VLADO RÍŠA

M A R K

STONE

MISE NA ŠÁMATU

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

© Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství, spol. s r.o., 2003

© Vlado Ríša, 2003

ISBN 80-237-3800-3

ÚVOD

Pozemská unie, která je federací osmdesáti pěti planet, už pět století

pokračuje v expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však postupem

času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k

ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s pozemšťany

přestávali vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o techniku,

kterou sami nedokázali pochopit. V případě jedné planety to došlo

dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se

zachránit jen několik párů, které byly umístěny do rezervace, jako se

to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď

Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou

humanoidními bytostmi, měla rozkaz pouze ji zaznamenat, ale v

žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se

podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní

Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném

případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními

planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let

předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že pozorování z umělých satelitů jsou

nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z

agenta činné služby a androida, kteří se nenápadně vmísili mezi

domorodce.

Jedním z takových agentů byl i kapitán Mark Stone.

4

1.

Ray řídil vznášedlo přeplněnou ulicí s jistotou jen androidům

vlastní. Patřil k modelům, kterých bylo vyrobeno pouze několik

málo exemplářů. Vybavili ho psychickým zesilovačem, který mu

umožňoval komunikovat telepaticky se svým majitelem. Tato

výrobní série však byla brzy ukončena, protože mezi pozemšťany

bylo velice málo jedinců, nadaných těmito mentálními schopnostmi.

K takovým lidem však patřil Mark Stone, agent SDPP, jehož

přirozené nadání ještě vylepšilo setkání s jistou rostlinnou bytostí.

Elegantní zatáčkou Ray napasoval vznášedlo do malé mezery

mezi podobnými vozidly na parkovišti před masivní

plastobetonovou budovou.

„Jednou to přeženeš a budeme muset platit odřený lak,“

pomyslel si Mark a v duchu se ušklíbl.

Bylo to asi tak pravděpodobné jako to, že se Peggy, typická

padesátiletá stará panna, sekretářka jeho přímého nadřízeného

generála Khova, vdá.

„Kdyby se to stalo,“ odpověděl mírně škrobeně Ray, „musel

bych okamžitě navštívit továrnu slečny Swansonové a nechat si

vyměnit větší část hardwaru a softwaru. Byl bych nebezpečný svému

okolí.“

„Stejně je to podivné,“ pokračoval Mark v telepatické debatě, „a

řekl bych, že je to snad poprvé od doby, co jsem nastoupil k SDPP,

kdy mě generál neodvolal z dovolené. Je něco shnilého ve státě

dánském,“ dokončil mírně nelogicky Mark.

Ray zapnul svůj elektronický mozek na plný výkon a trvalo

dobré dvě stotisíciny sekundy, než našel odkaz na prastarou

divadelní hru jakéhosi Shakespeara, kde se tento citát vyskytoval.

Oddechl si, protože se tím ujistil, že se Mark nezbláznil, ale že jen z

nudy na měsíční dovolené, kterou samozřejmě strávil na rozkošném

ostrově nejbohatší ženy Země a dalekého širokého okolí, slečny

Swansonové, se prohraboval v její rozsáhlé knihovně plné tištěných

knih.

5

* * *

Rychlovýtah vynesl kapitána Marka Stonea do patra, kde sídlilo

velení Služby pro dohled nad primitivními planetami. Pětatřicetiletý

Mark, jehož atletická postava, hnědé vlasy a energický výraz tváře,

jejíž pokožka byla do bronzova opálena paprsky desítek sluncí

Galaxie, se narovnal, až mu křuplo v zádech. Výtahové dveře se

otevřely a vpustily ho do místnosti, která sloužila jako sekretariát

generála Khova. Peggy jako obvykle trůnila na vysoké židli před

počítačovými obrazovkami. Vysušená a kostnatá, na nezvykle

dlouhém nose jí seděly tlusté brýle, za jejichž skly vypadala její

očka směšně malá. Když poznala Marka, usmála se a její úzké rty

odhalily přední zuby, které by bez problémů mohli vystavovat v

kosmickém muzeu, v oddělení hlodavců. Pro Marka však měla

slabost. Možná to bylo jeho šarmem, možná také jeho přátelskou

povahou. Navíc se jí líbily jeho živé oči a také nezapomínala, že

Stone zachránil život generálu Khovovi, když ten se ztratil na jedné

vzdálené planetě.

Peggy byla osobní Khovovou sekretářkou a spolu s ním již více

než deset let řídila SDPP železnou rukou. Její kanceláří prošly za tu

dobu desítky a desítky důstojníků. V každém případě byl Mark

Stone jeden z mála, na něž se dokázala usmát.

„Jaká byla dovolená?“ zeptala se trochu vysoko posazeným

skřípavým hlasem.

„Perfektní, ale dlouhá. Nejsem zvyklý, že se nic tak dlouho

neděje.“

„Je to překvapivé, ale po dlouhé době jde všechno podle plánu.

Generál už na vás deset vteřin čeká,“ upozornila Marka.

Kapitán Stone již vcházel do Khovovy pracovny.

* * *

Khov byl dvoumetrový obr vážící téměř metrák, jeho zcela holá

lebka se leskla na všechny strany a po jakýchsi vzdálených

mongolských předcích zdědil lehce šikmé oči. Seděl za obrovským,

zcela prázdným stolem, na němž trůnil jenom jeden monitor. Na čele

měl vrásky, kterých si Mark nikdy předtím nevšiml.

6

Khov mávl rukou, jež se velmi podobala ploutvi vyhynulé

velryby, jejíž kostru kdysi Mark viděl v muzeu.

„Posaďte se. Dovolená vám, doufám, prospěla,“ zavrčel, „takže

se už těšíte do práce.“

Mark se usmál, když si uvědomil, jak ten obr, sedící za stolem,

mu vidí až do žaludku.

„Byl jsem taky nedávno na dovolené, s manželkou. Byla

perfektní, ale také dlouhá,“ vysvětlil Khov svůj odhad. „Výjimečně

máte na výběr. Jedeme podle schváleného ročního plánu.“ Hluboký

vibrující bas generála Khova skrýval podtóny nervozity.

Nastávalo se příliš často, aby se nic nedělo.

„Můžete mít Ciernovu, kde jsme byli přesně před padesáti dvěma

lety, nebo Šámat, což je něco podobného. Obě jsou to planety

středověkého typu, na něž jste specialista. Měl byste tam umístit

ochranné sondy, které tam doposud nejsou.“

„Tak třeba Šámat,“ vybral si Mark, protože si matně vzpomínal,

že nedávno cosi o té planetě četl ve zprávách, ale nemohl si

vzpomenout co.

„Předpokládám, že poletíte svým Neptunem. Ať nejsou náklady

na jeho provoz tak vysoké jako posledně,“ zavrčel Khov docela

přátelsky.

Dobře věděl, že největší část nákladů zapříčinilo šest raket

Prochy2, kterými Mark zlikvidoval loď piráta známého po celé

Galaxii jako Třicetioký, neboť nosil náhrdelník z očí svých obětí. A

kdyby je neměl, asi by se pirátovi podařilo zvýšit počet očí na

náhrdelníku.

* * *

„Kde jsi?“ zeptal se Mark.

„Připravuji Neptuna k odletu. Předpokládám, že jsi dostal novou

misi a odlet bude co nejdřív.“

„Myslíš zcela správně,“ usmál se Mark Stone. „Stáhni z

letištního počítače veškeré volné informace o Šámatu. Ty ostatní

jsem dostal od Peggy.“

„Ano, pane,“ odvětil rázně po vojácku Ray.

7

* * *

Mark Stone vešel do pilotní kabiny Neptunu II a usmál se. Ray,

android, který se mu dost podobal, kdyby nebylo poněkud strnulých

rysů tváře, se právě zvedal z pilotního křesla s lahví dvanáctileté

whisky v ruce. V druhé svíral skleničku a cestou k Markovi, který

měl značně utrápený výraz ve tváři, mu naléval poměrně štědrého

panáka.

„Na přeskoky si nikdy nezvyknu,“ postěžoval si Mark a vděčně

natáhl ruku pro skleničku.

Usrkl a zlatavou tekutinu poválel na jazyku.

„Jak to, že mě po ní tak rychle přecházejí příznaky skokové

nemoci?“ řekl zamyšleně.

„Psychologická záležitost,“ řekl klidně Ray a v jeho hlasu byl

slyšet smích.

I když si Mark už zvykl, že Ray dokáže vyjádřit city, stále nebyl

schopný překousnout jeho zvláštní smysl pro humor, navíc poměrně

jedovatý a uštěpačný.

„Šámat je planeta pozemského typu…,“ začal Ray.

„Já vím,“ uťal jeho přednášku Mark. „To všechno jsem se

dozvěděl během skoku. Umím i jejich jazyk a všechno kolem.“

„Nicméně bych byl rád, kdyby sis to vyslechl, protože je to podle

předpisů,“ řekl studeně Ray.

„Tak jo,“ teatrálně si povzdychl Mark Stone, upil ze sklenice

velký doušek a rezignovaně si sedl do křesla.

„Šámat je planeta pozemského typuje třetí oběžnicí hvězdy,

kterou najdeš v katalogu pod číslem EC-215388. Má nula celá

devadesát sedm hmotnosti Země, otáčí se kolem své osy za dvacet

pět hodin a jedenáct minut. Kolem Slunce oběhne za tři sta padesát

jedna dní a vzhledem k malému sklonu osy nejsou velké rozdíly

mezi ročními obdobími. Většina povrchu je pokryta oceánem, v

podstatě jako na Zemi. V oceánu se nachází množství různě velkých

skupin ostrovů. Jinak jsou tu tři světadíly, jeden je prakticky pustý,

neboť je vysoko na severu, poměrně blízko pólu, a jsou na něm

činné sopky, které znemožňují stabilnější osídlení. Na světadíle

Rames je devět království. To jsou všechno data stará padesát let,“

8

pokýval spokojeně hlavou Ray, podíval se na Marka a ten by

přísahal, že v jeho očích vidí škodolibý úsměšek.

„Na planetách středověkého typu to stačí. Změny tu probíhají

poměrně pomalu…,“ dodal Mark.

V té chvíli se pilotní kabinou rozeřvala poplachová siréna. Oba

členové posádky se v mžiku ocitli na svých místech. Ray vypnul

zvuk a ujal se řízení. Mark bleskově dopil poslední lok, postavil

skleničku a aktivoval střelecké stanoviště Neptuna. Na radaru pátral

po příčině poplachu.

„Mám ho,“ řekl mrazivě. „Je jich pět a vypadá to, podle rychlosti,

na torpéda typu S’tanc32 nebo něco podobného. Vzdálenost jedna

celá osm.“

Ray mlčel, ale prudké cloumavé pohyby, které prováděl s

Neptunem, prokazovaly, že je soustředěný na obranu. Mark vystřelil

protiraketové střely a dvě nepřátelská torpéda vybuchla. Další však

úporně pokračovala v pronásledování.

„Mám ho!“ procedil mezi zuby Ray. „Byl schovaný ve stínu

měsíce a čekal na nás.“

Prsty se mu rozběhly po klaviatuře ovládání jako klavírnímu

virtuosovi v závěru rychlé skladby. Neptun vykroužil prudkou

zatáčku, čímž získal menší náskok před pronásledujícími je torpédy,

a Mark dostal piráta na mušku. Odpálil tři torpéda Prochy2 s

dvouvteřinovým intervalem. Pirát něco takového nečekal, jeho

rychlost byla směšně nízká, takže neměl šanci na únik. První dvě

rozzářila jeho štít, ten zakolísal a vypadl. Třetí torpédo ho už zasáhlo

naplno. Mělo ho rozpárat jako starou konzervu. Jenže nedošlo k

očekávanému výbuchu a výtrysku vzduchu. Jen malá, rozpínající se

koule hořících plynů naznačovala, že útočník byl zasažen.

Tohle Mark zahlédl pouze koutkem oka, protože další ze

zběsilých Rayových manévrů je znovu vzdálil třem

pronásledovatelům. Ray nyní zamířil plnou rychlostí do atmosféry.

Počítal s tím, že teplotní štíty Neptuna II jsou lepší než teplotní

ochrana S’tanců. Mark postřeloval blížící se rakety iontovým

kanónem, ale to jen proto, aby se nenudil. Šance na zásah byla

vskutku minimální.

Za okamžik Markovy obrazovky osleply. Teplota venku se

9

zvýšila natolik, že se všechny antény automaticky zatáhly do trupu,

aby nebyly zničeny. Ray pilotoval na oči a Mark vyhlížel okénkem

dozadu a radostí vykřikl, když dvě pronásledující je torpéda

vybuchla. Třetí je následovalo za pár okamžiků, jenže už bylo příliš

blízko. Neptunem to otřáslo, provedl pět či šest nekoordinovaných

přemetů a trvalo několik dlouhých vteřin, než se ho Rayovi podařilo

dostat pod kontrolu.

* * *

Neptun klouzal atmosférou, a kdyby Ray byl člověkem, určitě by

mu z čela stékaly potoky potu. Mark sledoval precizní androidovu

práci a doufal, že se mu podaří zvládnout těžce poškozený Neptun

natolik, aby se neroztříštili o tvrdý povrch planety. Neptun sténal

jako živý člověk a jeho klikatý let se podobal letu netopýra.

Mark přeběhl očima displeje, které měl před sebou, a s úlevou

zjistil, že to s Neptunovým poškozením není tak zlé. Jediné, co

mohlo být opravdu velkým problémem, byla roztříštěná anténa

dálkového spojení. Dírou v trupu, kterou vykousl výbuch, sice

rozžhavený vzduch planety zničil nejen sestupový modul, ale také

všechno ve skladišti číslo dvě. To však neohrožovalo jejich životy.

Zřejmě však dostaly co proto i nosné plochy.

„Pokusím se nás posadit někde poblíž pobřeží.“

„Možná by to chtělo,“ řekl Mark, „někde nedaleko Ferrumu.“

„Myslíš to malé královstvíčko, co je z pevniny chráněné

vysokými horami a z moře silnou flotilou?“

„Přesně to,“ kývl Mark a zašklebil se, neboť prudký náraz otřásl

nešťastným Neptunem tak, že si málem ukousl jazyk.

„To by nebylo marné, ale podle map je to tam samá hora. Nevím,

jestli se mi tam podaří slušně přistát s takhle poškozeným

Neptunem,“ procedil mezi zuby Ray.

Neptunem to házelo, jako kdyby byl papírovou vlaštovkou letící

tropickou bouří. Mark mírně zezelenal.

„Víc nemůžu dělat,“ řekl Ray, který telepaticky zachytil Markovy

pocity.

„Já vím,“ cedil Mark Stone mezi zuby, protože si byl vědom, že

10

kdyby otevřel víc ústa, přišel by o onoho panáka dobré whisky.

* * *

„A je to,“ otíral si imaginárně špinavé ruce Ray, když dokončil

nezbytné opravy. „Lepší to nebude.“

„Jak to vypadá?“

„Můžeme s tím letět i mezi planetami, ale podprostorový skok

nepůjde ani náhodou. Náhradní součástky byly ve skladišti dvě, a

pokud je výbuch rakety nezničil, vylétly do vesmíru s unikajícím

vzduchem a najít je nemáme šanci.“

„Vysílačka je na tom přesně stejně. Takže jediné, co můžeme

udělat, je vyčkat, až pro nás generál Khov pošle záchrannou

výpravu,“ mnul si zamyšleně bradu Mark Stone.

Ray se na něj zpytavě podíval a pak se chápavě usmál:

„To bude mít hromada tvých kolegů druhé Vánoce, co?“

„Hm,“ zavrčel Mark. „Ale nedá se nic dělat.“

„Schováme Neptuna do jeskyní, které zaznamenaly přístroje při

přistání v hraničních horách, které jsou na mapě…“

„… a pak se vypravíme do hlavního města. Alespoň uděláme to,

kvůli čemu jsme sem přišli.“

2.

Mark seděl pohodlně na zvířeti, které vzdáleně připomínalo koně,

jen hlava vypadala spíš jako vypůjčená od berana. Zatočené rohy

směřovaly kupředu a zvíře je umělo využívat, což zjistili, když jejich

tábor v lese přepadla smečka místních šelem a berakové, kteří se

utrhli, z nich nadělali fašírku.

Obě zvířata dostali výměnou ve vesnici, kde Mark ukázal

kovářovi, jak vylepšit sedlo. Třmen totiž místní zatím neznali, ale

okamžitě pochopili, jakou výhodu jim skýtá. Sice tím Mark porušil

několik předpisů SDPP, ale Rayovi se v té chvíli z neznámých

důvodů zasekl záznamový systém a inkriminovanou scénu nenatočil.

Oba byli vystrojeni jako potulní rytíři. Nebyla to ideální varianta,

11

protože by jen velmi obtížně zvídavému veliteli vysvětlovali, jak se

do Ferrumu dostali, ale za kupce se vydávat nemohli, scházelo jim k

tomu vhodné zboží.

Vyjeli na kopec a před nimi se objevila úrodná dolina. Lány se

vlnily v mírném větru a malé městečko na jejím dně vypadalo jako

ztělesnění klidu, míru a pohody.

Mark pobídl svého oře a pomalým, loudavým krokem se blížili k

městečku.

„Budeme tam akorát k obědu,“ liboval si Mark.

Z městečka vyrazilo pět jezdců a podle rychlosti, kterou vyvinuli

jejich berakové, měli evidentně naspěch. Ujížděli směrem k Markovi

a Rayovi. Android na sebe rychle navlékl košili a také prošívanou

kazajku, která v sobě skrývala destičky ze speciální umělé hmoty,

vypadající jako železné šupiny.

„Máš nastavený opasek?“ zeptal se Ray Marka a v jeho hlasu

zazněla nefalšovaná starostlivost.

Ochranný pás byl skutečným zázrakem pozemské techniky.

Vypadal jako obyčejný opasek s velkou kovovou přezkou. Vytvářel

kolem těla elektromagnetické pole, k jehož porušení bylo zapotřebí

síly větší, než vyvine atomový generátor v přezce. Dokázal

neutralizovat nejen klasické střely, ale i laserové paprsky. Jedinou

jeho nevýhodou bylo, že při kontaktu s domorodci bylo třeba snížit

intenzitu pole, aby jeho uživatel nevzbudil podezření. A poněvadž

pole bylo pružné, nárazy, k nimž docházelo, byly velmi bolestivé.

Při každém návratu z mise Mark jen počítal nové modřiny, které

utržil.

„Samozřejmě,“ ušklíbl se Mark nad androidovou starostlivostí.

Z městečka v té chvíli vyrazilo několik pronásledovatelů.

„Mají uniformy,“ poznamenal Ray, jehož elektronický zrak

překonával i velmi silné dalekohledy.

Prchající pětice si všimla dvou jezdců před sebou a zabočila do

lánu. Ve vysokém stébloví prakticky jezdci zmizeli.

Pronásledovatelé se zastavili na kraji pole a vyčkali, až k nim Mark s

Rayem dojedou.

„Proč jste je nezadrželi?“ štěkl na oba muže velitel hlídky.

„Byli od nás stejně daleko jako od vás,“ odpověděl klidně Mark a

12

mírně se na muže usmál.

Nicméně významně položil ruku na rukojeť meče a naznačil tím,

že dál nemíní poslouchat tento tón.

„Pojedete s námi!“ rozkázal velitel a jeho hlídka obstoupila oba

cestovatele.

„Máme stejnou cestu,“ přitakal Mark. „Nicméně sdělíte nám

důvod, proč bychom měli jet s vámi? Jsem rytíř Mark a toto,“ ukázal

na Raye, „je můj sluha Ray. Nejsem zvyklý, aby se mnou někdo

mluvil tímto tónem!“

„Nezadrželi jste zločince, na něž je vypsána královská odměna.“

„To je tak vysoká, nebo ji vypsal král?“ nedalo Markovi.

„Nedráždi hada bosou nohou,“ poslal Ray Markovi varování.

„Obojí!“ prskl nakvašeně důstojník.

„Tak to mě opravdu mrzí, že jsme nemohli zasáhnout. Peníze se

hodí vždycky,“ pokrčil rameny Mark.

„To se ještě uvidí,“ ukončil debatu důstojník. „Soudce rozhodne,

jestli jste se tu ocitli jen náhodou, nebo jestli jste jejich

spolupachatelé!“

Markovi zbělely nad tou urážkou prsty, které měl ovinuté kolem

jílce meče. A teprve pevná Rayova ruka, kterou ucítil na rameni, ho

uklidnila.

„Jedině to, že konáte svou povinnost, vás zachránilo od souboje

pro urážku na cti,“ zavrčel Mark a násilně odtáhl ruku od meče.

„Pokud vás soudce osvobodí, budu vám k dispozici.“ Oči

důstojníka se zúžily potlačovaným vztekem.

To už Markovi stačilo, aby se ovládl natolik, že se dokázal na

důstojníka pousmát:

„Předpokládám, že se nebudete snažit odebrat nám zbraně.

Pojedeme s vámi, protože stejně míříme do Ferrumu.“

„Když mi dáte své slovo, že s námi pojedete v klidu, zbraně vám

ponechám,“ zklidnil se i důstojník.

Mark pobídl svého beraka a pomalu se rozjel dál po cestě k

městečku.

„Vzhledem k tomu, že do Ferrumu je daleko a nedostaneme se

tam dřív než pozdě večer, měli jsme v úmyslu se tady v té vesnici

najíst.“

13

„Dobře,“ uznal důstojník rozumnost Markova návrhu.

* * *

Projížděli rozlehlým lesem, když Ray upozornil Marka:

„Máme společnost. Třicet metrů před námi je nějaký organický

materiál. Nejsem schopný rozeznat, co to je.“

Mark nadsedl v sedle a uchopil jílec meče. Mark i Ray tudíž

nebyli překvapeni, když z lesa vyrazil jako blesk tvor velikostí

podobný bájnému šavlozubému tygroidovi z planety Ciernyen.

Nebyl o moc menší než berak, na němž seděl Mark. Jeho nazelenalý,

flekatý kožich splýval v lesním přítmí s pozadím, proto si ho místní

nevšimli. Mark tasil meč a pevnou rukou přesvědčil svého beraka,

že plašit se nemá smysl.

„Pasmar!“ vykřikl důstojník a snažil se uklidnit svého

střečkujícího beraka.

To již Mark vyrazil proti pádícímu zvířeti. To na okamžik

zpomalilo, protože s něčím takovým nepočítalo. Když Mark míjel

útočící zvíře, sekl ho do svalnaté šíje. Rána v té rychlosti nebyla

přesná, nicméně se meč hluboko zabořil do plece zvířete. Vyrazilo

ohlušující řev. Avšak pokračovalo v útoku. Vojáci se snažili zkrotit

svá poplašená zvířata, a tak si nikdo nevšiml tenkého rudého

paprsku, který vyšlehl z Rayova ukazováku. Tam měl android

zabudovaný silný laser. Samozřejmě že ho nesměl používat a jeho

instalace byla proti všem předpisům, ale zatím na toto Rayovo

vylepšení nikdo nepřišel. A kde není žalobce, tam není ani soudce.

Paprsek prošel hladce dravcovou lebkou a spálil jeho mozek.

Pasmarovy přední nohy podklesly, zvíře udělalo prapodivný přemet

a po zádech jelo ještě kus po prašné cestě. V té chvíli se již Mark

vracel, a protože si domyslel, k čemu došlo, přibrzdil svého beraka a

jediným silným úderem roztříštil pasmarovu hlavu. Kusy šedavé

mozkové hmoty se rozlétly na všechny strany. Mark seskočil z

beraka.

„Něco takového jsem ještě neviděl!“ vykřikl nadšeně důstojník,

když dojel k Markovi, který si prohlížel mrtvé zvíře. „Pane, jste

hrdina! Vynikající bojovník!“

14

Chtěl poplácat Marka po rameni, ale vtom si uvědomil, že se

vlastně jedná o vězně, a tak se zarazil.

„Musíme se tady utábořit na noc,“ řekl nyní už klidněji. „Vojáci

stáhnou kůži, protože ta je nádherným darem pro krále. Navíc

veškeré maso nedokážeme odvézt a bylo by velmi smutné ho tu

nechat mrchožroutům. Je to vyhlášená delikatesa. Sice nám ho

neupraví královský kuchař, ale i tak…,“ olízl se v předtuše

vynikající večeře. „Jmenuji se Relad Barnen a jsem rytířem krále

Falona Pátého.“

„Pane, o půl míle dál je příhodná mýtina, kterou protéká potok s

velmi dobrou vodou,“ ozval se jeden z vojáků, kteří již pracovali na

mrtvém zvířeti.

„Ano, pamatuji se na ni,“ souhlasil důstojník a díval se, jak se

jeho muži pustili do stahování mohutného predátora.

Když stáhli kůži z levé zadní tlapy, nechal je odříznout ji a s

dalším vojákem, následován Markem a Rayem, se vydali na místo,

kde se hodlali utábořit.

„Máme problém,“ Ray se vážně podíval na Marka, „mám

poškozený laser, budu ho moct používat jen občas.“

„Budeme se muset obejít bez něj,“ odpověděl stejným způsobem

Mark.

* * *

„Byli jste už někdy ve Ferrumu?“

„Nebyli,“ zavrtěl hlavou Mark. „Jsem ve vašem království jen

několik dní. Naše loď ztroskotala na severu, nedaleko nějakého

ostrůvku. Nezachránili jsme toho mnoho, a tak jsem se rozhodl, že

se vydám do hlavního města, kde buď najdu službu, která mi přinese

určitou finanční sumu, anebo nastoupím na nějakou loď a odjedu

domů do Deranty.“

„Vy pocházíte z Deranty?“ podivil se Relad. „Nikdy jsem se

nesetkal s rodilým deranťanem. Ta země je tak daleko, že se tam

možná dostal některý z našich obchodníků, ale jinak určitě nikdo.“

„Taky už jsem z domova několik let,“ přitakal Mark Stone. „A

toulky už mě unavují.“

15

„To je dobře, že jsme o tom ztroskotání slyšeli v hospodě na

pobřeží, co?“ poznamenal Ray. „Alespoň nám nemůžou dokázat, že

lžeme.“

„To mění situaci,“ opřel se o hrušku sedla Relad. „Máte někoho,

kdo by vám mohl potvrdit tuto informaci?“

„Nevím,“ pokrčil rameny Mark, „po té bouři jsem se probral na

pustém pobřeží a nikoho z lodě jsme již nepotkali. Beraky jsem

koupil za poslední peníze a jinak vlastním jen to, co mám na sobě. A

také svého sluhu.“

„Nicméně vás musím předvést před královského soudce, protože

jste se nachomýtli k nezdařenému pronásledování králem hledaného

zločince.“

„Mimochodem,“ nedalo to Markovi, „proč jste nepokračovali v

pronásledování?“

„To není pole. To jsou doupata pasmarů. Tam se může pustit

člověk jen opravdu v zoufalé situaci.“

„A to pronásledovatel určitě není,“ uchechtl se Ray.

„Maximálně ohlásí, že se o ně postarali pasmarové,“ souhlasil s

ním Mark.

* * *

„Marku!“ řekl tiše Ray a uchopil Stonea za rameno a stiskl, až to

zabolelo. „Zachytil jsem slabé dzeta vlnění.“

Stáli na jednom z malých náměstí města Ferrumu. Mělo tvar

nepravidelného šestiúhelníku, jehož strana měla asi padesát metrů.

Do každého z rohů ústila jedna ulice. Náměstí vévodil chrám

místního boha deště a větru, kterého všichni ferrařané uctívali.

Většina z nich patřila k námořnictvu, takže to bylo docela

pochopitelné. Domy patřily bohatým šlechticům a bylo to na nich

vidět. Sloupoví, prolamovaná průčelí, chrlíce nejrůznějších tvarů je

zdobily ve velkém množství.

„To není možné! Podprostorovou vysílačku tady nikdo mít

nemůže,“ vrtěl hlavou Mark Stone.

„Je to slabé a jde to přibližně z chrámu boha Keji-vala,“ pohodil

Ray hlavou směrem k výstavné budově.

16

„Nemůžeme tady dělat moc velký zmatek,“ oponoval Mark.

„Vždyť teprve předevčírem nás královský soudce osvobodil z

podezření o napomáhání státním zločincům.“

„To je pravda!“ Ray si dal ruce v bok, narovnal se a přitom se

nenápadně rozhlédl. „Kromě toho nás sledují. A mám pocit, že to

bude někdo z králova okolí. Takže zase tak moc nám nevěří.“

„Jdeme! Jednou jsme se rozhodli prohlédnout si město a zkusit

najít nějakou práci, tak se nebudeme zdržovat. Je tu sice Reladova

nabídka, ale tam bychom se museli upsat na dva roky, a kromě toho

sloužit jako obyčejný žoldnéř se mi zase tak moc nechce.“

Mark se podíval na špičky svých bot, jako kdyby na nich mohl

najít odpovědi na své otázky, ale nic tam nenašel.

„Půjdeme do přístavu,“ pokračoval po chvíli, „uvidíme, jestli tam

na něco nenarazíme. Sem se vrátíme v příhodnější chvíli.“

„Dobře,“ souhlasil Ray.

* * *

„Teda už jsem zažil ledacos, ale takový smrad a množství

odpadků ještě ne. A to jsem byl i na Zemi…“

„Já vím,“ přerušil ho Ray. „Tady ještě o kanalizaci neslyšeli.“

Došli na břeh široké řeky, která se vlévala do moře. Jejího ústí

využili místní stavitelé jako rozlehlého přístavu. Už se začalo

stmívat a Mark se rozhlížel po nějaké vhodné hospodě, kde by ukojil

svůj narůstající hlad.

Vál lehký větřík, který ještě více zhutňoval zdejší smrad.

„Nevím, jestli to bude vhodné zkoušet to tady,“ poznamenal Ray,

když z hospody, kterou označoval zrezivělý a ve větru skřípající

vývěsní štít, vylétl vysokým obloukem muž a rozplácl se v hromadě

odpadků.

Dveře hospody se ani nezavřely, neboť prvního letce následoval

další. Vypadal ještě hůř než ten první. Zatímco ten si pouze držel

ruku, na níž měl dlouhou řeznou ránu, z které hojně tekla krev,

druhý měl rozseknutou tvář, takže to vypadalo, jako kdyby měl ještě

jedna rozšklebená ústa, ale posazená poněkud nesymetricky a šikmo.

První vyhozený host se potácivě zvedl a zamířil dolů k přístavu,

17

druhý zůstal ležet na odpadcích a sténal.

„Myslím, že máš pravdu,“ konstatoval Mark. „Museli bychom to

tam nejdřív trochu zpacifikovat a na to nemám dneska náladu. A

navíc jméno té hospody ve mně nevzbuzuje velkou důvěru.“

Ray vrhl rychlý pohled na štít a přeluštil skoro nečitelná písmena.

