, ne-li víc. To spíš já bych vám měla poděkovat za

štěstí, které jste mi dopřál.“

Jarvenovi se ulevilo a podal jí ruku.

„Musíme se vydat na cestu.“

„Ale nejdřív bychom měli dojíst, co zbylo.“

Když dosnídali, Jarven se podíval do svitku, který už začínal být

značně opotřebovaný. Iliana mu pobaveně četla přes rameno.

Chceš-li přejít bažiny, musíš jít stále stejným směrem, ale buď ve

střehu. Voda požírá, stromy škrtí a z bahna může vytrysknout smrt.

Toliko rákos ti ukáže cestu.

„To není příliš povzbudivé,“ prohodil. „Mohli by se taky vyjádřit

přesněji. Většinou pochopím, oč jde, teprve když padnu do pasti.“

Iliana si četla dál.

„Ale překonal jste přece všechny překážky, o kterých se tady

píše. Například Žíznivou poušť.“

Jarven se na ni překvapeně podíval. „Vy umíte číst?“

„Máma mě tak trochu učila,“ odvětila a uhnula pohledem.

„Myslím, že bychom měli vyrazit.“

54

* * *

Před poledním jim půda pod nohama už mokvala, jak se blížili k

bažinám. Jedle řídly, nahrazovaly je břízy a obrovské vrby s

převislými větvemi. Jarven ostřížím zrakem sledoval okolí a

přemýšlel, odkud jim hrozí nebezpečí.

Voda už byla všude, stromy jako by vyrůstaly z jezera. Husté

listoví navíc zakrývalo slunce a Jarven musel opět vytáhnout

krabičku s modrou šipkou. Iliana na ni zvědavě pohlédla.

„Ukazuje, kudy máme jít.“

„Jak je to možné?“

„To nevím, ale zatím mě vedla dobře.“

Mladý muž postupoval zvolna, krok za krokem, osahával zem

špičkou boty. Místy z vody vyrůstaly vysoké stvoly s kaštanově

hnědou koulí.

„Není to ten rákos, o kterém se píše ve svitku?“ zeptala se Iliana.

Jarven za stvol zkusmo trhl a zůstal mu v ruce. Zjistil, že má

kořeny pouze dva palce pod vodou. To znamená, že kde roste rákos,

tam je mělčina. Navíc si všiml, že rákosí roste v podstatě v přímce.

Asi hodinu postupovali o něco rychleji. Potom rákosí skončilo,

Jarven se zastavil a nevěděl, kudy dál. Asi po padesáti metrech však

začínalo další. Ale jak se k němu dostat? Pokračoval tedy stejným

směrem, ale voda stále stoupala, až mu sahala po kolena.

Vtom Iliana vykřikla.

„Pálí mě lýtko!“

Zvedla pravou nohu a visela jí na ní ryba. Měla stříbřité tělo,

dlouhé asi dvacet centimetrů, a velkou hlavu se širokou zubatou

tlamou. Jarven tlamu rozevřel, rybou uhodil o meč a odhodil ji.

Voda kolem nich začala vřít. Dotyčná ryba zřejmě měla mnoho

družek, kterým se kanibalismus nijak neošklivil.

„Voda, která požírá,“ zabručel.

Popadl Ilianu do náruče, stiskl prsten a brodil se s ní co

nejrychleji ke spásnému rákosí.

Iliana mu dala hubičku. „Musím nějak poděkovat svému

zachránci. Nechápu jen, že vás ty ryby nesežraly.“

„Někdy mám dost tvrdou kůži,“ zažertoval.

55

Po hodině se konečně dostali na pevnější zem do vrbového lesa,

kde chvíli odpočívali.

Odpočinek však neměl dlouhého trvání, protože o kousek dál se

ozval jakýsi křik. Jarven zaběhl asi padesát metrů do lesa a na zemi

objevil tak desetiletého kluka. Měl podivně zelenou pleť a na sobě

jen koženou bederní roušku. Kolem pravého kotníku se mu ovíjela

zelená liána, táhnoucí se k jakémusi rudému keři, který vyrůstal z

duté vrby. Liána se stahovala a vlekla zoufale se bránícího kluka k

vrbě.

Jarven tasil meč a rozběhl se k dítěti. Přeťal liánu, kluka popadl a

rychle ho odtáhl několik metrů. Právě včas! O zem udeřily další dvě

liány – přesně na místo, kde ještě před chvílí stál.

Sledoval, co se bude dít dál. Liány zřejmě otrávilo, že nic

neulovily, a stáhly se zase do keře ve vrbě. Květ bledl stále víc a

nakonec úplně splynul s keřem.

Kluk zděšeně vzlykal a držel se Jarvena jako klíště.

Došla k nim Iliana.

„Podívejte, koho jsem našel. Kde se tady bere?“

„Patří k národu bažin,“ odpověděla bez váhání.

Udiveně na ni pohlédl. „Jak to víte?“

„Protože někdy obchodují s vesničany na jižní hranici

království,“ odpověděla po chvilce váhání.

Kluk se rozpovídal, ale jeho řeč sestávala pouze ze

zvukomalebných zvuků a hvizdů.

„Nerozumím mu ani slovo.“

Vzal Jarvena za ruku a táhl ho za sebou.

„Zdá se, že nás chce někam dovést,“ poznamenala Iliana.

„Půjdeme, ne?“

Šli asi půl hodiny a Jarven si všiml, že chlapec se některým

vrbám obloukem vyhýbá.

Vtom se chlapec zastavil a ukázal prstem doprava.

„Nagis, nagis,“ opakoval.

Jarven spatřil v trávě asi dvoumetrovou ještěrku a to nepočítal

zdánlivě nekonečný ocas. Na obrovské hlavě měla pár vyvalených

očí. Tlama byla obrovská a důkladně ozubená.

Tvor zavětřil a zvolna k nim zamířil. Kluk vzal Jarvena za ruku a

56

naznačoval mu, že musí utíkat. Strkali Ilianu před sebou a hnali se

pryč. Zvíře se zakrátko se zklamaným řevem vzdalo pronásledování.

Brzy došli k velkému zelenému jezeru, v němž stály chaty na

kůlech pospojované lávkami.

Jedna lávka vedla na břeh. Chlapec na ni vyskočil a ujistil se, že

ho přátelé následují. Sotva vstoupili na plošinu, obklopilo je šest

domorodců s oštěpy. Byli zelení stejně jako kluk a rovněž měli jen

bederní zástěrku. Kluk zamířil k tomu, který vypadal jako nejstarší,

a něco mu vykládal. Jarven z toho všeho pochytil jen slovo kimac,

které se častěji opakovalo.

Když chlapec domluvil, muž na něj začal řvát a nakonec mu

uštědřil facku. Nato kluk zalezl do jedné chaty. Muž dal válečníkům

pokyn, aby sklonili oštěpy, a přistoupil k Jarvenovi a Ilianě.

„Jsem náčelník Axa. Děkuji vám, že jste mi zachránili syna.

Přijměte prosím naše pohostinství,“ promluvil jejich řečí.

„S radostí,“ odvětil Jarven a lehce se uklonil.

Vešli za Axou do prostorné chýše, uprostřed níž bylo ohniště. Na

trojnožce visel kotlík, z něhož se linula příjemná vůně. Starší žena s

povislým poprsím v něm něco míchala.

Náčelník je vybídl, aby usedli na zem u kotlíku. Žena hned

nabrala do misek polévku. Nejdřív obsloužila Axu, potom Jarvena a

nakonec Ilianu. Byl to velice chutný vývar s kousky masa.

Když dojedli, náčelník se obrátil na Jarvena.

„Syn mi říkal, že jste narazili na nagis. Dávejte si na ni pozor,

protože vás může rozsápat, dřív než se nadějete.“

„Řekl bych, že může i plavat. To se nebojíte, že vás napadne?“

„Ne,“ zasmál se Axa. „Nás chrání ranas. To jsou žravé ryby.“

„S těmi jsme se už seznámili,“ povzdychl si Jarven.

„V tom případě můžete být rádi, že jste ještě naživu.“

Blížila se noc a náčelník rozsvítil olejové lampičky.

„Zřejmě jste jeden z těch rytířů, co hledají meč Světla,“ prohodil

po chvíli. „Překvapuje mě, že jste se dostal tak daleko.“

Jarven mu nechtěl vykládat o podivném prstenu, a tak jen řekl, že

se řídil podle rákosí.

„To bylo moudré. K němu ranas nikdy neplavou.“

Stařec se už chvíli díval na Jarvenův kabátec. „Nespadl jste

57

náhodou do bahna?“

„Ano, jednou jsem upadl.“

„Rychle si to svlečte, honem!“

Jarvena naléhavý tón tak překvapil, že se na nic neptal a strhl

kabátec i košili. A s hrůzou zjistil, že má na trupu jakési černé

provazce, silné jako prst a dlouhé dvacet centimetrů.

„Nesahejte na to,“ zarazil ho Axa. „To jsou pijavice z bažin.

Když je vytrhnete, vyrvete s nimi i kousek masa, krev se nebude

srážet a vykrvácíte.“

„Co mám tedy dělat?“

„To nechte na mně.“

Stařec vytáhl z ohně kus dřeva a rukou opatrně pijavici nadzvedl.

Řeřavým koncem se dotkl jejího konce. Tvor se za chvíli pustil a

svíjel se na zemi. Stařec ho sebral do mísy, kterou mu podala žena.

Postupně posbíral všechny pijavice. Potom mísu vysypal do vody a

ryby se vrhly na krmení.

„Rytíři,“ řekl pak, „stále jsem vám dlužen za to, že jste mi

zachránil syna. Pronásledoval hada a nedal si pozor na kimac.“

„Ne, náčelníku, jsme přece vyrovnáni. Zachránil jste mě před

pijavicemi.“

„To nestačí,“ zavrtěl Axa hlavou. „Zřejmě se chcete dostat do

království Narvinkaru.“

„Ano, tam by měl být podle legendy onen meč.“

„Zítra vás doprovodím až na kraj bažiny. Teď vám ale ukážu, kde

budete spát.“

Dovedl je před jednu chýši a popřál jim dobrou noc.

„Doufám, že se vaše společnice o vás postará,“ řekl Jarvenovi, „a

že vám dá něžnost a rozkoš, jak je povinností každé ženy.“

Jarven si lehl na rákosové lůžko a přemítal o všem, co tento den

zažil. Iliana se k němu přitulila. „Musím se o vás postarat, jak říkal

náčelník.“

12

Královna Samara přešla do pracovny v prvním patře věže. Sedla si

58

ke stolu, na kterém stálo pouze zrcadlo. Upřeně se do něj zahleděla.

Po její pravici stál až podivně nehybný svalnatý obr. Měřil přes

dva metry a měl na sobě jen kožené kalhoty a vysoké boty. V náruči

držel jako dítě velkou zahnutou šavli.

Do místnosti vstoupilo páže a uctivě se uklonilo.

„Nechť Veličenstvo promine, ale právě přijel posel od vévody

Rorchaka.“

Královna zvedla hlavu. „Ať vstoupí.“

Vešel zaprášený jezdec, dva metry před královnou se zastavil a

pozdravil jen trhnutím hlavy. Samara se nad tou nezdvořilostí

zamračila.

„Halame, podej mi ten list,“ řekla chladně.

Obr natáhl obrovskou pracku, sebral list a položil ho před ni na

stůl. Královna zlomila pečeť a začala číst.

Veličenstvo, princezna je v mé moci. Dobře víte, jaká je má

oblíbená zábava, která mě stála vaše nespravedlivé vykázání od

dvora. Pokud nevyhovíte mým skromným požadavkům, podobně se

pobavím i s vaší dcerou. Stačí, když mě doživotně jmenujete

vrchním velitelem vojska nadřízeným všem baronům a ministrem

financí. Pevně věřím, že mi vyhovíte. Princezna má přece tak

hebkou pleť! Váš uctivý služebník Rorchak.

Královna si list přečetla ještě jednou, ale nehnula ani brvou. Její

hněv bylo možné vyčíst jen ze smaragdových očí. Pohlédla na posla,

který se potutelně usmíval.

„Kdykoli dostanu nepříjemnou zprávu jako nyní,“ prohlásila

mrazivě a dopis roztrhala, „mám ve zvyku potrestat toho, kdo ji

doručil. Obvykle mu dám vyškubnout jazyk, potom vypíchnout oči a

nakonec sto ran důtkami.“

Muž zbledl a čelo se mu orosilo potem.