„U vykuchanýho námořníka,“ přeslabikoval a usmál se poněkud

koženým úsměvem. „Pokud to myslil původní majitel vážně, tak

bych tam být tebou opravdu nechodil.“

Mark na okamžik zaváhal, neboť nevěděl, jestli to Ray myslel

vážně, ale přece androidi nemají velký smysl pro humor. Mávl nad

tím v duchu rukou a zamířil ulicí, kterou přišli, nahoru do města.

Neudělal ani pět kroků, když z hospody vyběhli čtyři muži a vrhli se

za nimi. Mark se otočil a tasil meč. Totéž udělal i Ray. Ustoupili k

domu, aby si chránili záda.

Muži byli oblečeni jako námořníci, měli plátěné kalhoty, kazajky

a na hlavách kožené hučky podivného tvaru. Byli opálení do

tmavohněda. V rukách třímali něco mezi dlouhou dýkou a mečem.

Jen jeden měl v ruce skutečný meč. S řevem se vrhli na oba muže.

Mark se zpočátku chtěl pokusit o nějaké vysvětlení, ale muži byli

natolik opilí, že to nemělo cenu. Čtveřice uměla se svými zbraněmi

zacházel velmi dovedně, ale proti Markovi a Rayovi neměli šanci, i

když byli v přesile. Mark Stone zachytil zbraň jednoho z útočníků

svým mečem, krouživým pohybem ji vytrhl muži z ruky a odhodil

daleko stranou. Pak košem meče zasáhl muže do hlavy a ten v

bezvědomí padl k zemi. Mezitím se Ray vypořádal také s jedním z

útočníků. Muž s mečem dorážel na Marka a byl velmi nepříjemným

protivníkem, zvlášť když z vysoké boty vytáhl dýku s velkou

záštitou, kterou používal nejen k obraně, ale i k útoku. Nicméně oba,

jak Mark tak i Ray, se nyní již bavili. Jejich protivníci byli

odsouzeni k porážce. Byla to jen otázka času. Ray elegantním

úkrokem uhnul zběsilému útoku svého soupeře a napodobil Marka.

Vyrazil svému protivníkovi zbraň z ruky a hlavicí meče ho poslal do

bezvědomí. Muž ještě udělal jeden dva kroky, narazil do zdi a pak se

sesul k zemi. Marka škrábl jeho soupeř na rameni, ale ochranný pás

zabránil zranění. Muže to natolik překvapilo, že si ani nevšiml

přilétající androidovy pěsti. Zadunělo to, jako když se praští do

18

dutého sudu.

„Moc rozumu v hlavě asi nemá,“ okomentoval ukončení šarvátky

Mark.

„Taky se mi zdálo,“ pokrčil rameny Ray.

V té chvíli se ozval dusot nohou obutých do masivních kožených

bot a ulicí se přiřítila hlídka královských zbrojnošů. Obstoupili je a

namířili na oba pozemšťany píky, jimiž byli ozbrojeni. Teprve v té

chvíli dosupěl jejich velitel, malý podsaditý chlapík s mečem u

boku.

Nohou převrátil jednoho z bezvládných útočníků a zarudlá,

zpocená tvář se mu rozzářila:

„Seberte je!“ štěkl seržant vysokým, mírně pisklavým hlasem.

„To je Šílený Klíčník!“ tentokrát v jeho hlasu už bylo nadšení.

„Mohli byste mě, pánové, následovat na strážnici?“

Markovi se to příliš nepozdávalo, ale Ray klidně zasunul meč do

pochvy.

„Za tohle nás nezavřou.“ sdělil Markovi. „To je pověstný pirát,

kterého hledají skoro ještě víc než ty nešťastníky, co jsme je

viděli…“

„Aha.“

„Navíc je na něj vypsaná dost vysoká odměna. Třeba ji

dostaneme, to by nám na nějakou dobu vytrhlo trn z paty.“

Mark neřekl už nic a také zasunul meč do pochvy.

* * *

„To jste zase vy?“ zavrtěl nechápavě hlavou Relad Barnen, před

něhož je předvedli. Nicméně jeho tvář se projasnila v okamžiku, kdy

uviděl zajatce, které přivedla hlídka.

„Seržante, jak jste přišel k těm zajatcům?“

„Tyhle dva,“ ukázal zarudlý seržant na Marka s Rayem, „je

zmlátili v přístavu. Když jsme na místo dorazili my, už nebylo co

řešit.“

„Vy jste… vy jste…,“ koktal Relad a měl doširoka otevřené oči,

„vy jste zvládli Šíleného Klíčníka?“

„Co je na tom tak strašně divného?“ nedalo to Markovi.

19

„Můžete jít a jeho,“ ukázal na spoutaného piráta, „zavřete zvlášť

a hlídejte osobně. Seržante, pokud nechcete skončit v poslední

posádce na hranicích, tak vám nesmí uniknout!“

Žoldnéři opustili místnost a zanechali tam Marka s Rayem a

Relada Barnena stále ještě vyvedeného z míry.

„Věděli jsme o něm,“ opřel se Relad lokty o stůl a tvářil se

zamyšleně, „měli jsme zprávy o tom, že je ve městě, ale nikdo si na

něj netroufl. Je tak vynikající šermíř, že se dokázal vysekat z mely,

když ho obklíčilo osm vojáků.“

„To teda toho moc neumějí,“ poznamenal telepaticky Ray.

„Navíc se tady narodil a město zná jako své boty, nemluvě o tom,

že tu má hromadu pomocníků. Jak jste se k němu dostali?“

„Byli jsme se podívat dole v přístavu,“ řekl pomalu Mark, „a tam

nás z neznámého důvodu napadl. Možná si nás s někým spletl. Ale

měl smůlu.“

„To tedy máte pravdu,“ nadšeně souhlasil Relad. „Teď ho čeká

aréna. Poprava by byla sice vhodná, ale takhle to bude větší zábava.“

„Jaká aréna?“ zeptal se mírně nechápavě Mark.

„Starý Řím,“ upozornil ho Ray dřív, než Relad stačil něco říct.

„Aha,“ klepl se do čela Mark Stone. „A hry budou kdy?“

„Za čtyři měsíce. Ale teď se vraťme k vám. Předpokládám, že

král vás bude chtít vidět při nejbližší audienci. Ten pirát mu už

dlouho pil krev. A je pravděpodobné, že vypsanou odměnu opravdu

dostanete. Takže, kde vás mohu najít, kdyby to bylo potřeba?“

„Zatím bydlíme v kupecké čtvrti, v hostinci Zelený bazilišek.“

* * *

Byla hluboká noc. Oba místní měsíce byly sice v úplňku, ale

mohutná mračna pokrývala již druhý den oblohu. Déšť se z nich lil

prakticky neustále. Ulicemi Ferrumu tekly potůčky vody a odnášely

splašky z celého města do moře. Byla lezavá zima, kterou ještě

zesiloval vítr vanoucí z moře.

Mark s Rayem šli ulicemi k chrámu boha Keji-vala.

„Nejsem si jistý, že je to ten nejlepší nápad,“ vrčel Mark, kterému

studená voda zatékala za krk.

20

„Celé dva dny tu byly bohoslužby,“ oponoval Ray. „Kněží to

přece nemohou fyzicky vydržet. Musejí si také někdy odpočinout. Je

jich tam jenom osm. Spočítal jsem je. Nemohou se střídat.“

Mark jen pokrčil rameny a přestal odporovat. Možná právě proto,

že ten pohyb vytvořil v plášti škvíru, kterou mu na kůži chlístla další

porce ledové vody.

Přešli tiché náměstí a úzkou uličkou obcházeli chrám. Jak věděli

z předchozích průzkumů, byla tam ve vysoké zdi branka. Ray si od

ní udělal klíč, či spíše paklíč.

„Ani to neskříplo,“ komentoval svůj výkon při odemykání.

Protáhli se na malý dvorek, přešli ho a dalšími menšími dvířky,

tentokrát nezamčenými, prošli do vnitřních prostorů chrámu.

„Počkej tady na mě,“ vyslal své přání Ray. „Mělo by to být

někde v oblasti obětiště. Přece jen v té tmě líp vidím. Infračervené

vidění je výhoda, kterou nemáš. A navíc lokátor dzeta vln mám také

já, takže není co řešit.“

Mark jen pokrčil rameny, protože věděl, že android má pravdu.

Opřel se o zeď a popotáhl. Vypadalo to na pořádnou rýmu. I když

byl očkovaný a imunizovaný proti všem chorobám, nastydnutí mezi

ně nepatřilo.

Ray se podél zdi pomalu šoural chodbou. Ani pro jeho upravený

zrak tu nebyl přebytek světla.

V chrámové lodi to bylo jiné. Olejové lampy vydávaly třepotavé

žluté světlo a nebylo jich zas tak málo.

„Osm,“ cvaklo Rayovi v hlavě.

Blížil se opatrně k masivnímu mramorovému stolu, na nějž se

kladly obětiny. Za ním se tyčil dřevěný, vyřezávaný oltář, na němž

byly znázorněné lodě zmítané obrovskými vlnami.

Ještě včera odtud, z velké hromady darů rozmarnému bohovi, byl

schopný zaměřit slabé dzeta vlny. V této chvíli tu však již bylo

pusto. Mohutný stůl byl prázdný a dokonale vyčištěný. Člověk by

alespoň na chvíli propadl zoufalství, to však android nedovedl.

Soustředil se a zachytil nový směr, odkud vlny vycházely. Vydal se

dozadu za oltář. Tam narazil na prostornou chodbu, vedoucí do

hloubi chrámu. Šel ztichlým chrámem a míjel dveře, za nimiž

21

pochrupovali unavení kněží. Na konci chodba zatáčela doprava a za

jedněmi dveřmi vlevo bylo to, co sem Ray přišel hledat.

Dveře nebyly zamčené a Ray vklouzl do místnosti. Bylo to veliké

skladiště nejrůznějších věcí, které chrámu věnovali věřící a jež zatím

kněží nedokázali upotřebit. Ray kličkoval skladem a postupně se

blížil k místu, kde musela být vysílačka. Nakonec narazil na stůl, u

něhož zřejmě úřadoval mnich pověřený vedením skladu. Hned vedle

u stolu Ray nalezl ve stěně ukrytý primitivní trezor. S paklíči, které

měl ve výbavě, mu trvalo dobrých sedm minut, než ho otevřel. Byly

tam zlaté mince, šperky, listiny a také malý šedivý váleček, v němž

Ray poznal podprostorovou vysílačku Adamek-631. Jenom mu

zatím bylo záhadou, že vysílala tak slabě. Nicméně na vyřešení

jejího tajemství bude mít dost času, až bude v bezpečí. Vyndal ji ven

a zasunul do váčku, který měl u pasu. Zavřel trezor a zamkl ho.

V té chvíli se ozval hromový rachot a ze stropu prudce sjely silné

mříže, které kolem něj vytvořily velmi pevnou železnou kobku.

Ray uchopil tlustý železný prut a zkusil jím pohnout. Byl příliš

silný. Na okamžik ho napadlo využít laser, který měl umístěný v

ukazováčku pravé ruky, avšak v té chvíli se otevřely dveře a dovnitř

vběhli tři ozbrojení mniši.

Ray přestal lomcovat mřížemi.

„Zmiz,“ vyslal Markovi zprávu. „Chytili mě do pasti, ale zatím

mi nehrozí žádné akutní nebezpečí. Vysílačku mám. Vypadá to, že

její baterie je skoro vybitá, takže nám zatím stejně není k ničemu.

Zřejmě se dostala do vody a nastal zkrat. Podíval jsem se na displej

a zapamatuj si, že byla sebrána na koordinátech 311-62-34, opakuji

311-62-34.“

„Jdu ti na pomoc!“ Mark tasil meč a chtěl se rozběhnout za

Rayem.

„Nehrozí mi žádné akutní nebezpečí! Potřebujeme, aby někdo

zůstal na svobodě! Zmiz odtud a já se ti nějak ozvu!“

Mark se zastavil a násilím se zklidnil. Musel uznat, že Ray má

pravdu, jako obvykle. Pokud mají přežít v království Falona Pátého,

nemohou vyvraždit většinu jeho obyvatelstva.

„Dobře,“ zastavil se Mark a vydal se k brance, kterou sem přišli.

Zasunul meč do pochvy a vyběhl do deště.

22

3.

Mark Stone vešel do audienční síně krále Falona Pátého a usmál se.

V kolika podobných sálech už byl. Místnost měla dobrých třicet

metrů délky a patnáct metrů do šířky. Rozdělovaly ji dvě řady

sloupů. Na stěnách visely koberce s válečnými výjevy. Podlaha však

byla holá a velké tmavé dlaždice se stříbrným žilkováním

podtrhovaly vznešenost tohoto místa. Okna měla mříže, přestože se

audienční síň nacházela v prvním patře hradu. Na konci prázdné

místnosti, na nízkém stupínku, stálo vyřezávané křeslo, kterému

kdysi na Zemi říkali trůn. Na něm seděl, opřený bradou o ruku, asi

padesátiletý muž. Ani volné roucho nezakrylo vystouplé břicho,

nicméně Falon vypadal zachovale a jeho živé, potměšilé oči

sledovaly celou cestu Marka Stonea ode dveří až k podnoží trůnu.

Mark se hluboce uklonil a řekl:

„Zdravím krále Falona Pátého, vladaře bohem seslaného této

zemi,“ poslušně odpapouškoval pozdrav, který ho učil Relad

Barnen.

„Milý rytíři,“ prohrábl si Falon dlouhé, bílé, pečlivě rozčesané

vlasy, „nevím, jak se k tobě zachovat. Proto jsi byl pozván k

soukromé audienci.“

„Proto je tady taky těch deset ozbrojenců, kteří mě sledují

ostřížími zraky a při prvním podezřelém pohybu dostanu šipku z

kuše do zad,“ pomyslel si sarkasticky Mark. „Ostatně je to

soukromá audience jako stehno. Když si odmyslím ty ozbrojence, tak

musím počítat minimálně s těmi třemi, kteří jsou schovaní za

portiriérou, která zakrývá stěnu za trůnem.“

Mark mlčel a čekal na to, jak se celá situace bude vyvíjet dál.

„Na jednu stranu jsem ti povděčný, že jsi zajal Šíleného Klíčníka,

a také za něj dostaneš vypsanou odměnu.“

Mark se uklonil.

„Na druhou stranu je tvůj sluha chycen při loupeži v chrámu boha

Keji-vala, což je o to závažnější, že je to náš hlavní bůh. Další

problém je však v tom, že neukradl, i když k tomu měl příležitost,

nebo si alespoň mohl myslet, že ji má, žádné zlato, ale jakousi

23

bezcennou cetku,“ Falon bezradně rozhodil rukama.

„Ta věc je moje,“ řekl tiše Mark, „a byla mi uloupena při

ztroskotání lodi. Je to rodinná památka a velice na ní lpím. Zřejmě

se zloděj rozhodl zbavit se jí i svého zločinu tím, že ji věnuje

božstvu…“

„Neplácej mi tu nesmysly!“ rázně uťal Markův projev Falon.

„Věřím, že by to mohlo být tvoje, ale jak mi vysvětlíš, že jsi věděl o

její přítomnosti v chrámu?“

Mark si zhluboka povzdychl. To byl kardinální problém, že pro

tuto věc neměl vysvětlení, které by mohl Falonovi přednést a bylo

důvěryhodné. Rozhodil rukama a pohyb velmi rychle zpomalil, když

si všiml, jak se strážní napjali.

„Jsme s tím předmětem spojeni, Vaše Veličenstvo, a já vycítím,

kde je. Musím ale být poměrně blízko. Proto jsem se o něm

dozvěděl až tehdy, když jsem se dostal do Ferrumu.“

„Dobře,“ pohladil si zamyšleně vyholenou bradu Falon. „Proč jsi

nepočkal, až se budou některé věci z chrámu prodávat?“

„Prodávat?“ zhrozeně se narovnal Mark. „To se u nás v Derantě

nedělá!“

„Ale u nás ano.“ Falon zdvihl ukazováček na pravé ruce a usmál

se. Poté se hloubavě zadíval na Marka.

„Opravdu tady vládne obchodnický pragmatismus,“ ušklíbl se v

duchu Mark Stone a začal mírně doufat, že se mu podaří dostat Raye

z vězení i vysílačku bez nějakého velkého krveprolití.

„Až dostanu odměnu a najdu si nějakou práci vhodnou pro rytíře

a také patřičně honorovanou, mohl bych…,“ nechal viset ve vzduchu

nenápadně svou nabídku.

„O tom by se dalo uvažovat,“ Falon se zamyšleně podíval na

Marka a v tom pohledu sice nebylo přátelství, ale pochopení pro

podobný náhled na věc.

Král se podrbal levou rukou za uchem a pak se rozhodl:

„Samdipe, pojď sem!“ křikl.

Portiriéra se zavlnila a první ze tří jejích obyvatel se vynořil na

světlo. Byl to vysoký muž, jehož vychrtlost byla až pozoruhodná.

Kosti mu trčely z těla, takže vypadal jako pochodující kostra. Holá

lebka byla ozdobena velkýma, netopýříma ušima a dlouhý nos, trčící

24

z obličeje jako zoban, sebou neustále pocukával. Jeho oči byly velké

a záludnost z nich jen kapala. Prostě vhodný rádce pro takového

krále, jakým Falon byl. Mark měl takové lidi rád, ale nejvíc na

česneku, jak říkával.

„Ano, můj pane?“ uklonil se Samdip a Mark čekal, že se ozve

chrastění kostí.

Nestalo se tak.

„Volal jsi mě?“ Jeho hlas tekl jako med, ale byly v něm noty,

které nevěstily nic dobrého.

„Co říkáš na rytířovu nabídku?“

„Myslím si, že bychom mohli jeho šlechetného návrhu využít,“

zašveholil rádce úlisně, sklonil se ke královu uchu a cosi mu

naléhavě šeptal.

Falon se rozesmál a plácal rukama do podloketníků trůnu. Mark

měl nedobré tušení, které se vzápětí vyplnilo.

„To se mi líbí! Tak to uděláme!“ Falon se znovu hýkavě

rozesmál.

Samdip se uklonil a odstoupil od trůnu.

„Rozhodl jsem se, že ti dám šanci vydělat si na onu věc.

Vzhledem k tomu, že jsi šlechtic a vynikající bojovník, jak jsem se

doslechl, budou to úkoly hodné tvých schopností. Tvého sluhu Raye

propustit nemohu, ale dám mu šanci vybojovat si svobodu v aréně.

Za čtyři měsíce budou velké oslavy vzniku našeho království a také

svatba… Tam se tvůj sluha utká… Ale to necháme na jindy, vraťme

se k tobě. Mám pro tebe celkem pět úkolů. Čtyři budou pro tebe a

pátým bude onen zápas tvého sluhy. Pokud se jich zhostíš, dostaneš

zpátky svoji rodinnou památku, a pokud tvůj sluha vyhraje svůj

zápas, bude volný. Říkali mi, že je skoro tak dobrý s mečem jako ty.

Souhlasíš s těmito podmínkami?“ Jeho hlas se nyní úlisností

nápadně podobal Samdipovu.

Mark však neměl kam couvnout, a tak přikývl.

„Samozřejmě tak učiním, bude-li to v mých silách. Jen bych rád

upozornil, že Ray není ani tak mým sluhou, jako spíš společníkem,

neboť je to můj nevlastní bratr, a žádám, aby s ním bylo zacházeno

jako se šlechticem, kterým také je.“

„Jsi volný, rytíři Marku z Kamene. Můj rádce Samdip ti vyplatí

25

slíbenou odměnu a také ti zadá první úkol.“

Mark se uklonil a počkal, až se k němu připojí kostnatý rádce.

Pak si ale řekl, že to neměl dělat. Rádce totiž smrděl. Nikoli špínou,

ale neskutečným množstvím voňavek, které na sebe musel vylít.

* * *

Seděli v Samdipově pracovně. Mark Stone byl rád, že si rádce

potrpí na přepych a okázalost. Velký stůl ho bezpečně odděloval od

něj, takže byl schopný využít bohatě prostřeného stolu. Právě si

pochutnával na tlustém plátku uzeného masa a zakusoval ho

kulatými plody jakési místní odrůdy vína, když se Samdip odhodlal

seznámit ho s podstatou úkolu.

„Dva dny odtud směrem na západ je hluboký les zvaný

Symtfalský. Je to spíš rozsáhlá bažina. V něm žije rodina

nebezpečných ptáků, o nichž se říká, že jsou lidožraví. Zatím se

proti nim vypravilo sedm rytířů a ani jeden z nich se nevrátil. Ptáci

se tu objevili před několika lety kdoví odkud. Nikdo předtím o

ničem takovém neslyšel. Naše království není veliké a zprávy se tu

šíří rychle. Navíc nás chrání hory, takže jsme předpokládali, že je to

pokus vyhnout se placení daní.

Lidé je popisují různě, ale znáte to. Strach má velké oči. Nejdřív

přicházely zprávy o zmizelých domácích zvířatech, když ale zmizeli

dva berakové rytíře Malmasa i s jeho panošem, začali jsme to brát

vážně…“

„Jak vypadají?“ Mark polkl pecku a málem se zakuckal.

„Jsou vysocí asi jako průměrný člověk, spíš větší. Velmi rychle

běhají a neumějí létat. Jejich křídla jsou prý nevelká. Některé zprávy

mluví o tom, že umějí vystřelovat svá pera jako oštěpy a těmi

zabíjejí kořist na dálku. Jedno z těch per tu mám. Mohu vám ho

ukázat.“

Samdip vstal a otevřel masivní truhlici u okna. Vytáhl z ní cosi,

co na první pohled vypadalo jako půlmetrové černožlutě pruhované

kopí. Vrátil se ke stolu, položil tu věc na něj a posunul ji k Markovi.

Lehce klouzala po leštěném povrchu.

Když ji Stone uchopil do ruky, přesvědčil se, že v žádném

26

případě nejde o ptačí pírko. Ještě tak nejvíc to připomínalo ježčí

bodlinu, ale nestvůrně velkou.

„Poté co jsme nemohli najít žádného dalšího odvážného rytíře,

který by je zlikvidoval, podařilo se vesničanům nebezpečné tvory

zahnat do bažin ohněm. Zapálili raději svá pole, když vanul příznivý

vítr, a doufali, že je oheň zabije. Ale nestalo se tak. Ptáci se usídlili v

bažině a odtud vycházejí za lovem.

Vaším úkolem je zabít je a přinést jejich hlavy, aby zkrášlily

trůnní sál.“

Mark si pohrával s bodlinou a přemýšlel, jak se zhostit tohoto

úkolu. Bylo mu jasné, že to nebude žádná procházka růžovým

sadem, vždyť si ptáci poradili s dvěma beraky.

„Mohu vám nabídnout jakoukoli výbavu z královské zbrojnice,“

projevil nečekanou velkorysost Samdip.

„To bude muset být opravdu velký nežit na zadku krále Falona,

když je takhle ochotný,“ blesklo Markovi hlavou.

„Mohl by sis mě vyžádat jako doprovod,“ ozval se z vězení Ray.

„Dáme vám i doprovod,“ pokračoval po chvilce mlčení Samdip.

„To by se mi hodilo,“ chytil se toho Mark. „Docela bych přivítal,

kdyby se mnou jel můj sluha Ray.“

„To… to… to…,“ koktal Samdip překvapeně, „to nemyslíte

vážně!? Aby s vámi jel zločinec, který je odsouzený na smrt! No

to… to…“

„Podle vašeho vyjádření nejde o výpravu, která by byla bez

nebezpečí, takže bych rád měl s sebou někoho, komu mohu plně

důvěřovat.“

„A místo zabití ptáků zmizíte i s tím svým sluhou!“ vyjekl

Samdip hlasem, z něhož odkapával jed.

„To jste si dovolil příliš!“ zařval Mark, vyskočil a praštil pěstí do

stolu, až všechny talíře nadskočily. „To děláte možná vy tady! Ale u

nás v Derantě slovo šlechtice platí! Za tuto urážku vás vyzývám na

souboj!“

Mark běsnil. Samdip zbledl, neboť si uvědomil, jak lehce vyřídili

Mark s Rayem Šíleného Klíčníka.

Trvalo to hodnou chvíli, než se Mark zklidnil natolik, že si znovu

sedl. Samdip měl ruce zaťaté v pěsti a viditelně se mu třásly.

27

„Omlouvám se vám, rytíři,“ řekl pak chvějícím se hlasem, „jestli

jsem vás urazil. Neuvědomil jsem si v té chvíli, s kým mluvím…“

„Pokud splníte moje přání, tak po návratu z výpravy pouvažuji o

vaší omluvě,“ štěkl stále ještě rozzuřený Mark Stone.

Samdip bleskově pochopil, že se mu naskytla možnost vycouvat

ze souboje, a viditelně se mu ulevilo.

„Budete-li souhlasit s doprovodem urozeného Relada Barnena,

nevidím důvod, proč by vás váš sluha nemohl doprovázet.“

„Dobrá,“ zavrčel Mark a v duchu se už usmíval. „Kdy budu moct

navštívit královskou zbrojnici, abych se podíval, jestli se tam najde

něco vhodného pro tuto výpravu?“

„Jakmile se domluvíme na podrobnostech vašeho odjezdu:

Ctihodný Barnen vás tam doprovodí, jakmile se vám to bude hodit.“

* * *

„Je docela příjemné zase být na slunci. Moje zásoby energie

povážlivě klesly. Vězeňská strava mi nestačila, a to jsem vypojil

skoro všechny nepotřebné agregáty. Můj měnič jídla pracuje s velmi

nízkou účinností,“ postěžoval si Ray a uvelebil se v sedle beraka tak,

aby na jeho svalnatá záda dopadalo co nejvíc slunečního svitu.

„Až se vrátíme, podebatuju o tom se slečnou Swansonovou,“

odpověděl mu telepaticky Mark.

„To si dovedu představit jak. Budu ti to muset alespoň dvakrát

připomenout. V její blízkosti zapomínáš na všechny sliby. Řekl bych,

že musí vyzařovat nějaké podivné zapomínací paprsky. Jednou se

tomu budu muset věnovat a prozkoumat to.“

„Tak bacha!“ zavrčel Mark. „Od slečny Swansonové dáš svý

pracky pryč!“

Ray se otočil k Markovi a jeho koutky se roztáhly v širokém

úsměvu.

„Tak jsem o tom vůbec nepřemýšlel,“ řekl a z jeho mírně

kovového hlasu zaznívaly tóny, které by normální člověk považoval

za radost.

„O čem,“ zeptal se Relad, který jel na svém válečném berakovi

vedle nich. „Mimochodem, měl by sis dát pozor, tohle slunce je

28

zrádné. Mohl by ses spálit.“

Už si zvykl na přátelský vztah rytíře Marka a jeho sluhy. Ale

stále ho překvapovaly občasné poznámky, které pronesl jeden z nich

prakticky do ticha.

„Samozřejmě o těch ptácích. Zajímalo by mě, jak se sem dostali.

Nikdy jsem o ničem takovém neslyšel,“ kličkoval Ray.

„Mimochodem, ctihodnosti, nikdy jsem se nespálil, a to jsem se

vystavoval i ostřejšímu slunci.“

„Jsou nějaké zprávy o tom, kdy a jak se tu objevili?“ přidal se k

Rayovi i Mark Stone, aby zamluvil androidova slova.

„Jsou to skoro dva roky, co se první zprávy o nich dostaly do

Ferrumu. Dost dlouho je nikdo nebral vážně. Takových pověstí

koluje mezi prostým lidem nepočítané,“ řekl trochu přezíravě Relad

Barnen. „Jenže pak…“

„… zmizeli berakové rytíře Malmaka,“ doplnil Mark, „to jsme

slyšeli.“

„Ale lidé tvrdili, že našli jejich hnízdo, když je zahnali do bažin.

Bylo prý obrovské a v něm tři vejce velké jako beračí hlava.“ Relad

měl vykulené oči.

„Co s nimi udělali?“

„Snědli je. Byly prý z toho ohně docela dobře uvařené. Taky je za

to potrestali.“ Relad pokýval hlavou.

„Proč?“

„Dotkli se majetku nejmilostivějšího krále.“ Relad nechápavě

zakroutil hlavou.

„Který je nedokázal ochránit,“ zabručel si pro sebe v mysli Ray.

* * *

„Tady končí bezpečná zóna. Sem se dostávají, jen když vyrážejí

za kořistí. Jinak se prý zdržují v lese a loví tam. Nevím. Všechno

jsou to jen zvěsti,“ pokrčil Relad rameny. „Tady v té vesnici,“ mávl

rukou dozadu, „na vás počkáme tři dny.“

„Ta hospoda byla velmi příjemná,“ usmál se Mark Stone a mávl

rukou.

Relad s pěti vojáky je sledovali očima, a když zmizeli mezi

29

stromy, jen sklonil hlavu a udělal svaté gesto ležaté osmy.

„Asi jsme je viděli naposled. Nicméně, vy dva,“ ukázal prstem na

vojáky, „pojedete oklikou do vesnice na druhé straně lesa a budete

tam hlídkovat. A ne aby vás viděli, kdyby se tam náhodou ocitli.“

„Ano, pane!“ štěkli dva vybraní vojáci a bylo jim vidět na očích,

jak jsou otrávení, že nebudou moct být v hospodě se svými

kamarády.

„Vy jim nevěříte?“ odvážil se zeptat jeden z vojáků.

„Důvěřuj, ale prověřuj,“ zavrčel Relad. „Nemám nejmenší chuť

přijít o hlavu, kdyby si rozmysleli souboj se Symtfalskými ptáky.“

* * *

„Myslím, že si můžeme odpočinout. Je odpoledne, cesta byla

namáhavá a já jsem si včera moc neoddychl,“ řekl Mark.

„Dcera toho krčmáře byla velmi hezká a zřejmě přítulná,“ řekl

Ray a zašklebil se, což odkoukal z tridi filmů.

„Měl by ses raději podívat, jestli je tu bezpečno,“ uťal slibně

rozvíjející se debatu Mark.

„Monitoruji okolí celou dobu. Nic většího než drobní hlodavci

není v dosahu mých senzorů, což znamená minimálně kilometr,“

řekl klidně Ray a Mark mu věřil.

Android nikdy nezanedbal své povinnosti. Zatímco se Mark

uložil do stínu pod rozložitý jehličnatý strom a bleskurychle usnul,

věnoval se Ray doplňování energie.

Když se Mark k večeru probudil, měl Ray připravenou večeři ze

surovin, které si vzali v hospodě. Mark Stone se protáhl a vyrazil k

blízkému potůčku, aby ze sebe smyl prach z cesty.

Cosi zašustilo v křoví a Mark tasil meč. Připravený k boji jen

zesílil ochranné pole na opasku.

Mark skočil ke křoví a levou rukou ho rozhrnul. Před ním stála

vyděšená dívka, ruku měla před ústy, jako kdyby chtěla zadržet

zděšený výkřik. Její oči byly opravdu plné děsu.

„Co tu děláš?“ vyhrkl překvapený Mark. „Jsou tu lidožraví…“

„Já se jich nebojím,“ špitla. „Teta mi řekla, že špatně vidí, a když

se nebudu hýbat, tak mě minou. Čich mají ještě horší než oči…“

30

Vykvikla vysokým hláskem, když ji Ray, který se objevil za ní,

zdvihl do vzduchu a nesl ji k táboru.