„Ale protože chci, abys svému pánovi doručil odpověď, budu

tentokrát shovívavá a spokojím se se špičkou jazyka, jedním okem a

dvaceti ranami. Budeš tak moci bývalému vévodovi vyřídit, že

pokud překročí hranice království, dám ho narazit na kůl a bude

umírat dlouho, velice dlouho.“

„To… to přece není možné,“ zablekotal posel. „Pomyslete na

dceru…“

59

„Stačí,“ přerušila ho. „Halame, zařiď to. A pošli mi sem barona

Rakora.“

Obr posla popadl a vyvlekl ho z místnosti.

Za deset minut se dostavil baron Rakor. Byl menšího vzrůstu, ale

rozložitý, měl býčí šíji a prokvetlé vlasy.

„Barone,“ řekla královna, „znám vaši věrnost a oddanost trůnu.“

„Tak tomu bude až do mého posledního dechu, Veličenstvo…“

„A proto vás jmenuji hrabětem. Vezmete si třicet jezdců a

zmocníte se Rorchakova hradu. Od této chvíle vám patří i s celým

jeho panstvím.“

„A co když bude vévoda klást odpor?“

„Nebude. Opustil království a je navždy vypovězen.“

Rakor se uklonil, blekotal jakési díky, ale královna se jen usmála

a propustila ho.

Když osaměla, znovu se zahleděla do zrcadla.

* * *

Člun přirazil k pevné zemi. Axa vyskočil a pomohl Ilianě

vystoupit.

„Takže jste na hranicích Narvinkaru. Tady vás musím opustit,

abych se stačil vrátit do setmění. Přeji vám hodně úspěchů.“

Jarven se podíval na zapadající slunce a řekl: „Měli bychom si

najít něco na noc. Tamhle stoupá kouř, asi tam bude vesnice.“

Iliana však zavrtěla hlavou.

„Podle mě by to nebylo rozumné. Pokud nás Rorchak s

Morkatem pronásledují, budou nejdříve hlídat pohraniční vesnice.

Myslím, že bychom měli jít směrem, který ukazuje vaše kouzelná

krabička, i kdybychom dnes neměli večeřet.“

Jarven chvíli váhal, ale nakonec jí dal za pravdu.

* * *

Rorchak vystoupil na zem, která už vypadala aspoň trochu pevně,

a vydechl úlevou.

Šel za Morkatem a deseti muži. Všichni byli vyčerpaní, špinaví a

60

na obličejích měli nazelenalé skvrny.

Vévoda byl ve velice špatném rozpoložení, protože ztratil další

dva muže. Vyhnuli se sice masožravým rybám, ale jednoho ulovila

jakási rostlinná past, která připomínala rudý květ. Dalšího dostal

nestvůrný ještěr.

„Zajímalo by mě, jestli se to těm dvěma podařilo přejít,“ zavrčel.

„U Jarvena je možné všechno,“ zabručel Morkat.

„Tu holku musím dostat.“ Rorchak pohlédl na pláň před sebou.

Kousek vlevo spatřil vesnici. „Za chvíli přijde noc. Tamhle si

odpočineme.“

Vesnice se skládala jen ze šesti chatrčí a samozřejmě neměla

hostinec. Ale když ukázali zlato, mohli si vybírat ze všech šesti.

Ubytovali se u jednoho venkovana ve stodole a jeho žena jim uvařila

vydatnou polévku.

Ptali se ho, jestli neviděl někoho cizího, ale muž jen zavrtěl

hlavou.

„To nic neznamená,“ řekl vévoda. „Třeba z bažiny vylezli jinde.“

Před večeří se dávali u studny do pořádku. Vtom vévoda zaslechl

děsivý křik. Jeden z jeho mužů se svlékl do půl těla a objevil

pijavice. Zuřivě je oderval, pak si strhl kalhoty a zjistil, že má

pijavice doslova všude. Nakonec si celý zakrvácený lehl na zem,

válel se a snažil se dostat pijavice ze zad.

Vesničan vyběhl z domu.

„Ne, netrhejte je, zachovejte klid.“

Ale pro všeobecný zmatek ho nikdo neslyšel. Snažili se zastavit

krvácení, ale marně. Nešťastník se za chvíli přestal hýbat a už jen

sípal.

Rorchak se na něj chladně podíval. „Někam ho zahrabte. Vždyť

vidíte, že je po něm.“

Všiml si, že vesničan pijavice sbírá do hrnce.

„Co to s tím hnusem děláš?“

„Musím je zničit, protože až stráví krev, zmenší se, až nebudou

skoro vidět, a budou číhat na další oběť. To jsou pijavice z bažin.

Nesmějí se vytrhávat, jinak vykrvácíte. Radši byste se měl taky

prohlédnout.“

Rorchak trochu váhal, ale strach byl silnější než nějaká ztráta

61

důstojnosti. Hned nato ho napodobil roztřesený Morkat.

Když se ujistili, že oni pijavice nemají, ulevilo se jim.

Ráno se vévoda vzbudil celý zpřelámaný. Selka je znovu

pohostila polévkou a potom Rorchak shromáždil družinu.

„Nevíme, kterým směrem se mohli dát. Proto se rozdělíme.“

Ukázal na tři muže. „Ty, ty a ty pojedete směrem doprava k těm

kopcům na obzoru. Vikomt a dva další půjdou k těm posledním

vrchům. A já vyrazím přímo na Kirvu, kam ta holka určitě směřuje.

Zbývající dva půjdou podél bažin k pobřežní cestě naproti Nale a

jejím mužům. Kdo narazí na uprchlíky, uvědomí okamžitě nejbližší

skupinu. Kdo ji chytí, má u mě sto zlaťáků. Ale chci ji živou. Mrtvá

mi k ničemu není.“

13

Končil další den a Jarven se začínal strachovat o Ilianu. Ve tváři se jí

zračila únava, ale ani jednou si nepostěžovala.

Předchozí noc strávili pod dubem, jediným stromem na rozlehlé

planině. Ráno vyrazili hned za úsvitu a šli až do poledních hodin,

kdy narazili na chudičký statek. Jarven vylovil z váčku jednu z

posledních mincí. Získali za ni oběd a mohli si tři hodiny odpočinout

v chládku. Na cestu jim dali ještě nějaké jídlo.

Teď došli k prvnímu vrchu. Byl vysoký asi pět set metrů, samý

písek, oblázky a sem tam nějaký ten trnitý keř. V půlce svahu

spatřili srub.

„Takže tam bude náš příští přístřešek. Jdeme, děvče.“

Do vrchu stoupala úzká stezka. Jarven Ilianě podal ruku.

Zaváhala, ale pak ji vděčně přijala. Nakonec se doplahočili až ke

srubu. Podle zaschlého trusu sloužil kdysi jako ovčinec.

Den se rychle chýlil ke konci. Jarven našel několik kousků dřeva

a položil je na ohniště.

„Ještě se podívám po nějakém dřevě.“

Vrátil se s třemi polínky. „Víc jsem toho…“

Vtom si všiml, že Iliana pláče. „Copak se stalo?“

62

„Nepodařilo se mi rozdělat oheň.“

„Ale to nic,“ usmál se. „Přece kvůli tomu nebudete plakat.

Pomohu vám.“

Položil jí chlácholivě ruku na rameno, ale Iliana prudce uhnula.

„Vy to nechápete, ale pro mě je to strašné,“ vzlykla.

Víc se neptal, klekl k ohništi, vytáhl křesadlo a po nějaké době se

mu podařilo oheň rozdělat. Pojedli tu trochu jídla, kterou dostali na

statku, a ulehli. Iliana únavou rázem usnula a Jarven dlouho hleděl

na její půvabný profil ozářený skomírajícím ohněm.

* * *

Nocí se kradly tři stíny. „Ta bouda je před námi,“ zašeptal jeden

hlas. „A ses si jistej, že tam jsou?“

„Vím jen to, že včera navečer odtud stoupal kouř.“

„Možná bysme měli dát vědět panu Morkatovi…“

„A když zjistíme, že je tam jen nějakej tulák, vysměje se nám. A

navíc, když ji chytíme jen my tři, nemusíme se dělit s ostatníma.“

Ta představa se jim zalíbila, ale jeden přece jen zabručel: „Je

nebezpečnej. Nezapomeň, že před Morinem pobil všechny tři.“

„Nezapomínám,“ zavrčel muž. „A proto nesmí tasit. Vpadneme

tam těsně před svítáním. Jde se.“

Někdo se do dveří opřel takovou silou, že je vyvrátil. Jarven se

prudce probudil. Ale už neměl čas vstát. Do obličeje mu dopadla

neuvěřitelně tvrdá pěst, pak ho někdo popadl za ruce a za nohy.

V probouzejícím se dni spatřil před sebou muže, který obtěžoval

Ilianu v Morinu.

„Vidím, že mě poznáváš,“ zasmál se Hunk. „Něco ti dlužím. Tak

tohle je za tu hospodu.“ A Jarven dostal ránu do zubů. „A teď za…“

Jarven ztratil vědomí.

Potom ho Hunk udeřil ještě do žaludku. „A tahle byla jen pro

radost.“

Iliana se vrhla k Jarvenovi, ale Hunk ji popadl.

„Shane, spoutej toho šmejda.“

Shan vytáhl z kapsy řemínky a zhostil se úkolu s obratností, která

63

svědčila o tom, že něco takového určitě nedělá poprvé.

„A teď uháněj za Morkatem a vyřiď mu, že ty hrdličky máme. Na

důkaz si vezmi jeho meč.“

Jakmile Shan odešel, Hunk začal přecházet po místnosti a občas

si do Jarvena kopl. Potom upřel pohled na Ilianu a zasvítilo mu v

očích.

„Vévoda povídal, že ji chce živou, ale neříkal, že se s ní nesmíme

pobavit,“ zabručel.

Přistoupil k Ilianě a popadl ji kolem pasu. Snažil se ji políbit, ale

uhýbala mu. A tak ji zvedl a hodil ji na zem. Jeho kumpán Sark

hbitě přiskočil a podržel jí ruce.

„To je ono, Sarku. Drž ji pořádné. Pak přijdeš na řadu ty.“

Hunk dívce surově ohmatal poprsí.

„Má je pěkný…“

Potom jí začal vyhrnovat sukni.

„Matko… matko, proč jste mě opustila,“ zasténala Iliana.

„Jen hezky volej mámu,“ posmíval se jí Hunk. „A rovnou jí

řekni, že za devět měsíců bude babičkou.“

Už se chystal dovršit své vítězství, ale vtom měl pocit, že má

vidiny. Hedvábná pleť mu pod rukama vysychala a vraštěla a

vyrůstaly na ní chlupy. Rozkošné tělo rostlo, zvětšovalo se a

odstrkovalo ho stále větší silou.

Sark zařval bolestí. Dlouhé drápy mu vyrvaly maso z ruky. Hunk

vyskočil a s hrůzou hleděl na nestvůru, kterou měl před sebou.

Netvor máchl prackou, zbavil ho pohlaví a druhou ranou se mu

zasekl do hrudi.

Sark se snažil uniknout, nechávaje za sebou krvavé stopy. Drápy

ho zasáhly do zad, rvaly mu svaly, odkryly překvapivé bílá žebra,

která se hned nato zalila krví.

Netvor pak ustoupil doprostřed místnosti a znehybněl. Za dvě

minuty tam opět stála Iliana v potrhaných šatech.

Sebrala zohavenému Hunkovi dýku a zbavila bezvládného

Jarvena pout.

„Proberte se! Prosím, proberte se!“ cloumala jím.

Po dobré minutě Jarven konečně otevřel oči. Chtěl vstát, ale

zaúpěl bolestí.

64

„Ten mě ale praštil, já mu dám…“

Iliana mu pomohla na nohy a podpírala ho. Všiml si jejích

potrhaných šatů.

„Ublížili vám?“

„Nestihli to. Už se na to chystali, ale vtom se ukázal jakýsi

netvor. Hrůza! A pak zmizel.“

Teprve teď si všiml zohavených těl.

„Máte zřejmě anděla strážného,“ poznamenal. „Nechová se sice

jemně, ale zato velice účinně. Wykat vyprávěl, že cosi podobného se

vám přihodilo už v lese.“

Iliana ho táhla ven z chaty. „Honem, musíme pryč. Poslali

jednoho za Morkatem, mohou tady být každou chvíli.“

„S chutí si to s nimi rozdám,“ prohlásil Jarven a sahal po meči.

„Odnesl si ho s sebou jako důkaz. Myslím, že vážně bude

rozumnější utéct.“

Když byli pár metrů od srubu, Iliana, která šla za ním, se otočila,

napřáhla pravici a zavřela oči. Ze střechy vyšlehl plamen a záhy

pohltil celý srub.

14

Královna Samara se po lehkém obědě odebrala do knihovny a

pohlédla do zrcadla. Zvláštní, nic neodráželo. Ukázalo se jen pár

prchavých obrazů.

„Veličenstvo,“ ohlásilo páže, „baron Marik se třemi přáteli vás

prosí o slyšení.“

„Pusť je dál,“ pousmála se. „Tuším, co chtějí.“

Baron se společníky vstoupil. Byl ještě docela mlád, ale ti tři

muži byli starší. Uklonili se a královna řekla:

„Poslouchám vás, barone.“

Marik lehce zaváhal a pak řekl: „Veličenstvo, doslechli jsme se,

že jste vyhostila vévodu Rorchaka a zmocnila se jeho panství.“

„To je pravda, vévoda mě urazil.“

„Myslíme si, že to není spravedlivé,“ pokračoval Marik.

„Nikoli. Vévoda ohrožoval mou dceru, princeznu.“

65

„Určitě jde o nedorozumění, Veličenstvo, a proto vás žádáme,

abyste mu navrátila statky a znovu ho udělala rádcem.“

„To nepřipadá v úvahu,“ opáčila suše Samara.

„Prosíme vás, abyste své rozhodnutí dobře zvážila. Šlechta se

bouří. Stojí při vás už jen několik bloudů jako ten hlupák Rakor.“

„Jděte, pánové,“ pravila mrazivě. „Už jste mě svými pošetilými

žádostmi dost zdrželi. Uvědomte si, že mohu ze země vypovědět i

jiné.“

„Naposled vás žádáme, abyste přistoupila na naše požadavky,

jinak…“

„Ticho!“ pravila suše. „A jděte.“

Marik se obrátil ke svým druhům. „Říkal jsem, že to nemá

smysl.“

Tasili meče a baron udělal krok vpřed. Zřejmě nepostřehli

Halamovu přítomnost. Náhle ožil, skokem byl mezi královnou a

spiklenci. Zatočil šavlí a přinutil je ustoupit. Pouze Marik si troufl s

ním zkřížit zbraň. Halam mu ji přerazil a sekl ho do hrudi.

Zbývající dva na něj zaútočili společně. Jednomu upadla hlava a

druhému pravá ruka.

Třetí se však dostal za královnu a chystal se na ni vrhnout. Jenže

Samara na něj ukázala prsty, z nichž vyšlehl oheň a zasáhl ho do

hrudi. Bolestí vykřikl a skácel se k zemi.

Královna se s nehybnou tváří na chvíli zahleděla do zrcadla. Pak

řekla: „Hoď je do příkopu. Já si zatím půjdu na chvíli lehnout. Byl

jsi skvělý, Halame, děkuji ti.“

* * *

„Pane… pane,“ lapal po dechu Shan, „máme Jarvena a tu holku!“

Hnal se celé dopoledne, než se dostal ke skupině vedené

Morkatem.

Morkat se zastavil a nařídil svým lidem, aby dali Shanovi napít.

Shan jim pak vyprávěl, jak se všechno seběhlo.

„Určitě jste Jarvena zneškodnili?“

„Je svázanej a Hunk ho hlídá, stejně jako tu holku.“

Na Morkatově tváři se objevil odporný škleb.

66

„Skvělé. Dopřeji si to potěšení, že odstraním svého jediného

soupeře, a pak se vydám pro meč Světla.“

Obrátil se na mladého plavovlasého muže s buličíma očima a

poručil mu: „Běž za vévodou. Postupuje po cestě na Kirvu. Řekni

mu, že tu krásku máme, ať se vrátí co nejdřív a že nás najde v tom

srubu.“

Obrátil se na Shana. „Ještě se napij a pak nás povedeš.“

Když na sklonku dne dorazili ke zbytkům toho, co bývalo

srubem, Markat nedokázal skrýt zklamání. Prohledali spáleniště a

našli jen dvě ohořelé kostry.

„To jsou třeba ti dva,“ nadhodil Shan.

Morkat jen opovržlivě pokrčil rameny.

„To by na nás přece čekali. Tomu mizerovi se zas nějak podařilo

utéct.“

Pohlédl na vrchol, který se zaléval soumrakem.

„Pokračovali v cestě, jinak bychom je potkali,“ řekl si spíš pro

sebe.

„Určitě šli tudy,“ ukázal Shan na stezku. „Ale pokračovat

můžeme až ráno, ve tmě bychom z ní snadno sešli.“

Morkat mu musel dát za pravdu.

* * *

Jarven s Ilianou pomalu postupovali kupředu. Přespali pod

skalním převisem, měli hlad a žízeň. Jarvena bolelo celé tělo od

výprasku a Iliana už padala únavou.

„Měli bychom se jít ze stezky a prozkoumat ty červené skály,“

navrhoval Jarven. „Je v nich možná ta jeskyně s mečem.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Iliana. „Podle mě je na dalším vrchu.“

„Jak to víte?“ podivil se.

Lehce zaváhala a potom odpověděla: „Kdysi jsem tady byla a

vím, že tu žádná jeskyně není.“

Jarven si nebyl jist, poslední příkaz na svitku totiž nezněl příliš

jasně: Až vyjdeš z bažin, jdi k horám na obzoru. Na vrcholu jedné z

nich najdeš kouzelnou jeskyni, v níž je cíl tvé cesty. Meč vězí ve

skále. Máš-li čistou duši, vytáhneš jej.

67

Vytáhl z potrhaného kabátce krabičku a zjistil, že šipka ukazuje

na následující horu. Olízl si vyprahlé a rozpraskané rty a řekl:

„Nevím, proč spoléhám na váš instinkt, ale budiž.“

Sestoupili z hory a dostali se k úpatí druhé. Zdála se o něco vyšší

a vrchol jim připadal na jejich únavu příliš vzdálený.

„Neztrácejme čas,“ vzdychla si Iliana a sevřela rty.

Rázně vykročila, ale zanedlouho musela zpomalit. Jarven ji

dohnal, vzal ji za ruku a táhl za sebou.

15

Rorchak jel krokem a za ním se v palčivém slunci vlekli ostatní. Tu

herku se mu podařilo koupit včera v jedné vesnici. Chtěli za ni dost,

ale nesmlouval. Pořád lepší než se plahočit pěšky. Už byli na

polovině cesty do Kirvy a začínal pochybovat, že dívka tudy šla.

„Pane, pane, blíží se k nám nějaký jezdec!“

Muž k nim brzy dojel. Vypadal dost zchátrale. Na rtech měl

zaschlou krev, přes levé oko pásku a bylo na něm patrné, že každý

pohyb koně mu působí nesmírnou bolest. Vévoda v něm jen stěží

poznával svého posla.

„Pane…,“ vypravil ze sebe a z úst mu začala téct krev.

„Mluv,“ vybídl ho vévoda. „Co se ti stalo? Předal jsi zprávu

královně?“

Muž zachmuřeně pokýval hlavou.

„Dokonce si ji přečetla dvakrát.“

„A co odpověděla?“

„Roztrhala ji a mě dala potrestat.“ Vzdychl si. „Její osobní

strážce mi uřízl špičku jazyka, vypíchl oko, zbičoval mě a ještě mi

namlouval, jaké mám štěstí.“

Rorchak vzteky sevřel pěsti.

„Královna navíc rozhodla, že jste nadosmrti vypovězen ze země,“

dodal posel, „a že jestli se vrátíte, dá vás narazit na kůl.“

„Přísahám, že se pomstím,“ procedil vévoda mezi zuby.

„Vzbouřím všechny barony, smetu ji z trůnu, rozsekám jí kůži

důtkami a pak ji předhodím svým chlapům.“

68

Posel se nadechl.

„Mám pro vás ještě jednu špatnou zprávu, pane. Dozvěděl jsem

se ji v den odjezdu. Baron Marik a tři jeho přátelé se šli za vás

přimluvit.“

„Blbec,“ poznamenal vévoda. „Příliš brzy. No a?“

„Říká se, že baron dokonce ohrožoval královnu… A všechny tři

zabila královnina prokletá duše.“

Vévoda si vzdychl. Marikova smrt mu zhatila plány. Najednou

nevěděl, co dál. A v té chvíli si všiml, že k nim rychlým krokem

míří jakýsi muž a mává na ně.

„Pane,“ řekl, když k nim došel, „pane, pan Morkat má tu čest

vám sdělit, že jeho lidé dostali Jarvena a tu dívku. Jsou v jedné chatě

na úbočí první hory.“

Vévoda se zachvěl radostí. Když se nemůže pomstít královně,

vybije se na princezně. A královna třeba povolí…

„Ty,“ řekl zmrzačenému poslu, „se vrátíš k Nale. Řekneš jí, aby

na mě čekala.“

Poručil lidem, kteří posedávali na kraji cesty a odpočívali, aby se

zvedli, a Morkatovu muži nařídil, aby je vedl.

* * *

Jarvenovi stékaly po čele velké kapky potu a štípaly ho do očí.

Byl propocený, srdce mu bušilo jako zběsilé a nemohl popadnout

dech. Iliana se držela na nohou už jen silou vůle.

Mladík se otráveně díval na shluk červených skal, k nimž museli

vylézt.

„Nikde žádnou jeskyni nevidím,“ vzdychl si. „Budeme muset

hledat jinde. Pokud nelekneme žízní…“

„Je tam jeskyně, určitě,“ zasípala Iliana. „Jenom ji najít.“

„Jak to, že jste o tom tak přesvědčena?“ podivil se.

„Slyšela jsem o meči a o místě, kde se skrývá. Je to tahle hora,“

odpověděla neochotně.

„Víte co?“ rozhodl se Jarven. „Vy počkáte tady a já to zatím

obejdu.“

Pracně postupoval dál a po dvaceti metrech spatřil trhlinu ve

69

skále. Byla široká necelý metr a vyrůstalo z ní několik lián. Jestli

tady něco roste, pak tu musí být voda, pomyslel si.

Proklouzl mezi liánami a o kus dál se chodba rozšiřovala ve

velkou jeskynní prostoru. Trhlinami ve stropě pronikalo světlo.

Vtom zaslechl jakýsi zvuk. Vlevo skapávala voda do kamenné

nádrže obrostlé mechem. Už se chtěl napít, ale uvědomil si, že Iliana

má jistě větší žízeň než on.

Vyběhl z jeskyně. „Honem, našel jsem vodu!“

Dívka se zvedla a došla ke vchodu. Rozhrnul jí liány, zavedl ji

dovnitř a ukázal na kamennou prohlubeň.

Iliana přistoupila ke kameni a napila se přímo ústy. Když se

zvedla, usmívala se.

„Nikdy jsem nepila nic tak lahodného!“ Potom vykřikla: „Vy jste

se jistě ještě ani nenapil. Promiňte. Hned vás pustím.“

Jarven se nenechal pobízet. Nabral si vodu do dlaní a napil se.

„A teď se podíváme, co se v jeskyni skrývá.“

„Já bych se s dovolením ještě napila,“ špitla. „Takovou žízeň

jsem v životě nepoznala.“

Potom pokračovali asi třicet metrů mezi krápníky, měli pocit, že

kráčejí obrovskou katedrálou. Když došli na konec jeskyně, spatřili

obrovský kamenný blok o straně dlouhé nejméně čtyři metry. Byl

červenější než ostatní a velmi dokonale otesaný. Na zadní straně

bylo vidět nejasné nápisy. Ve výši dvou metrů spatřili cosi jako jílec

meče, velice pěkně vypracovaný a zdobený drahokamy. Na konci

měl obrovský diamant.

„Tak to je ten meč Světla,“ šeptl uctivě Jarven.

„Honem ho vytáhněte, pane,“ řekla Iliana.

Vzal za jílec, zatáhl – a nic. Zbraň se nepohnula ani o kousek.

Zkoušel to znovu a se stejným výsledkem. Zoufale pohlédl na Ilianu.

Tolik námahy, tolik strádání a nakonec ztroskotá u cíle.

„Zkuste to ještě jednou,“ řekla. „Stiskněte jílec pevněji.“

A dopadne to stejně jako prve, pomyslel si. Ale poslechl ji.