„Tos nemusel,“ poslal mu Mark.

„Mohla utéct. I já bych se možná lekl, kdyby na mě vyrazil chlap

s mečem.“

„To ti tak budu věřit,“ odsekl Mark.

„Proč jsi šla do lesa?“ opakoval Mark otázku, když už seděli u

malého ohně.

„Teta nutně potřebovala balkunku šedivou. Ve vesnici je

nemocné dítě a jenom odvar z téhle…“

„… zahání zelený kašel,“ doplnil Ray, který pečlivě prostudoval

ještě na astronefu všechny zprávy a samozřejmě si je pamatoval

slovo od slova.

„Ano,“ kývla dívka hlavou a Mark si teprve teď všiml, že má

zelené oči, což tvořilo příjemný protiklad k jejím dlouhým

blonďatým vlasům.

Upírala na Raye obdivný pohled.

„Ty víš úplně všecko,“ šeptla obdivně, „a máš takovou sílu…“

Poposedla si k androidovi blíž. Markovi bylo jasné, že dnes bude

mít první hlídku on. Vstal, protáhl se, až mu zapraskalo v zádech, a

vydal se na obchůzku kolem mýtiny. Když se vrátil k ohni, nebyl

tam už ani Ray, ani dívka.

Sedl si na zem a opřel se o sedlo. Naslouchal berakům, jak

pofrkávají uvázaní kousek od něj, a díval se na oblohu plnou cizích

souhvězdí. Nezáviděl Rayovi jeho dnešní úspěch, přál mu ho.

* * *

„Doufám, že ses dobře vyspal,“ řekl Ray, když Mark vystrčil nos

zpod přikrývky a zamžoural do zářivého rána.

„Naštěstí jsem nemusel držet hlídku dlouho,“ usmál se Mark a

protřel si oči.

„Byla unavená,“ opáčil Ray.

„A tys jí ještě dodal,“ poznamenal Mark.

Dívka ještě spala. Usmívala se a z její hezké tváře vyzařovala

něha. Ray potichu vstal a začal připravovat snídani. Mark se

31

vymotal z pokrývky a vydal se k potoku, aby se umyl.

Když se vrátil, byla už Veriana vzhůru a zvědavě přihlížela

Rayově činnosti. Pak vstala a vytáhla z koženého vaku nějaké

bylinky a podala je androidovi.

„Nasekej to do polévky, dostane to hned jinou chuť,“ usmála se

na něj.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ snažil se připoutat na sebe

pozornost Mark. „Ty víš, jak ti ptáci vypadají. Tím, že tu musíte žít,

víte o nich věci, které my nevíme.“

„Proč tě to zajímá a co tu děláte?“ Dívčiny zelené oči byly plné

otazníků.

„Poslal nás sem král, abychom ho těch stvůr zbavili.“

„To půjde těžko. Bojí se jenom ohně a jinak jsou našimi

zbraněmi nezranitelní. Mají kůži tvrdší než rytířská brnění. Nejsou

ani tak nebezpeční, když se ví, jak na ně. Už včera jsem vám říkala,

že když se nehýbete…“

„Já vím,“ přerušil ji Mark, „ale mohla bys je nějak popsat?“

„Stačilo by ti, kdybych vám je namalovala?“ usmála se.

„Ty to umíš?“ zajásal Mark. „To by bylo vůbec nejlepší. Počkej,

dám ti tabulku a pisátko.“

Dívka neobratně obracela břidlicovou tabulku v rukách a

nevěděla, co s ní. Mark jí ji vzal z ruky a zkusil namalovat

postavičku. Vzhledem ke svému malířskému „umění“ z toho vyšlo

něco jako panáček malovaný dvouletými dětmi. Veriana se

rozesmála a vzala mu tabulku z ruky. Mark ještě předtím rukávem

smazal svůj nepříliš povedený pokus a dívka se ponořila do práce.

Nějakou dobu jí trvalo, než zvládla pisátko, ale za chvíli se na

tabulce objevilo zvíře, které mělo zavalité tělo pokryté ostrými

výčnělky.

„To by mohla být ona pera,“ pomyslel si Mark.

Dlouhý, hadovitý krk byl zakončen masivní hlavou s ostrým

zahnutým zobanem, z něhož trčely trojúhelníkovité zuby. Nohy

mělo zvíře dlouhé a tenké, dole zakončené čtyřprstým pařátem.

Malé, složené oči shlížely na svět značně nepřívětivě.

„To vypadá jako Dlatryma z Terránie XXII,“ vzpomněl si na

největšího dravce tamní fauny Mark.

32

„Žije taky v několika zoologických zahradách, “ připomněl mu

Ray. „Ale jak se dostal sem?“

„To zase není tak podstatné,“ odmítl o tom přemýšlet Mark. „Co

o nich víš? A jak rychle se rozmnožují?“

„Rozmnožují se pomalu. Samice klade vejce jednou za pět šest let

a mláďata musí hlídat před samcem, protože ten je v rámci boje o

životní prostor většinou zabije. A opravdu umějí střílet bodliny z

křídel. Není to však na velkou vzdálenost. Tvůj opasek by je měl

zachytit.“

„To se mi ulevilo,“ pomyslel si sarkasticky Mark.

„Problém je v tom, že i pro tvůj meč by byli poměrně těžko

zabitelní,“ konstatoval Ray. „Jejich kůže je pokryta oněmi pery,

která jsou nejen odolná, ale i pružná.“

„Probodnout se dají a ten krk nevypadá zas tak odolně,“

pomyslel si Mark.

„To ne, ale nezapomeň, že jsou asi dva a půl metru vysocí a

jejich hlava měří tak kolem padesáti centimetrů. To je strašná zbraň

v kombinaci s tím zobanem,“ ukázal Ray na dívčinu malůvku.

„Ještě že jsme si vzali ty kosy,“ poznamenal Mark, „a máme tvůj

laser.“

„Ale to se mi nebudeš smět moc plést okolo nich,“ ušklíbl se Ray.

„Jen se neboj,“ mávl rukou Mark.

„Vám se moje kresba nelíbí?“ šeptla Veriana a zdálo se, že se dá

do pláče, když tak dlouho mlčeli.

„Ne, ne, to ne,“ okamžitě ji utěšoval Mark, který si uvědomil, že

celou předešlou debatu vedli telepaticky. „Jen jsme přemýšleli, jak

tyhle potvory zabít.“

„To se ještě nikomu nepodařilo,“ nabyla dívka na jistotě.

„My víme, ale už jsme si poradili s jinačími nepřáteli,“ zašklebil

se Mark Stone a hlavou mu proběhla řádka bojových robotů,

mamutů, pterodaktylů, bažinných ramesnic…

„Můžeš nám říct, kdy a kde se vlastně objevili?“ vložil se do

debaty Ray.

„My o nich víme asi čtyři roky a poprvé se objevili tady nedaleko

v bažinách. Původně se jim tam asi nelíbilo, ale když je tam naši

zahnali ohněm…“

33

„Děkujeme ti, moc jsi nám pomohla.“ Ray ji pohladil po plavých

vlasech. „Teď se vrať do vesnice, teta na tebe už určitě čeká…“

Dívka spráskla ruce a vyjekla:

„Já na ni úplně zapomněla.“

„Tak to jsi musel podat opravdu vynikající výkon,“ zašklebil se

Mark na Raye.

Ten jenom mávl rukou.

„Nevíš, kde bychom je měli hledat?“

„Nejvíc se zdržují tímhle směrem, u jezera,“ mávla dívka rukou

tam, kam mířili už včera.

* * *

Prodírali se houštinami a obcházeli holá místa. Chtěli zvířata

překvapit, a ne aby tomu bylo naopak. Po dvou hodinách opatrné

chůze se ocitli na okraji lesa u jezera, jehož tvar nápadně připomínal

ptačí oko.

Ptáci tu opravdu byli. Mark vydechl překvapením.

„Viděl jsem je jednou v tridi, ale nedošlo mi, jak jsou velicí.“

„Průměrný samec je vysoký kolem dvou a půl metru, samice je o

něco menší,“ odcitoval Ray.

„Vím, vím,“ mávl Mark rukou. „To jsem rád, že jsem si ze

zbrojnice vzal tuhle zbraň.“ Mark kolem sebe zamával čímsi, co

vzdáleně připomínalo křížence mezi halapartnou a sekyrou.

Násada byla podstatně kratší, měřila kolem metru a půl, a hlavice

byla lehčí, i když tvar se sekyře dost podobal. Ray potěžkal v levé

ruce něco velmi podobného. Ptáci soustředěně lovili cosi v potoku,

vytékajícím z jezera. Oba muži se pomalým krokem blížili k

dravcům a vždycky strnuli, když se některý z nich podíval po okolí.

Když byli od nich necelých patnáct metrů, zkontroloval Mark

nastavení opasku, což Ray kvitoval souhlasným kývnutím. V té

chvíli si jich samec všiml. Jeho skřek byl ohlušující. Mark na

okamžik střelil očima k nebi, jestli ten zvuk nerozehnal mraky, tak

se mu zdál silný.

Nelétavý pták se svižně otočil k oběma vetřelcům a rozběhl se k

nim. Nestvůrná hlava se kymácela na nepoměrně tenkém krku.

34

Nevypadala však, že by měla tendenci upadnout.

Mark pozdvihl svou zbraň a připravil se k vodorovnému seku,

jímž chtěl přetnout krk řítícího se dravce. Ray uskočil stranou, aby

mohl zaútočit z jiného směru a ztížil tak Diatrimě útok.

Samec si vybral Marka a jeho masivní hlava se strašlivým

zobanem se snesla na Stoneovu hlavu shora takovou rychlostí, že jen

tak tak dokázal nastavit zbraň. Rána byla tak silná, že Marka srazila

na záda. Pták se nebyl schopný rychle zastavit, takže poskytl

Markovi pár potřebných okamžiků, aby se vyškrábal na nohy.

Diatrima se zastavila a velmi rychle se otočila. V té chvíli už u ní byl

Ray a jeho zbraň zasvištěla dopoledním vzduchem. Rána dopadla na

krk. Ten se však pružně prohnul, a i když pták byl zraněn, z

rozetnutého místa vytryskla sprška zelené krve, nebyla to rána

smrtelná. Diatrima opět vydala ohlušující skřek.

Mark se k ní dostal zezadu a sekl jí do kolenního kloubu. Noha

zapraskala a Diatrima roztáhla zakrnělá křídla. Z nich vylétla na obě

strany sprška ostrých bodlin. Několik z nich Marka zasáhlo.

Odrazily se od něj, jako kdyby narazily na gumovou stěnu.

Nezranily ho, ale ostré špičky prohnuly ochranné pole, Markovi se z

úst vydralo zaúpění.

„To bude zase modřin,“ blesklo mu hlavou.

„Buď rád, že máš opasek, jinak bys vypadal jako jehelníček,“

ušklíbl se Ray, který se před letícími „šípy“ chránil tím, že

bleskurychle padl na zem.

Diatrima se belhavě obrátila k Markovi a masivní hlava opět

zaútočila na kapitána jako had. Mark i tentokrát uhnul a sekl do

nataženého krku. Ostří zbraně proseklo krk z druhé strany a

nestvůrná hlava dopadla se zaduněním na zem. Tělo ještě chvíli stálo

a kymácelo se. Pak se mu podlomily nohy a samec zdechl.

To už ale útočila samice. Byla sice menší, ale o to v ní bylo víc

zákeřnosti. Zřejmě byla chytřejší než samec. Vybrala si jako cíl

svých střel Raye a tomu ani bleskurychlé reakce, kterými ho

vybavili při poslední úpravě v továrně slečny Swansonové,

nepomohly. Šest per se mu zabodlo do těla. Naštěstí ani jedno z nich

nepoškodilo některou z životně důležitých součástek. Také jeho

kůže, která byla desetkrát pevnější než lidská, ho uchránila před

35

nejhorším. Když to Mark uviděl, zatmělo se mu před očima a s

nepříčetným řevem se vrhl na obrovského ptáka. Během několika

vteřin samici zasadil sedm či osm takových ran, že by to zabilo i

indického buvola. Samice k němu pomalu a jakoby nevěřícně otočila

svou ohyzdnou obrovskou hlavu a sekla po něm zobanem. Mark si

toho vůbec nevšímal a znovu a znovu sekal do těla obřího ptáka.

Hlava Diatrimy dopadla na Markův hrudník silou rozjetého

buldozeru. Úder ho odhodil dobrých sedm či osm metrů. Mark

omdlel, a tak už neviděl, jak Ray úderem, vedeným maximální silou

umělých svalů, usekl Diatrimě hlavu.

Na nic nečekal, odhodil zbraň stranou a vrhl se k Markovi,

ležícímu bezvládně na polštáři vytvořeném vysokou travou. Klekl si

vedle něj, stáhl ochranné pole opasku a provedl zběžnou, leč

nicméně pečlivou obhlídku Markových zranění.

„Otřes mozku, zlomená tři čtyři žebra, nalomená ruka, modřiny

nepočítám,“ zabručel nakonec spokojeně. „Nic tak vážného.“

V Rayových elektronických obvodech klesalo napětí a android

procitl do normálního světa, kde mu vládlo naprogramované

chování. Ze stehenní schránky vytáhl dvě ampulky s univerzálním

léčivým prostředkem. Natáhl je do injektoru a vstříkl Markovi pod

kůži.

„Zítra by měl být vcelku v pořádku,“ pomyslel si spokojeně.

* * *

Ray utáhl poslední lýkové provazce na smyku a zálibně se

podíval na své dílo. Jeho nervovou soustavou proběhl silný

elektrický výboj, který by u člověka znamenal pýchu na své dílo.

Opatrně na něj naložil Marka, který stále ještě pod vlivem

ultrarychlých léků spal. K němu přihodil dvě useknuté hlavy

Symtfalských ptáků. Přehodil si přes rameno lýkový provaz a vydal

se na cestu k tábořišti, kde zanechali své beraky.

Trvala mu víc jak pět hodin. Na mýtinu dorazil, až když se už

slunce sklánělo k západu. Uložil Marka na lůžko z větví a zapálil

malý ohníček. Hlavy ptáků zavěsil na vysokou trojnožku z čerstvých

větví, aby se alespoň trochu v dýmu vyudily, a na malou trojnožku

36

vedle zavěsil kotlík, kam nasekal maso z kýty samice.

Vývar dostane Mark, až se probere, a já si dám zbytek masa,

abych doplnil zásoby energie. Měnič potravy sice nepracuje s

bůhvíjak vysokým koeficientem, ale každý joul dobrý, řekl si Ray a

na rožeň napíchl kus masa větší než Markova hlava.

4.

„To jsem rád, že vás vidím zdravé a připravené k dalšímu úkolu.“

Samdipova protáhlá tvář ovšem nevyjadřovala žádné obzvláštní

nadšení.

„Musím přiznat, že boj se Symtfalskými ptáky byl náročnější,

než jsem si představoval,“ zavrtěl hlavou Mark. „Proto jsme se

vrátili o několik dní později, než jsem počítal. Musel jsem si doléčit

pár drobných zranění, která jsem utrpěl.“

„Na další úkol máte několik dní čas,“ usmál se Samdip a jeho

úsměv nevěstil nic příjemného ani dobrého. „Dokonce bych řekl, že

asi čtrnáct dní.“

„Byl bych rád, kdyby mě i na další úkol mohl doprovázet můj

sluha. Jeho pomoc je nedocenitelná,“ Mark se tvářil vážně.

„Nevidím v tom žádný problém,“ opět vycenil zuby Samdip a

špička tenkého nosu se mu zacukala. „Elernská hygra se objevuje u

ostrůvku Elerna jednou měsíčně. Vždy když je měsíc Nolf v úplňku.

Ten ostrov není daleko od Ferrumu. Dokonce by se dalo říct, že je

strategickým bodem ochrany našeho hlavního města. Brání v

přístupu lodím, které by nás mohly napadnout, a je tam tudíž

poměrně velký válečný přístav. Tady máte všechny podklady, které

o ní máme,“ hodil Markovi nevelkou složku přes stůl.

Klouzala po hladkém povrchu a málem srazila broušený pohár, v

němž měl Mark víno, které bylo právě tak chutné jako Samdip

příjemný. Mark pohár zdvihl právě včas a druhou rukou zachytil

složku, aby nespadla na zem.

„Teda jako barman by ses živit nemohl,“ ušklíbl se v duchu.

Dovnitř vešel sluha s dvoulitrovým skleněným džbánem, v němž

se rudě převalovalo těžké markisské víno.

37

* * *

„Je to potvora velká jako loď, s mozkem asi jako oliva, kterou si

dávají ženy do pití,“ vrčel Mark Stone a díval se z okna

hospodského pokoje.

„Vím, co je oliva,“ ozval se Ray a díval se, jak Mark brunátní.

„Avšak nejsem si jistý velikostí jejího mozku. Její chování vykazuje

vysoký stupeň přizpůsobivosti a inteligentní jednání. To, že vypadá

jako terránští žralouni, nás ještě neopravňuje…“

„Jak to myslíš?“ otočil se Mark od okna, z něhož pozoroval

přístav a moře.

„Vrací se jednou za měsíc, vybírá desátky, pravda, ve formě

lidského masa. Když je nedostane, zaútočí na ferranské lodě. To je

důležité! Na ferranské lodě! Na žádné jiné!“

„Toho jsem si nevšiml,“ zamyslel se Mark „Jenže tohle je nám

všechno pendrek platné, protože nám to nepomůže ji zabít. V celém

tom spisku není jediný zaznamenaný případ, kdy se podařilo hygru

zlikvidovat.“

„To není. Ale včera, když ses opíjel dole s tím kapitánem…“

„Jaký opíjel!“ vyjel Mark Stone. „Sháněl jsem informace!“

„Jo,“ pokýval rozšafně hlavou Ray, „a plného informací jsem tě

nesl po půlnoci sem nahoru do pokoje. Až do rána jsi o sobě

nevěděl.“

Mark Stone dvakrát polkl, aby se uklidnil, a pak řekl:

„To pití je zrádné a kapitán Hakmet má plechový žaludek.“

„Máš ve všech bodech pravdu,“ souhlasil Ray. „Ale zaregistroval

jsi tu písničku, kterou zpíval slepec, co seděl u krbu?“

Mark se opřel zadkem o parapet okna a chvíli marně přemýšlel.

Pak bezradně zavrtěl hlavou.

„Matně si vzpomínám, že tam někdo zpíval, ale o čem…,“

rozhodil rukama.

„Zpíval ti to nebudu, je to dlouhá píseň, však mu taky trvala

skoro půlhodinu, než ji dozpíval. Takže když pominu bouře,

poklady, mrtvé milenky, potopené lodě, tak nás budou zajímat tyhle

tři sloky:

38

Malý ostrov zachránil nás.

Stará hygra odplula pryč zas.

Však první míle na moři,

ona se u lodi blízko vynoří.

Z velké kuše letí střela,

obloukem si to sviští vzduchem.

Rána je to vskutku skvělá,

Jed do těla vniká uchem.

Zmítá se obr na moři,

smrt se k němu blíží,

to sám Keji-val k nám hovoří,

a laskavě na nás shůry shlíží.

Tady máš návod, jak zabít hygru. Musí existovat jed, který na ni

zabere.“ Ray se usmíval, protože věděl, že v takovýchto situacích se

lidé usmívají.

„Jenže jedů jsou přehršle, a který z nich působí na hygru?“ Mark

byl skeptický. „Ta píseň může být výmysl, nebo je strašně stará a

nikdo si už nepamatuje…“

„To máš možná pravdu, ale vylučovací metodou bychom

mohli…“

„Nemáme zas tak moc času. A v tomhle spisku,“ Mark ukázal na

listiny, které měl Ray před sebou rozložené na stole, „se o ničem

takovém nepíše.“

„Uděláme průzkum,“ nedal se Ray.

Mark došel ke stolu a sedl si. Na prkénku před ním bylo uzené

maso a chlebová placka. S chutí se pustil do jídla. K masu

přikusoval místní obdobu cibule. Sousta prokládal vínem. Sem tam

mastnýma rukama prolistovával papíry, které dostali od Samdipa.

Věděl, že je to zbytečné. Pokud by tam byla nějaká krupinka

informací, Ray by ji určitě objevil. Jeho analytický mozek byl v

tomto ohledu nedostižný.

„Kdyby tě tak viděli členové klubu gurmánů, nebo slečna

Swansonová,“ neodpustil si rýpnutí Ray.

39

„Tak by dostali hysterický záchvat,“ připustil Mark, ale zkazit si

chuť nenechal. „Ale tohle maso je něco tak lahodného, že na Zemi

jsem se s ničím takovým nesetkal.“

„Abychom se dostali o kousek dál,“ pokračoval Ray, „ty

navštívíš Relada Barnena a já se vypravím…“

„… do vesnice den cesty od Ferrumu,“ doplnil Mark.

Ray sebou trhl a dlouze se na Marka zadíval.

„Jak jsi na tohle přišel?“ procedil mezi zuby.

Mark se natáhl pro sklenici se zkvašenou šťávou z horských

ořechů, neboť víno došlo, a zhluboka se napil. Pak si opět dolil.

Zašklebil se na Raye:

„Nemohl bys dojít dolů pro nějaké víno? Tohle není k pití.

Chutná to jako staré ponožky.“

„Nebo jako tvůj převlek na Sylwě,“ dodal Ray a zamířil ke

dveřím.

„Logika a paměť není jen tvoje doména,“ zašklebil se Mark na

androida, který byl evidentně vyvedený z míry. „Nicméně můžeš mi

prozradit, o čem bych měl debatovat s rytířem Jeho královské

Výsosti? Ten určitě nebude nic zajímavého…“

„On určitě ne,“ souhlasil Ray. „Ale logicky vzato,“ řekl trochu

uštěpačně, „určitě bude mít svého alchymistu nebo něco takového. A

je dost vysoko v hierarchii království, aby to byl člověk s

nezanedbatelnými vědomostmi.“

„To máš pravdu,“ neochotně souhlasil Mark a znovu se začal

věnovat uzenému před sebou.

Pomlaskával, až drčely tabulky v oknech.

* * *

„Trvalo ti to celé tři dny,“ vrčel Mark, když se Ray objevil ve

dveřích pokoje.

Ležel v posteli, neboť bylo časné ráno. Jeho jasné oči však

hlásily, že tentokrát šel spát brzy a střízlivý. Jen vynikající

mechanický androidův nos zachytil jemnou vůni ženského těla, která

ještě nevyprchala otevřeným oknem.

„Myslím, že jsi nezahálel,“ odpověděl dvojsmyslně Ray.

40

„Předpokládám, že ty také ne,“ odsekl Mark a vyskočil z postele.

„Mám strašný hlad. Promluvíme si o celé věci později, až mi to zase

začne pořádně myslet.“

Oblékl si šaty, pečlivě složené na truhle vedle krbu. Netrvalo ani

deset minut a vyrazili ven.

Mark se proplétal křivolakými ulicemi Ferrumu a stále stoupal

směrem do kopce, tam, kde žili bohatší lidé. Ray se zájmem sledoval

hemžení místních obyvatel. Občas zapnul záznamové zařízení a

natáčel zajímavější situace. Například jednoho malého vyhublého

kluka, poměrně však slušně oblečeného, z něhož se vyklubal velice

šikovný zloděj. Jen během několika málo okamžiků připravil dva

muže o váčky s penězi a jedné vyšňořené obtloustlé zbohatlici sebral

nejen vyšívaný váček na peníze, ale také dva zlaté náramky.

Mark si svého okolí nevšímal, hledal nějakou jídelnu, kde by

utišil hlad. To byla jediná nevýhoda jejich hostince, ráno tam

nedávali žádné jídlo. K němu se žádní zloději nepřibližovali. Jeho

meč byl dostatečnou výstrahou všem, kdo by si s ním něco chtěl

začít.

Jednu chvíli se museli nechat unášet hustým davem a vyplatilo se

jim to. Dav vylétl, jako špunt z láhve, na velké náměstí zaplněné

množstvím stánků s nejrůznějším zbožím. Přestože bylo ráno, bylo

tu lidí jako much na hnoji. Služebné nakupovaly maso, ryby,

zeleninu, prostě všechno, co bylo potřeba na provoz domácností

jejich pánů. Sem tam se tu objevili i muži, ale ti se spíš zajímali o

oblečení, zbroj či zbraně.

Slunce stoupalo výš, ale zatím bylo ještě příjemně. Pofukoval

slabý větřík, který zavál k Markovu nosu vábnou vůni pečeně. Stone

se propletl mezi několika stánky a zastavil se před pláckem, který

byl zastřešený plachtou napjatou na několika tyčích.

Ve stínu byl umístěný pult, na němž stálo několik soudků a

baterie láhví s vábným obsahem. Nejvíc však Marka zaujal masivní

přenosný gril na dřevěné uhlí, na němž se opékaly šťavnaté kousky

masa. Ten obsluhovala drobná žena, které díky žáru grilu vyskočily

na tvářích ruměnce. Jídlo a pití roznášel vysoký, hubený muž v

sněhobílé zástěře. Pod plachtou bylo pět stolků, každý pro čtyři

zákazníky. Mark měl štěstí, že se právě zvedl od jednoho stolku

41

námořník, který zaplatil. Bleskurychle se přesunul na volné místo,

aby mu ho náhodou někdo nezasedl.

Ray se opřel o zeď nejbližšího domu a vypadal, jako kdyby patřil

k těm nejlenivějším flákačům v celé Galaxii. Za chvíli se uvolnil

zbytek stolu, u něhož trůnil Mark Stone, obklopený několika talíři

plnými dobrot, grilovaného masa, salátů, a také vysokým skleněným

pohárem plným napěněného světlého piva.

Ray si šel okamžitě sednout k Markovi. Objednal si také jídlo a

pití, aby nebudil pozornost. Způsobně a pomalu jedl.

„Zjistil jsi něco?“ zeptal se tiše Ray.

Mark kývl, ale protože měl plná ústa, nemohl ihned odpovědět.

„Tak zatím jez a já ti poreferuji, co jsem zjistil.“ Ray odložil

dvouzubou vidličku a způsobně si utřel ústa do rukávu. „Bohužel

nevědí, jaký jed by bylo možné na hygru použít. Ale mluvily obě o

tom, že v severním výběžku Krausských hor…“

„To jsou ty na západě,“ kývl vědoucně Mark.

„… jsou dvě malá údolí, kde žije nesmírně bojovný kmen

Pravádů. Král si s nimi nedokázal poradit a ani se vlastně o to nikdy

pořádně nepokusil. Stačila zkušenost jeho děda, kterému bojovníci

kmene prakticky zlikvidovali celé vojsko. V jejich údolích prý

rostou jabloně, které rodí jedovatá jablka. Podle pověstí to má být

nejsilnější jed, který tady znají. I malé škrábnutí je smrtelné. Ale

jsou to pověsti, protože k Pravádům se už dlouho nikdo neodvážil.

Nemají rádi, když je někdo vyrušuje. Veriana říkala, že jejich území

je ohraničeno kůly s nabodnutými lebkami, což dost jasně ukazuje

na jejich vlídnost.“

„Heuréka,“ nadšeně zařval Mark tak, že na okamžik ztišil skoro

celé tržiště.

Pak jen odmítavě mávl rukou na hostinského, který se k němu

řítil, jestli se něco nestalo. Za okamžik zase už hluk, způsobovaný

nakupujícími, smlouvajícími, kradoucími, nastoupal na obvyklou

úroveň.

„Jak to myslíš?“ podíval se na něj Ray.

„Barnenův lékař mě zavedl do místní univerzitní knihovny.“

„Tady mají univerzitu?“ nechápavě zavrtěl hlavou Ray a rozhlédl

se kolem.

42

„No, na Zemi by se tomu tak říkat nedalo, ale tady, při jejich

úrovni vzdělanosti, je to opravdu vysoké učení. V jedné z knih, které

pojednávají o místní fauně, jsem narazil i na zmínku o hygrách.

Víceméně se tam opakovalo to, co jsme dostali od Samdipa. Jediné,

co odlišovalo tuhle knihu od Samdipových poznámek, byly obrázky.

Na dvou požírala hygra lidi, na třetím jí do tlamy letěla střela, na níž

byla napíchána jablka. Obrázek jsem si obkreslil, ale nevěděl jsem,

co tím malíř myslel. Teď je mi to zcela jasné,“ bouchl Mark pěstí do

stolu, až pohár nadskočil.

Ray se zamyšleně podíval na Marka.

„Budeme se muset vypravit do hor.“

„Teď není období zrání jablek,“ namítl Mark a ukousl si z

rostliny jen velmi vzdáleně připomínající salát, avšak chuťově přímo

božské.

„To Pravádi vědí taky, ale bránit se musí celý rok.“

„Jasně,“ oddychl si Mark, „musí je někde skladovat. O to to bude

těžší,“ konstatoval.

* * *

Krausské hory se jim zdvihaly před očima. Jeli už čtvrtý den a

jejich berakové měli svěšené hlavy mezi přední nohy, což bylo

jasnou známkou jejich vyčerpání. Naštěstí je provázelo snesitelné

počasí. Již druhý den sledovali břehy horské říčky.

Mark zarazil svého beraka před ohromným balvanem, z něhož se

vodopádem řítila ledová voda a rozstřikovala se v tisících krůpějích.

Padající voda vytvářela jemnou mlhu, která zahalovala koryto říčky.

Ray zastavil své zvíře vedle něj.

„Tady budeme muset sesednout a nechat je tady. Mají tu dostatek

žrádla.“

Mark souhlasně přikývl: „Já vím. Tohle je podle mapy nejnižší

část Mordosské stěny. Jen tady je šance dostat se na náhorní plošinu,

když nepočítáme dva průsmyky, které ovšem Pravádové hlídají jako

oko v hlavě.“

„Nahoru se dostaneme,“ prohlédl si Ray znalecky rozpraskanou,

skoro sto metrů vysokou stěnu před sebou.

43

Ray si vypomohl antigravitační jednotkou a během několika

málo minut byl na vrcholu. Spustil dolů lano a postupně vytáhl

nahoru všechny věci, které považovali za nutné vzít si s sebou. Na

závěr vytáhl i Marka.

Stone si sedl na okraj převislé skály a kochal se nádherným

pohledem na vodopád řítící se do údolí. Mraky se protrhly, sluneční

paprsky se tříštily na rozprášených kapkách a vytvářely duhu. Mark

se zasnil, ke štěstí mu v tom okamžiku scházela jen dvanáctiletá

whiska Fettercain, které nedávno dostal dvě láhve od admirála

Neumana, slečna Swansonová a také jedovatá jablka Pravádů. Stone

se zašklebil, odtrhl pohled od vodopádu a vstal.

Upravil si náklad na zádech, meč v pochvě a malou kuši na boku.

Ray mezitím klidně stál a dobíjel si baterie.