Sevřel jílec, jak nejsilněji mohl, a náhle se mu po celém těle rozlilo

teplo. Měl pocit, jako by mu někdo cizí vstoupil do hlavy. Zrak se

mu zakalil a před očima se mu míhaly obrazy. Viděl své dětství, jak

odjíždí z hradu, viděl přepadení v lese, vlky, čaroděje, pyramidu,

70

bažinu. Vše se spojilo v jediný vír, stále rychlejší, až se mu zatočila

hlava. Potom padal do hluboké, černé studny.

Když otevřel oči, spatřil nad sebou vyplašenou Ilianu.

„Proberte se, prosím.“ Vlhké ruce mu hladily čelo.

„Nevím, co se to stalo,“ řekla, „ale najednou jste se skácel.“

Chtěl vstát a přitom zjistil, že svírá meč.

„Jak jste padal, vytrhl jste jej ze skály,“ vysvětlila mu.

Jarven vyskočil na nohy. Necítil už žádnou bolest, ani tam, kde

ho udeřil Hunk.

„To je zvláštní,“ řekla Iliana, „ztratily se vám i podlitiny z

obličeje.“

Prohlédl si meč. Čepel měl dlouhou a širokou, ale vážil stejně

jako kterýkoli jiný. Zvolna ho zvedl a namířil ke stropu. Rázem se

rozzářil pronikavým bílým světlem.

„Meč Světla!“ vydechli jako jedním hlasem.

Jarven povolil stisk, meč sklonil a záře pohasla.

„Asi bude rozumnější strčit ho do pochvy,“ poznamenal. „A teď

můžeme s klidem jít. Jsem si jist, že vás ochráním.“

16

Morkat si otřel zpocené čelo. Obrátil se k muži, kterého ráno poslal

na průzkum. „Je to ještě daleko?“

„Tam u vrcholu. Viděl jsem je lézt nahoru. Vypadali dost

vyčerpaně. Táhl ji. Pod vrcholem se na chvíli zastavili a pak se mi

ztratili z očí.“

„Určitě je tam nějaká jeskyně,“ prohlásil Morkat. „Že by přece

jen našel meč Světla?“

Zastavil se a pohlédl na oba muže, kteří ho provázeli. Je jich na

Jarvena málo… Pak pohlédl na cestu, kterou urazili. Doufal, že

spatří vévodu a jeho lidi, ale nikde nikoho neviděl.

Vtom se rychle zvedl a po tváři se mu rozlil podivný úsměv.

„Jdeme. Musíme být nahoře dřív, než ti dva vylezou z jeskyně.“

* * *

71

Jarven si pohrával s mečem a hleděl na Ilianu, která seděla na

zemi a opírala se o skálu. Zdálo se, že opět nabírá sil. Zato on od té

chvíle, co měl meč, necítil únavu a nemohl se dočkat, až vyjdou ven.

Chtěl ji však nechat odpočinout.

Konečně se Iliana pousmála a podala mu ruku, aby jí pomohl na

nohy. Chvíli stáli proti sobě. Dívka k němu naklonila hlavu a políbili

se.

Po chvíli ho odstrčila.

„Už jste kvůli mně ztratil dost času. Musíme jít.“

„Jistě, ale ještě se napijeme. Kdoví, kdy najdeme v téhle pustině

zase vodu.“

Když se důkladně občerstvili, zamířili k východu.

„Půjdu radši napřed a rozhrnu ty liány,“ řekl Jarven.

Dvěma ranami meče rozšířil průchod, ale nestačil udělat ani tři

kroky a spatřil, jak se na něj s divokým rykem žene jakýsi chlap s

kopím. Odrazil útok, provedl výpad a propíchl útočníkovi hrdlo. A

vtom už tu byl druhý, ale ten zatím zůstával na místě.

„Ani hnout, Jarvene!“ ozvalo se mu za zády. Rychle se otočil a

viděl Morkata, jak svírá Ilianu a drží jí u hrdla dýku.

„Když mě neposlechneš, podříznu ji jako kuře.“

„Jsi hnusný zbabělec.“

„To jsou jen slova,“ zasmál se Morkat. „Byl jsem prostě chytřejší

než ty. Ale už dost žertů. Hoď mi meč k nohám a rozluč se s

dívenkou.“

Jarven horečně přemýšlel. Momentálně nemohl nic dělat.

„Ne, pane, nedávejte mu ten meč, protože vás pak zabije!“

vykřikla Iliana.

Morkat jí sevřel hrdlo.

„Musíš se rozhodnout rychle, Jarvene. Počítám do pěti a pak

udělám, co jsem řekl. Jedna…“?

„A když ti dám meč, pustíš ji?“

„Máš mé slovo, ale rozhodni se rychle. Dva… Tři…“

Cosi mu našeptávalo, aby neustupoval, ale představa podřezané

Iliany byla příliš hrozná.

„Čtyři…“

Jarven se zhluboka nadechl a řekl: „Vzdávám se. Tady je můj

72

meč.“

Hodil ho metr před soupeřovy zaprášené boty. Morkat

vítězoslavně zaryčel, hrubě Ilianu odstrčil, až upadla, a popadl meč.

„Hlídej tu holku,“ řekl svému kumpánovi. „Musíme ji dodat

Rorchakovi. Doufám, že se mi za ni odvděčí.“

„Říkal jsi, že ji necháš odejít. Dal jsi mi své slovo!“ zařval

Jarven.

„Nač takové vzrušení kvůli podružnostem,“ odbyl ho Morkat a

rozesmál se. „Takových slov pro blbečky jako ty mám ještě

habaděj.“ Udělal k Jarvenovi krok. „Není to tak dávno, co jsi mě

vyzval na souboj. Nyní ti vyhovím. Uvidíme, jestli máš pořád

takovou odvahu.“

Jarven vytrhl dýku, jedinou zbraň, která mu ještě zbývala.

Zároveň stiskl prsten a byl zvědavý, zda ho ochrání i před magickým

mečem.

„Pokud mě poprosíš na kolenou a praštíš hlavou o zem, třeba se

slituju,“ posmíval se mu Morkat.

Jarven se ani nehnul.

„Škoda, jsi příliš hrdý a za to tě stihne trest. Ale nelituj, stejně

bych tě neušetřil.“

Jarven čekal na první útok. Hleděl protivníkovi do očí, aby

odhadl, kdy k němu dojde. Morkat tři kroky před Jarvenem zvedl

meč. Byl si jistý, že se rozsvítí.

Ale nestalo se tak. Na meči se ukázaly fialové jiskřičky, vyšlehly

z něj výboje, zaplavily Morkatovu paži a za chvíli pokryly celé jeho

tělo.

Meč se náhle rozzářil a všechny oslnil. Když se Jarven opět

vzpamatoval, zjistil, že Morkat už není, že zbyla jen trocha popela,

který rozfoukává vítr. Jen meč zůstal.

Zvedl ho a máchl jím. Opět se rozzářil.

Vykročil proti poslednímu soupeři, který užasle civěl na místo,

kde ještě před chvílí stál jeho pán. Ale jakmile si uvědomil, že se k

němu Jarven blíží, otočil se a vzal nohy na ramena.

Jarven se rozchechtal, ale hned zmlkl, když zjistil, že Iliana

dosud nevstala.

„Jste raněná?“ strachoval se.

73

„Nemyslím, pane,“ špitla.

Pomohl jí na nohy a dívka se mu s pláčem vrhla do náruče.

„Uklidněte se,“ konejšil ji a hladil, „všechno je za námi.“

„Já to nechápu, pane,“ vzlykala. „Neváhal jste obětovat meč,

abyste zachránil mě, obyčejnou holku, kterou jste našel mezi

komedianty.“

Jarven ji uchopil za ruku a políbil ji.

„Po všem, co jsme spolu zažili, jsem vás v tom přece nemohl

nechat.“

Iliana ho k sobě přitáhla a dlouze ho políbila. Potom zvolna

sklouzli k zemi a dívka ho stáhla na sebe. Jarvena se zmocnila

prudká vášeň. Ani nevěděl jak, ale už vklouzával do teplého,

chvějivého a přítulného vesmíru…

Z opojení vášně procitli až později, mnohem později. První vstal

Jarven. Iliana ještě ležela s přivřenýma očima a na tváři měla

půvabný úsměv.

Když potom s úsměvem otevřela oči, přijala jeho ruku a vstala.

„Je načase, pane, abychom pokračovali v cestě,“ zasmála se.

„Ano, ale zajímalo by mě, co se stalo Morkatovi.“

„Řekla bych, že vysvětlení stojí na tom kameni.“

„Ale to se nám nepodařilo přečíst,“ namítl.

„Možná jsme se mu příliš nevěnovali…“

Vrátili se ke kameni.

„Je to velice starý nápis,“ zamyslela se Iliana, „písmo se od té

doby změnilo. Dejme tomu, že tohle je m a tohle e…“

Nakonec se jí nápis podařilo přečíst.

Mečem smí zacházet toliko ten, kdo jej poctivě získá. Jinak se na

něj snese nebeský oheň.

„A to se tedy stalo Morkatovi,“ vzdychl si Jarven.

„Byl po zásluze potrestán,“ namítla Iliana. „Krutě.“

Vyšli před jeskyni. Z Morkatova popelu nezbylo už nic. Jen těla

jeho kompliců vypovídala o dramatu, jež se tam odehrálo.

Udělali pár kroků a Iliana plaše řekla: „Když jste konečně získal

meč, jistě se chcete co nejrychleji vrátit domů.“

„Nikam nespěchám, nic mě k domovu neváže. Vracel bych se

74

jedině kvůli otci, ale ten už bohužel zemřel. Takže vás nejdřív

dovedu domů.“

„Není třeba. Vyznám se tady a nemám to už daleko.“

„Ale vévoda vás stále pronásleduje!“

„Za pár hodin jsem v bezpečí, věřte mi. Můžeme se klidně

rozejít.“

Mladík zavrtěl hlavou. „Kdepak,“ usmál se. „Musím se setkat s

vaší matkou. Chci ji o něco požádat.“

„Oč?“ podivila se Iliana.

„O vaši ruku.“

Dívka sebou prudce trhla a zbledla jako stěna.

„Vy, rytíř, vy že byste si vzal dívku, kterou skoro neznáte?“

„Ano, a rád. Zjistil jsem, že bez vás nemohu žít. Chci, abyste se

stala mou ženou.“

„To nejde,“ řekla a rozplakala se.

Jarven na ni překvapeně pohlédl a objal ji.

„Vysvětlete mi to. To mě nemáte ani trochu ráda?“

„Ale ano!“

„Tak proč to nejde?“

„Já… já vám lhala,“ vzlykla. „Moc jsem vám lhala.“

„Jste už vdaná?“

„Ne.“

„Máte snad dítě?“

„Ne. Byl jste první muž, který se mě směl dotknout.“

„Tak se stydíte za matku, nebo jste nikdy nepoznala rodiče?“

Prudce zavrtěla hlavou.

„Tak už to konečně vyklopte!“ vykřikl.

„Má matka je… královna Samara.“

Jarven ztuhl. Svět kolem něj se roztočil. Dál objímal plačící

princeznu. Viděl smaragdové oči zalité slzami. Několikrát se

zhluboka nadechl.

„Iliano, chcete být mou ženou? Víte o mně všechno a prosím,

abyste mi odpověděla zcela upřímně.“

„Ano, a moc!“

Po dlouhém polibku se Jarven rozesmál.

„A stejně chci mluvit s vaší matkou. Kudy se dostaneme

75

nejrychleji do Kirvy?“

„Tady po té stezce dojdeme na dlážděnou silnici, která vede do

města.“

Po několika krocích se ho ostýchavě zeptala: „Vážně chcete

mluvit s matkou? Její reakce jsou mnohdy nevypočitatelné a její

hněv hrozný. Můžeme rovnou odejít do Morina nebo kamkoli jinam.

Půjdu s vámi. A cestou najdeme kněze, který nás oddá.“

„Ne, má lásko, to by bylo zbabělé. Nechci vás unést. Chci, aby

vše proběhlo, jak má, a vaši matku přesvědčím.“

„Kéž by,“ vzdychla si.

Šli dvě hodiny rázným krokem, potom si na úpatí třetí hory

dopřáli chvíli odpočinku.

Jarven se usmál.

„Už chápu, proč vás Rorchak tolik pronásleduje. Nešlo mu jen o

vás, ale chtěl vydírat královnu. Mohla jste mi to říct rovnou.“

„Bránila mi v tom už ta první lež.“

„O té jeskyni jste věděla.“

„Byla v ní už řada našich dvořanů, ale nikomu se meč nepodařilo

vytáhnout. Dokud jste nepřišel vy…“

„Vytáhl jsem ho jen díky vám.“

„Ne, zvládl byste to i beze mě. Je to váš osud.“

17

Rorchak našel spáleniště, ale ani stopu po Morkatovi a uprchlících.

Po krátké přestávce pokračoval k horám. O jeskyni věděl stejně jako

většina narvinkarských šlechticů. I on se zamlada pokoušel vymanit

meč z kamene. Dokonce si říkal, zda vůbec za tím jílcem ještě něco

je, zda to není jen obyčejná past pro mladé pošetilce.

Bylo nad slunce jasnější, že Jarven jeskyni najde a Iliana ho do ní

s radostí zavede. Stejně tak bylo jasné, že Jarven potom Ilianu

doprovodí do Kirvy a bude očekávat, že se mu za to královna

odvděčí. Musí je dostihnout, než se dostanou do hlavního města.

Pokud to už nevyřešil Morkat…

„Pane, pane, někdo za námi jede!“

76

Vévoda se prudce otočil. Že by královna poslala svou gardu? Ale

jak by věděla, kde ho hledat? Sice má pověst čarodějky, ale přece

jen…

Dál se díval na ozbrojence, kteří se rychle přibližovali, a vydechl

si úlevou, když poznal barvy hraběte Kyakiho, jednoho z mála, kteří

mu zůstali věrní.

Zakrátko je muži dojeli. Hrabě byl statné postavy, měl oválný

obličej a růžové líce.

„Pane,“ oslovil vévodu, „jakmile jsem se dozvěděl o té

hanebnosti, které se na vás královna dopustila, shromáždil jsem

všechny své muže. Jel jsem po pobřeží, protože jsem si myslel, že

jste ještě v Morinu. Cestou jsem potkal vaši komornou a ta mi řekla,

kde vás najdu. Jsem vám nyní k službám. Shromáždíme ostatní

barony a potáhneme na Kirvu. Mluvil jsem o tom s baronem

Marikem, ale on tvrdil, že do hradu se lze dostat i jinak. Vyžádal si

slyšení u královny. Nevíme, co se přesně stalo, ale prý z hradu

vynesli jejich těla.“

„Je to čarodějnice, která by měla skončit na hranici,“ zavrčel

Rorchak. „Já to říkal pořád, ale chce to čas, než ty váhavce

přesvědčíme. Ale teď už je to snad jasné a nic nám nebrání povstat.

Spravedlnost si někdy žádá oběti.“

Hrabě vážně přikývl a dodal: „Ale nejdřív bychom se měli spojit

s dalšími barony. Baron Borzy shromáždil své lidi a čeká nás na

silnici do Kirvy. Cestou budeme přibírat další a další a pak se nám

už nikdo neodváží postavit na odpor.“

„Vaše myšlenka je velice lákavá, ale tomu všemu se můžeme

vyhnout, když zajmeme princeznu Ilianu. Vím, že měla namířeno do

jeskyně. Máme šanci ji dostat, ještě než se uchýlí do bezpečí

hradeb.“

Obrátil se na své lidi, kteří odpočívali u cesty.

„Jakmile si odpočinete, pojedete za námi.“

Pobídl koně a cvalem vyrazil. Za ním hrabě a jeho družina. Za

půl hodiny před sebou spatřili muže, který jim šel naproti. Byl bledý

a zpocený. Když se ho vévoda zeptal, co se stalo, jen blekotal:

„U jeskyně, viděli jsme je, Jarven zabil kamaráda a pan Morkat

zmizel v obrovském záblesku.“

77

„A kde je ta holka?“ zařval na něj Rorchak.

„Nevím, pane, asi odešla s Jarvenem.“

„Míří do Kirvy,“ zuřil vévoda. „Musíme je stůj co stůj dohnat.“

Za hodinu se museli zastavit, aby nechali vyčerpané koně

odpočinout. Rorchak seskočil ze sedla a obrátil se na hraběte.

„Můžete poslat napřed tři muže jako zvědy? Abychom se ujistili,

že jsme na správné stopě. Tomu, kdo mi pomůže chytit princeznu, se

bohatě odměním.“

* * *

Jarven a Iliana kráčeli v palčivém slunci po úpatí hory. Stezka

nebyla příliš strmá, ale i tak postupovali pomalu. Dopřáli si

přestávku a Jarven se ohlédl. A spatřil, jak se k nim blíží tři jezdci.

„Nevím, jestli se mi podaří zastavit cválajícího koně,“ řekl. „Asi

bude lepší, když vystoupíme trochu výš, aby museli sesednout.“

Hnal Ilianu před sebou o třicet metrů výš. Jezdci je pochopitelně

zpozorovali a dopustili se té chyby, že seskočili a jali se je

pronásledovat.

Jarven na ně klidně čekal. První, který se k němu blížil, byl statný

snědý muž. Měl přilbu, krátkou modrou tuniku, široký štít a bytelný

meč.

Jarven zaútočil první. Jedinou ranou rozťal štít vedví a s ním vzal

i ruku, která ho držela. Muž zařval a z pahýlu mu stříkala krev.

Ale to už nastoupil druhý. Jarven ho odrazil kvintou a přeťal mu

čepel. Potom mu zarazil hrot do hrdla.

Třetí se trošku rozmýšlel, ale pak se obrátil na podpatku, seběhl

ke koni, skočil na něj a uháněl, jako by měl ďábla v patách.

„Opět jsme zahnali nepřítele na útěk,“ smál se Jarven.

Iliana se zachmuřila a ukázala na ležící těla.

„Poznávám jejich barvy. Jsou to muži Rorchakova přítele hraběte

Kyakiho. Takže se spojili.“

„V tom případě bude nejlepší, když budeme co nejrychleji

pokračovat do Kirvy. Doufám, že aspoň tam budete v bezpečí.“

„V bezpečí budeme mnohem dřív. Mám tady přítele. Pospěšte

si,“ řekla a víc nevysvětlovala.

78

Když sešli na stezku, Jarven se zklamaně zašklebil. Očekával, že

na ní najde zbývající dva koně, ale ti pádili za prchajícím jezdcem.

Takže jim nezbývalo než jít pěšky.

„Myslím, že dlouho pokoj mít nebudeme,“ vzdychl si Jarven a

ukázal na skupinku jezdců na obzoru. „Za půl hodiny nás mají.“

Iliana se pozorně rozhlížela. „Ještě chvilku a jsme v bezpečí.“ A

rázně vykročila.

Jarven se ohlédl. Vzdálenost mezi nimi a jezdci se podstatně

zkrátila. O kus dál stezka zahýbala. Stačí se někam schovat? O tom

pochyboval. Dvaceti mužům se neubrání ani s magickým mečem.

Iliana spěchala dál. Už byli u zatáčky. Už jen pár metrů. Zmizela

za ohybem. Přidal do kroku, aby ji dohnal.

Za dvě minuty se zastavil a vytřeštil oči. Deset metrů od nich stál

drak. Tělo měl pokryté zelenými šupinami, vysoký byl pět metrů,

dlouhý deset, trup podpíraly čtyři tlusté nohy s krátkými a širokými

drápy. Na protáhlém krku seděla hranatá hlava s kulatýma

červenýma svítícíma očima, dvěma chvějícími se nozdrami a hlavně

s velkou tlamou plnou špičatých zubů. Na zádech měl netvor složená

křídla.

Příšera udělala krok a země se zachvěla. Jarven se už na ni chtěl

vrhnout, ale princezna vykřikla: „Ne. Ani hnout! Nechte to na mně.“

Začala hvízdat jakousi melodii, drak se zastavil a nachýlil hlavu,

jako by naslouchal. Potom udělal krok, vesele zavrtěl ocasem a

urazil jím kus skály.

Když došel k Ilianě, natáhl krk a složil jí hlavu na rameno. Iliana

ho pohladila po tlamě. Tvorovi se to zřejmě líbilo, protože zakňučel.

„Pomalu se přibližte,“ řekla. „Ať si zvykne na váš pach.“ Jarven

udělal váhavý krok a snažil se překonat strach. Drak nepříliš

přátelsky zavrčel a dívka ho lehce pleskla přes tlamu.

„Buď hodný, Joki, to je přítel.“ Zvíře se okamžitě zklidnilo.

„Podrbejte ho na krku pod bradou.“ Jarven ji neochotně poslechl a

netvora podrbal. Drakovi se to líbilo.

„A teď se kolem něj opatrně protáhněte.“

„Milerád, ale mohla byste kamaráda požádat, aby přestal švihat

tím ocasem? Jinak mě budete seškrabovat ze skály.“

„Promiňte, na tuhle maličkost jsem zapomněla.“

79

Naklonila se k drakovi, znovu ho podrbala a něco mu pošeptala.

Joki znehybněl a Jarven se bezpečně protáhl.

Ohlédl se. Iliana nestvůře cosi říkala, několikrát ukázala na cestu,

potom drak uhnul stranou a Iliana prošla.

„Teď už není spěch,“ usmála se. „Můžeme si klidně odpočinout.

Mám hlad a žízeň.“

„A co vévoda?“

„Toho pusťte z hlavy. Uzavřela jsem s Jokim takovou dohodu.

Jdeme, kousek odtud je pramen.“

Po padesáti metrech sešla z cesty a začala lézt nahoru do svahu.

Ze skal tam vyvěral pramínek a o kousek dál mizel v průrvě. Měl

svěží a lahodnou vodu.

„Už je to mnohem lepší,“ usmál se Jarven. „Od té doby, co jsem

odešel z domova, mám pocit, že mě neustále trápí žízeň.“

„Říká se mu Dračí pramen.“

„To docela odpovídá,“ poznamenal suše.

„Pije z něj Joki a tady jsem se s ním ve dvanácti seznámila.“

„A nepovažoval vás za předkrm?“

„Ne, zřejmě nebyl při chuti.“

Posadila se na placatý kámen a natáhla si nohy. „To je pohoda.

Sedněte si taky, myslím, že nás čeká zajímavá podívaná.“

Jarven umíral zvědavostí a zasypal ji otázkami.

„Ani nevím proč, ale začala jsem mu říkat Joki a on na to slyšel.

Často jsem sem chodila a vždycky mě přátelsky vítal. Má rád, když

ho drbu. To on mě přenesl přes bažinu.“

„Jak?“

„Přeletěli jsme.“

„Ten netvor umí létat?“

„To byste koukal! Ale nevydrží dlouho, rychle se unaví.“

„A čím se živí?“

„Po nocích loví zvířata a občas i člověka, který se odváží do

těchto končin. Vesničané o něm vědí a tomuto místu se vyhýbají.“

Na chvíli zavřela oči a nastavila tvář slunci. Jarven na ni hleděl a

obdivoval její krásu. Potom stočil pohled na stezku. Drak se nehýbal

a jezdci se k němu tryskem blížili. Rorchak se z opatrnosti držel

vedle hraběte. Před nimi jelo deset ozbrojenců a zbytek tvořil zadní

80

voj.

Vjeli do zatáčky a nastalo drama.

Joki děsivě zařval, koně se vzepjali a shodili jezdce. Drak zařval

znovu, tentokrát mu z tlamy vyšlehl plamen a jezdce přelízl.

Rorchak obrátil koně jako první a dral se zadním vojem pryč.

Hrabě Kyaki se snažil shromáždit muže. V té chvíli se dal drak do

pohybu. Drtil pod sebou vše, co mu přišlo do cesty, a Kyaki si

uvědomil, že je lepší být živý než přehnaně statečný, a obrátil koně.

Joki natáhl krk a Kyakiho hlava mu zmizela v tlamě. Splašený kůň

uháněl pryč i s tělem hraběte, z jehož krku tryskala krev.

Potom drak roztáhl křídla a vznesl se.

Vévoda, který se už dostal dost daleko, hnal koně a o to, co se

děje za ním, se nestaral. Už si myslel, že je z nejhoršího venku,

zpomalil, ale pak na něj padl stín a o ruku se mu rozstříklo pár kapek

krve. Zvedl hlavu a spatřil rozevřenou zakrvácenou tlamu a černý

jícen, ucítil odporný puch…

Drak s ním naložil jako s Kyakim a kůň se rozběhl jako šílený.

Joki přistál a v klidu přežvykoval vévodovu hlavu. O zbylé muže,

kteří se rozprchli na všechny strany, se už nezajímal.

Iliana a Jarven zděšeně přihlíželi.