„Už jsi schopný pokračovat v cestě?“ zeptal se při prvním

Markově pohybu. „Máme před sebou ještě dost dalekou cestu. Od

údolí, kam se potřebujeme dostat, nás oddělují dva horské hřebeny.

Nejsou sice příliš vysoké, a pokud se nebudeme flinkat, mohli

bychom nad údolím být někdy k večeru.“

Vyrazili šikmo vzhůru, kudy vedla přirozená stezka. Využívali

malých, zakrslých stromků a keřů jako opory. Překračovali splazy

drobného kamení, které hrozily každou chvíli zřícením, nohy jim

klouzaly po nafialovělém mechu, hojně porůstajícím svahy

Krausských hor, šplhali po příkrých skalách a vytrvale se blížili k

cíli.

* * *

Muž i android leželi na holém skalním hřebenu a nahlíželi do

hlubokého údolí před sebou. Bylo široké dobrých pět šest kilometrů

a dlouhé víc než dohlédli. Ray zřejmě zachytil Markovu myšlenku,

když odpověděl do ticha:

„Podle mapy je dlouhé víc jak patnáct kilometrů. Jsou tu tři

vesnice a támhleta vpravo je největší.“

„Ještě že jsme si dali tu práci a vzali z Neptuna pořádnou

mapu,“ pomyslel si Mark Stone, „a lano.“

„Kdo že si dal tu práci?“ zeptal se nevěřícně Ray.

44

„No jo,“ otráveně odsekl Mark, „byls to ty. Ale je to tvoje práce,

a ne moje,“ doplnil. „Je sice padesát let stará, ale zatím posloužila

vždycky dobře.“

Bylo už šest hodin a v tuto roční dobu se stmívalo kolem osmé

hodiny. Měli tedy dobré dvě hodiny na to, aby se dostali na dno

údolí.

„Půjdeme doleva, tam se zařezává do stěny krátké údolíčko,“

ukázal Ray prstem.

Jeho zrak byl lepší než Markův. Stone se zadíval udaným

směrem a teprve nyní si všiml tmavého stínu ve skalní stěně. Přikývl

a stáhl se za hřeben.

„I kdybychom slanili tady, asi by si nás nikdo nevšiml,“ zabručel,

když si uvědomil, že ho čeká navíc další tři kilometry chůze ve

skalnatém terénu.

„Myslíš si, že riskovat prozrazení je vhodné? A slaňovat v noci

by nebylo nejjednodušší,“ oponoval Ray a vydal se na cestu.

Mark už byl unavený. Čtyři dny úporné jízdy až do vyčerpání

beraků, celodenní výstup a pochod v horách, to všechno by

spotřebovalo energii i daleko trénovanějších mužů. Markova silná

vůle však nahrazovala nedostatek odpočinku. Pochodoval a okolí

příliš nevnímal. Šlapal za Rayem a spoléhal se, ostatně zcela

oprávněně, na androidovu pozornost.

Za hodinu byli u průrvy. Ray vytáhl z batohu stometrové

korbiové lano. Jako prst silné lano ze speciálně vyvinuté umělé

hmoty uneslo tunu a bylo skoro průhledné. Ray ho dračí smyčkou

přivázal ke kameni a kotouč hodil do hlubin. Dosáhlo až na dno

průrvy.

Mark vyčerpaně seděl na zemi a mohutně oddychoval.

„Alkohol na fyzičce nepřidá,“ konstatoval uštěpačně Ray.

„Aby ti nezrezavěly obvody,“ zavrčel Mark, který únavou ztratil

valnou část svého obvyklého smyslu pro humor.

Ray vyhodnotil situaci a vyřešil ji tím, že vytáhl ze schránky na

pravém stehně dvě tablety, ostře zelenou a fialovou.

„To ti odbourá kyselinu mléčnou ve svalech a dodá potřebnou

energii,“ natáhl ruku k Markovi.

Ve druhé třímal čutoru s vodou.

45

Mark vděčně tabletky přijal. Neobliboval si chemickou podporu

svého těla, ale když to bylo nezbytně nutné, nebránil se jí. Dobře

věděl, že by mu Ray nedal nic, co by mu mohlo uškodit.

Ray znovu vytáhl nahoru lano, přivázal na jeho konec věci, které

mohou potřebovat, a spustil je opět dolů. Zbytek zamaskoval

hromadou kamení. Pak zmizel za okrajem skály i on. Mark slastně

odpočíval a rozvaloval se v paprscích zapadajícího slunce. Cítil, že

únava mizí jako mávnutím čarovného proutku.

Uplynulo deset minut a lano se zatřepalo. Mark se naklonil nad

hlubinu a uviděl, že Ray je dole. Nyní se přichystal ke slanění i on.

Mírně zesílil výkon svého opasku jako ochranu, kdyby při dopadu

na skálu došlo k nějakému drobnému zádrhelu, a překulil se před

okraj skály. Odrážel se nohama a sjížděl dolů. Sto metrů slaňování

mu netrvalo nijak dlouho. S povzdechem dopadl na dno údolíčka.

Podíval se na kolmou stěnu nad sebou a představil si, že když

všechno dobře dopadne, bude muset těch sto metrů za několik hodin

šplhat vzhůru, a to půjde daleko pomaleji než sešup dolů. A také to

bude daleko namáhavější. Šklebil se při tom, jako kdyby se místo

své oblíbené whisky napil desetiprocentního octa.

„Máme hodinu na to, aby sis odpočinul,“ řekl Ray.

Mark s úlevou vyhledal malý plácek porostlý tou nejhebčí travou

v dalekém širokém okolí. Aspoň o tom byl Mark přesvědčen. Než

však ulehl, musel odtud vyhnat několik metr dlouhých, hadům

podobných zvířat, která si dělala na totéž místo nárok.

„Nevšímej si jich, jsou neškodní,“ poznamenal Ray. „Naopak

lapají hmyz, který by tě jinak obtěžoval.“

„Nejsou mi sympatičtí,“ zavrčel Mark.

Poté však, co na něj udělal nálet jeden z příslušníků hmyzí říše o

velikosti mužské dlaně, změnil názor.

* * *

Marka probudilo prudké zatřesení. Mrzutě se ohnal, protože mu

to přetrhlo krásný sen o dovolené na Terranii XXIV, kterou trávil se

slečnou Swansonovou. Když otevřel oči, zjistil, že je tma a Ray už

má na zádech notně splasklý vak, na němž měl přidělanou i pochvu

46

meče. Právě zkoušel, jestli na zbraň lehce dosáhne a jestli se dá

dobře tasit. Mark si protřel oči a sedl si. Pak s povzdechem vstal,

zvedl svůj vak, který ležel vedle něj. Hodil si ho na záda. Oba, muž i

android, se vydali k ústí údolíčka.

Ray zamířil přímo k vesnici. Jeho smysly propátrávaly tmu, aby

nebyli překvapeni. Pravádové si však byli jisti na svém území

nedotknutelností a žádné hlídky nepostavili.

Kolem jedenácté hodiny dorazili Mark s Rayem k vesnici.

Všechna světla už dávno zhasla. Propátrali několik hospodářských

stavení. Mark doufal, že sklad jablek bude někde stranou od

obytného domu, aby se něco tak jedovatého nedostalo do rukou

všetečným dětem. Do obytných domů si zatím netroufli.

„Budeme muset navštívit ten velký barák uprostřed vesnice,“

šeptl Ray.

„Předpokládám, že to bude svatostánek nějakého místního boha,

a tudíž je naděje, že bychom jablka mohli najít tam,“ souhlasil Mark.

Masivní budova měla obrovské vstupní dveře, byly minimálně

dvakrát vyšší než člověk. Neměly zámek ani závoru. Nechtělo se jim

je použít. Bylo to příliš nebezpečné.

Ray oběhl svatostánek a zjistil, že má ještě jedny malé dveře na

levé straně budovy. Také nebyly zamčené. Vklouzli dovnitř a

chodbičkou se dostali do vnitřní části chrámu. Měl tvar obdélníku a

vysoký strop podpíraly štíhlé dřevěné sloupy zhotovené z kmenů

horských stromů. Chrám osvětlovalo osm masivních železných

košů, v nichž plápolal modravý oheň. Vchodové dveře zdobil

masivní kamenný portál, v jehož výzdobě převládaly velké

znetvořené lidské tváře. Jinak byly stěny hladké, bez jakékoli

výzdoby.

„Připadá mi, jako kdyby to nestačili dodělat,“ poznamenal Mark.

„Hm,“ souhlasil Ray.

Na druhé straně chrámu se tyčil masivní kulatý stůl na půl metru

vysokém stupínku. A na něm mísa seschlých jablek. Nebo něčeho,

co se tomuto ovoci podobalo. Kromě toho tam ležel dlouhý

dvouruční meč, cosi podobného srpu a ještě několik dalších

drobnějších věcí, které si Mark nestačil dobře prohlédnout.

„Myslíš si, že by nám to mohlo stačit?“ zeptal se Mark Raye a

47

ukázal na jablka.

„Asi ne,“ pokrčil android rameny ve zcela lidském gestu. „Ale

někde je tu musí mít uskladněné!“

V té chvíli vrzla velká vrata a začala se pomalu otevírat. Oba

vetřelci se bleskurychle rozhlíželi a hledali nějaký úkryt.

„Támhle,“ ukázal android na portál.

Oba se rozběhli. Naštěstí to neměli daleko a jako stromové

veverky se bleskurychle vydrápali na vrcholek portálu. Zalehli právě

včas.

Dvoukřídlé dveře se otevřely dokořán a dovnitř vešlo procesí

čítající asi třicet lidí. Měli na sobě dlouhé zelené řízy, přepásané

širokými rudými opasky, na nichž se pohupovaly do rytmu kroků

velké bojové dvoubřité sekery, oblíbená zbraň Pravádů. Táhlými

hlasy prozpěvovali jakýsi hymnus. Ray pečlivě pořizoval záznam a

Mark se snažil neudusit se. Prach na portálu ho nutil ke kašli.

Nakonec si musel překrýt nos kusem rukávu košile, který si rychle

utrhl.

„Podívej, mají nějakého zajatce,“ upozornil kašlajícího Marka

Ray.

„Počkej.“ Mark tiskl hlavu dolů a snažil se ovládnout záchvat

kašle. „Mohli by to tady občas uklidit,“ zavrčel, „kdo se tady pak

má schovávat!“

Ray tu poznámku nechal bez odpovědi. Za chvíli se Markovi

podařilo záchvat zvládnout, a tak mohl opatrně zdvihnout hlavu.

Uprostřed pochodujících knězi či věřících šly tři ženy. Dvě byly

štíhlé a vysoké, třetí byla jejich přesným opakem, byla širší než

vyšší a vypadalo to, že její kosti jsou z oceli. Šla kolébavým krokem

a Markovi se zdálo, že pod jejími těžkými kroky duní celý chrám.

Muži se zastavili a vytvořili půloblouk otevřený ke stolu. Ženy

došly až k němu a zastavily se. Proti nim vyšel vysoký, nesmírně

tlustý muž, vyšší než Mark. I pod zelenou řízou, vyšívanou rudými

obrazci, bylo vidět jak se mu natřásá sádlo. Klepal se jako

huspenina. Zastavil se u stolu a promluvil. Jeho hlas byl zvučný a

nesl se nad slábnoucím zpěvem mužů.

Markovi odlehlo, když zjistil, že mluví srozumitelně.

„Ano, na celé planetě je zatím jen jediný jazyk,“ potvrdil jeho

48

dohad Ray.

„Musíme je zachránit,“ kývl Mark ke třem ženám.

„Snad se naskytne příležitost,“ souhlasil s ním Ray.

„Dnes, při příležitosti slavného vítězství v bitvě U měsíčního

kamene,“ hřměl knězův hlas chrámem, „přijme bůh Keji-val naši

oběť a dokáže tak tím, že nám odpouští viny, kterých jsme se

dopustili od poslední slavnosti. Tři z vás napodobí tyto tři svaté

ženy! Pokud jste čistí, přežijete! A nyní přistupme, vojevodové a

válečníci, k výběru.“

Třicítka mužů se dychtivě pohnula kupředu. Velekněz vytáhl

odkudsi z hlubin svého zdobného roucha tři dřevěné hvězdice a

vyhodil je do vzduchu. Muži se rozběhli chrámem a snažili se je

zachytit. Vzhledem k asymetričnosti ramen, hvězdice letěly klikatě a

jedna z nich přilétla až k Rayovi. Okamžitě ji srazil dolů, jako kdyby

jen narazila do kamenného portálu. Nikdo si ničeho nevšiml. Dvojité

zajásání oznámilo dva šťastlivce, kteří se zmocnili hvězdic a

dokázali s nimi uniknout svým pronásledovatelům a předat je

veleknězi.

Třetí uvízla v ozdobě na jednom ze sloupů chrámu. Ihned se po

něm pokusilo vylézt několik mužů a mezi těmi dole se strhla

regulérní rvačka poté, co původní majitel byl sražen ze sloupu. Z ní

se vynořil jako vítěz hromotluk se zjizvenou tváří a lokty odrážel

pokusy ostatních vyrvat mu jeho kořist. Valil se chrámem jako

bojové vznášedlo. Kolem něj se prohnal malý a šlachovitý muž,

který také cosi třímal v ruce. Doběhl ke knězi a předal mu to. O

okamžik později se dostal ke knězi i zjizvenec.

„Svatá Keji-valova hvězda se rozlomila,“ zpěvavě oznámil

smutný kněz. „Znamená to pro nás, že přijdou zlé časy!“ Kněz

plynule přešel do litanie líčící možné problémy Pravádů.

Kýval se přitom do rytmu a sádlo ho následovalo o půl taktu za

ním. Muži stáli kolem něj, kromě tří čtyř, kteří utrpěli při boji o

hvězdice nějaká zranění a zůstali ležet v bezvědomí tam, kde padli.

Vytřeštěné oči vybraných bojovníků potvrzovaly knězovy obavy.

Uplynulo dobrých deset minut, než veleknězi došel dech a také

možné problémy, které jejich kmen čekají. Pak pozdvihl hvězdice

nad hlavu:

49

„Nicméně musíme pokračovat v obřadu, neboť jen tak můžeme

utišit nelibost našeho pána. Větší část hvězdy přinesl Čeirny z klanu

Sagon, a proto on bude tím třetím!“ rozhodl velekněz.

Onen malý bojovník zajásal, zdvihl ruce k nebi a zaječel, až se

chrám otřásl.

„Ten by mohl plašit hygry,“ pomyslel si Mark, s nímž to škublo.

„Normální lidské hrdlo není schopné, podle statistik a výzkumů,

vyloudit takový zvuk,“ poznamenal Ray.

„Tady vidíš, jak jsou věda i statistika nedokonalé,“ opáčil Mark.

Jakmile dozněla ozvěna výkřiku chrámem, muži se opět seskupili

do půlkruhu. Na Čeirnyho zbyla ona silná žena. Všech šest došlo za

zpěvu ostatních k míse a slavnostně si vybrali každý jedno jablko.

Po vysokém tónu, který vyzpíval jen kněz, nastalo ticho. Na pokyn

se vybraní zakousli do oněch plodů. Mark napjatě pozoroval, co se

bude dít. Všichni snědli celý plod a položili ruce na stůl. Drásavé

ticho chrámu porušil veleknězův hlas:

„Je dokonáno!“ zařval. „Bůh přijal oběť a další rok nás bude

chránit před úklady našich nepřátel. Můžete se rozejít ke svým

klanům a oznámit boží přízeň.“

Muži se seskupili kolem oněch šťastných a plácali je po zádech.

Jen Čeirny se netvářil nikterak nadšeně. Kněz chvíli nechal volný

průběh dění.

„Nyní splňte poslední část obřadu!“

Dva muži popadli své mladé dívky, třetího popadla za ruku ona

mohutná žena a zmizeli se svými partnery malými dveřmi, kterými

je následoval i kněz důstojným krokem. Nesl v natažených rukách

mísu, v níž nezbylo jediné jablko.

„Mají je tady,“ usmál se pro sebe Mark.

„Ale kde?“ zchladil jeho nadšení Ray.

„Máme před sebou zbytek noci a chrám není tak velký,“

neztrácel víru Mark.

Slezli dolů a šli zkontrolovat Pravády. Všichni, včetně kněze,

opustili chrám.

* * *

50

Propátrali celý chrám, ale zásoby jablek nenašli.

Jediné místo, kam se nedostali, bylo podzemí. Dveře byly

zajištěny tak, že ani Ray je nedokázal otevřít bez násilí. Zklamaně se

vraceli zpátky. Otevírali ještě jednou všechny dveře a kontrolovali

místnosti za nimi. V jedné z nich, která zřejmě sloužila jako

skladiště, si Mark všiml škvíry v podlaze. Proudily odtud totiž slabé,

namodralé světelné paprsky. Mark si klekl na koleno a přiložil oko

ke skulině.

„Pod námi vede chodba,“ řekl vzrušeně, když se narovnal.

Ray zavřel dveře za sebou. Rozsvítili svítilny a pátrali po něčem,

co by jim pomohlo dostat se tam, kam potřebovali.

„Támhle,“ ukázal Mark nahoru, kde bylo falešné patro.

Bez ladu a skladu tam ležely narovnané jakési bedny. Vylezli

nahoru po žebříku, který sténal pod Markovou váhou. Nebyl na ni

stavěný. Pravádové jsou vesměs drobní a hubení, až na výjimky,

jakou byl kněz.

Ray postával u žebříku, stále mu nedocházelo, co Mark chce

udělat.

„Tak mi pojď pomoct,“ funěl Mark Stone, když se snažil dotlačit

jednu z beden na okraj falešného patra.

Ray se ťukl do čela, kdysi ten posunek viděl v jakémsi prastarém

tridi, a přiskočil na pomoc. Bedna se pomalu a se skřípáním sunula

po dřevěné podlaze. Nakonec se převážila přes okraj a se strašným

rachotem dopadla o patro níž. Prorazila dřevěná prkna a roztříštila se

o kamennou podlahu chodby vedoucí kamsi do podzemí.

Slezli k otvoru a obhlédli situaci. Bylo vidět chodbu vedoucí na

obě strany.

„Počkej tady,“ řekl Ray a vyšel ven.

Mark zůstal v místnosti. Ray šel zkontrolovat, jestli hluk

nepřivolal nějakého nezvaného návštěvníka. Všude bylo ticho.

Když se Ray vrátil do skladiště, spouštěl se právě Mark do

vzniklého otvoru. Chodbu osvětlovaly podivné skvrny na stěnách,

které vytvářely ono namodralé světlo, jež Mark zahlédl škvírou.

Ray se k sklonil k jedné z nich a po chvíli řekl:

„Je to zvláštní druh mechu, přesněji řečeno je to jakási masožravá

varianta mechu. Tím světlem k sobě láká hmyz…“

51

Mark se vydal dál chodbou a narazil na dveře. Byly zamčené.

„To by mohly být ty, co jsme nemohli otevřít,“ pomyslel si a Ray

mu to odsouhlasil, když si promítl plánek chrámu.

Vyrazil zpátky kolem Raye. Po několika desítkách kroků objevil

po stranách čtvery dveře. Otevřel první a okamžitě zajásal:

„Tady to je! Našel jsem to!“

Ray přispěchal, vytáhl ze svého batohu umělohmotný pytel a

naskládal do něj dvacet lehce seschlých plodů, pro které vážili tak

dlouhou cestu. Zatáhl lanko a uzavřel pytel tak, aby se mu jablka

nemohla promíchat s ostatním obsahem batohu.

Vrátili se k otvoru a Ray vysadil Marka nahoru a sám pomocí

antigravitačního modulu vyskočil z otvoru.

Dorazili k malým dveřím. Mark je pootevřel a zůstal omráčeně

stát. Venku bylo světlo a slunce zářilo na obloze jako zelený míč.

„Je půl deváté,“ konstatoval nevzrušeně Ray. „Budeme muset

zase počkat na večer.“

Android se otočil a namířil si to přímo ke kamennému portálu

hlavních dveří. Vylezl nahoru a připravil Markovi provizorní lůžko.

Mark Stone vylezl za ním, najedl se a vypil skoro celou láhev vody.

Najednou na něj padla únava, kterou si nastřádal nejen cestou, ale i

vypětím z hledání nebezpečných jablek. Uložil se ke spánku a ještě

ani neležel, už spal. Ray se posunul ke střílnovitému okénku, kde

dobře viděl.

* * *

Jen co usnul, už s ním Ray třepal, alespoň to tak Markovi

připadalo. Sedl si a protřel si oči. Chrám byl tichý jako samotný

vesmír.

„Nevím, jestli to bude na hygru stačit, ale jedu v těch jablkách je

až až,“ informoval už probraného Marka Ray. „Udělal jsem nějaké

základní rozbory. Jde o velmi silný nervový jed, který však působí

jen pokud se dostane do krve. Proto mohli včera Pravádi vcelku

bezpečně jablka sníst. Jedině kdyby měli žaludeční vředy nebo

nějaké jiné otevřené poranění trávicího traktu, došlo by k

okamžitému úmrtí.

52

Je jedenáct hodin večer a vesnice už spí. Už víc jak půl hodiny

jsem nezaznamenal jakýkoli pohyb po ní. Můžeme odtud zmizet.“

„Doufejme, že pověsti, které nás sem přivedly, jsou pravdivé,“

poznamenal Mark, a složil veškerý jejich majetek do batohu a začal

opatrně slézat z jejich kamenného útočiště.

Když byl dole i Ray, vydali se k bočnímu vchodu. Z chodby jim

najednou v ústrety vyrazil malý mužík. Oblečený byl do kožené

suknice a zelené haleny. Mark ho poznal. Byl to Čeirny Sagon, ten

na něhož vyšla při obřadu ona rozložitá žena. Nezdržoval se ničím a

rovnou zaútočil. Kdyby Mark neměl svůj opasek, bylo by v té chvíli

po něm. Kovová hvězdice mrštěná silnou rukou ho zasáhla do krku.

Náraz odhodil Marka dozadu. Zády narazil do Raye. Tím získal

zpátky ztracenou rovnováhu a v té chvíli už tasil meč. Druhou

hvězdici dokázal odrazit stranou. Třetí jakbysmet.

Mužík vytáhl dvě dlouhé dýky, nebo něco mezi nožem a krátkým

mečem. Obě zbraně v jeho rukách zavířily jako uragán. Mark jen

viděl stříbřité kruhy místo zbraní. Mužík se rozběhl a několik metrů

před Markem se odrazil. Vylétl neskutečně vysoko a udělal dvojité

prohnuté salto. Když prolétal kolem Marka, sekl po něm svými ostře

broušenými zbraněmi.

Mark však byl připraven. S podobnými praktikami starých

čínských bojových umění se setkal, i když je sám nikdy

nepreferoval.

Stačil uhnout a jeho vlastní zbraň zasvištěla vzduchem. Netrefil

rotujícího bojovníka dobře. Čepel jeho meče dopadla naplocho na

mužův zátylek. Mužík zbezvládněl a jeho dopad už zdaleka nebyl

ani tak efektní, ani efektivní jako odraz. Valil se po podlaze jako

hadrová panna. Mark se nad ním sklonil a podle nepřirozeně

vytočeného krku poznal, že si muž zlomil vaz.

„Kněz měl pravdu,“ zabručel. „Neměl štěstí.“

„Zato ty ano,“ poznamenal Ray, který si právě prohlížel jednu z

hvězdic. „Na jejím ostří je jed z jablek. Kdybys neměl opasek,

nezachránilo by tě nic. Ani já.“

53

5.

Mark stál u okna a díval se na moře. Poslední dva dny jim nepřálo

počasí, silná bouře znemožnila odjezd obou bojovníků na ostrov

Elern. Ještě teď se do přístavu valily vysoké vlny, které však naštěstí

pro město většinou zachytávala vysoká, uměle postavená, kamenná

kosa. Kdysi ji postavili předkové dnešních obyvatel města, aby

chránila nejen přístav, ale i město samotné.

Venku fučel vítr a v nevlídném počasí byly i ulice Ferrumu

poloprázdné. Ven vyšel jen ten, kdo musel. Otevřeným oknem sem

vítr zaháněl všemožné pachy města. Po ulici šla stará, bělovlasá žena

s povislými tvářemi. Měla na sobě zelenou blůzu a modrou

kraťoučkou sukni.

Mark se otočil k Rayovi:

„Tu by měla vidět slečna Swansonová nebo některé jiné dámy z

módních kruhů,“ ušklíbl se.

„Možná by to způsobilo nový směr v módním návrhářství,“

odpověděl Ray a Mark se jako již mnohokrát zamyslel nad tím, jestli

může mít Ray takový smysl pro humor, nebo jestli je to jenom

náhoda.

„Jak to vypadá s naší lodí?“

„Po obědě se máme na ni jít podívat,“ odpověděl klidně android,

„je dvanáct hodin, měli bychom se jít najíst. Vzhledem k tomu, že se

počasí lepší, je naděje, že bychom mohli brzy vyjet.“

Opasek nastavil Mark na nejmenší výkon, nepředpokládal, že by

ho mohl potřebovat. Ray mu otevřel dveře a společně sešli dolů do

hostince. Po úspěšném lovu na Symtfalské ptáky se přestěhovali do

jednoho z nejluxusnějších hostinců Ferrumu. Pyšnil se nejen dobrou

kuchyní, ale také tím, že zde nebyl žádný obtížný hmyz. Však si také

hostinský za to dával pořádně zaplatit.

* * *

„To je nádhera.“ Ray se zastavil a díval se na loď přivázanou k

molu.

Byla asi patnáct metrů dlouhá, měla jeden vysoký, štíhlý stožár a

54

malou kajutu pro tři čtyři lidi. V kalné vodě nebylo vidět, jak

hluboký kýl má, ale vzhledem k tomu, že kotvila tady, kde jindy

kotvily velké námořní lodě, mohli počítat s tím, že jejich přání bylo

splněno.

Před Markem stál obtloustlý, postarší muž s rukama v bok. Jeho

široká ramena však jasně naznačovala, že tomu není tak dávno, kdy

musel využívat své vlastní svaly. Dobromyslně se usmíval a

ukazoval tak prořídlé zuby.

„Skorbut i tady řádí mezi námořníky,“ pomyslel si Ray.

„Co to je skorbut?“ povytáhl obočí Mark Stone.

„Nedostatek vitaminu C,“ objasnil svou poznámku Ray.

„Tak jste se přišli podívat na tu krásku?“ Loďař se pyšně podíval

na své dílo. „Je to nejrychlejší a nejlépe ovladatelná loď, jakou jsem

kdy vyrobil.“

„Vyzkoušel jsi ji?“

„Jasně, pane,“ jeho úsměv se ještě rozšířil. „A musím vám

poděkovat. Změny, které jste navrhl, udělaly z mé výborné lodi tu

nejlepší z celého Ferrumu. A že tady děláme nedostižné lodě,

všichni vědí.“

„Zaplatila ti už Jeho Výsost Samdip?“ Mark se chtěl ujistit, že je

všechno v pořádku.

Loďař se hluboce uklonil a rozhodil rukama.

„Kdybych věděl, že pracujete pro krále…“

„… byla by cena třikrát vyšší,“ doplnil ho Ray a muž zrudl jako

horský láhvovník.

Zamával krátkýma svalnatýma rukama jako větrný mlýn a pak

odmítavě mávl rukou.

„To bych si nikdy nemohl dovolit. Jeho Výsost má velmi dobré

znalosti cen a to by se mi nevyplatilo. Vraťme se však k lodi. Budete

ji zkoušet, když je tak hnusné počasí?“

„Až budeme muset vyjet k Elernu, nebude záležet na tom, jestli

jsou nějaké vlny nebo ne. Ostatně můj sluha Ray je vynikající

námořník. A na tak dobré lodi se nemusíme bát žádné bouře,“ zamítl

námitky loďaře Mark.

Seskočil z kamenného nábřeží na palubu lodě a přešel na její

příď. Tam se tyčilo cosi metr a půl vysokého, co bylo pečlivě

55

zakryto nepromokavou plachtovinou. Chtěl povolit šňůry a sundat

plachtovinu, ale sprška vody z jedné vlny, která se právě roztříštila o

bok lodě, ho od toho odradila.

Ray už byl v té chvíli také na lodi. Systematicky přecházel od

jednoho místa ke druhému a kontroloval kladky, lana a ostatní

propriety malé plachetnice, tak jak se to dělat má. Loďař ho s

obdivem sledoval s rukama založenýma v bok.

Když Mark vylezl na molo, naklonil se k němu a křikl, aby

přehlušil silný vítr svištící v lanoví Neptunu III:

„Už vám věřím na slovo, že to je opravdu dobrý námořník,

protože jen špičkový námořník si dá s lodí takovou práci.“

„Nejen námořník,“ křikl v odpověď Mark.

„Kdy vyplouváte?“ Loďař využil chvíle, kdy vítr trochu utichl a

jen dunění moře připomínalo bouřlivé počasí.

Ray zmizel v kajutě.

„Zítra po ránu. Je na palubě všechno, na čem jsme se domluvili?“

„Samozřejmě. Železné střely přinesl kovářský pomocník dneska

dopoledne. Myslíte si, že tím dokážete hygru zabít?“

Mark pokrčil rameny a pak se mírně usmál:

„Uvidíme.“

* * *

Na moři je přivítaly metrové vlny, které Neptun hladce přejížděl.

Ray stál u kormidla a Mark se staral o plachtu. Po chvíli už byli

opravdu sehraná dvojice a nikdo by nepoznal, že Mark má za sebou

několik vyjížděk na malé plachetnici se slečnou Swansonovou na

Terranii XXIV a Ray zná plachtění jako i mnohé jiné věci z

databáze.

Po chvíli, když jim Ferrum zmizel z dohledu, začali cvičit obraty.

Mark nejdřív zmenšil plochu plachty a Ray začal dělat na moři

kruhy, vlnovky, prudké i mírné zatáčky. Mark stál na přídi u velkého

samostřílu a cvičil se v natahování a míření za prudkého pohybu

lodě.

Za necelou hodinu si vyměnili role a po chvíli i Ray musel uznat,

že kormidlování jde Markovi líp. Evidentně měl cit v rukách a

56

Neptun se pod jeho pevnou rukou choval jako dobře vycvičený

berak. Postupně zvětšovali plochu plachty a odvažovali se ostřejších

a ostřejších manévrů. Chvílemi to vypadalo, že se loď položí na bok,

ale těžký kýl ji vždycky dokázal napřímit, jakmile Mark popustil

kormidlo z větru.

Tentokrát cvičení trvalo víc jak hodinu. Nakonec Ray určil směr

k ostrovu Elern a Neptun se rozběhl jako splašený býk. Loď

vydávala vrzavé zvuky, které bylo sem tam slyšet přes sykot

rozrážené vody. Vítr hvízdal v lanoví, které jemně drnčelo, a některá

lana dokonce vydávala zvuk jako basové struny.

Moře bylo pusté, jen mohutní terejci na svých štíhlých křídlech

poletovali nízko nad hladinou a snažili se překřičet vítr. Sem tam

ulovili neopatrnou rybu, která se příliš přiblížila k hladině. Ray

zkusmo mířil na rychle se pohybující ptáky a šlo mu to právě tak

dobře jako na Neptunu II s trochu jinými zbraněmi.