„Tentokrát jsme se jich zbavili,“ řekl. „Ale o drakovi svitek

nemluvil.“

„Když svitek sepisovali, zřejmě tu ještě nebyl. Nevíme, kdy se

tady Joki přesně objevil, ale určitě to nebudou věky.“

„Jen aby někde neměl družku nebo děti,“ poznamenal Jarven.

„Myslím, že jsme se zdejšího místa dostatečně nabažili, takže

můžeme pokračovat v cestě.“

Iliana zavrtěla hlavou a ukázala na slunce.

„Do dvou hodin se setmí a jsme ještě dost unavení. Radši

zůstaneme tady.“

„Dobrá. K jídlu sice nic nemáme, ale je tu aspoň voda. Musím

sebrat všechny síly na poslední zkoušku. Zřejmě tu nejtěžší.“

Iliana na něj nechápavě pohlédla.

„Musím přece přesvědčit vaši matku, aby dala dceru chudému

rytíři.“

Iliana se krátce zasmála. Pak se k němu přivinula a zašeptala:

81

„Když už není nic k jídlu, zbývá nám aspoň láska.“

18

Ráno sešli na stezku. O kus dál spokojeně vyspával sytý Joki. Za

hodinu došli na dlážděnou silnici vinoucí se mezi loukami a poli.

„Do večera jsme v Kirvě,“ prohlásila Iliana.

Brzy se před nimi objevila vesnice a s ní i hostinec. „Ještě mi

zbyly čtyři zlaté. Co byste řekla něčemu na zub?“ zeptal se Jarven.

„Řekla bych ano.“

Jarven zaznamenal, že před hostincem je uvázáno několik koní, a

váhal, zda vstoupit. Vtom se rozletěly dveře, vyšel z nich zbrojnoš v

krátké černé tunice s červeným kruhem. Spatřil Ilianu, popadl ji za

ruku a řekl: „Tudy, krásko, potřebujeme krapet povyražení. Právě

jsem šel hledat nějaký použitelný děvčátka. My tě pobavíme víc než

tenhle chcípáček.“ Jarven ho uhodil přes ruku a musel Ilianu pustit.

Než stačil něco namítnout, dostal ještě ránu do brady. Vztekle tasil

meč a rozehnal se po Jarvenovi. Z hostince vyběhli další dva. Jarven

divoký útok odrazil a prudkým výpadem prořízl opilci hrdlo. Hnali

se na něj jeho kumpáni, ale Jarven roztočil meč a přinutil je ustoupit.

„Pozor, za vámi!“

Ilianino varování přišlo příliš pozdě. Jarven pocítil prudký úder

do ledvin a letěl dopředu. Když se zastavil a otočil se, spatřil

chlapíka, který se ho chystal udeřit znovu. Ale to už byl Jarven u něj

a zabořil mu meč do hrudníku.

„Pane, ustupte!“ vykřikla Iliana. Z hostince totiž vyběhli další

dva.

Jarven udělal několik kroků dozadu až k ní. Iliana napřáhla ruku,

zavřela oči a před útočníky vyšlehl plamen, který je zahnal zpět do

hospody.

„Honem,“ vydechla. „Musíme rychle pryč. Ten oheň je na dlouho

nezadrží.“

Jarven ji zastavil. „Počkejte. Myslím, že bychom si od nich mohli

půjčit aspoň jednoho koně.“

Po čtvrthodině rychlé jízdy zpomalil.

82

„Řekl bych, že nás ještě nezačali pronásledovat. Co jsou vlastně

zač? Taková vesnička a tolik ozbrojenců, to nebývá zvykem.“

„Podle barev lidé barona Borzyho, to je Rorchakův přítel. Zřejmě

se tady chtěli spojit a společně táhnout na Kirvu.“

„To na něj budou čekat hodně dlouho,“ neodpustil si Jarven.

Potom se zamyslel, naklonil se k Ilianě a zašeptal: „Netušil jsem, že

se vyznáte i v čarování. Teď už chápu, proč se Wykat tolik divil, jak

skvěle dokážete rozdělávat oheň.“

Dívka se usmála, ale neodpověděla. Teprve po chvíli promluvila:

„Byl tam jeden, který hlídal koně. Zřejmě seděl, proto jsme si ho

hned nevšimli. To on vás napadl zezadu. Přísahala bych, že vám

zabodl meč do zad, a přesto nejste raněný.“

„Je to tak,“ usmál se Jarven. „I já mám takové malé tajemství. A

protože vám nechci nic tajit, prozradím vám je.“

Vyprávěl jí o pyramidě a o prstenu, který v ní nalezl.

„Zřejmě mě vždycky zahalí do jakéhosi neviditelného brnění, ale

údery cítím.“

„To je skvělé!“ zaradovala se. „Takže vám nic nehrozí!“

„Jak se to vezme. Nevím proč, ale chrání mě jen hodinu denně.“

„Měla jsem o vás strašný strach.“

Uprostřed pláně se objevil lesík a v jeho stínu si udělali zastávku.

Asi za hodinu pokračovali v jízdě a pozdě odpoledne projeli branami

Kirvy.

Město na Jarvena mocně zapůsobilo. Připadalo mu nesmírně

rozlehlé. Bylo obehnané dlouhými hradbami z téhož červeného

kamene, který viděl v horách. Cesta je zavedla ke kovové bráně.

Byla dokořán a hlídali ji jen dva strážní, kteří se nedbale opírali o

píky. Vozy volně vjížděly a vyjížděly a vozkové se častovali

nadávkami, kdo pojede dřív.

Jarven seskočil a pomohl Ilianě sestoupit. Vzal koně za uzdu a v

dobré, bezstarostné náladě stoupali dlouhou živou ulicí.

„Nezdá se, že by se poddaní vaší matky něčím trápili,“

poznamenal.

„Je k lidu mírná a shovívavá. Daně jsou nízké a matka dohlíží na

zákon a pořádek. Pouze některým šlechticům se to nelíbí, protože by

chtěli, aby jim královská pokladna dobře platila za něco, co nedělají.

83

A to je důvod, proč reptají.“

Dojeli k hradu. Byla to obrovská osmiboká pevnost obehnaná

hlubokým příkopem. Na každém rohu se tyčila věž a na té nejvyšší

vlála vlajka se zlatým sluncem na modrém poli.

Po padacím mostě se dalo vejít na nádvoří, ale dívka před ním

zabočila doprava.

„Nechci se vracet hlavním vchodem,“ vysvětlovala. „Bude lepší,

když mě neuvidí v tomto úboru. Co by si pomysleli?“

Šli tedy podél příkopu, až se dostali k dřevěné lávce, po níž přešli

k nízké zamčené brance.

„Ale jak se tam chcete dostat?“

Iliana se jen usmála. Ohmatala zeď, potom uvolnila jeden kámen,

strčila ruku až po loket do dutiny a vytáhla obrovský klíč.

„Honem,“ vybídla Jarvena a rychle odemkla. Potom za sebou

zamkla a klíč schovala pro změnu pod dlaždici.

„To je další moje tajemství,“ řekla. „Takhle mohu potají vycházet

z hradu. I princezna potřebuje trochu svobody.“

Stáli na dvorku se záhonem květin. Uprostřed byla kašna v

podobě draka, který chrlil vodu.

„To je moje soukromá zahrada. Tady si sním.“

Vzala Jarvena za ruku a táhla ho ke dveřím do věže. Po točitém

schodišti vyšli do patra. Vešli do pěkného klenutého sálu s

obrovským oknem. Uprostřed stál velký stůl a kolem něj sedělo

několik dívek. Předsedala mu jakási malá postarší žena v černém.

Když si jich všimla, prudce vstala a běžela Ilianu obejmout.

„Holčičko, ty ses mi vrátila? Kdes to byla? Umírala jsem strachy.

Když jsi mi řekla, že odcházíš, myslela jsem, že jen na pár dní. To

nebylo od tebe hezké a zasloužíš si, abych tě potrestala jako malou

holku.“

Nevlídně pohlédla na Jarvena a dodala: „Co sem taháš toho

tuláka? Patří leda tak do stájí.“

„To je přítel. Několikrát mi zachránil život.“ Po těch slovech se

chůva dívala na Jarvena o něco vlídněji. „Představuji vám Nari,“

řekla Iliana. „Má povahu čarodějnice, ale srdce ze zlata. Od dětství

mě vychovávala a má mě ráda jako vlastní, třebaže to nedává

najevo. Ale já to vím.“

84

„Mlč, ty uličnice,“ okřikla ji Nari zjihle. Zahleděla se na Ilianu.

„Tys zhubla! A jak to vypadáš? Jako hotová žebračka! A potřebuješ

nutně lázeň.“

„Ale nejdřív nám dej něco k jídlu. Dva dny jsme nevzali sousto

do úst. Pokud si dobře pamatuji, tak naposled jsme měli tu hadí

polévku v bažinách.“

„Propána, to není možné!“ zděsila se Nari a obrátila se na ostatní

dívky.

„Vy dvě zaběhněte do kuchyně a vy ostatní připravte princezně

koupel.“

„I pro Jarvena,“ ozvala se Iliana. „Ubytujete ho v rohovém

pokoji. Také mu obstarejte vhodný oděv.“

Nari sebou popuzeně trhla. „Tím chceš říct, že bude bydlet v

tvých komnatách? To nejde, to se nesluší. Víš, jaký by z toho byl

skandál?“

„Po všech těch dobrodružstvích už bez jeho blízkosti prostě

neusnu,“ usmála se princezna.

„Ale teď jsem tady já a už se nemáš čeho bát,“ namítla Nari.

„Kolikrát jsem tě držela za ruku, dokud jsi neusnula?“

„Na to jsem už moc velká, Nari. Neměj strach.“

„Královna ví, že ses vrátila?“

„Určitě to tuší, ale aby bylo ceremoniálu učiněno zadost, zeptej

se, zda mě navečer přijme.“

Než se Nari vzmohla na jakýkoli protest, vrátily se dívky s

jídlem. Daly na stůl stříbrné talíře, zlaté poháry a podnosy s

plackami, plátky masa a porcovanou drůbeží. Iliana si sedla ke stolu

a vybídla Jarvena, aby usedl po její pravici. A pak se na jídlo vrhli.

Nari dojatě přihlížela, jak její holčička hltá maso. Občas pohlédla

na neznámého mladíka, s nímž je její princezna tak zadobře, a

nevěděla, co si o tom má myslet.

Jedna dívka jim nalila červené víno. Jarven zvedl pohár a usmál

se.

„Co je tady k smíchu?“ zajímala se Iliana.

„Ale nic, naposledy mi víno nabízely ženské v knížectví Mazas a

málem mě to stálo život. Bylo otrávené, mělo mě uspat a pak mě

chtěly hodit do divoké řeky.“

85

„A dál?“

„Vínu jsem se vyhnul, ale studené vodě ne. Dost nepříjemná

koupel.“

„A zřejmě dlouho jediná, že?“ poznamenala jedovatě Nari a

pokrčila nos.

Vešla služebná a ohlásila, že lázeň je přichystaná. Iliana vstala a

Nari ukázala bradou na dveře.

„Váš pokoj je tudy. Jděte, dám vám přinést věci.“

Jarven vešel do pěkného světlého pokoje. Uprostřed stála velká

káď vyložená bílým plátnem. Mladík se nerozpakoval, svlékl se a

vlezl si do příjemně teplé navoněné vody. Takové blaho nezažil ani

u hraběnky Kerilsenové.

Nari zatím pomáhala Ilianě se svlékáním. Potrhané šaty zhnuseně

odhodila na zem.

„Jaks to vůbec mohla mít na sobě? A teď ukaž ruce! To je hrůza,

máš je jako nějaká venkovanka! A ty nohy, proboha!“

„Prostě jsem hodně chodila,“ usmála se princezna.

Vlezla si do kádě a Nari rozdělovala dívkám úkoly.

„Postarejte se ale i o pana Jarvena. Chci ho večer představit

královně.“

„Jestli si přejete, vezmu si ho na starost,“ přihlásila se hned jedna

hnědovláska.

Nari na ni podezřívavě pohlédla a suše pravila: „O něj se

postarám sama. Takže, slečny, svižně do práce. Pak se přijdu

podívat na výsledek, a běda té, která to odbude.“

Jarven podřimoval v lázni. Zavrzaly dveře a on zvedl hlavu.

Vešla Nari, odložila prádlo na postel, potom přistoupila ke kádi s

kartáčem a mýdlem.

„Vztyk!“ zavelela.