„Rayi, mohl bys mi udělat něco k pití?“ křikl Mark na androida a

ten kývl.

Překryl plachtovinou obří kuši a zatáhl provázky, které

upevňovaly obal tak, aby ho vítr nemohl sfouknout. Pak zmizel v

malé kajutě zapuštěné do paluby.

* * *

Mark zahlédl ostrov Elern a namířil Neptuna přímo k němu.

Pamatoval si, jak vypadá mapa ostrova, a tudíž věděl, jak se dostat

do přístavu. Netrvalo víc jak půl hodiny a Neptun stál zakotvený u

mola, hned za velkou královskou lodí, vedle níž se ztrácel jako

terejec vedle hygry. Ray zůstal na palubě a Mark se vypravil za

velitelem ostrova. Nebylo to daleko, sotva padesát kroků.

Prošel branou do pevnosti, která chránila přístav. Zastavil se u

strážného a zeptal se ho, kde by našel velitele Halise. Strážný,

kterému byla evidentně zima a nudil se, se zpytavě podíval na

Marka, pak si přehodil píku do levé ruky a pravou si utřel nos.

Ušklíbl se a pak kýchl Markovi do obličeje. Utřel si pysky a začal se

smát.

„To by mohl chtít každý obejda! Přijede si to sem v bárce a bude

57

se tu rozkřikovat! Vypadni odtud, než…“

Vtom mu přistála na zarudlém nosu Markova pěst. Chlapíkovi

sklouzla z hlavy přilba a s rachotem se rozběhla po cestě. Strážný

vytřeštil oči, pustil píku a chytil se za obličej. Zapotácel se.

„To, to je napadení královské stráže! Pomóóóóc!“ zařval, ale

zaznělo to poněkud huhlavě, protože mu z nosu, za který se držel

oběma rukama, crčela krev.

Ze strážnice opodál vyběhli tři vojáci a řítili se k nim. Měli v

rukách meče. Mark založil ruce v bok a čekal, až se přiblížili na pět

šest kroků.

„Kde je velitel Halis!“ štěkl tak velitelským hlasem, že se všichni

zarazili a postavili do pozoru.

„Odpočívá ve své komnatě, pane,“ odpověděl rozpačitě jeden z

mužů a sklonil meč.

„Okamžitě mě k němu doveďte a tohoto darebáka zavřete! O jeho

trestu rozhodne velitel podle mého návrhu. Když není schopen

rozeznat královského vyslance, nemá v jeho službách co

pohledávat!“

Strážný byl ve tváři bílý jako čerstvý sníh, kromě rudé stružky,

která se táhla od nosu přes bradu až na krunýř. Měl vytřeštěné oči,

otvíral a zavíral bezhlese ústa, jako ryba vytažená na sucho. Pak padl

na kolena a hlavou udeřil o cestu.

„Smilujte se, pane,“ zavyl. „Já jsem… Já jsem…,“ koktal.

„… blbec,“ dodal v duchu Mark.

Pak mávl rukou a řekl:

„Nechte ho být. Nezáleží mi na něm.“

A následoval velitele stráže k masivní budově s úzkými,

střílnovitými okny. Vypadala jako pevnost a také jí byla.

* * *

„Ano, mám pro vás připravené ubytování. Není to nic moc, ale

jste tady v pevnosti a vojenské představy o pohodlí,“ velitel Halis

byl malý kulaťoučký muž se zcela plešatou hlavou.

Měl na sobě župan z beračí srsti, na nohách kožešinové trepky.

Vůbec nevypadal na vojáka.

58

Místnost, v níž přebývali, byla sice prostá, leč útulná. Na podlaze

ležel vysoký koberec, v krbu praskal oheň a na stole, na minimálně

deseti talířích a miskách, byla opulentní hostina.

„Přijel jste právě včas k obědu,“ pokynul buclatou rukou ke stolu.

„Na ostatní je času dost.“

Usadil se. Přitáhl si židli ke stolu a Markovi se začaly sbíhat sliny

nad vybranými jídly.

„To je zatím předkrm,“ pokračoval Halis plnými ústy, „a

omlouvám se za malou pestrost jídla, ale nepočítal jsem, že byste

přijeli v tak mizerném počasí, zvlášť když hygra se má objevit až za

tři dny.“

„Právě proto jsem přijel, abych si pořádně obhlédl a prostudoval

okolí ostrova. Mapy jsou hezká věc, ale osobní zkušenost…“

„Ano, máte zajisté pravdu,“ přitakal Halis a levičkou hrábl do

misky s narůžovělým salátem. „Není nad vlastní zkušenost. Já to

také říkám. A neplatí to jen u válčení,“ zvedl výstražně prst.

„Například u jídla je to úplně stejné.“

Markovi dalo hodně práce, aby mu nezačaly cukat koutky úst a

tvářil se dál vážně.

„Můj bratranec Falon se mnou souhlasí, a proto tu zas tak strašně

nestrádáme. Zásoby jsou docela postačující…“

„Tak akorát pro tebe,“ ušklíbl se v duchu Mark. „A doufám, že i

pro mne,“ zamyslel se, když si bral z velké mísy další plátky

marinované ryby, která voněla ranním úsvitem na mořské pláži.

* * *

Mark vešel do kajuty Neptuna. Musel sehnout hlavu, tak byla

nízká.

U malého stolku seděl Ray a měl na něm rozložené střely do

kuše. Pečlivě namáčel jejich špice do ploché misky, v níž měl

vymačkanou šťávu z pravádských jedovatých jablek. Pak je pokládal

na stolek, tak aby se špice nedotýkaly desky stolu, a nechal jed na

nich zaschnout.

Mark si sedl na palandu a pozoroval Rayovy přesné pohyby. Oba

mlčeli. Jen pleskání malých vlnek do bortu lodi rušilo ticho. Bylo to

59

uspávající. Mark věděl, že nic takového na androida nepůsobí, a tak

klidně nechal svá víčka klesnout. Probudil se za dobrou půlhodinu.

Spánek mu přerušilo hučení lihového kahanu. Nad ním Ray

rozpouštěl v železné misce místní obdobu vosku. Tu látku získal

vybráním dutiny stromu ve Ferrumu, v němž si zřídila zásobárnu

sladkého nektaru místní obdoba motýla, kterému tu říkali zamba.

Bylo to stvoření velké jako dlaň a jeho křídla zářila duhovými

barvami. Místní zbohatlíci je kupovali jako ozdobu pro své ženy.

V kajutě to vonělo jako v továrně na voňavky. Až z toho Marka

začala mírně bolet hlava. Zvedl se a cestou ven jen zkontroloval, jak

Ray šikovně namáčí jedovaté hroty do vosku.

„I kdyby přišla bouře, jed to z hrotu nesmyje a vosk se sedře, až

střela bude pronikat do těla hygry,“ pomyslel si Ray a Mark mu to

kývnutím schválil, „Škoda poruchy baterií. Stále ještě nemám

dostatek energie pro laser.“

* * *

„Ať vás Keji-val provází,“ popřál Markovi a Rayovi štěstí Halis,

který stál na molu vedle Neptuna.

Mark právě odvazoval poslední poutací lano a Ray hákem

odstrkoval loď od břehu.

„Díky,“ usmál se Mark na tlusťoučkého velitele ostrova, který se

projevil nejen jako vynikající hostitel, ale i jako velmi příjemný

společník.

Foukal prudký vítr, který sice ještě nedosahoval síly vichřice, ale

daleko k němu neměl. Neptun vykroužil elegantní oblouk a zamířil

na volné moře. Hygra se měla objevit již brzy a na výběžku nad

mořem tentokrát žádná oběť připravená nebyla. Mark křižoval

nedaleko něj a Ray u připravené kuše prohlížel vzdouvající se moře.

Uplynuly skoro dvě hodiny, když vzdálený řev ohlásil přibližující

se nestvůru. Mark jí vyplul vstříc. Za chvíli objevil velký modrý

hřbet, který byl dvakrát tak dlouhý jako Neptun, ozdobený

trojúhelníkovými, metr vysokými kosticovými deskami. Popojel

očima kupředu a za okamžik objevil gigantickou zubatou hlavu,

vynořující se z vody. Zvíře se pohybovalo daleko rychleji než

60

Neptun, který měl levoboční vítr, a mířilo k oblíbenému výběžku,

kde na něj měla čekat kořist.

Mark otočil Neptuna a vydal se za hygrou. Spolu s Rayem

upravili naposledy plachtoví. Zvíře mezitím doplulo k výběžku a na

nepřítomnost obvyklé kořisti zareagovalo dunivým zamručením.

„Tu loď znič! Tu loď znič! Tu loď znič!“ zadunělo Markovi v

hlavě tak mocně, že se mu na okamžik zatmělo před očima.

Hygra se obloukem otočila a vyrazila proti Neptunovi.

Mark i Ray něco takového čekali, takže byli připraveni. Ray stál

široce rozkročený na palubě, oběma rukama třímal madla, jimiž kuši

ovládal. Mark zatím mířil přímo na zvíře. Vypadalo to, jako kdyby

se chystal udělat taran. Když byl nějakých dvacet metů od zvířete,

pohnul kormidlem a Neptun plavně uhnul z kolizní dráhy. V

okamžiku, kdy Raye míjelo obrovské, dobře půlmetrové kulaté oko

hygry, vystřelil do něj. Zdálo by se, že se nemůže minout. Avšak

nenadálý úder větru, který přišel v ten nejnevhodnější okamžik,

způsobil, že střela minula svůj cíl a zasáhla kostěný štít, který

chránil hlavu nestvůry. Odrazila se od něj a vysokým obloukem

zapadla do zpěněného moře. Střela nezpůsobila hygře žádné

viditelné zranění.

Neptun se řítil dál. Mark vyčkal, až minuli rozzuřené zvíře, a pak

otočil loď. Upevnil kormidlo a upravil plachty. Ray, jakmile

dokončil znovunabití kuše, mu pomohl.

Vítr mírně zeslábl a vlny se zklidnily. Teprve nyní si Mark

uvědomil, že při nájezdu na útočící zvíře se soustředil tak, že přestal

vnímat okolí. Zdvihl oči k nebi a překvapeně si všiml, že vysvitlo

slunce.

„Už se blíží,“ křikl Ray.

Mark se opět soustředil na kormidlování. Tentokrát uhnul hygře

na druhou stranu. Ray měl více štěstí a metr dlouhá kovová střela se

zabodla zvířeti do horního patra rozevřené tlamy. Hygra se prudce

ponořila, ale po chvíli se opět ocitla na hladině. Možná to bylo tím,

že nemohla úplně zavřít tlamu plnou minimálně

dvaceticentimetrových trojúhelníkovitých, velmi ostrých zubů.

Opět vykroužil Mark oblouk a zamířil k hygře. Zvíře, přestože

bylo zraněno a jed se mu dostal do krve, nejevilo žádné známky

61

ochabování. Ještě tři nájezdy, tři střely, z toho jedna minula svůj cíl,

tři otočky. A hygra se stále snažila zničit toho odporného střízlíka,

který byl sice pomalejší než ona, ale neskonale obratnější.

Při šestém nájezdu se hygra dostala blíž než kdy předtím.

Dlouhým, masivním ocasem zasáhla Neptuna do boku. Ozvalo se

příšerné zapraštění lámaných brassových prken. Voda se vrhla do

proraženého boku a Neptun se skoro nedal ovládat. Plul čím dál tím

pomaleji, těžkl vodou, která zaplavovala vnitřek. Zatím držely obě

přepážky, takže zadní a přední komora nesly loď nad vodou. Hygra

se rozjela proti Neptunovi a Mark se jen zoufalým manévrem, při

kterém málem zlomil kormidlo, dokázal zvířeti vyhnout. Ray

vystřelil a ocelový šíp se tentokrát zabodl hygře do oka. Ohlušivě

zařvala a ponořila se.

Strašlivý náraz do kýlu takřka nadzdvihl Neptuna z vody. Loď se

naklonila tak, až ráhno plesklo o vodu a větší část plachty zmizela v

zelené mořské hlubině. To trvalo jen pár okamžiků. Mark se držel

křečovitě kormidla, aby nespadl do vody. Ray ho napodobil s tím, že

visel na madlech kuše jako odsouzenec na šibenici. Loď se zachvěla,

zasténala, prasklo několik lan, jedna z kladek prolétla kolem Raye,

udeřila do kuše a zmizela ve vodě. Plachta ji následovala. Neptun se

s trhnutím narovnal. S plachtou však ztratil svůj pohon a zastavil se.

Mark přeběhl na příď, kde se Ray snažil opravit kuši.

Hygra se vynořila nějakých třicet metrů od bezmocně potácející

se lodi. Mohutný ocas rozbičoval již tak zpěněnou mořskou hladinu

a masivní hlava zvířete opět narazila do lodě. Otevřená tlama se

mihla Markovi před očima, mohl se skoro dotknout obrovských

zubů. Hygra se nasunula na nízký, napůl zatopený bok lodě a

Neptun se opět prudce naklonil. Ozvalo se další zapraskání drceného

dřeva. Mark Stone vytrhl ze závěsu dvě metrové střely do kuše a

vrhl se s nepříčetným řevem k hygře. Zdvihl ruce nad hlavu a vší

silou zarazil obě střely zvířeti do zdravého oka. Obluda se tak

prudce zazmítala, že zasáhla hlavou Marka, až ho to vymrštilo

dobrých pět metrů do vzduchu. Udělal dvojité salto a tvrdě dopadl

zády na hladinu. Náraz mu vyrazil dech, avšak záchranná vesta

vyrobená z kousků kůry korakovníku ho udržela na hladině.

Hygra začala pomalu klouzat po nakloněné palubě zpět do moře.

62

Ray napodobil Marka a ze závěsů vytrhl poslední dvě střely. Klouzal

po palubě směrem k otevřené tlamě zvířete, které ji stále ještě

nemohlo pořádně zavřít. Když byl android necelé dva metry od

hrozivé tlamy, rozmáchl se a vší silou, která byla samozřejmě daleko

větší než lidská, hodil obě střely do hlubokého jícnu zvířete. Hygra

sjela dolů z těžce zkoušené lodi a zmizela pod hladinou.

Ray se vztyčil a rozhlédl se kolem. Uviděl Marka ležícího ve

vodě nedaleko lodi. Zapnul antigrav a rozletěl se pro něj. Vytáhl ho

z vody a doletěl s ním zpátky. Neptun byl skloněný na pravobok a

dopředu. Vypadlo to, že hygra prorazila i přední komoru a Neptun

držela nad hladinou jen zadní vzduchová komora. Ray se rozhlížel

kolem a pátral po zvířeti. Mark se pohnul, pak se pomalu posadil a

rozkašlal se. Dávil ze sebe mořskou vodu.

„… Ani jsem si nemyslel, že je tak hnusná,“ zachrčel po chvíli,

když ze sebe dostal většinu vypité tekutiny.

Sto metrů od lodi se vynořila hygra. Její pohyby byly pomalé a

malátné.

„Zabralo to!“ vykřikl Ray a Markem to trhlo.

Něco takového už ani nečekal. Klekl si a rukama se opřel o

polámané zábradlí. Opřel si o ně bradu. Viděl před sebou obrovské

tělo umírající hygry, jak se pomalu převaluje ve vlnách. Už z ní

vyprchala veškerá nenávist a Mark najednou cítil její bolest a

ztrácející se vědomí. Potřásl hlavou a spojení s umírajícím

živočichem se přerušilo.

Ray sešel do polozatopené kabiny a vynesl odtud náhradní

plachtu, z níž kapala voda.

„Myslíš si, že to k něčemu bude?“ zeptal se ho uštěpačně Mark

Stone a vyzývavě se podíval na zlomený stěžeň.

„Pokud se mi podaří využít celého zbytku stěžně, mohli bychom i

s takto zatopenou lodí nejen dojet do přístavu…“

„… ale i začít lovit ryby,“ dodal s úšklebkem Mark, kterého

bolelo celé tělo a hlavně nalomená žebra, která neochránil ani

ochranný opasek.

„To nebude potřeba,“ odmítl jeho nápad Ray, „ale určitě

vyčkáme, než hygra přestane jevit známky života. Ten obrázek měl

pravdu. Bylo potřeba jeden celý osmdesát šest setin gramu jedu, aby

63

ji to zabilo. Což jsou, při odhadu čtyřicetiprocentních ztrát při

průniku do organismu, tři jablka v té velikosti…“

„Dóóóóóst,“ zavyl Mark Stone a chytil se za hlavu.

„Budeme muset zajistit nějakou trofej, abychom dokázali, že

jsme splnili úkol,“ pokračoval nevzrušeně android.

Mark Stone se zdvihl a ze rtů mu uniklo krátké, ale výmluvné

zasténání.

„Potřeboval bych…“

„… láhev s kouzelným nápisem Fettercain,“ doplnil Ray.

Mark se usmál a přikývl. Ray opět zmizel v kabině a přinesl

láhev, v níž žbluňkala nazlátlá kapalina, a skleničku na vodu.

„Whisky, kterou bys chtěl, to není, ale je to cosi, co je z místní

provenience tomu moku nejpodobnější. Alespoň podle chemického

rozboru.“

Pevnou rukou nalil polovinu skleničky a láhev zasunul do

prázdného držáku na střely. Poté se opět začal zabývat plachtou.

Mark usrkával alkohol a mírně křivil ústa. Do jeho oblíbené whisky

to mělo daleko, ale rozehřívalo to docela uspokojivě. Sledoval

malátnějící pohyby hygry, která se v té chvíli nacházela nějakých

šedesát metrů od Neptuna.

„A je to,“ mávl rukou Ray, když se mu podařilo vytáhnout hodně

zmenšenou plachtu na dvaapůlmetrový zbytek stožáru.

Přitáhl otěž, aby nenabírala moc větru, neboť nikam nespěchal.

Pak se chopil kormidla a pomalu a opatrně vedl polozatopeného

Neptuna k již mrtvé obludě. Jak se blížili, vítal je čím dál tím větší

puch. Mark zesinal. Když to Ray viděl, otočil kormidlo a poodjel s

lodí proti větru a tam stáhl plachtu. Neptun se pohupoval po

dlouhých hladkých vlnách a společně s hygrou ho slabý vítr zaháněl

dál a dál do moře.

„Rayi, podívej se tamhle,“ ukázal najednou Mark směrem k

obzoru.

Bylo tam vidět malou trojúhelníkovitou plachtu. Ray zanechal

veškeré činnosti a soustředil se na pozorování.

„Je to daleko,“ zavrčel po chvíli, „nemohu rozeznat lidi na

palubě. Ale zkusím to natočit, a pak možná, když to

nazvětšujeme…“

64

„Myslíš, že by to mohlo mít nějaký vztah k nám?“ zamyslel se

Mark.

„Je to možné,“ kývl Ray. „Teď tě tu nechám a postarám se o

trofeje. Myslím si, že několik zubů hygry by mohlo stačit.“

„Než hygra začala útok, uslyšel jsem telepatický příkaz…“

„Já jsem to také zaregistroval,“ souhlasil s ním Ray, „ale nikterak

zvlášť silně.“

Mark se na něj překvapeně podíval, ale neřekl nic. Upil ze

skleničky zlatavou tekutinu a udělalo se mu líp.

„Nezapomeň si vypnout čichové centrum,“ ušklíbl se Mark, když

si vzpomněl na puch, který se linul od mrtvého zvířete.

„To jsem udělal už při prvním přiblížení,“ řekl Ray s dokonale

nehybnou tváří a zastrčil si za pás sekyrku na dlouhém toporu,

kterou si přinesl z kabiny.

Uvolnil na pravoboku malý, plochý člunek, který plánovali

použít jen na opravdu klidné hladině, neboť měl velmi nízké borty.

Ray antigravem však snížil svoji váhu na minimum a skočil s ním

přes palubu. Následovalo šplouchnutí a za pár okamžiků už Mark

viděl, jak Ray pádluje směrem k mrtvé hygře.

Za pár minut vylezl Ray na mrtvé tělo, Přivázal člun k jedné z

kostěných desek, které tvořily prakticky neproniknutelnou ochranu

hygřina těla. Pak přešel k hlavě a klekl si těsně vedle zraněného oka,

které mrtvě zíralo do bezmračného nebe. Začal jí vytloukat zuby,

které ukládal do mošny na zádech. Když jich už měl víc jak třicet a

do mošny se mu už další nevešly, přešel ke hřbetu. Pomocí sekerky

začal odsekávat jeden z velkých hřbetních kostěných štítů, který byl

málem větší než Rayova loďka.

Trvalo mu to dost dlouho a vítr mezitím přihnal Neptuna k hygře

blíž, než Markovi bylo milé. Nicméně si všiml, že smrad vycházející

z těla mrtvého netvora je slabší, než před nějakou dobou. Také

zaregistroval, že se tělo noří podstatně hlouběji do vody, než před

půlhodinou, kdy Ray vystoupil na jeho povrch.

Rayovi se nakonec podařilo odsekat kostěný štít a přenesl ho na

loďku. Musel ho postavit, jinak by se byl už do ní nevešel. Odpoutal

člun a namířil zpátky k polopotopenému Neptunovi.

Náraz dřeva o dřevo signalizoval Markovi, že Ray už je zde a

65

donutil ho, s bolestným heknutím, vstát. Chytil lano, které mu Ray

hodil, a připoutal loďku k Neptunovi. Pak převzal od androida

kostěný štít a byl překvapený, jak je lehký. Když se podrobněji

podíval, uviděl přes poloprůhledné stěny, že uvnitř vypadá jako

plástev z včelího úlu.

Ray se přehoupl přes bort, který nebyl tak vysoko nad vodou jako

ještě ráno. Podal Markovi brašnu s hygřinými zuby.

„Na to, jak vypadá, je ten štít nesmírně pevný. Měl bych,“ řekl

trochu nerozhodně, „zkusit získat ještě jeden. Ale nevím, jestli se mi

to podaří. Mohlo by to být zajímavé pro admirála Neumanna i pro

generála Khova.“

„To máš pravdu,“ souhlasil s ním Mark Stone.

„Jedna z našich střel musela proniknout do vzduchového

měchýře hygry, nebo do něčeho podobného, co má k vyvažování

těla, a začal z ní unikat vzduch. Za nepříliš dlouhou dobu se potopí

úplně. Kromě toho už se o ni pokoušejí nějací dravci, ale zatím

neuspěli. Je opravdu dobře obrněná.“

Pak mávl rukou a překročil zábradlí a za chvíli už byl opět na

mrtvém těle, přes které se začínaly převalovat vlny. Po necelé

čtvrthodině usilovné práce se mu podařilo odsekat i druhý štít a

spokojeně se vrátil na Neptuna. Pečlivě uložil kořist do malého

člunku, kam ji připevnil provazy.

„V případě, že se Neptun potopí, máme důkazy tady a nepřijdeme

o ně.“

Vztyčili plachtu a Ray se přemístil ke kormidlu. Jen pomalu a

neochotně se Neptun podřídil tlaku větru a rozjel se k Elernu.

Ploužil se jako stařec nad hrobem, kterým ostatně také byl. Díky

slušnému počasí a přízni boha Keji-vala se dostali za necelé tři

hodiny zpět do přístavu. Tam už na ně čekala celá posádka ostrova,

včetně velitele, který nervózně přecházel po molu. Když objel

hluboce zanořený Neptun kosu, chránící přístav před bouřemi,

vypukli vojáci v nadšený řev.

* * *

„Jsem nadšen nejen vaší odvahou, ale i vynalézavostí,“ král si

66

opatrně pohazoval nejmenším ze zubů hygry. „Když si uvědomím,

že jsme řešení měli přímo před očima…“

„Šťastná náhoda,“ bránil se Mark Stone, který seděl u králova

stolu při hostině pořádané na jeho počest.

Vedle něj seděla vysoká, urostlá černovláska s černýma,

uhrančivýma očima, králova dcera Syberina. A vedle ní se natřásal a

neustále vytahoval uhrovitý mladík, zjevně nepříliš sympatický jak

Syberině, tak obzvláště Markovi, kterému se princezna líbila. Byl to

její budoucí manžel, syn Jenseho z Ranny, ostrovního království,

proslulého také silnou námořní flotilou. „Náklonnost“ byla

obapolná. Basekimu se vůbec nelíbily pohledy, které Mark vrhal na

jeho nevěstu, a už vůbec ne milé úsměvy, kterými mu tyto pohledy

splácela.

„Kdybychom se nedomluvili na oněch úkolech,“ řekl zamyšleně

král Falon, ale jeho potměšilé oči ho mírně zrazovaly, „již bych tě

požádal, abys vstoupil do mých služeb jako rádce a bojovník.“

„Slovo rytíře je stejné jako slovo krále,“ sklonil hlavu Mark a byl

rád, že nemusí odpovídat na takovou nabídku. „Nicméně vašimi

slovy jsem nejen potěšen, ale jsou pro mne i velkou ctí.“

„Jau,“ sykl král a odložil hygří zub, jehož ostrá hrana mu prořízla

kůži na dlani, na stůl vedle velkého talíře, na němž měl na tenko

nakrájené plátky pečeného masa.

Chvíli potřepával rukou, a pak se pustil do jídla. V leckterých

věcech si byli podobni král a jeho bratranec Halis a u jídla to

vynikalo. Mark ho napodobil, nabral si plný talíř a na okamžik si

vzpomněl na Raye, který určitě také doplňoval energii, potřebnou

pro fungování svého těla, i když nikoli tak příjemným způsobem.

„To není pravda, Marku,“ zaznělo mu v hlavě. „Zdejší slunce

vysílá ty nejpříjemnější paprsky, jaké jsem kdy poznal.“

Král polkl sousto a rozhodl se pokračovat v rozhovoru:

„Tvůj předposlední úkol, rytíři Marku, nebude o nic lehčí, než ty

minulé. Navíc využijeme nabídky zde přítomného Syberinina

snoubence, který za dva dny odjíždí k otci do Ranny…“

67

6.

„Máme se zúčastnit jako jeho zástupci střeleckých závodů o pás

královny v Amazinii, což je…“

„… království rozkládající se hned za hraničními horami na jihu,

vím,“ kývl Ray.

Mark zamyšleně sledoval lidi procházející kolem něj. Město žilo

svým odpoledním životem. Lidé pomalu končili s prací. Již jen

zřídkakdy se mihl kolem nějaký prodejce placek a chleba,

zeleninové stánky snižovaly ceny. Ulicí se trousili první milovníci

noční zábavy, nafintění hokynáři, obchodníci, námořníci, rentiéři…

První herny, nevěstince a hospody otvíraly dveře a začínaly lákat

návštěvníky. Slunce již před chvílí zmizelo a ulice začaly temnět.

„Falon chce ten pás jako svatební dar pro dceru, která se má vdát

po velkých slavnostech, těch, co se máš zúčastnit jako jedna z

atrakcí.“

„V tom nevidím žádný velký problém,“ mávl rukou Ray.

„Jestliže mými protivníky budou místní lidé…“

„Nemají šanci,“ kývl Mark Stone, „a pokud to budou zvířata, tak

to, doufám, nebude jiné.“

„Tam budu moct využít všech svých možností,“ poznamenal Ray

a ťukl se do ukazováku, kde měl zabudovaný výkonný laser.

„Nicméně neměli bychom zapomenout na onu osobu, která ovládala

hygru. Evidentně nemá ráda Falona, a když jsme jí zlikvidovali

jejího miláčka, ani nás nebude mít v přílišné oblibě,“ řekl Ray

starostlivě.

„Tohle nás zatím nepálí,“ zamyslel se Mark. „Vraťme se k té

soutěži. Podle toho, co jsem se dozvěděl od Samdipa, střílí se tam z

luku nebo něčeho podobného. V tom nejsem nijak vynikající a

zdejší zbraně jsou poněkud…“

„V tom problém nevidím,“ usmál se trochu koženě Ray. „Stejně

je potřeba, abych navštívil Neptuna, protože bych se rád podíval do

jeho databáze. Vím, že tam jsou schémata střelných zbraní jako luky

a kuše. Vyberu něco vhodného, co by bylo tak pro tvé schopnosti,“

řekl s mírnou jedovatostí v hlase.

68

* * *

„Máte přijít k mé paní,“ služka stála ve dveřích pokoje.

Kdyby neřekla to „má paní“, považoval by ji Mark za některou z

princezniných společnic, tak dobře vypadala.

„Co si tvá paní přeje?“ zajímalo Marka, když za ní zavřel dveře.

„To vám sdělí ona sama,“ řekla povýšeně a se šroubovaným

přízvukem.

Mark Stone se ušklíbl.

„Ale měli bychom vyrazit, protože teď na vás má čas.“

„A co kdybys mě tady nenašla?“ nedalo to Marku Stoneovi.

„Musela bych přijít jindy.“

Udělala dva rychlé kroky k němu a naškrobená, široká sukně

zašustila. Chytila ho pevně za ruku a táhla ho ke dveřím.

„Počkej,“ vytrhl se jí, „musím si vzít zbraň a doobléct se.“

„Spěchá to,“ byla neodbytná.

Mark na sebe navlékl vyšívaný kabátec a zapnul několik

stříbrných knoflíků. Pohodil rameny, aby si kabát sedl, a zapnul

opasek, na němž se pohupoval meč. Dívka nečekala a vyrazila

napřed. Mark se rozběhl za ní a dohonil ji v přízemí, kde zamířila k

zadnímu vchodu.

Venku se už setmělo a ulice osvětloval velký měsíc, který neměl

daleko k úplňku. Proplétali se ulicemi jako duchové a stále mířili ke

hradu. Cestou potkávali překvapivě málo lidí.

* * *

Do hradu prošli malou brankou, kterou hlídal jediný strážný. Ten

dělal, že nic nevidí.

„Falon to tu nemá až tak pod kontrolou,“ ušklíbl se v duchu

Mark.

Přešli několik nádvoří a dostali se do malé zahrady, která byla

překvapivá v tak strohé stavbě, jakou hrad byl. Uprostřed, u malého

jezírka, seděla na lavičce Syberina, skoro skrytá v malém proutěném

altánku, a házela kousky chleba malým vodním ptákům se

zastřiženými křídly. Jejich modravé peří se kovově lesklo v záři asi

deseti pochodní.

69

Mark Stone si sedl na lavičku vedle ní a čekal, co se bude dít.

„Předpokládám, že vás moje pozvání velmi překvapilo.“

„Nemohu to popřít, ale daleko víc jsem zvědavý na to, kvůli

čemu jste mě dala povolat takhle tajně a do tak nádherné zahrady.“

Mark se rozhlédl kolem a skrz proutěné stěny se pokochal tím

kouskem přírody.

„To je moje nejmilejší místo, sem mám přístup jen já. Ale

vraťme se k tomu, co nás oba zajímá.“

„Mne zajímáš ty,“ pomyslel si Mark.

„Můj snoubenec Baseki se včera v hostinci v opilosti podřekl,“

pokračovala vážně, „že Elernská hygra patřila jim.“

„Samozřejmě, že tam byl někdo, kdo ho hlídá pro krále Falona,“

poznamenal Mark.