„Ale já jsem nahý,“ bránil se mladík.

„No a co? Myslíte, že jste první, kterého uvidím? Tak honem!“

Jarven zrudl, ale poslechl. Nari mu začala, drhnout celé tělo, a

zvlášť se soustředila na ruce a nohy.

„Víte, že jste docela hezký kluk?“ řekla. „Jak dlouho jste se

vlastně nemyl?“

„Naposledy v bažině na hranicích království. Při té příležitosti

86

jsem chytil pijavice, co…“

„Zpátky do kádě!“ Ponořila mu hlavu pod vodu a řekla: „Ještě

vám musím dát do pořádku pačesy.“

Zajela mu do nich velkým stříbrným hřebenem a navzdory jeho

protestům nedala pokoj, dokud nebyla s výsledkem spokojena.

„A ještě oholit.“

Namydlila mu tváře a sáhla po obrovské břitvě. Jarvenovi

naskočila husí kůže.

„Doufám, že s tím umíte zacházet,“ hlesl.

„Je sice pravda, že jsem už dlouho nikoho neholila, ale když se

budete pořád takhle vrtět, tak vás nakonec podříznu.“

Když Nari skončila, poplácala mu tváře jakousi voňavou vodou.

„Děkuji mockrát, máte velice jemnou ruku.“

„Z kádě ven,“ přikázala a zabalila ho do ručníku. „A osušte se už

sám. Oblečení jsem vám dala na postel, mělo by vám být. Už musím

jít. Mám na starosti důležitější věci než opiplávat někoho, kdo se

plácá v bahně,“ zavrčela a pobaveně na něj pohlédla.

Jarven si oblékl košili z jemného lněného plátna a pěkné

purpurové kalhoty. Potom si vzal kabátec z jelenice a opásal se.

Váhavě se vrátil do místnosti, kde jedli. Byla prázdná a stůl

uklizený. To ho poněkud zklamalo, protože by byl ještě něco

zakousl. Krátce nato se otevřely dveře a vešla Iliana. Jarven ztuhl

úžasem.

Byla nepředstavitelně krásná. Měla na sobě dlouhé modré

přiléhavé šaty s decentním výstřihem. Černé vlasy se jí leskly.

Přistoupila k němu tanečním krokem.

„Jak se vám líbím?“ usmála se.

Jarven ji uchopil za ruku a políbil ji.

„Přestaňte mě svádět, princezno. Jinak se na vás vrhnu klidně

před vaší chůvou.“

„A víte, že by se mi to docela líbilo?“ zasmála se. „Ale na to

bohužel nemáme čas, protože matka nás očekává. Zpoždění bychom

těžko vysvětlovali.“

Obrátila se na chůvu. „Nari, buď tak hodná a připrav nám něco

malého. Mám ještě hrozný hlad. Co když mě po návštěvě u matky

přejde chuť…“

87

Jiným schodištěm sešli na velké vnitřní nádvoří, přešli je a došli

až k velké hlavní věži. Vyšli po monumentálním schodišti, na jehož

konci je čekal majordom. Koženě se uklonil.

„Princezno, Její Veličenstvo vás přijme v pracovně. Dovolte,

abych šel napřed.“ Šli dlouhou chodbou zdobenou brněními, štíty a

zbraněmi. Majordom se zastavil přede dveřmi, otevřel je a hlásil:

„Veličenstvo, princezna Iliana a…“ Zmlkl a zrudl rozpaky, když si

uvědomil, že neví, jak se jmenuje člověk, který princeznu provází.

Byla už noc a místnost osvětlovaly dva velké svícny.

Jarvenovi bušilo srdce ostošest. Královna se značně podobala

Ilianě až na to, že její rysy poznamenal věk a zřejmě i starosti. Vedle

ní stál do půl těla obnažený obr se zakřivenou šavlí neskutečných

rozměrů.

Iliana došla ke stolu a lehce se uklonila. Jarven se uklonil

hluboce.

„Matko, klaním se vám.“ Královna Samara se pousmála.

„Doufám, že se vracíte o něco moudřejší, dcero, ale pochybuji.

Nicméně jsem ráda, že vás opět vidím.“

Předstírala, že teprve teď si všimla Jarvenovy přítomnosti, a suše

se zeptala: „Odkud jste?“

„Jsem rytíř Jarven,“ pronesl rádoby pevným hlasem, „druhý syn

barona Bassaka, poddaného krále Jarvika. Tím chci říct, že mé

jediné jmění je tento meč. Přesto si vás dovoluji požádat o ruku vaší

dcery, princezny Iliany, protože ji miluji a myslím, že ona mě také.“

Královna chvíli mlčela a pak opovržlivě pravila: „To je směšné.

Halame, zbav mě toho drzouna!“

Kolos k Jarvenovi vykročil a zvedal šavli.

„Matko, zapřísahám vás, nedělejte to!“ vykřikla Iliana.

„Mlčte!“

Ilianě vhrkly slzy do očí. „Pane Jarvene, braňte se, jinak vás bez

milosti zabije!“

Mladík konečně zareagoval. Rychle ustoupil o dva kroky a tasil

meč právě ve chvíli, kdy Halam zaútočil. Zbraně o sebe třeskly.

Následovalo ticho, jež narušil jen hlučný dopad kusu Halamovy

šavle na podlahu. Kolos užasle civěl na zbytek, který ještě svíral v

pěsti. Než se stačil vzpamatovat, měl na hrdle hrot Jarvenova meče.

88

Jarven ho držel v šachu a otočil se ke královně.

„Veličenstvo, přišel jsem v dobrém a nemám v úmyslu připravit

vás o věrného služebníka. Pokud uznáte, že jsem vítěz, milerád ho

ušetřím.“

Samara nehnula ani brvou, ale v očích se jí zablesklo. Pokývla

hlavou a řekla: „Odejdi, Halame. Sežeň si jinou šavli a potom se

vrať. I nadále jsem ti nakloněna.“

Zatímco zmatený a vyjevený obr odcházel, Jarven zasunul meč

do pochvy.

„Mladý muži,“ pravila královna Samara, „skromnost je hezká

věc, ale nesmí se přehánět. Když jste tvrdil, že vaším jediným

majetkem je meč, zapomněl jste říct, že je to meč Světla. Tušila jsem

to, ale potřebovala jsem jistotu. Proto jsem tento souboj vyvolala.

Děkuji vám, že jste Halama ušetřil.“

Pohlédla na Ilianu. „Dcera vám ukázala cestu do jeskyně, ale jste

jediný, komu se meč podařilo vytáhnout z kamenné pochvy. Zřejmě

jste zvládl všechny zkoušky. Rovněž vím, že jste měl jisté

nepříjemnosti.“

Obrátila se znovu k dceři a pokračovala: „To přátelství s drakem

se mi nikdy nelíbilo, ale uznávám, že mi Joki udělal dobrou službu,

když vyřídil Rorchaka a toho hňupa Kyakiho. Jejich pozůstalí budou

všude vykřikovat, že je zabila jakási nestvůra, takže v tom nemám

prsty já, tím se nálada v zemi zklidní a nebezpečí občanské války

bude zažehnáno.“

Odmlčela se a zahleděla se nepřítomně do zrcadla na stole.

„Pokud vám šlo při této pošetilosti jen o to, abyste si sehnala

muže,“ poznamenala k dceři, „mohla jste mi to říct. Představila bych

vám mladé šlechtice, krásné a bohaté, kteří by vás zahrnuli saténem

a šperky.“

„A neviděli by ve mně nikoho jiného než královskou princeznu.

Ne, já si chci vzít Jarvena. Požádal mě o ruku, i když si myslel, že

jsem jen obyčejná venkovská holka.“

„Mládí je zbrklé,“ podotkla Samara. „Takže se chcete podřídit

nějakému samci.“

„Vy tomu vůbec nerozumíte, máti!“ vybuchla Iliana. „Tady nejde

o to, kdo se komu podřídí, ale my chceme spolu kráčet bok po boku.

89

Jarven mě nikdy nebude k ničemu nutit, stejně jako mě nenutil, když

si myslel, že patřím ke komediantům.“

Samara se zasmála a ukázala na zrcadlo.

„Skutečně jsem zjistila, že jste se mu na krk pověsila vy. Ale spíš

bych řekla, že to nebyl krk a že jste se na něj nepověsila.“

Iliana si uvědomila, že matka jí nahlížela do soukromí, a zrudla.

„I vy jste musela poznat muže, jinak byste mě neměla.“

Královna si vzdychla, až se jí vzedmulo poprsí.

„Velice nepříjemná zkušenost. O svatební noci se na mě vrhl jako

zvíře. Hrozně to bolelo, a když konečně s těmi trapnými pohyby

přestal, otočil se ke mně zády a chrápal.“

„Co se stalo s… s mým otcem?“

„Ráno si ten hlupák myslel, že mi bude poroučet. A já dostala

vztek.“

„A dál?“

„Ten chudák se tak lekl, že utekl. Měl takový strach, že nezvládl

schody a skončil pod nimi se zlámaným vazem. Čímž se vyhnul

katu. Abych vás uchránila takového utrpení, dala i jsem vám

schopnost změnit se v případě potřeby v netvora, protože jsem si

myslela, že veškerý styk muže a ženy provází jen bolest. Když jsem

vás viděla, jak se o tohoto mladíka třete, netrpělivě jsem čekala na

bolest, která vás promění. Jenže ono se nic nestalo. Namísto toho se

dostavil pocit štěstí, rozkoše, který se stále zvyšoval. Něco takového

jsem v životě nepoznala. Překvapilo mě to. Musím přiznat, že jsem

vám i záviděla. A v záchvatu vzteku jsem vás zbavila veškeré moci.“

Zhluboka si vzdychla.

„Když jste mě volala, naštěstí jsem se zrovna dívala do zrcadla.

A hned jsem vám vrátila vaši moc. Využila jste jí dobře. Ti

mizerové si nic jiného nezasloužili. Potom jsem už sledovala vaše

další osudy pozorněji.“

Pohlédla na Jarvena.

„Zneklidnilo mě, když vás ten mizera ohrožoval dýkou. Věděla

jsem, že se nestačíte přeměnit. A tento mladík mě příjemně

překvapil, když se klidně vzdal svého meče, aby vás zachránil. A

ničema byl po zásluze potrestán.“

Jarven pochopil, že královna Samara je čarodějka, která dokáže

90

na dálku číst v mysli své dcery a zřejmě i v jiných. Takže byla

svědkem všech jeho rozkoší, jež prožil s Ilianou… Ale za to by ho

mohla i potrestat…

Královna dlouho mlčela a mladík byl stále nejistější a

neklidnější. Iliana na tom byla podle výrazu tváře stejně.

„Takže, má dcero, stále ještě se chcete vdát?“ pravila Samara

klidně, ale mrazivě.

„Ano, matko, ale pouze za Jarvena.“

„Možná budu souhlasit, ale mám dvě podmínky.“

„Jaké?“ zeptala se dychtivě Iliana a srdce se jí rozbušilo.

„Jarven se stane vrchním velitelem mého vojska. To zaprvé.“

„Bylo by mi nesmírnou ctí vstoupit do vašich služeb,

Veličenstvo,“ uklonil se překvapený Jarven.

„Rovněž budete nadřízen všem baronům.“

„Obávám se, že mě nebudou chtít poslouchat…“

„Proti tomu, kdo má meč Světla, se nikdo bouřit nebude,“

zasmála se královna. „A jako vrchní velitel se stáváte samozřejmě i

členem mé rady.“

Mladík byl natolik překvapený, že se nezmohl na žádnou

odpověď.

„A ta druhá podmínka?“ zeptala se číhavě Iliana.

Tentokrát se královna upřímně usmála, skoro čtverácky, jako by

omládla o dvacet let.

„Přeji si, abyste mi dali co nejdříve vnučku.“

Ilianě spadl kámen ze srdce. „Slibuji vám, máti, že vaši druhou

podmínku se vynasnažíme splnit ještě dnes.“

Královna se zatvářila melancholicky. „To ráda věřím. Můžete jít.

Zítra uspořádám hostinu, na které oznámím Jarvenovo jmenování i

vaše zasnoubení.“

Pohlédla na Jarvena. „Zapomněla jsem vám, vévodo, oznámit, že

rada zasedá už zítra odpoledne.“ Když viděla, jak na ni nechápavě

civí, dodala: „Čemu se divíte? Rozhodla jsem se, že vás budu

jmenovat vévodou z Kirvy. Titul je volný už několik let a neobsadila

jsem ho ani na naléhání vévody Rorchaka. Princezna Iliana si přece

nemůže vzít jen tak nějakého rytíře. A ve znaku budete mít zlatý

meč v azurovém poli.“

91

Už byli na odchodu a královna si neodpustila ještě jednu

poznámku: „Má dcera má i nadále schopnosti, které jsem jí dala.