„Ani náhodou,“ zavrtěla hlavou Syberina a podívala se šibalsky

na Marka. „To byl můj špeh. Mne zajímá, jaký je můj snoubenec…

Ale vraťme se k hygře. Ovládal ji prý královský čaroděj. Byl strašně

naštvaný, když se vám podařilo ji zabít. Vycvičit hygru asi není tak

jednoduché. Trvalo mu to prý víc jak osm let, skoro celou dobu, co

je u dvora.“

Markem to trhlo a podíval se na Syberinu:

„Víte toho nějak podezřele mnoho,“ řekl a usmál se, aby zjemnil

tvrdá slova.

„Pokud se mám někam vdát, tak chci vědět, co mě čeká. Jsem

jediný potomek svého otce. A navíc mi Baseki není dvakrát

sympatický. Je to maniak, který nechává pro své potěšení mučit a

zabíjet lidi. Pokud má válečné zajatce, tak je, a pokud ne, tak to

odnášejí jeho vlastní lidé. Kdyby se mu něco stalo a já nemusela

dodržet otcův slib, který dal z politických důvodů, vůbec by mi to

nebylo proti mysli…“

„Tak proč se o něj nepostarají vaši špehové?“ řekl tiše Mark.

„To by neprošlo. Jeho otec se v něm jen vidí, není ochotný

přiznat jakoukoli jeho chybu a má silnější loďstvo, než máme my. I

když už nemá hygru, tak jeho lodě dokážou zablokovat naše přístavy

a…“

„Chápu,“ usmál se Mark okouzlujícím úsměvem, kterým dokázal

zlomit tolik ženských srdcí, „a slibuji, že naskytne-li se jakákoli, byť

70

minimální šance, postarám se o něj.“

Syberina majestátně vstala, a když ji Mark napodobil, skočila mu

do náruče a prudce ho objala. Začala ho líbat. Nebyla v tom žádná

zkušenost, ale o to více ohně.

„Já věděla, že mě v tom nenecháte, rytíři,“ vydechla, když jí

přejel rukou po vyzývavě poloobnaženém ňadru.

Vášnivě se k němu tiskla a Mark rychle ztrácel odhodlání chovat

se jako opravdový rytíř. Za chvíli měla na sobě Syberina jen své

dlouhé černé vlasy a Marka Stonea. Hladil její okrouhlé prsy. Líbal

ji. Držela se ho křečovitě rukama i nohama, oči zavřené a vyrážela

ze sebe tiché sténání. Markovi na okamžik blesklo hlavou:

„Kdyby se tohle dozvěděl tatínek, tak mám arénu zajištěnou.“

Byla to však poslední souvislá myšlenka na dost dlouhou dobu.

* * *

Mark Stone seděl v hostinci a stále se ještě snažil vzpamatovat z

výbuchu vášně, který před nedávném zažil. Držel v ruce vysoký a

objemný pohár plný raganského vína. Jeho rudá barva připomínala

krev.

Něco takového nezažil už hodně dlouho. Byl docela rád, že Ray

je na cestě k Neptunovi, a tudíž nemůže mít nemístné poznámky.

Napil se, opřel lokty o stůl a zasnil se.

Syberina byla nádherná a vášnivá. Vůbec by mu nevadilo, kdyby

se jim nepodařilo ještě nějakou dobu navázat spojení se Zemí. Pak si

však bolestně uvědomil, že stejně za tři dny odjíždí do Amazinie.

Zdvihl pohár a lokl si velký doušek. Přes jeho okraj zahlédl muže

vstupující do hostince. Jednoho z nich neznal, toho druhého zahlédl

v družině prince Basekiho.

Oba muži se rozhlédli po poloprázdné místnosti a namířili ke

stolu, kde seděl Mark Stone. Nedošli až k němu, usedli u vedlejšího.

Basekiho muž se rozvalil na lavici a uvolnil meč z opasku a položil

ho na stůl. Přiběhl k nim hostinský a hluboce se ukláněl, neboť

druhý muž pohodil na stůl váček, v němž evidentně cinkalo zlato.

„Přines nám každému džbánek piva,“ poručil si hlubokým

chraplavým hlasem cizinec.

71

Shodil ze sebe koženou kazajku, takže zůstal v kdysi bílé košili.

Otočil se ke svému společníkovi a řekl hodně nahlas:

„Jsou tu v tomhle hostinci vši, lidské vši. A já je nemám rád. Co s

tím mám udělat?“

„Nejlíp se člověk zbaví vší, když je zabije,“ řekl lenivě Basekiho

muž a natáhl ruku po džbánku, který před něj postavil hostinský.

„Jak tady můžeš trpět vši? Já jsem myslel, že tohle je solidní

podnik.“

Hostinský se nechápavě podíval na hosta a uraženě řekl:

„Pane, v mém podniku nic takového není!“

„Jak to, že ne?“ vybuchl v ječivý smích první z mužů. „Tady

jedna sedí,“ ukázal prstem na Marka.

Povstal a dal ruku na meč. Mark Stone seděl klidně dál a usmíval

se na ně.

„Jestli chcete vyprovokovat souboj, pánové,“ řekl mírumilovně a

klidně, „stačí jen říct a můžeme jít ven, aby nešťastný hostinský po

vás nemusel uklízet. Vaše intelektuální schopnosti urážet jsou na

úrovni pětiletého dítěte.“

Muži na sebe chvíli koukali a v duchu přežvykovali, co jim právě

bylo řečeno.

Poté Basekiho muž pochopil, že byl uražen a prudce vyskočil až

převrhl džbánek piva. Nápoj se rozstříkl kolem a potřísnil mu

kalhoty. Kameninová nádoba se skulila na zem a pukla.

„Teď už nebude možné poznat, že jste se, pane, pochcal strachy,

až půjde do tuhého,“ poznamenal Mark a zvedal se zpoza svého

stolu, „počkám na vás za domem u hnojiště, kam oba patříte.“

Prošel sálem k zadním dveřím rychleji, než oba muži stačili nějak

zareagovat. Pak ho následovali.

Venku se okamžitě rozpoutala bitka. Mark Stone se bavil. Oba

muži byli docela silní, ale jejich technika byla na úrovni doby

kamenné. Nejdřív odzbrojil jednoho a za okamžik druhého. Pak je

údery naplocho hnal zpátky skrz hostinec k východu. Oba muži si

kryli hlavy rukama a jen kvičeli bolestí ze silných ran, které jim

Mark uštědřoval. Jakmile byli na ulici, Mark se zastavil a křikl za

nimi:

„Jestli na vás ještě jednou někde narazím, tak to nebude výprask,

72

ale smrt!“

Pak se spokojeně vrátil ke svému stolu a rudému vínu. Hostinský

se mu uklonil a řekl:

„Pane, dovolte, abych vám věnoval tuto láhev vína, kterou nechal

do našeho království přivézt ještě můj otec. To byla nádherná

ukázka šermířského umění. A navíc, my tady nemáme Raňany

vůbec rádi.“

* * *

„To bylo všechno. Jen by mě zajímalo,“ řekl zamyšleně Mark

Stone a podíval se pátravě na Raye, „jestli to byla samostatná akce

toho trouby, nebo mu to nařídil Baseki.“

„To je teď už jedno. Horší je, že budeme muset jet s tím

princátkem do Ranny, a teprve potom do Amazinie. Cestou bude mít

hromadu příležitostí k nějaké zákeřnosti.“

„Nebude,“ zašklebil se Mark. „Syberina navrhla otci, a ten s tím

souhlasil, že s námi pocestuje velvyslanec s doprovodem, aby

domluvili přesné podmínky svatební smlouvy. Takže tam bude příliš

mnoho svědků, než aby si něco dovolil.“

„Já mu nevěřím,“ zavrtěl hlavou Ray. „Z toho, co jsem se

dozvěděl od Relada, který je ostatně jmenován nejen velvyslancem

ke králi Jensemu, ale i jako náš průvodce do Amazinie, vím, že je to

parchant, který je ochoten nás otrávit, a pak si postěžovat, že jsme

ho málem zabili.“

„Má smůlu,“ chechtal se Mark. „Za prvé mám tebe a tvoje

analytická jednotka pozná jakýkoli jed…“

„Většinu ano,“ neochotně souhlasil Ray.

„A za druhé: Na lodi, která není tak velká, nebude moct ukrýt

něco, abychom my dva o tom nevěděli. A z jeho mužů strach

nemám. Zkusili to na mě dva a byla to jenom pohodová rozcvička.“

Mark vstal z postele, kde se do této chvíle povaloval. Vzal ze

stolu pouzdro s kuší a mírně se usmál na Raye:

„Teď si jdeme trochu zatrénovat, abych si v Amazinii neuřízl

ostudu.“

„Je tam asi stovka šipek, takže bys neměl mít problémy se

73

střelivem.“ Mark se zkoumavě podíval na Raye, a pak zavrtěl

hlavou:

„Ty snad opravdu myslíš na všechno.“

Opásal se opaskem, přehodil si přes ramena těžký modrý plášť,

neboť venku pršelo. Ray popadl pouzdro se zbraní a vyrazili do

kasáren hradní stráže, kde byla docela dobře vybavená krytá

střelnice, určená šlechticům. Většinou však zela prázdnotou.

* * *

„Jsem rád, že jste si udělal čas na moji maličkost.“ Samdip se

křivě usmál a koneček jeho nosu sebou několikrát cukl.

Jeho kostnaté ruce ležely klidně na stole a Samdip se o ně opíral.

Venku bylo horko a okna byla otevřená, aby sem šel teplý vzduch. V

hradu bylo většinou i v létě zima. Alespoň v některých místnostech.

Podle Raye hlavně v těch, které měly cezený vzduch přes mříže. Ale

jak nyní odhadoval Mark Stone, nejenom v nich.

„Vaše pozvání mě zastihlo na cvičišti, kde trénuji, abych králi

neudělal v Amazinii ostudu.“ Mark seděl na druhé straně stolu,

rozvalený v masivním dřevěném vyřezávaném křesle, tvář

brunátnou ještě ze střelnice, kam pro něj přišel Samdipův posel.

V ruce držel pohár a opatrně z něj upíjel. Víno bylo v této chvíli

velmi zrádné.

„Král mě pověřil, abych vám sdělil, že ho nastávající jeho dcery

požádal, aby jeden z úkolů mohl zadat jeho otec. Zvěsti o vaší

chrabrosti, odvaze a vynalézavosti se zřejmě rozšířily i za hranice

Ferrumu.“

„Hm,“ zabručel v duchu Mark, „zvlášť když jsme jim zlikvidovali

hygru. Z toho museli mít obzvláštní radost. A ještě kdyby Baseki

věděl o Syberině…“

„Pokud mě paměť neklame,“ řekl Mark zamyšleně, „je to

poslední úkol, který mě čeká. Je to tak, vážený rádče?“

Po Samdipově tváři proběhla celá škála pocitů, od vzteku přes

znechucení až po radost, že může zavrtět hlavou, což s radostí učinil.

„Co se týče vás, rytíři, tak ano. Ale pak ještě zbývá aréna pro

vašeho sluhu, na němž, jak se zdá, velmi lpíte,“ rádcův úsměv byl

74

tentokrát tak jedovatý, že by otrávil středně velké město.

* * *

„Vážený příteli.“ Relad Barnen seděl na malé židličce a

přidržoval se stolu, aby z ní nespadl.

Loď se prudce kymácela na vysokých vlnách, takže i Ray se

musel chytit speciálního madla, zapuštěného do stěny kajuty.

Vichřice je provázela skoro celou cestu na Rannu.

„Jak vám je?“ pokračoval Relad a tvář měl staženou

starostlivostí. „Vaše mořská nemoc je opravdu úporná. Již devátý

den tu ležíte skoro bezmocně. Mohu vám nějak pomoct?“

„Jste nesmírně milý,“ sklonil hlavu Mark a všiml si, že se Ray

pousmál, „ale moje nemoc již dávno ustoupila. Nic mi není a v

kajutě je mi docela dobře. Mám tu hromadu knih ke studiu a

nemusím se setkávat ani s Basekim, ani s jeho muži. Není mezi nimi

jediný, který by mi byl nějak sympatický. A navíc mám jistotu, že se

mě nepokusí otrávit.“

„Že mě to nenapadlo také,“ zabědoval Relad Barnen teatrálně a

pleskl se do čela. „Ale to je pěkně zákeřné vůči našemu hostiteli,“

ušklíbl se spiklenecky.

„To sice je, ale už tu jeden pokus byl,“ řekl vážně Mark.

„Včerejší víno v sobě mělo tolik kyarenidu, že by to zabilo i beraka.

Tak ho musel vypít Ray,“ smutně řekl Mark, „protože je proti

jakémukoli jedu imunní a já přišel o vynikající víno… Ostatně se to

už nebude opakovat, protože Ray našel poslední Basekiho zásoby

jedů a zlikvidoval je, takže se budu moct uzdravit. Ale asi až zítra,

neboť zítra večer bychom měli přistát, jestli se nemýlím,“

zachichotal se.

„Vy jste opravdu nebezpečný protivník, příteli. A Basekimu

vůbec nezávidím,“ zdvihl se Relad ze stoličky a kymácivě se vydal

ke dveřím, „nejen vás, ale ani princeznu. Musím našemu hostiteli

říct tu zprávu, že už je vám lépe. Určitě ho to nesmírně potěší,“

jedovatost mu kapala z hlasu.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Aniž by návštěvník počkal na

vyzvání, otevřel je a vešel. Byl to samotný princ Baseki. Když

75

uviděl usmívajícího se Marka, zesinal a na okamžik ztratil řeč.

Relad se uklonil princi a řekl:

„Právě jsem byl na cestě k vám, Výsosti, abych vám sdělil milou

novinu, že rytíři Markovi je již lépe a cítí, že by mohl i povstat ze

svého lůžka. Pravil, že mu udělalo dobře včerejší víno. Chtěl jsem

vás požádat, jestli by některý z vašich služebníků nemohl zařídit,

aby rytíř dostal ještě minimálně jednu dávku.“

Baseki lapal po dechu. Zrudl. Na čele mu vyrazil pot.

„Chtěl jsem se jen přesvědčit, že mému hostu je již lépe,“ chrčivě

nakonec vydechl. „Jsem rád, že mu mé osobní víno pomohlo,“

sklapl ústa, až mu cvakly zuby o sebe.

Otřel si zpocené čelo krajkovým rukávem. Těkavě se rozhlédl po

kajutě, nakonec obrátil pozornost zpátky k Markovi.

„Rád bych vás pozval na slavnosti Zeleného rouna. Slyšel jsem o

vašich šermířských schopnostech a bojovém umění a myslím, že by

mi můj otec neodpustil, kdybych vás nepozval.“

Mark se nadzdvihl v posteli a vyloudil na svém opáleném obličeji

velmi smutný výraz.

„Je mi nesmírně líto, ale jsem pověřen reprezentací krále Falona

v Amazinii. Soutěž o pás královny je otázkou mé cti. Kdyby tomu

tak nebylo, neváhal bych ani okamžik a vaše pozvání bych s radostí

přijal.“

„Toho jsem si vědom, proto jsem vás chtěl požádat, abyste po

návštěvě Amazinie nezamířil rovnou zpátky do Ferrumu, ale zastavil

se u nás. Onen zmiňovaný svátek bude za necelý měsíc a to byste

mohl bez problémů stihnout. A navíc je tu ještě jedna maličkost…“

Markovi se mihla hlavou prosba Syberiny, právě tak jako její

obličej stažený v milostné křeči. Zhluboka si povzdychl, a pak vyslal

k Basekimu další unavený úsměv.

„To je jiná. Jestli to bude jen trochu možné, určitě se zastavím.

Bude mi to opravdu nesmírnou ctí. Zvlášť, když jste si vyžádal mé

služby pro svého otce na králi Falonovi.“

Pokynul unaveně rukou a padl zpátky na lůžko. Ray se ve svém

koutku zašklebil tak, že kdyby ho Baseki viděl, muselo by i jemu

dojít, že ho tahají za nos.

76

* * *

„Marku,“ vtrhl do hostinského pokoje Ray a kdyby mohl, určitě

by byl udýchaný, „konečně jsem dostal pravidla soutěže.“

„No, a co?“ pootevřel Mark Stone jedno oko.

Včerejší hostina u královny se protáhla do ranních hodin a

podávaný alkohol nebyl právě nejkvalitnější. Mark měl pocit, že má

velkou hlavu v té malé.

„Začíná se zítra…“

„To už vím týden,“ vrčel Mark a přetáhl si pokrývku přes hlavu.

„Jen první tři kola jsou střelbou na terč. Semifinále a finále jsou

soubojem mezi střelci.“

„Cože?“ vylétl Mark z postele. „Úúúúúúúúúúúúú,“ zaúpěl a

chytil se za hlavu.

Ray si povytáhl krátké kalhoty, otevřel malou schránu na pravém

stehně a vyndal odtud plato s fialovými pilulkami. Dvě vymáčkl a

podal je Markovi, zároveň se sklenicí vody. Mark Stone polkl

prášky a zkřivil ústa.

„To je nemůžou dělat chutnější?“

„Mohou,“ kývl na to Ray, „ale vraťme se k závodu. Nejlepší by

bylo, kdybych se ho místo tebe zúčastnil já.“

„To nejde,“ zavrtěl hlavou Mark. „Včera jsem předal královně

pověřovací listiny. A je to po třiceti letech poprvé, kdy se toho

závodu účastní také někdo z Ferrumu.“

„To je jasné,“ přitakal Ray. „Kdo by se taky dobrovolně chtěl

nechat zastřelit? Vždycky vítězí královnin manžel Sekala. Je to totiž

vynikající lukostřelec. Viděl jsem ho dneska ráno při tréninku a

myslím si, že budeš mít velké problémy, i když budeš ve vrcholné

formě.“

„Všiml jsem si,“ zamyslel se Mark, „že včera večer toho mnoho

nevypil a zmizel někdy kolem půlnoci.“

„Poslední zpráva je taky k zamyšlení. Víš, že vítěz se

automaticky stává manželem královny, a proto dostane královnin

pás?“

„Ne, o tom se nikdo nezmínil, já se tady nemůžu oženit. To

nejde. Co by na to SDPP?“

77

„Generál Khov by se potrhal smíchy. Avšak jak by se na to

tvářila slečna Swansonová, to se neodvažuji odhadnout,“ Rayův

obličej byl kamenný a nevyjadřoval v tomto okamžiku žádnou

emoci, ale Mark měl intenzivní pocit, že se za ním skrývá

škodolibost první třídy.

„Nějak to vyřešíme, až když k tomu dojdeme. Je možné mít

nějaký štít nebo něco takového?“

„V pravidlech se nic takového nepíše, ale zvykem to není. Ale to

obejdeme a já už vím jak.“

* * *

Slunce svítilo jako o závod, a tak střelcům přišel vhod stan, kde

si mohli odpočinout. Závody se konaly v amfiteátru z bílého

mramoru, kam se vešlo dvacet tisíc lidí. Byl plný. Hukot a řev

znemožňovaly soustředění, a proto mnozí závodníci vypadli velmi

rychle.

Mark ležel ve stanu na prostém dřevěném lůžku. Stan postavili

nedaleko královské lóže pro závodníky, kteří právě nestříleli.

Sluhové sem nosili občerstvení a kupodivu nejvíc šla na odbyt voda

a ovoce. Na stole se ho kupila celá hromada.

Už zbývalo jen posledních osm závodníků. Kromě Marka a

Sekaty to byli všechno obyvatelé pohraničních hor. Jejich krátké,

dvakrát zahnuté luky byly na vzdálenost sta kroků neuvěřitelně

přesné a také rychlé. Muži dokázali vystřelit pět šípů, než se první

zabodl do terče. A Sekala byl ještě lepší.

Markův samostříl vzbudil oprávněnou pozornost. Bylo to něco

úplně jiného, než používali místní válečníci. Byl pomalejší, a to i

když do něj Ray zabudoval automatické natahování, takže Mark ho

jen markýroval. Avšak přesnost, s jakou létaly jeho šipky, a síla, s

níž dopadaly na terč, mimochodem obyčejný terč prorážely, jej

udivovaly. V prvním kole dokonce došlo ke zranění jednoho ze

sluhů, který právě šel asi dvacet kroků za terčem a šipka, která jím

prolétla, mu přerazila kost na ruce.

Sázky byly vyrovnané. Ray přišel s tím, že na Marka je kurz

jedna ku dvěma a na Sakatu jedna ku jedna celá devadesát pět.

78

Ostatní byli daleko za nimi.

„Pane,“ hlas vyvolávače byl jasný a zvučný, „nadešla vaše chvíle.

Budete bojovat o postup do semifinále s Jarsem Minorim z

Beranduktu.“

Mark se zdvihl, právě tak jako vysoký, zarostlý, černovlasý

hromotluk. Zkontroloval kuši i toulec, v němž měl stále ještě kolem

osmdesáti šipek. Vyšli na ostré slunce a Mark přimhouřil oči, aby si

rychleji zvykl.

„Klidně ty oči zavři,“ řekl hromotluk tlumeně, „ani kdybys je

vystrčil dvacet kroků daleko, nemáš šanci vyhrát. Vloni jsem prohrál

až posledním šípem a letos si to vynahradím. Královna je krásná

ženská a bude moje.“

„V jedné věci máš pravdu,“ opáčil klidně Mark Stone a ještě se

dokázal na soupeře usmát, „královna je krásná ženská. Musela by se

podříznout, kdybys měl vyhrát. Ale to se nestane. Ostatně kam tě

zasáhl Sekata? Do hlavy? Aspoň tak mi to připadá! Nemáš šanci,“

odsekl a vítězoslavně si šel stoupnout na své místo. Soustředil se a

zamířil. Na povel odstřílel své šipky a ani nevnímal bouřlivý jásot,

jak se jeho soupeř trefoval. I jemu lidé fandili, ale daleko míň.

„Oba střelci zasáhli všemi svými střelami střed terče,“ hlásil

rozhodčí.

V té chvíli se už sluhové blížili ke střeleckým postavením s šípy.

Další vyměnili terče za menší. Mark zavřel oči.

„Dej si pozor,“ zazněl mu v hlavě Rayův hlas, „chystá se nějaká

kulišárna. Jeden ze střelců, kteří vypadli, stojí asi deset metrů za

tebou.“

„Díky, Rayi,“ odpověděl mu Mark a pomalu se otočil.

Zavěsil si kuši na záda a šel k muži, který tam nenápadně

postával.

„Milý příteli,“ podíval se mu Mark do vybledlých očí, „ne že

bych tě tu neviděl rád. Ale pokud je mi známo, vypadl jsi už přede

dvěma koly. Neměl bys už náhodou být někde jinde? A tohle,“ Mark

bleskurychle sáhl po mužově pravičce, v níž něco svíral, „bych, být

tebou, tady nepoužil. Mám pocit, že by se někdo mohl splést a něco

ti udělat.“

Vtiskl muži píšťalu zpět do ruky a sevřel mu prsty kolem ní.

79

Stiskl. Muž chvíli odolával, pak ale zkřivil tvář bolestí. Zlomené

prsty o sobě daly vědět.

„Radím ti dobře, zajdi do hospody a dej si něco vína na počest

svého krajana, který se dostal tak daleko,“ střelil očima po Minorim,

který stál netečně na svém střelišti.

Muži stékal pot po čele a hlasitě si oddechl, když mu Mark pustil

ruku. Muž se otočil a spěšně opustil kolbiště. Mark si zamyšleně

přejel rukou po bradě a pomalu se vrátil na své místo.

Terče se zmenšily na polovinu a nyní už Mark musel opravdu

zamířit přesně. Elektronická mířidla mu však vypomohla, a tak i

tentokrát zasáhl střed terče. Jars Minori čtyřmi střelami zasáhl střed

a pátá ho minula o pár centimetrů. To byl onen okamžik, který

rozhodl souboj.

„Vítězem se stává a do semifinále postupuje rytíř Mark Stone z

Deranty.“

Jars praštil lukem o zem. Nechal ho tam ležet a vztekle oddusal

pryč. Mark si počkal, až mu sluha přinese jeho šipky. Cestou do

stanu si je pečlivě prohlédl, aby nebyly ani sebeméně poškozené.

Pak je spokojeně zasunul do toulce.

„Pane, neodcházejte nikam daleko. Vaše utkání bude za pár

minut. Byli jste poslední dvojicí. Losování provede královna, ale

řekl bych, že na vás vyjde Vekars. Pravidla semifinále a finále

znáte?“

„Znám. Mohu se volně pohybovat ve vyznačeném kruhu a pokud

mě soupeř zasáhne tak, abych nebyl schopen odpovědět, prohrávám.

V prvním kole mám pět výstřelů, když nezasáhneme, bude se

pokračovat dalšími pěti, a tak dokola. Kdybych vystoupil z kruhu, či

jenom šlápl na čáru, prohrál jsem.“

„Ano, pane. Promiňte, že jsem se ptal. Ale jste tu nový, tak to

byla má povinnost.“

„Zavolejte mě, prosím, až budu na řadě. Jdu se občerstvit do

stanu.“

* * *

Mark zamířil do stanu, kde na něj už čekal Ray s připravenými

80

tekutinami. Mark se s chutí napil jakéhosi čaje, který mu Ray podal.

„Zrychlí ti to reakce, takže bys měl být schopný…“

„Já vím,“ mávl rukou Mark, dopil šálek do dna a zašklebil se.

„Whisky to není,“ konstatoval zakysle.

„Pokud vyhraješ, tak bych tu měl jednu cenu, tedy kromě

královny.“ Ray vytáhl z koženého vaku láhev povědomých tvarů se

zlatavou tekutinou.

Markovi se mírně zatmělo před očima.

„Já jsem zapomněl, že jsme měli v zásobách ještě láhev

Fettercainu,“ slastně přivřel oči a zasnil se.

„Pane,“ přerušil mu ten příjemný okamžik hlavní rozhodčí, „jste

na řadě. Král Sekata právě zvítězil.“

Mark Stone rezignovaně pokrčil rameny, popadl kuši a vyšel ven.

Sáhl nenápadně na sponu opasku a upravil jeho výkon na minimum,

které by ho mělo zachránit v případě zásahu do některého z životně

důležitých orgánů.

Celá aréna bouřila, řvala, hvízdala a lidské vlny se přelévaly

zcela zaplněnými ochozy. Divákům nevadilo pálící slunce, propadli

napětí okamžiku.

Markův soupeř Vekars již stál ve svém kruhu o průměru metr a

půl, který byl dobrých šedesát metrů vzdálený od jeho vlastního.

Slunce měl zleva, kruhy byly situovány tak, aby ani jeden ze

soupeřů neměl výhodu. Mark do něj vstoupil a tím souboj začal.

Ještě než se připravil, Vekars na něj bleskurychle vystřelil dva ze

svých šípů. Mark je však viděl a drobnými úkroky vlevo a vpravo se

jim vyhnul. Vypadalo to tak trochu jako tanec. Mark pozdvihl kuši a

zamířil. Vekars učinil totéž. Záložní šípy měl zabodnuté před sebou

v zemi. Vystřelil a v okamžiku, kdy se sehnul pro další šíp, vystřelil

i Mark.

Obě střely svištěly vzduchem, Markova byla o poznání rychlejší.

Vekars se narovnával, když ho střela zasáhla. Prolétla mu rukou,

přesně tam, kam Mark zamířil. Muž se zapotácel, ale byl z tvrdého

těsta. Vyslal na Marka další střelu. Vekarsova rychlost však byla ta

tam. Krev vytékající z rány mu barvila modrou horalskou košili. A

skvrna se zvětšovala každým okamžikem. Když bezúspěšně vystřílel

svých pět šípů, odložil luk do písku arény a utrhl rukáv košile. Díval

81

se na Marka, kdyby ten toho chtěl využít, a ošetřování dělal poslepu.

Mark sklonil kuši a počkal, až se soupeř ošetří.

Za to sklidil od většiny diváků bouřlivý potlesk a jásot. Jen

menšina hvízdala a křičela na Marka hanlivé pokřiky a nadávky. Ta

však prakticky zanikla v nadšeně bouřícím davu.

Jeden z nadávajících obdržel několik ran pěstí od vedle stojícího

horala, takže už souboj nedokoukal. V bezvědomí se špatně sleduje

jakýkoli sport. Těch pár zubů, o které přišel, spolkl, takže když měl

štěstí, mohl si je někdy později nechat opět vsadit do dásní.

Mark zamířil a vystřelil, aréna ztichla. V té chvíli zvolil menší

napětí tětivy, takže střela letěla pomaleji a Mark dokázal vystřelit

druhou šipku rychleji. I když se jeho soupeř vyhnul první střele,

druhé, která přilétla prakticky současně, už se vyhnout nedokázal.

Zasáhla opět ruku, nedaleko místa prvního zásahu. Až k Markovi

dolehlo křupnutí přeražené kosti. Vekars se zapotácel, udělal dva

kroky dozadu a šlápl na čáru značící hranici kruhu.

Hlavní rozhodčí zvedl ruku a trubač zatroubil na znamení konce

utkání. Vekars se nechápavě rozhlédl, a pak se podíval na nohy.

Teprve nyní si všiml, že stojí venku z kruhu. Zapotácel se a upadl.

Seděl na zemi a vzteky bušil zdravou pěstí do prachu. Z očí se mu

koulely slzy bezmocného vzteku.

„Takhle daleko se dostat, a prohrát s cizincem,“ šeptal.

Přišli sluhové, zdvihli ho a odnesli ho do stanu, kde už čekal

lékař, aby ho ošetřil. Mark ho následoval a prakticky únavou

nevnímal nadšený jásot davu. Aréna bouřila, jako už dávno ne.

* * *

„Ještě že mezi semifinálem a finálem jsou dvě hodiny různých

bojů zvířat a gladiátorů. Už sis potřeboval odpočinout jako sůl,“

Rayův hlas byl konejšivý. „Za půl hodiny má vypuknout poslední

kolo. Tady máš,“ vytáhl z kapsy nějaké pilulky, „pro povzbuzení

nervové soustavy.“

„Aby mě tady ještě nediskvalifíkovali pro nepovolený dopink,“

ušklíbl se Mark.

Ray jen mávl rukou a podal mu pohárek s vodou.

82

Mark seděl na polním lůžku a kontroloval šipky. Bylo mu jasné,

že Sekala bude nejtěžší soupeř a nechtěl se dopustit nejmenší chyby.

Ray ho pozoroval a Markovi bylo jasné, že i kdyby on sám něco

přehlédl, tak Rayovi by to neuniklo. Uklidňovalo ho to.

Bylo už pozdní odpoledne a vedro polevovalo. Na obloze se

objevily první večerní mráčky a zvedl se lehký větřík. Ozvala se

trubka a Ray se zvedl. Mark Stone ho napodobil. Hodil si kuši na

záda a zkontroloval, jestli má na boku toulec se šipkami. Rukávem si

otřel obličej a vyšel za Rayem.

Vzdálenost mezi kruhy se zmenšila, tentokrát byla maximálně

padesát metrů. I kruhy byly menší. Stone vstoupil do svého a

mokasínami nahrnul písek ke stuze, kterou byla na zemi vyznačena

hranice kruhu. Mark vrhl pohled k lóži, v níž nyní stála královna.

Majestátní, nádherná žena, oblečená v bílých šatech, na nichž zářil

zlatem vykládaný pás, široký dobře dvacet centimetrů. Drahé

kameny, jimiž byl ozdoben, vrhaly kolem královny záplavy

barevných paprsků.

Pár okamžiků poté, co to udělal, vstoupil do svého kruhu i jeho

soupeř. Mark ho už viděl při střelbě dnes dopoledne. Byl to vysoký,

štíhlý a svalnatý muž, horal každým coulem. Měl na sobě kožené

kalhoty a mokasíny, právě tak jako Mark. Nebylo mu víc jak třicet

let. Přimhouřené oči měly šedavou barvu moře před bouří. Jeho

dvakrát prohnutý luk, vyrobený z rohů jakéhosi místního zvířete,

vystřeloval šípy se skoro stejnou silou jako Markova kuše.

Opět zazněla fanfára a boj začal. Sekata vystřelil dva šípy tak

rychle za sebou, že Mark měl co dělat, aby jim uhnul. Třetí srazil

malým puklicovým štítem připevněným na spodní straně kuše. Šíp

do něj narazil s nepříjemným zadrnčením a odlétl stranou. Mark

využil stejného postupu jako v předchozím souboji. První šipku

vystřelil menší silou, druhou naopak. Přilétly prakticky k Sekatovi

současně, ale král tuto fintu viděl již v minulém souboji a byl na ni

připraven. Povedlo se mu uhnout, i když to bylo jen o milimetry.

Šipky letěly podstatně rychleji, než předpokládal. Marka poté

zachránil štít ještě několikrát a jeden šíp mu dokonce prolétl

kalhotou a jen díky opaskovému štítu neutrpěl zranění. Vyslal na

Sakatu tři šipky v nejrychlejším možném sledu a zasáhl ho. Nebylo

83

to těžké zranění, které by krále vyřadilo z boje, ale byla to první

krev.

Uplynulo deset minut a souboj byl stále víceméně nerozhodný.

Pak najednou Mark pocítil příliv síly a čas se zpomalil. To zabral

Rayův dryák. Jeho reakce se nesmírně zrychlily a vyslal na svého

soupeře čtyři šipky takovou rychlostí, že ten neměl šanci uhnout

jinak než tím, že se vrhl k zemi. I když se snažil skrčit, jedna noha

mu vyklouzla z kruhu a rozhodčí okamžitě zvedl ruku. Zazněla

fanfára. Sakata zůstal nehybně ležet, jako kdyby byl mrtev.

Mark vyšel ze svého kruhu a došel k soupeři, který se jen ztěžka

zvedal z písku arény.

Dav šílel.

„Jste nejsilnějším soupeřem, s jakým jsem se kdy setkal,“ řekl

Mark. „Chci, abyste večer po korunovaci byl přítomen na slavnosti.“

Muž jen zdeptaně kývl, neboť byl přesvědčený, že to Mark dělá

jen proto, aby ho ještě více ponížil.

* * *

Královna se zvedla z křesla a zdvihla ruku. Sál, naplněný

několika stovkami šlechticů, utichl. Všichni na ni upřeli oči.

„Vítězem svatého zápasu, mým manželem a spoluvládcem se stal

rytíř Mark Stone z Derantu.“

Zdvihla ze stolu tenkou zlatou obroučku a položila ji Markovi na

hlavu. Byla mu velká. Kdyby neměl uši, spadla by mu asi až na krk.

Mark povstal, obroučku nenápadně sundal a položil na stůl. V té

chvíli už si královna odepínala pás a položila ho do Markových

natažených rukou.

„Jako zástavu vašeho vítězství vám předávám svůj pás.“

Mark ho s úklonou převzal a usmál se na nádhernou ženu, kterou

měl před sebou.

„Jsem nesmírně rád, že jsem zvítězil,“ řekl tiše. „Obdivuji vás,

jste krásná i bez tohoto pásu.“

Jeho slova mohla zachytit jen královna, které byla určena.

Sklopila oči a mírně, jen velmi mírně se zhoupla v bocích. V

Markovi se zatajil dech.

84

Otočil se ke šlechticům, které měl vlastně u nohou, neboť jejich

stůl stál na vyvýšeném pódiu.

„Protože jsem cizincem a nyní také vaším králem, mohu udělat

některá rozhodnutí, jež nejsou možná příliš obvyklá. Vzhledem k

tomu, že jsem vázán svým slovem králi Falonovi, budu muset za

několik dní odjet zpět do Ferrumu. Po dobu mé nepřítomnosti

přebírá moje práva a povinnosti královna a jejím rádcem se stane

nejlepší střelec, jakého jsem kdy potkal – Sekata. Kdybych se z

jakýchkoli důvodů nemohl vrátit na příští svatý souboj, zastoupí mě

i tam. Důvěřuji mu, jako důvěřuji sám sobě.“

Mark si sedl do křesla. V sále bylo takové ticho, že kdyby

vypadla starému rytíři Juhanisovi zubní protéza na zem, minimálně

pět lidí by dostalo infarkt.

Mark se podíval na královnu, která se na něj usmívala tím

nejzářivějším úsměvem. Pak někdo vyskočil ze svého místa, zvrhl

židli a začal jásat a řvát. Za několik málo okamžiků ho napodobili

všichni ostatní.

Jediný, kdo nejásal, byl Sekata, který seděl u stolu pod pódiem,

ruce měl položené na stole a zíral nahoru s otevřenými ústy,

neschopen jakéhokoli pohybu.

* * *

Bylo kolem půlnoci a většina šlechticů už byla pod stoly. Týkalo

se to i Sekaly. Sluhové je nenápadně odnášeli kamsi do paláce.

„Jsem unavená,“ naklonila se královna k Markovi a položila mu

ruku na zápěstí.

V jejích očích bylo všechno jenom ne únava. Mark v nich viděl

příslib, a také proto se okamžitě zdvihl a odváděl svou královnu do

její ložnice.

7.

Loď se vzdalovala od přístavu, v němž Mark zanechal královnu a

také svého zástupce. Mark Stone stál na zádi, vedle něj se o zábradlí

85

opíral Ray a mírně se usmíval. Android se postavil tak, aby na něj

dopadalo sluneční světlo. Dobíjel baterie. Mark naopak vyhledal

stín, prudké slunce mu nedělalo dobře na unavené oči. Jakmile

zmizel přístav za obzorem, otočil se a potácivým krokem zamířil do

své kajuty. Padl na lůžko a zavřel oči.

„Něco jsem ti přinesl na posilněnou,“ ozval se nad ním Rayův

hlas.

Mark jen odmítavě mávl rukou.

„V posledních dnech jsem použil víc tvých chemických dryáků,

než je mi milo. Teď si potřebuj u odpočinout. A to velmi!“

„Jsem si vědom, že závody byly velmi namáhavé a královnina

divokost je vyhlášená, jak jsem se doslechl.“

Mark otevřel jedno oko a podezřívavě se podíval na Raye.

„Jak to myslíš?“

„Takhle vyčerpaného jsem tě neviděl už dlouho,“ poznamenal

android suše. „Řekl bych, že jsi tak na dvaceti procentech zásob

energie. Nicméně tohle by ti mohlo pomoct,“ strčil mu skleničku

před znovu zavřené oči.

Mark nasál vůni a okamžitě se posadil.

„Fettercain,“ hlesl a okamžitě se sápal po zlatavým mokem

naplněné skleničce.

Mark ochutnal whisky a blaženě se usmál:

„Rayi, jsi nenahraditelný a tohle ti opravdu nikdy nezapomenu.“

„I kdyby ano, tak ti to určitě připomenu,“ s kamenným obličejem

odvětil Ray a nalil Markovi ještě jednu sklenku.

Pak i s láhví odpochodoval z kajuty. Mark se spokojeně natáhl,

postavil si poloprázdnou sklenku na prsa a zasnil se. Loď se prudce

zhoupla a ze sklenky se vylily dobré dvě kapky. Mark tiše zaskučel,

když se díval, jak se vpíjejí do košile.

„Taková škoda,“ zakvílel a rychle vypil zbytek whisky a jazykem

vylízl skleničku.

Na okamžik se zastyděl, protože nikdy nic takového neudělal, ale

jeho postavení zde nebylo postavením pracovníka SDPP, ale

obyčejného trosečníka.

* * *

86

Přístav Ranna se podobal jako vejce vejci Ferrumu, Amazinii a

všem ostatním přístavům v širokém dalekém okolí, co se týče

nedostatku pevné ruky architekta a absolutního nedostatku

kanalizace.

Nebyl vybudovaný v ústí řeky Kolyrmy, ale vznikl pod nedaleko

postaveným hradem. Ten zajišťoval bezpečnost kotvících lodí.

Pravda však byla taková, že většina lodí, přivážejících normální

zboží, využívala skladišť na březích Kolyrmy, nebo pokračovala

jejím hlubokým korytem do obchodních stanic výše proti proudu.

Přímo v Ranně kotvily lodě, které měly buď přímý vztah k

panovnickému rodu, nebo příliš vzácné zboží.

Ranna byla postavená na prudkém úbočí, kde nahoře na ostrohu

se tyčil rozlehlý hrad. Mark vystoupil z lodě a znechuceně se

podíval na klikatící se uličku, prudce stoupající vzhůru k hradu.

Slunce pálilo, přestože bylo teprve deset hodin dopoledne. Mark se

zamyslel, a pak se mu úsměv rozlil po tváři. Půjde od hospody k

hospodě… Jenže pak mu došlo, že na hrad je pozvaný k obědu a

nemůže tam dorazit zlískaný jako kozácký ataman.

Ze stínu se vyloupl malý nažloutlý mužík, táhnoucí za sebou

košatinu na vysokých kolech.

„Nechce pán někam odvézt?“ zeptal se Marka Stonea se širokým

úsměvem, který mu málem oběhl celou lebku.

Mark se zhluboka nadechl, jak mu spadl kámen ze srdce. To však

neměl dělat, všudypřítomný puch rozkládajících se odpadků a moče

vylévané přímo na ulici mu málem spálil sliznice. Prudce přikývl a

vlezl do košatiny, jež měla plátěnou stříšku, která zákazníka chránila

nejen před sluncem, ale i před splašky dopadajícími shora.

„Do hradu,“ zavelel, když hodil vozkovi a tahači v jedné osobě

velký stříbrný peníz.

Košatina se zhoupla a kola se začala točit. Ray se vydal pěšky za

ní. Ani se nenamáhal potit se, i když i tuto funkci mu jeho stavitelé

implantovali. Sem tam popostrčil káru, když se mu zdálo, že to

mužík nezvládne. Ten po něm vrhal znechucené pohledy člověka,

kterému se někdo zcela neinformovaný motá do řemesla.

Projeli první kamennou hradbou, která byla vysoká skoro šest

metrů.

87

„Pět metrů osmdesát,“ opravil Markův odhad Ray.

Masivní dřevěnou, železem pobitou bránu hlídali tři žoldnéři v

královských barvách – modré a zelené. Ani se neobtěžovali vyjít

zpod stříšky, která je chránila před sluncem.

Vnitřní město i nadále stoupalo prudce vzhůru, jen domy tu byly

honosnější, ulice o něco širší, ale puch tu byl stejný.

„Už dlouho nepršelo,“ zazněla Markovi v hlavě Rayova glosa.

Lidí bylo na ulicích málo, bylo před polednem a vedro vzrůstalo.

Mark si sem tam setřel z čela pot. Za chvíli měl kapesník zcela

promočený.

Hradby královského hradu byly nižší, ale zato dobře udržované.

Bylo vidět, že Janse se nejdřív stará o svoji bezpečnost. Mark se této

myšlence usmál. V bráně stálo šest strážných a ti nekompromisně

zastavili Markův vozík. Ray předešel i tahouna a podal veliteli

srolovanou pozvánku, kterou dostal, jakmile jejich loď přistála.

Velitel ani roli tuhého papíru nerozbaloval, jen se podíval na pečeť.

Pak se hluboce uklonil a ustoupil stranou. Vozík se hrkotavě rozjel,

projel chladným kamenným podloubím a vyjel na nádvoří, kde

právě tři polonazí muži vytahovali z kašny velké vědro vody.

Mark pružně seskočil a namířil si to přímo k majordomovi, který

vyčkával ve stínu vstupních dveří. Tomu Ray předal pozvánku.

* * *

„Již se mi doneslo, že jste opravdu v Amazinii zvítězil.“ Ranna,

žoviálně vypadající tlouštík s krátkými šedivými vlasy a mohutným

plnovousem, oblečený do vzdušné bílé galábije, zamrkal modrýma

očima a usmíval se na celé kolo. „To znamená, že jste nyní

minimálně na rok králem Amazinie.“

„Dalo by se to tak říct,“ přikývl Mark.

„To se žádnému cizinci ještě nikdy nepodařilo,“ zavrtěla hlavou

Rannova manželka, vysoká, kostnatá až vychrtlá žena s pichlavýma

očima.

Její oblečení bylo daleko bohatší než manželovo, a zvláště její

vysoký, vyčesaný drdol byl ukázkou kadeřnického umění, vůbec jí

však neslušel.

88

„Vždycky musí být někdo první,“ prohodil Mark a usrkl z poháru

ředěné víno, což mu málem zkřivilo rysy a mohl poděkovat jen

výcviku SDPP, že nespáchal společenské faux paux.

Sloužící začali nosit na stůl mísy s jídlem, Mark se rozhlížel

kolem po bohatě vyzdobené síni a mechanicky udržoval konverzaci

s Rannou. U stolu byl s nimi ještě Baseki. Za králem postával v

bohatě zdobené uniformě ochutnávač a také muž v černém taláru.

Na hlavě měl podivnou čepici, která něco Markovi připomínala, ale

nemohl si vzpomenout co. Tvář měl zahalenou závojem.

Najednou jako kdyby Mark dostal ránu, někdo se mu pokusil

vstoupit do vědomí. Stone napjal své vycvičené i získané

schopnosti, aby náporu odolal. Útok byl tak prudký, že to s ním až

skoro smýklo. Zaťal prsty do kraje stolu a zhluboka se nadýchl.

Prudce odrazil atak a rozhlédl se kolem. S mužem v černém to

zacloumalo. Mark si nenápadně otřel vyšívaným krajkovým

kapesníkem, kterých měl s sebou několik, orosené čelo a zhluboka

se napil kyselé břečky, kterou tady vydávali za víno. Tentokrát mu

to vůbec nevadilo.

Ranna měl plná ústa, ale to mu vůbec nepřekáželo a mluvil a

mluvil. Mark vypnul vědomí a odpočíval po útoku.

„Ptal se tě, jestli tu zůstaneš až do svátku Zeleného rouna,“

vklouzl mu do hlavy Ray.

„Samozřejmě,“ sklonil hlavu Mark. „I když jsem očekáván ve

Ferrumu, neboť nemohu zdržovat přípravy svatby a musím přivézt

princezně Syberině pás královny Amazinie.“

„Takže to máme ještě pět dní čas na váš úkol,“ usmála se kysele

Basekiho matka, jejíž myšlení a jednání se velmi podobalo

Samdipovi, rádci krále Falona.

„Teď se takovými věcmi nebudeme zabývat,“ usekl rozhovor

Ranna, kterého to evidentně otravovalo a kazilo mu to oběd. „Na to

bude čas až někdy zítra po snídani. Předpokládám, že jste neměl čas

projít si naše krásné město, ani jeho pamětihodnosti,“ obrátil se k

Markovi, „takže vás nebudeme po obědě zdržovat. Jinak je

připraveno vaše ubytování tady na hradě. Obraťte se na majordoma,

ten zařídí vše potřebné.“

Utřel si ubrouskem tučné rty a přitáhl si k sobě mísu

89

s našlehaným mlékem beraka promíchaným s jakýmsi červeným

ovocem. I před Markem stála podobná miska, takže neodolal.

Jen koutkem oka zaznamenal, že muž v černém zastavil

sloužícího, který nesl další sklenice vína. Žádnou si však nevzal, ale

sluha přišel s nabídkou k Markovi. A potom nabídl pohár i Rayovi,

který stál za Markovou židlí. Android si po kratičkém zaváhání vzal

a omočil jazyk ve víně.

„Je v tom něco přidané. Nepij to ještě chvíli, já to zanalyzuji,“

vyslal zprávu Markovi.

Mark Stone vyprávěl právě o svém závodě v Amazinii a prudce

rozhazoval rukama. Při jednom obzvláště vyvedeném gestu málem

převrhl svůj pohár s vínem. S omluvným gestem ho posunul o

kousek dál.

„Můžeš se napít,“ ozval se Ray, „je to uspávací prášek, ale se

zpožděným účinkem. Takže by měl zabrat tak za nějakých pět šest

hodin. Je v tom ještě něco, ale nevím přesně co. Je to však pro tvůj

organismus neškodné.“

Mark androida poslechl a upil z poháru.

* * *

Mark seděl na rozměrné posteli s nebesy, jakou neměla ani

královna Amazinie, a přemýšlel. Za oknem se setmělo. Ray přinesl

svícen se třemi svícemi a rozžehl je. Bylo kolem jedenácté hodiny

večerní.

„Předpokládám, že se ti spát nechce. Ta pilulka, co jsem ti dal,

zabrala?“

„To víš, že ano,“ zabručel Mark Stone. „Vyznáš se v mém

organismu líp než já.“

„Sledoval jsem toho královského čaroděje a vím, kde má své

pokoje. A určitě není místní. Jeho pokoj je zajištěný poměrně

moderním elektronickým zámkem. Nicméně předpokládám, že

zvenku tak zajištěný nebude. Půjdu se tam podívat a ohlásím se,

jakmile něco zjistím.“

Ray vylezl oknem na širokou římsu a Mark se pohodlně natáhl.

Neškodí odpočinout si, když neví, co ho čeká za námahu. Probralo

90

ho vrznutí odsouvané závory. Stone otevřel oči a s údivem sledoval,

jak se závora pomalu posouvá a odemyká zajištěný pokoj. Dovnitř

proklouzla tmavá postava. Měla na sobě černé oblečení, které se

podobalo, jak si Mark vzpomněl na popis v nějaké knize,

ninjovskému. Jen oči nebyly zahaleny černí. Postava však držela v

ruce zcela moderní laserovou pistoli Duffy 663.

Mark ležel na boku a zdálo se, že spí.

„Probuď se a odpovídej na mé otázky,“ řekl tiše nezvaný

návštěvník.

Mark se „probudil“, pomalu se posadil a zamžoural.

Doufal, že je to tak správně.

„Jak jsi dokázal zabít elernskou hygru?“ zašuměl tichý

nenávistný hlas místností.

Mark se usmál a už to nevydržel dál se přetvařovat.

„Jak dlouho jsi ji musel cvičit? Aspoň čtyři pět let, co? Smůla.“

„Na něco jsem se tě ptal, ubohý beraku!“ zasyčel návštěvník,

který stále ještě nemohl pochopit, že Mark není pod hypnotickým

vlivem jeho prášku.

„Co to máš v ruce? To není dýka ani meč ninjů, i když používáš

jejich oblečení,“ ohrnul nos Mark.

To už bylo moc na nervy královského čaroděje. Vystřelil. Z

pistole vytryskl rudý paprsek, který zasáhl a zapálil jen polštář, o

který se ještě před okamžikem opíral Mark Stone. Agent se skrýval

za masivním čelem postele a v jeho ruce byla zbraň o něco málo

modernější. Místností se mihly rudé paprsky a jen ty Markovy

zasáhly. Muž zaskučel, zlomil se v pase a padl na podlahu. Stone to

riskl a vyběhl k němu. Vykopl pistoli z bezvládné ruky a přesvědčil

se, že jeho noční návštěvník doplatil na svou povýšenost, díky níž

nepočítal s jakýmkoli odporem.

Mark popadl vědro vody, které měl postavené v koutě místnosti a

chrstl vodu na hořící postel. Plameny uhasly. Pak popadl ještě

doutnající části postele a vyhodil je z okna. Spadly kamsi do zpustlé

zahrady.

Teprve nyní se začal věnovat svému nezvanému návštěvníkovi.

Strhl mu roušku z tváře a tiše hvízdl. Toho muže znal. Jeho

podobizna visela v hale slávy Vesmírné policie, kde jsou všichni,

91

kdož padli při výkonu služby. Aefmal Sbanabt, jeden z

Neumannových lidí, který se ztratil před deseti či patnácti lety, jak si

matně Mark vzpomínal.

„Asi tě přestalo bavit jen poslouchat,“ zabručel, a to byla celá

pohřební řeč za bývalého skorokolegu.

Laserové paprsky vypálily rány tak dokonale, že vlastně ani

nekrvácely. Mark strhl zbytek prostěradla z postele a mrtvolu do něj

zabalil. Usedl na židli a nalil si pohárek vína. Jeho trpkost a kyselost

byla protentokrát příjemná.

Uplynula ještě dobře třičtvrtěhodina, než vrzlo okno a dovnitř se

protáhl Ray. Chvíli si prohlížel mírně poničenou postel a

zaznamenal i stopy po laserových paprscích. Došel k mrtvole a

podíval se jí do obličeje.

„To bude mít admirál Neumann radost,“ poznamenal klidně.

„Nebude,“ zavrtěl hlavou Mark. „Musíme se ho zbavit, jinak

by…“

V té chvíli už byl Ray opět venku z okna a šel po římse s bílým

balíkem na rameni. Nemusel jít daleko. Jakmile se dostal nad hradní

příkop, který chránil hrad proti útoku zezadu, z pláně, shodil do něj

tělo mrtvého čaroděje.

Voda zavířila, ozvalo se mohutné šplouchnutí a pak ještě několik

menších. Ray kývl hlavou:

„Myslel jsem si to, že tam Ranna bude mít ještě nějakou zvířecí

hlídku.“

* * *

„Měl jsi tady trochu dusno, nebo ne?“ zeptal se Ray, když se

vrátil do pokoje.

Mark ho mezitím uvedl do obstojného pořádku.

„Jak jsi dopadl ty?“

„Opravdu ho nenapadlo zajistit své komnaty proti útoku zvenčí,

to je pravda,“ řekl Ray, když se posadil proti Markovi ke stolu.

Okno nechali otevřené, aby se vyvětral nepříjemný pach

spáleniny.

„Ale uvnitř se volně pohyboval bojový robot Sanc-33.“

92

„To je hodně zastaralá mašina,“ poznamenal Mark. „Jestli se

nepletu, byl vyzbrojený jedním pulzním laserem, ale hodně silným,

pak měl…“

„Jo, to je on,“ přikývl Ray. „Nebyly s ním velké problémy, a

dokonce jsem ho nemusel ani zničit, podařilo se mi ho vypnout.“

„Bylo tam něco zajímavého?“

„Aefmal si vedl zápisky, takže vím, že se sem dostal podobně

jako my. Jenže jeho sem neposlali, on se sem vypravil na černo.

Někde se dozvěděl, že tu jsou poměrně velká naleziště dastitu, ale

díky úrovni zdejší společnosti se nesmějí využívat. Tak se rozhodl,

že si trochu přivydělá. Proto ten Sanc. Dá se totiž velmi lehce

využívat jako těžební robot. Problém však byl v tom, že ho ta loď

která sem dostala nás, sestřelila také. A měl štěstí, protože jeho člun

se roztřískal na mraky. Jediné, co zachránil, byl Sanc, vysílačka a

holý život. Pochopitelně,“ Ray mávl rukou k čarám po laserové

zbrani, „také nějaké ty drobnosti. A s tím se dostal sem, kde je jedno

z velkých ložisek. Proto využil svých telepatických schopností, měl

je zřejmě slabší než ty, ale stačily na hygru, aby si omotal kolem

prstu Rannu, a pak už mu nezbylo, než čekat. Doufat, že sem někdo

přiletí a zachrání ho. Ztroskotání se dá vysvětlit snadno.“

„To jo,“ souhlasil Mark, „viz naše vlastní zkušenost.“

„Taky jsem našel jeho skrýš. Měl tam sedm kilogramů dvě stě

padesát šest gramů stoprocentního dastitu.“

„To je asi tak přibližně…“ počítal Mark z hlavy.

„Třicet dva miliony pět set třicet šest tisíc osm set třicet čtyři

dolsy, podle posledních zpráv z burzy, které mám,“ doplnil ho Ray.

„Až odtud budeme odlétat, nesmíme to tu zapomenout,“

poznamenal Mark. „Předáme ho admirálu Neumannovi do fondu pro

zahynuvší policisty.“

„Samozřejmě po odečtení nákladů na opravu Neptuna,“

poznamenal pedantně Ray.

* * *

Ranna seděl na nepohodlné židli ve své pracovně a upíjel víno.

Hned po ránu.

93

„Připravili jsme pro tebe, milý rytíři, velmi nesnadný úkol,“ řekl

s úsměvem. „Bude to něco úplně jiného, než jsi musel dělat pro

Falona. V našem městě už nepršelo dobrých třicet dní. A začínají se

nám rozmáhat nemoci. Podle našeho rádce… Ostatně, kde dneska

je?“ otočil se k manželce, která seděla naproti němu u stolu a záda

měla jako pravítko.

„Udivuje mě to,“ řekla hlasem tak kyselým, že Mark už začal

chápat, odkud se bere chuť místního vína. „Měl tady být.“

„Není tady, jeho chyba,“ mávl přezíravě Ranna buclatou rukou.

„Tedy abychom se vrátili k tvému úkolu. Náš rádce tvrdí, že na

vině jsou nečistoty a odpadky hromadící se ve městě. Pověřujeme tě,

abys město vyčistil do pozítří. Vbrzku začne slavnost a my si

nemůžeme dovolit nějakou epidemii, nebo jak tomu rádce říká.“

„Kolik mi na to dáš lidí, králi?“

„Žádné,“ zamával rukama Ranná, „s lidmi by to uměl každý.“

„Nedals mi, králi, lehký úkol, ani přespříliš času. Ale pokusím

se,“ uklonil se Mark a vypochodoval z pracovny.

Ray šel za ním.

„To je nesplnitelný úkol,“ podrbal se Mark na hlavě. „To se

prostě nedá stihnout.“

„Kdysi jeden člověk v Řecku něco takového splnil,“ poznamenal

nevzrušeně Ray. „Musím to ještě propočítat, ale možná by to šlo.“

* * *

„Už to máš hotové?“ ptal se Ray Marka, který právě odkládal

poslední nářadí.

Byla skoro půlnoc.

„Mělo by to být ono,“ chlapecky spokojeně se usmál Mark Stone

a poplácal kulatý korpus bojového robota Šance.

Ray dokončil programování a zasunul kartu do slotu. Mark se

natáhl a stiskl zelené tlačítko na robotových zádech. Ray byl

připravený k okamžitému zásahu, kdyby něco nevyšlo.

Sanc zavrněl, jak se rozbíhaly servomotory, a otočil se k

Markovi. Objektivy na něj zamířily a robot se ozval překvapivě

měkkým ženským hlasem:

94

„Úkolu jsem porozuměl. Po dobu ražení budu vykonávat příkazy

androida Raye.“

Mark se plácl rukama do boků a zajásal:

„Ono to snad opravdu vyjde!“

Ray mezitím pootevřel dveře a zkontroloval, jestli je na chodbě

pusto a prázdno. Bylo. Naložili Šance na malý vozík a přikryli ho

plachtou. Ray se ujal ojky a táhl vozík za sebou. Těch několik sluhů,

které potkali, se za nimi jen zvědavě otočilo, ale nikdo se neodvážil

zastavit je a vyptat se na cokoli. Všichni věděli, jaký úkol Mark

dostal, a nezáviděli mu ho.

Došli k rumpálu na nádvoří, které osvětloval jediný koš s

rozžhaveným uhlím u zavřené brány.

„Spustíme se do tanku všichni,“ začal Mark Stone. „Podle plánku

je přívod z řeky prokopaný ve skále…“

„Je potřeba, aby tu někdo zůstal nahoře. Už jsme se o tom bavili

a nebudeme tu debatu opakovat,“ prohlásil rezolutně Ray a zahákl

hák do oka na robotových zádech. „Sanc je naprogramovaný na mé

rozkazy, tak tu zůstaň.“

Zabral, povytáhl masivního robota nahoru, aby ho Mark dostal

přes zárubeň. Poté ho opatrně spustili. Šplouchnutí jim oznámilo, že

robot je dole.

Ray se přehoupl a sjel po provaze za ním.

„Není tu moc vody,“ ozvalo se dutě v okamžiku, kdy mohutné

šplouchnutí oznámilo, že i android je dole. „Jak kde,“ doplnil Ray

svoji informaci. „Na okraji je docela sucho. Jdeme k přítoku. Zapnul

jsem Šance.“

Mark se vrátil do svého pokoje, ale dlouho tam nevydržel. Pach

ze spáleného polštáře nepříjemně štípal do nosu. I když služky celý

pokoj uklidily, stále ještě tu byla cítit spálenina. Vrátil se na nádvoří

a posadil se ke studni a naslouchal nočnímu tichu. Pak vstal a vylezl

nahoru na hradby. Díval se dolů do města a do přístavu. Tmu ředily

stovky luceren, pochodní i košů s uhlím. Město se připravovalo na

svátek a žilo rušným nočním životem. Mark se opřel lokty o

kamenný vrcholek hradeb a zasnil se. Před očima se mu míhaly

tváře žen a nějak se mu splétaly tak, že je nebyl schopný úplně

odlišit. Princezna Syberina, královna i slečna Swansonová. Bylo

95

vedro a šaty se mu lepily k tělu. Ve vzduchu bylo najednou nějak

málo kyslíku.

* * *

Ranna s manželkou stáli za cimbuřím hradeb a vyhlíželi dolů do

města. Vedle nich postával Baseki a na úzkých rtech mu pohrával

nepříjemný úsměv.

„To bys musel být alespoň tak dobrým čarodějem, jako je

náš…,“ zarazil se a prudce se rozhlédl. „Už jsem ho tři dny neviděl,“

řekl zadumaně a ztratil o Marka zájem.

„Jak dlouho budeme ještě čekat na tvůj zázrak?“ otočila se k

němu královna s kyselým výrazem ve tváři a její ječivý hlas hladce

přebíjel vítr vanoucí od moře.

Mark si uvědomil, jak je dobře, že tato žena nevládne v Amazinii.

To by s největší pravděpodobností její pás Syberině nevezl.

„Původně jsem chtěl přivolat déšť, ale pak jsem se rozhodl, že to

udělám jinak,“ odpověděl spíš na tázavý pohled Ranny, než na

otázku jeho ženy.

V té chvíli se ozval Ray:

„Jsme venku a voda se řítí do tanku pod hradem. Během třiceti

vteřin by tam měla být. Patnáct vteřin bude trvat, než se tank naplní.