Kdybyste jí chtěl nějak ubližovat, promění se v obrovského

medvěda!“

Mladí lidé přešli ruku v ruce do princezniných komnat. Nari v

jídelně dohlížela na přípravu studené večeře.

„Tak co, Iliano? Už to máš za sebou?“

Iliana a Jarven si sedli a hladově se pustili do jídla. Nari obíhala

kolem stolu a umírala zvědavostí, ale neodvažovala se princeznu

vyrušovat, zvláště když viděla, jak jí chutná.

„Jak se na tebe dívám, rozhovor s matkou ti chuť nezkazil,“

nevydržela to.

„Proběhl lépe, než jsem očekávala. Matka souhlasí, abych si

vzala Jarvena.“

„Tos mohla mít něco lepšího než nějakého vagabunda,“

zabručela chůva.

„Takhle už o mém manželovi nikdy nemluv,“ usadila ji Iliana.

„Matka ho jmenovala vrchním velitelem vojska a vévodou.“

Když dojedli, Iliana zamířila ke svému pokoji a chůva hned za ní.

„Můžeš si jít lehnout, milá Nari,“ řekla jí Iliana. „Jarven mi se

svlékáním pomůže.“

Chůva sebou trhla a roztřásla se. „Snad nechceš říct, že s tebou

zůstane na noc? Před svatbou… Něco takového tu ještě nebylo…“

„Musíme vyhovět královně. Chce co nejdříve vnučku.“

„To snad ne!“ zvolala chůva a začala lomit rukama. „Ještě jsem

tě nepoučila o všem, co má dívka před svatbou vědět. Muži mají

jisté požadavky… To ani nevíš… Je třeba poslechnout…“

„Jen klid, Nari, budu improvizovat. Ale myslím, že už jakous

takous představu mám!“

19

Jarvena vzbudil hlahol polnice. Strávil náramně milý a příjemný

počátek noci, ale pak se přece jen pro větší pohodlí odebral do svého

pokoje, protože Ilianina postel nebyla myšlena pro dva.

92

Oknem k němu doléhal třesk mečů a výkřiky. Vyskočil z postele

a vyklonil se z okna. Na padacím mostě se bojovalo. Královniny

stráže se pokoušely odrazit jakési útočníky v černém.

Podle rudého kruhu na hrudi v nich poznal muže barona

Borzyho. Útočníci postupovali a obránci je jen s potížemi odráželi.

Rychle vklouzl do kalhot, obul se a připjal si opasek. Na košili a

kabátec v tom zmatku dočista zapomněl. Řítil se po schodech a

doběhl na bojiště. Vrazil do ustupujícího gardisty a přidal se k

obráncům. Hned se na něj vrhli dva útočníci. Neudělali dobře,

protože Jarven zatočil mečem a vzápětí byli o hlavu kratší. Rázem je

však nahradili další dva. Jednomu vyrazil meč z ruky a druhému

proklál hruď.

Před Jarvenem se už vršila slušná hromádka mrtvol a vytvářela

chabý, ale přece jen nějaký val. Nebyl si však jist, jak dlouho dokáže

odolávat. Už se spoléhal pouze na prsten, ruka mu umdlévala.

Útočníci byli stále dotěrnější. Sekal a řezal kolem sebe, až krev

stříkala.

Náhle jako by sevření povolilo. S překvapením zjistil, že se vedle

něj tuží královnin strážce Halam.

Oba začali postupovat po mostě, který byl tak úzký, že proti nim

mohli najednou nastoupit jen čtyři muži. Krok za krokem nutili

nepřítele k ústupu.

Velitel povstalců své muže povzbuzoval a hnal je do boje,

nakonec mu ale nezbývalo nic jiného než se rovněž zapojit. Vrazil

koni ostruhy do slabin a hnal se mečem po Jarvenovi. Jarven útok

odrazil na poslední chvíli a přerazil protivníkovi meč. Dalším

výpadem ho srazil z koně. Ale to už přiskočil Halam a rozpůlil

povstalci lebku.

Boj končil. Velitel padl a ostatní se dávali na stále rychlejší

ústup.

Jarven si otřel čelo a podal Halamovi ruku.

„Děkuji ti. Zachránil jsi mě. Přišel jsi právě včas.“

Iliana doběhla ke královně, která boj sledovala z hlavní věže.

Když spatřila, že útočníci ustupují, oddechla si.

Zavolala si zakrváceného důstojníka gardy.

„Je nám velice líto, Veličenstvo. Jako každé ráno jsme spustili

93

most. Byli schováni poblíž a hned se na nás vrhli. Nebýt těch dvou,

nevím, jak by to dopadlo. Hlavně nás zachránil ten mladík se

svítícím mečem.“

„Proto jsem taky Jarvena jmenovala vévodou a vrchním

velitelem,“ pronesla suše Samara. „Pohřběte mrtvé, ošetřete raněné a

postavte stráže. Jak vidím, je možné dostat se sem snáz než do domu

nějakého měšťana.“

Důstojník se uklonil až po pás a pádil splnit rozkazy. Ve dveřích

se málem srazil s Jarvenem a Halamem.

„Jste raněný!“ vykřikla Iliana, když spatřila zakrváceného

Jarvena, a zbledla.

„Neřekl bych,“ zavrtěl hlavou. „To není moje krev.“

Královna se nejdřív obrátila na Halama. „Děkuji ti, jsem s tebou

moc spokojená. Dej se ošetřit a odpočiň si.“ Pak pohlédla na Jarvena

a pousmála se. „Gratuluji si, že jsem vás jmenovala velitelem.“

Mladík se uklonil a královna dodala: „Sledovala jsem vás a

připadalo mi, že jste byl několikrát zasažen. Mám takový pocit, že

jste mi ve své skromnosti zapomněl říct, že máte i prsten z

pyramidy. Myslela jsem si, že navždy zmizel. Večer mi to musíte

vyprávět. Teď se jděte umýt a odpočiňte si. Má dcera se vás jistě

ráda ujme.“

20

Dariak dojídal ve velké síni hradu Bassaků večeři a obsluhovala ho

ošuntělá služebná. Ruce měla špinavé, plavé vlasy slepené špínou.

Když otec zemřel, vyhnal starou Many, protože nesnesl její vyčítavý

pohled.

Popadl služebnou, surověji povalil na stůl mezi zbytky jídla a

vyhrnul jí sukni.

„Ne, já nechci!“ bránila se. „Od vás to moc bolí.“

„Mlč,“ smál se jí, „jinak tě zas pošlu k prasatům a za tvým otcem,

kterýmu jsi taky musela dát.“

Nešťastnice se podvolila. Dariakovu rozkoš přerušil sluha.

Baron se vztekle narovnal a proklál ho pohledem.

94

„Promiňte, pane, že ruším, ale přijeli nějací muži. Je jich nejméně

deset.“

Baron bohapustě zaklel, natáhl si kalhoty a hnal se na dvůr.

Služebná se honem klidila pryč.

Na dvoře spatřil jezdce v modrém. Netvářili se nepřátelsky a

Dariakovi se ulevilo.

„Jste baron Bassak?“ otázal se ho jejich velitel.

Dariak překvapeně přikývl.

„Máte bratra Jarvena?“

„Před několika měsíci odjel. Pokud něco provedl, já za to

nemůžu.“

Muž se jen pousmál. „Jsem vyslanec královny Narvinkaru na

dvoře krále Jarvika. Její Veličenstvo mě pověřilo, abych vám sdělil,

že váš bratr získal meč Světla, byl jmenován vévodou a vrchním

velitelem vojska. V dohledné době se ožení s jedinou královninou

dcerou, princeznou Ilianou.“

Vytáhl váček a hodil ho zkoprnělému Dariakovi k nohám.

„Tady máte těch padesát dukátů, které dal váš otec Jarvenovi na

cestu.“

Dariak váček sebral a nasadil úlisný úsměv. Už se mu honilo

hlavou, jaké by mu z toho mohly plynout výhody…

„Od královny vám mám dále vyřídit, že v Narvinkaru jste

nežádoucí. Pokud se ukážete v Kirvě, dá vás bez milosti narazit na

kůl.“

Po těchto slovech vyslanec a jeho družina odjeli.

* * *

Starý Wykat s rodinou seděli v hostinci a večeřeli. S nimi i

Wacko. Abyssa se s ním chystala nastudovat číslo, které by se

jmenovalo Kráska a zvíře. Wacko by byl převlečený za medvěda,

ona by kolem něj tančila a nakonec by ho zkrotila a odvedla na

vodítku.

„Je to krásné podobenství svatby,“ smála se.

Wykat se napil a zamyslel se. Svátky v Morinu už před několika

dny skončily a kšefty se už moc nehýbaly. To znamená, že musí zas

95

o číslo dál.

Do hostince vešel honosně oblečený muž a zamířil k jejich stolu.

„Pan Wykat?“

Stařec překvapeně zvedl hlavu a přikývl. Muž se posadil naproti

němu a kývl na obsluhu, aby přinesla pořádný džbán vína. Potom

zvedl pohár.

„Na vaše zdraví, pane Wykate.“

Pořádně si zavdal a řekl: „U příležitosti svatby vévody Jarvena s

princeznou Ilianou bychom byli rádi, kdyby vaše společnost

vystoupila v Kirvě a pobavila nás svým uměním. Tady je záloha.“ A

hodil na stůl pěkně naditý váček. „Ale musíte si pospíšit.“

Wykat se usmál a váček potěžkal. Než se zmohl na slova díků,

muž vytáhl další. „Tady princezna posílá pět set dukátů jako věno

pro slečnu Abyssu, až se vdá za pana Wacka. Dále blahopřeje paní

Hanice za přesnou předpověď. V Morinu skutečně poznala svého

budoucího chotě.“

Takový příliv novinek byl na komedianty příliš. A než se

vzpamatovali, byl muž tentam.

„Iliana, a princezna!“ zamumlala Abyssa. „Když si pomyslím,

jak jsem se jí posmívala, že neumí tancovat.“

„Nezdá se, že by ti to měla za zlé,“ usmál se Wacko a ukázal na

dukáty. Vzal dívku kolem ramen, přitáhl si ji k sobě, políbil na krk a

zašeptal: „Nezapomeň, že ty peníze ti patří až po svatbě. Když mě

nebudeš chtít, řeknu to Jarvenovi.“

„Nebudeš mít důvod,“ opáčila. „Mám tě skoro tak ráda jako tu

hromadu dukátů.“

Wykat se rozesmál a zvolal:

„Hospodo, dneska večer jde všechno na mě! A zítra vzhůru do

Kirvy!“

96

JEAN-PIERRE GAREN

MEČ SVĚTLA

Mark Stone 67

Řada A, svazek 8

(1. vydání)

Vychází každé dva měsíce v edici Delfín. Toto číslo vyšlo 18.8.2003.

Obálku s použitím kresby Petra Bauera navrhl Jan Přibík.

Přeložila Erika Rumplová.

Sazbu zhotovilo grafické studio Tanga,

U Libeňského pivovaru 10, Praha 8.

Odpovědná redaktorka Anna Staňková.

Vydal jako svou čtyřtisící osmistou sedmou publikaci Ivo Železný,

nakladatelství a vydavatelství, spol. s r o.,

U Libeňského pivovaru 10, Praha 8

Odpovědná redaktorka Anna Staňková.

Doporučená cena 65,72 + 3,28 DPH = 69 Kč.

Cena pro předplatitele 65 Kč

M A R K

STONE

Jean-Pierre Garen

Meč světla

V zemi krále Jarvika je zvykem, že druhorození šlechtičtí

synové zasvětí život hledání mytického Meče světla Jarven

musí opustit rodný hrad a podstoupit nebezpečné zkoušky.

Čeká ho Proklatý les, Žíznivá poušť, bažiny, ale i úklady soka,

který rovněž usiluje o meč a který se nezastaví před ničím

Podaří se Jarvenovi vyváznout ze všech nebezpečí? Jaké

výhody může přinést vlastnictví legendárního meče?

Doporučená cena 69 Kč

Doporučená cena pro předplatitele 65 Kč

ISBN 80-237-3799-6

Document Outline

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20