Budu počítat do padesáti a pak to spusť!“

Mark Stone se usmál a sáhl do váčku a vyndal odtud malý kulatý

předmět. Vytáhl z něj dva drátky a nechal je viset dolů k zemi. Palec

přiložil na malou vypouklinu a čekal.

„… třicet čtyři, třicet pět…“

Podíval se ještě jednou přes vnitřní hradbu, aby se přesvědčil, že

hlavní brána je otevřená. Byla.

„… čtyřicet jedna, čtyřicet dva…“

Ulice v horním městě byly liduprázdné. Dnes nevystrčil nikdo

ani nos z domu. Králův příkaz lidi vyplnili, pravda, pod hrozbou

trestu smrti, do jednoho. V dolním městě to bylo horší.

„… čtyřicet devět, padesát!“

Mark stiskl tlačítko a ozvalo se mocné zadunění. Hradby se

zachvěly. Ranna i královna se chytili ozubení hradby, aby neupadli.

96

To se Basekimu nepovedlo a spadl na zadek. Mark koutkem oka

zahlédl několik uštěpačných úšklebků mužů z hradní stráže.

Dvacet metrů před branou se nadzdvihla dlažba, vylétl odtud

rudý kouř k nebesům a otevřela se černá rána v zemi. Nejdřív měla v

průměru slabé dva metry, po chvíli však už z toho byly metry čtyři.

Z ní vytryskl vodní proud. Voda nabírala na rychlosti a s hukotem

vyrážela z podzemí. Tryskala do výše, pěnila a řvala. Země se

chvěla pod jejím tlakem.

Za pár okamžiků se vodní masa už hnala ulicemi dolů k přístavu.

Nejdřív jí bylo málo, jen pět deset centimetrů, pak jí přibylo a bylo jí

po kolena. Brala s sebou vše, na co narazila.

V dolním městě spláchla vlna několik lidí do moře.

„Vody ubylo. Bude to stačit?“ ozval se Ray.

„Bude muset,“ odpověděl Mark. „Odstřelte odtok.“

Ozvala se rána podobná té před chvílí, ale daleko tlumenější.

Země se tentokrát zhoupla jen málo. Proud vody tryskající z otvoru

zeslábl a za pár okamžiků ustal docela.

„Myslím, že jsem svůj úkol splnil. Vaše město je čisté a nemoci

už hrozit nebudou. Alespoň nějakou dobu. Jediné, co je nyní

potřeba, je opravit dlažbu, ale to zvládne pár dělníků,“ zakončil s

úsměvem řeč Mark Stone.

Jak tak stál ledabyle opřený o hradby, pozoroval, jak se královně,

Basekimu a nakonec i Rannovi vrací barva do tváře. Král se

zkoumavě podíval dolů do města, pak se zašklebil a s úsměvem řekl:

„Úkol jste splnil. Jenom štěstí, že jste nespláchl město dolů celé.

I když…,“ zamyslel se, „možná by to nebylo od věci. Třeba by to

bylo lepší. Nějak mi z toho vyhládlo,“ zamával rukama. „Zvu vás

rytíři, vlastně kolego, promiňte, zapomněl jsem na Amazinii, na

mírně předčasný oběd. Doufám, že vás ten úkol příliš nevyčerpal a

zúčastníte se zítra našeho svátku a tam předvedete své střelecké

umění. Přiznávám se, že jsem na něj nesmírně zvědavý.“

„Bude mi ctí,“ uklonil se Mark a podrbal se na špičce nosu, která

ho začala svědit.

„Říká se, že když tě svědí nos, tak přes něj dostaneš,“ pomyslel si

ještě, když sestupoval dolů z hradeb.

97

* * *

„Jste opravdu vynikající střelec,“ řekl Ranna, když Markovi

předával cenu pro vítěze. „A teď se těším na boje mečem. V tom

nemáte šanci,“ usmál se baculatý muž. „Vlastně,“ plácl se do čela,

„vždyť vy se toho klání neúčastníte. Ale váš sluha ano,“ nakrčil

čelo. „Asi by neměl mít přístup na turnaj urozených lidí…“

„Prozradím vám rodinné tajemství, které zná král Falon,“

naklonil se Mark k Rannově uchu, „a to uklidní vaše obavy. Ray je

můj nevlastní bratr a myslím si, že nevlastní bratr amazinského krále

je dostatečně urozený…“

„To máte pravdu,“ kývl Ranna a na tváři se mu rozhostil

spokojený úsměv.

Zdvihl ruku, mávl zeleným šátkem a tím spustil program. Do

arény nastoupila první dvojice. Mark je chvíli znuděně pozoroval,

ale byli tak neohrabaní, že byl rád, když se jednomu z nich podařilo

zranit druhého, a tím zvítězil. Vstal, uklonil se Rannovi a řekl:

„Musím se jít podívat na Raye, doufám, že omluvíte moji

nepřítomnost.“

Ranna jen kývl, ale jeho manželka se zatvářila kysele, i když

Mark Stone nemohl pochopit proč.

„Musíte mu radit?“ ušklíbl se Baseki, který seděl ve stínu a tvářil

se znuděně. „Proti našim nejlepším stejně nemá šanci.“

„Chcete uzavřít sázku?“ usmál se Mark.

„Sázím jedna ku deseti, že turnaj nevyhraje,“ štěkl arogantně

Baseki a nenávistně se podíval na Marka.

Mark Stone se na okamžik zarazil, protože počítal, kolik u sebe

má, a než stačil cokoli říct, ozvala se velmi hezká dívka sedící

stranou v Rannově lóži. Mark se v tu chvíli marně snažil

vzpomenout si na její jméno, věděl však, že je to Basekiho vzdálená

příbuzná.

„Sázím na rytíře Raye dva tisíce zlaťáků.“

„Já také,“ usmál se Mark, kterému okamžitě došlo, že nyní po

něm nikdo nebude chtít hotovost.

„Přijímám!“ Basekiho tvář nyní vypadala jako přezrálé rajče.

Teprve nyní mu došlo, že prohraje-li, bude muset zaplatit čtyřicet

98

tisíc zlatých a vůbec nevěděl, kde by takovou sumu mohl vzít.

Dobře věděl, že jen díky matce ho Ranna stále ještě kryje.

„Mohu jít s vámi?“ zeptala se blondýnka a mrkla modrýma očima

na Marka. „Když jsme teď spojenci proti bratranci Basekimu.“

„Bude mi ctí,“ sklonil hlavu Mark a vzpomněl si, že se jmenuje

Elianna.

Dívka se do něj zavěsila a spolu odkráčeli z lóže.

„Je to nesnesitelný spratek,“ řekla mu, když procházeli točitou

chodbou, která je zavedla k místnostem určeným pro bojovníky.

„Nemohu než s vámi souhlasit,“ usmál se na ni Mark.

Bylo mu příjemné, jak se k němu tiskne, jak se nechává podpírat

a při tom její ňadro hladí ruku.

Raye nenašli v místnosti mu přidělené a sluha jim řekl, že šel na

čerstvý vzduch.

„Rayi, kde jsi?“ vyslal Mark dotaz.

„Vidím vás,“ odpověděl Ray.

Mark se rozhlédl a uviděl, jak android stojí u štěrbinovitého okna

na konci chodby, kudy sleduje nejen dění na zápasišti.

„Dovol, abych ti představil Basekiho sestřenici Eliannu.“

„Byla bych raději, kdybyste mě představil jako Eliannu, a ne jako

někoho, kdo má co společného s Basekim,“ namítla dívka a v

rozpacích si namotala dlouhý blonďatý pramen vlasů na prst.

„Vsadila na tvé vítězství dva tisíce zlaťáků proti Basekimu.“

„Však vy taky,“ Elianna zrudla jako červánky navečer a sklopila

hlavu.

Hluboce si povzdychla. Podala Rayovi zelený šátek, který měla

před tím zastrčený za pasem.

„Budu ráda, když budete dnes bojovat v mých barvách a byla

bych velmi šťastná, kdybyste dnes obdržel stejnou cenu jako váš

příbuzný. A není to kvůli penězům, které jsme na vás vsadili,“

znovu zrudla a Mark odhadoval, kam až ten ruměnec může sahat.

Byl všude, kam dohlédl, a to mu toho hluboký výstřih dovoloval

hodně. A nebyl to ošklivý pohled. Elianna se prudce otočila a přes

rameno hodila:

„Doprovodíte mě zpátky do lóže? Chtěla bych vidět nějaký dobrý

zápas a vy, Rayi, za chvíli nastupujete k prvnímu klání. Není-liž

99

pravda?“

„Je,“ pomalu kývl android a mrkl významně na Marka.

„Je moc pěkná.“

„Budiž ti to přáno, Rayi,“ kývl Mark a pospíšil si za vzdalující se

dívkou.

* * *

Schylovalo se k večeru a blížil se poslední souboj. Hlediště bylo

ve varu. Ve finále se měli utkat hrabě Hartigar, bojovník, který

turnaj vyhrál třikrát za sebou, a Ray, jemuž se enormně dařilo.

I v královské lóži stoupalo napětí. Baseki během odpoledne

několikrát opustil lóži a odskočil si posilnit se něčím silnějším, než

bylo chlazené ředěné víno, které tu roznášeli sluhové. Oči se mu

leskly a měl v odpoledním horku potíže s rovnováhou. Nicméně to

nebylo nijak pohoršující, takže to Ranna přecházel mlčením.

Královna bezostyšně fandila komukoli, kdo bojoval proti Rayovi. S

počtem jeho vítězných utkání však její nálada mířila někam k bodu

mrazu. Právě tak na tom byl i Baseki.

Ray přešel plochu zápasiště a usmíval se na všechny strany. Meč

měl položený na rameni a volnou rukou kynul řvoucím davům.

Postavil se tak, aby mu zapadající slunce svítilo do obličeje. Hartigar

přišel hned za ním. Jeho nástup provázel ještě větší řev, pokud to

vůbec bylo možné. Byl to muž o dobrých deset centimetrů vyšší než

Ray a také mohutnější. To mu však neubíralo na obratnosti a

rychlosti. Byl to opravdu výjimečný muž. Kdyby se Mark nevsadil s

Basekim, nechal by ho Ray vyhrát. Takhle to nebylo možné.

Čepele do sebe poprvé udeřily. Muži od sebe odskočili, ale pak

znovu a znovu narážely jejich zbraně do sebe. Hartigar vyzkoušel

všechny finty, které znal a Ray je dokázal vždy odvrátit. Android

čekal na svou příležitost. Ta přišla, když už hodně vyčerpaný

Hartigar klopýtl při pokusu o přímé bodnutí, Ray se mu elegantně

uhnul a Hartigara, který se bezmocně řítil kolem něj, udeřil hruškou

meče do zátylku. Hrabě udělal ještě několik mátožných kroků, ale

Mark viděl, že vlastně už není při vědomí. Pak se obrovitý muž zřítil

na udusanou zem. Zůstal nehybně ležet.

100

Aréna vybuchla v ohlušující řev.

Ray pomalým a unaveným krokem, měl to perfektně nacvičené,

došel před královskou lóži. Uklonil se a zdvihl zelený Eliannin

šátek. V té chvíli lidé zmlkli a bylo by slyšet i zrnka písku v

přesýpacích hodinách.

„Toto vítězství je vaše, urozená Elianno!“ křikl Ray a znovu si

uvázal šátek kolem krku.

Mark se nenápadně podíval na Basekiho a jeho matku. Oba byli

bílí jako vápencový prach. Baseki si prokousl vzteky spodní ret,

nevěděl o tom. Pramínek krve mu stékal po spodním rtu na bradu.

Jeho matka křečovitě svírala zábradlí lóže a vypadalo to, že snad

tvrdé dřevo v prstech zlomí.

Zato Ranna se usmíval a kynul jásajícím davům.

„To je dobře, že zvítězil někdo jiný než Hartigar,“ zabručel

směrem k Markovi. „Už to začalo být únavné. A teď si dáme dobrou

večeři. Však jsem si ji za celý ten den zasloužil.“

* * *

„Marku, vstávej!“ třásl Ray rozespalým agentem.

„Co je? Co se děje?“ nemohl se Mark Stone probrat.

Vždyť také hostina na počest vítězů se protáhla dost dlouho.

Mark si v jejím průběhu všiml, že kolem půlnoci zmizely všechny

ženy a jen o chvíli později se ztratil i Ray. Tentokrát se, alespoň u

královského stolu, podávalo velmi dobré víno a Mark se mu věnoval

s vytrvalostí jen sobě vlastní. Ranna se projevil nejen jako vynikající

jedlík, ale i piják, kterého dostat pod stůl bylo obtížné. Markovi se to

nakonec povedlo kolem páté hodiny ranní.

Do svého pokoje se dostal až v šest, a to tam už na něj čekal Ray,

který se tvářil tak spokojeně, že by mu záviděl i nažraný pasmar.

Mark upadl do postele a v tom okamžiku už o sobě nevěděl.

„Elianna zmizela!“ Mark se na tato slova okamžitě probral a

vyletěl z postele.

„Kdy?“

„Přesně to nevím,“ řekl Ray a v jeho hlase zaznělo cosi jako

rozpaky. „Odešel jsem od ní kolem páté. Museli jsme dodržet…“

101

„Já vím,“ přerušil ho Mark.

„A teď před večeří jsem jí chtěl složit poklonu a není u sebe. Její

služebné ji hledají od oběda.“

Mark mrkl ven, kde se už pomalu stmívalo.

„Když si vzpomenu na Basekiho výraz, když jí předával dvacet

tisíc zlaťáků… Je to šílenec! Víš, kde má komnaty? Může být jenom

tam!“

„To mě napadlo taky,“ kývl Ray, „ale pokud je to pravda, musí u

toho být Ranna, nebo nás…“

„Jasně!“ vyhrkl Mark a v té chvíli už byl skoro oblečený.

Ray se protáhl na okenní římsu a díky antigravitačnímu

generátoru se pohyboval po úzké stezičce s jistotou. Mark vyšel ze

svého pokoje a rozběhl se ke komnatám krále.

Druhé patro královského paláce bylo vyhrazeno jen rodině krále,

jeho čaroději a Markovi.

Ray se během pár okamžiků ocitl před jedním z Basekiho oken.

Bylo zamřížované. Silné železné pruty bránily nezvaným

návštěvníkům proniknout k následníkovi trůnu. Ray se jednou rukou

chytil mříže a zatřásl jí. To, co viděl, vybudilo jeho sílu na

maximum. Zkrvavená Elianna visela připoutaná ke kříži ve tvaru

velkého písmene X.

Byla nahá.

Místnost ozařovaly tři osmiramenné svícny a vydávaly tolik

světla, že málem Raye v prvním okamžiku oslnily.

Před dívkou stál Baseki, v ruce měl ostrý nůž, a přejížděl jím

dívce po těle. Sem tam přitlačil, a pak se otevřela kůže a z ní

vytryskla krev. Elianna už byla tak vyčerpaná, že nemohla ani křičet.

„Křič! Křič!“ chrčel hlasem plným vášně Baseki. „Nebo to bude

bolet daleko víc!“

„Tak mě už zabij, ty zrůdo!“

„Kdo je zrůda?!“ zařval Baseki a rozmáchl se nožem dívce kolem

krku.

„Marku! Okamžitě sem přiveď Rannu. Nebo ji zabije! Je to

šílenec!“

„Už jsem skoro u Ranny!“ odpověděl na Rayovu výzvu Mark

102

Stone.

Ray zacloumal mříží, ale ta byla tak pevná, že ani androidovy

svaly si s ní neporadily. Ray se nevzdával. Zapřel se nohama a

druhou rukou se chytil kamene vyčnívajícího z okenní římsy, aby

neztratil rovnováhu, kdyby tyč přece jen povolila.

Zabral.

A nic se nestalo.

Zabral znovu a vylomil kámen.

Zaskřípělo to…

Na ten zvuk se Baseki otočil a uviděl v okně stojícího Raye.

Zařval vztekem a vrhl se proti němu. Ray zdvihl ruku s kamenem a

hodil ho vší silou. Valoun, zvíci mužské pěsti, narazil do hrudníku

následníka trůnu. Ozvalo se ošklivé zapraskání, jak prolomil žebra a

vnikl do těla šílencova. Z rány vytryskl proud jasné krve z utrženého

srdce.

Baseki se zapotácel a otevřená ústa zalapala po dechu, který už

nepotřeboval. Šílený princ se zatočil jako káča a padl k zemi.

Několikrát sebou škubl a rozmazal tak krev po kamenné podlaze.

Elianna namáhavě otevřela oči a vykřikla překvapením. Na

podlaze ležel mrtvý Baseki a za oknem uviděla Raye, který se volně

vznášel ve vzduchu. Zhluboka se nadechla a potom omdlela.

Mark doběhl k Rannově soukromé pracovně. Před ní stáli na

stráži dva vojáci. Stone se s nimi nebavil, a i když se ho pokusili

zastavit, rozrazil je jako dvě dřevěné kuželky. Otevřel dveře a vběhl

dovnitř.

Za stolem seděl Ranna a jedl. Vedle něj postávala jeho žena a

cosi mu ječivě vykládala.

„Kam máte takový spěch?“ usmál se Ranna na nenadálého

návštěvníka a zdálo se, že mu Markův vstup nijak nevadí.

„Okamžitě musíme k Basekimu!“ štěkl Mark Stone. „Snaží se

zabít lady Eliannu!“

„Ale milý rytíři,“ usmál se žoviálně Ranna. „Asi jste toho včera

moc vypil a něco se vám zdálo…“

„To je urážka krále!“ zaječela Rannova žena.

Král jen netrpělivě mávl rukou, jako kdyby odháněl rozzuřeného

103

mucháka. Žena zmlkla. Ranna se s funěním zvedl, neboť odpor

vlastní ženy ho přiměl, aby Marka poslechl.

„Doufám, že se vám to, rytíři, nezdálo! Kdyby ano, musel bych

vzít na vědomí názor své ženy.“

„Baseki to má za sebou,“ hlásil Ray a Markovi se zdálo, že v

androidově hlasu zazněly velmi silné noty spokojenosti. „Vracím se

do tvého pokoje a budu tam na tebe čekat.“

„Dobře.“

Došli k pokojům Basekiho, ale ty byly zamčeny zevnitř.

„Baseki! Otevři!“ Rannův hlas byl najednou silný a panovačný.

I s Markem to trhlo, jak ho příkaz v Rannově hlase zmátl. Za

dveřmi bylo ticho. Ranna ještě chvíli počkal. Pak zavelel dvěma

strážným, kteří je doprovázeli:

„Vyrazte je!“

Masivní muž předal kolegovi krátké jezdecké kopí, kterým byl

vyzbrojený, poodstoupil od dveří ke stěně a rozběhl se. Ramenem

narazil doprostřed dveří, ty zapraskaly, ale nepovolily. Strážný

zopakoval pokus a tentokrát dveře vyrazil. Vletěly dovnitř a muž s

nimi. Ztratil rovnováhu a upadl.

Ranna vešel do pokoje, jeho žena za ním a nakonec Mark.

Královna zaječela hlasem tak vysokým, že se blížil až k

ultrazvuku. Zkrvavená dívka, visící v poutech na kříži připevněném

na zdi, se pohnula. Některé rány se jí otevřely a začala z nich téct

krev. Baseki jí ležel u nohou na zádech, v ruce stále ještě svíral

zakrvácený nůž. Nevidoucí oči upíral kamsi do stropu a na levé

straně hrudníku měl obrovskou díru. Elianna sebou pohnula,

otevřela ústa a něco chtěla říct. Nakonec zašeptala:

„To sama země ho zabila.“

A pak znovu omdlela.

Ranna se s kamenným obličejem sklonil nad mrtvolou svého

syna a v ráně zahlédl kámen. V té chvíli ho královna odstrčila, vrhla

se na tělo svého syna a začala kvílet a naříkat. Mark sebral ze stolu

masivní, neohrabaně vypadající klíče, za souhlasného Rannova

pohledu a za pomoci obou strážných sundali Eliannu z kříže. Mark ji

vzal do náruče a otočil se k Rannovi, který si právě pečlivě prohlížel

nepoškozené mříže:

104

„Odnesu ji do jejích pokojů. Ale musí mě tam někdo zavést.“

„Kapitáne,“ pokynul Ranna strážnému, který vyrazil dveře,

„odveďte rytíře Marka do pokojů lady Elianny a potom zařiďte, aby

sem přišli tři spolehliví vojáci. Další postavte k pokojům lady

Elianny. Pošlete jí mého osobního lékaře. A vy,“ obrátil se na

Marka, „přijďte za půl hodiny do mé pracovny.“

Mark kývl a pak řekl:

„K lady Elianně zavolám Raye. Je to zdatný lékař, jak už to bývá

u mladších synů.“

„Nemám nic proti,“ souhlasil Ranna. „A vy, kapitáne, zatím

doprovázejte rytíře Marka, aby se náhodou neztratil, či se mu nestala

nějaká nehoda.“

Marku Stoneovi bylo jasné, že mu Ranna nedůvěřuje. Ostatně to

bylo docela právem.

* * *

„Můj syn je mrtvý,“ řekl Ranna sedící za stolem, s rukama

opřenýma o opěrky masivního křesla. „Nemohu říct, že bych to

nečekal. Ale stejně mě to…,“ Ranna se opřel obličejem o spojené

ruce. „Jak jste věděl, že se to stalo?“ zeptal se po chvíli.

Mark se podrbal na obočí a řekl:

„Zdálo se mi to. Tak, jak jste to řekl. A bohužel to byla pravda.“

Ranna se na něj nedůvěřivě podíval.

„Doufal jsem, že když se ožení, tak se vzpamatuje,“ řekl pak tiše.

„Ale asi mu to nebylo souzeno,“ pokrčil rameny. „Zítra bude

pohřbený do rodinné hrobky a vydám prohlášení, že zemřel

nešťastnou náhodou.“

„Bude to rozumné,“ přisvědčil Mark.

„Právě tak bude velmi rozumné, abyste odjeli hned zítra vy

všichni. Tím myslím i vyslance krále Falona a také svého vyslance,

jímž bude otec lady Elianny. Vzhledem k tomu, že je to vdovec,

bude ho doprovázet i jeho dcera. Její otec nahradí dosavadního

vyslance ve Ferrumu. Je potřeba, abyste odjeli dřív, než se moje

žena probere ze zármutku.“

„Chápu, Výsosti,“ souhlasil s řešením Mark, kterému se ulevilo.

105

Mohlo to také dopadnout daleko hůř. A dostávat se z vězení krále

Ranny by bylo nesnadné a z popraviště ještě nesnadnější.

Mark vstal, usmál na zasmušilého Rannu a řekl:

„Doufám, že další váš syn bude mít větší štěstí v životě, a vy s

ním.“

Otočil se a vyšel z pracovny, kde si právě Ranna naléval ze

skleněného broušeného džbánku rudé víno do štíhlého, vysokého

poháru.

8.

„Můj králi,“ Relad Barnen se uklonil Falonovi, který pohodlně seděl

na trůnu v audienčním sále a shlížel na své vyslance s

neproniknutelným výrazem ve tváři.

Sál byl plný. Všichni chtěli vědět novinky, které přivezli jak

Relad, tak i Mark. Po městě už od rána, kdy přistáli, kolovaly

nejneuvěřitelnější zvěsti, ale ti, kdo přijeli, mlčeli jako hroby. První

se vše musí dozvědět Falon.

Bylo těsně po obědě a obvyklá audience začala. „Můj králi,“

opakoval Relad Barnen, „přivezl jsem špatnou zprávu. Svatba se

neuskuteční. Ani nemůže, neboť Rannův syn Baseki utrpěl

nešťastnou náhodou zranění, na která zemřel. Možná bude vědět víc

podrobností nový Rannův vyslanec, hrabě Rolans nebo jeho dcera.“

V té chvíli Relad zvedl hlavu, podíval se na svého krále, a jemně

mrkl. To gesto mohl vidět jen Falon. Relad jemně šťouchl do Marka

Stonea, který na něj navázal.

„Splnil jsem poslední dva úkoly, které jsem se zavázal vykonat,“

řekl hrdě. „Zde je pás královny Amazinie.“

Zdvihl do výše široký kožený pás z nejjemnější kůže pasmarů,

vykládaný drahokamy nejrůznějších barev. Dopadly na něj sluneční

paprsky a celá síň se rozzářila duhovými barvami. Skoro všechny

přítomné ženy, bez rozdílu postavení či věku, povzdychly závistí.

Mark přistoupil k Falonovi a předal mu pás. Tiše, aby to slyšel jen

on a také Samdip, jako obvykle stojící v zákrytu za trůnem, řekl:

„Budu ho muset předat zpět královně, v okamžiku, kdy příští rok

106

neobhájím pozici jejího manžela, proto jsem rád, že ze svatby sešlo.“

„A Rannův úkol jsi, rytíři, splnil?“ Samdipův tenký nos sebou

několikrát cukl, jako kdyby větřil nějaké neštěstí.

„Splnil,“ řekl Mark, když odstoupil na původní místo, „vyčistil

jsem jeho město od špíny, odpadků a nemocí. Zde je Rannovo

potvrzení,“ podal Faloriovi svitek opatřený pečetí skoro tak velkou

jako je mužská pěst.

Falon pomalu svitek rozbalil a přečetl si ho.

„Splnil jsi všechny úkoly, k nimž ses zavázal. Nyní už zbývá jen

boj tvého…,“ Falon se na okamžik zarazil, neboť v dopise bylo i to,

že Mark vyhrál střelbu a Ray souboje při turnaji u Ranny, a také to,

co mu Mark svěřil, „… příbuzného,“ dodal. „Za čtrnáct dní má

možnost vyvázat se z věznění. A vzhledem k tomu, že jste nejen

splnili všechny úkoly, ale i vrátili se do Ferrumu, nebude znovu

zavřen do žaláře, ale dostaví se k bojům svobodně“

* * *

„Počítejte s tím, že Samdip vymyslí na Raye něco zvláštního.

Nebude to obyčejný souboj nebo něco takového.“ Syberinin hlas byl

plný starostlivosti a její dlouhé černé vlasy ležely rozprostřené na

Markově hrudníku. „Ani otec neví, co Samdip chystá. Má to být

překvapení.“

„S tím si starosti nedělej,“ usmíval se Mark Stone a věnoval se

zkoumání křivek jejího hrudníku, které měl na dosah. „Raye

nedokáže porazit nikdo, když nechce.“

„Ani ty?“ řekla šibalsky a zatahala ho za nos.

„Většinou ne,“ přiznal čestně Mark.

„Jedině, když se mu vybijí akumulátory,“ pomyslel si s

úsměvem.

„To se mi nestává často,“ odsekl mu Ray, k němuž se Markova

myšlenka donesla, neboť nebyl zas tak daleko.

Jen o patro níž v královském paláci, v pokojích dcery nového

vyslance krále Ranny, kde se bez vědomí jejího otce, staral o

zlepšující se zdraví jeho dcery.

107

* * *

Oslavy vzniku království se blížily ke konci. V aréně proti sobě

již třetí den bojovali lidé a zvířata. Vyteklo mnoho krve, mnoho

peněz změnilo své majitele v sázkách. Blížilo se finále. Dosud

neporazený Ray se měl utkat v posledním zápase celých oslav.

„Máš možnost vybrat si na poslední zápas společníka.“ Falon stál

v lóži vysoko nad písčitou arénou a usmíval se dolů na Raye.

Ruce měl položené na kamenném zábradlí a potměšilé oči mu

zářily. Všichni přeživší zápasníci stáli v půlkruhu a naslouchali

slovům krále.

V mnoha obličejích byla vidět obava, aby si je Ray nevybral.

Připravoval se poslední boj. Mělo to být vyvrcholení a bylo jasné, že

to nebude žádná procházka růžovým sadem. Aréna byla tichá jako

ráno před bouří.

„Tvým soupeřem bude…,“ Falon zvedl ruku a otevřela se vrata

do arény a sluhové vtlačili na plochu obrovskou železnou klec na

kolech. Lidé v aréně zahučeli, Syberina tiše vykřikla a Elianna

omdlela,

„… pasmáááááááááár,“ vykřikl Falon a podíval se na Marka.

Stone přejel pohledem po vyzáblém Samdipově obličeji, který

zářil jako šíleně kostnaté slunce.

Zápasníci sklonili hlavy. Jestliže si je Ray vybere, nemají šanci

na přežití. Pasmara ještě nikdo v aréně neporazil. A ve dvou už

vůbec ne.

Obrovská šelma stála v kleci, její dlouhý ocas sebou pošvihával a

z dravcova hrdla se dral hluboký brumlavý, výhružný zvuk.

Mohutné horní tesáky, které pasmar předvedl, když otevřel tlamu,

aby zařval, se zaleskly v paprscích zapadajícího slunce.

Mark udělal dva dlouhé kroky k zábradlí u něhož stál Falon a

přeskočil ho. Dopadl do písku o tři metry níž a postavil se vedle

Raye.

„Ray si nemusí vybírat,“ křikl, aby ho všichni slyšeli, což

umožňovala výborná akustika kruhové arény. „Kdo jiný by mu měl

stát po boku než já. Bojovníci z Derantu se nebojí nemyslících

zvířat!“

108

„Vybírám si za svého společníka krále Amazinie Marka z

Kamene,“ vykřikl Ray tak silně, až všem mírně zalehlo v uších.

„A teď, králi, dovol, abychom se mohli k souboji připravit,“ řekl

Mark a znova se podíval na Samdipa, který si nenápadně mnul ruce.

„Ty z nás máš od začátku strach, ty šmejde,“ pomyslel si Mark.

„Bojí se, ze bys mohl zaujmout jeho místo,“ ušklíbl se Ray.

„A to bych mohl,“ rozesmál se Mark a jeho smích byl pro lidi v

aréně nepochopitelný. „Ještě odtud neodcházíme.“

* * *

Mark nadhodil v ruce krátké kopí s dlouhým ostřím, kterému Ray

bůhví proč říkal sponton. Byli jím vyzbrojeni oba. Násadu měli

vyrobenou z tenké železné trubky a dlouhé, oboustranné ostří z

oceli, měřilo málem půl metru. Celé to vážilo skoro tři kila a nebyla

to příliš obratná zbraň.

Ray se podíval na svůj sponton a zabručel:

„Myslel jsem si, že Samdip je podrazák a jsem jenom rád, že

jsem se nemýlil. Tohle jsem připravil právě pro tuhle příležitost.

Doufám, že sis nastavil pořádně opasek. Nerad bych, kdyby se ti

mělo něco stát.“

Mark zkontroloval nastavení, a pak se vydal ke královské lóži.

Zastavil se před ní, zamával směrem k Syberině a zvolal:

„Ave Caesar! Morituri te salutant!“

„Zdravíme tě a jsme připraveni k zápasu,“ zcela nepřesně přeložil

Ray Marka.

Na druhé straně arény přesunuli sluhové klec ke stěně. Jeden z

nich vylezl nahoru a počkal, až ostatní zmizí za vstupními vraty, a

zavřou je. Teprve pak vytáhl nahoru sklopné dveře klece. Pasmar

chvíli stál a nedůvěřivě se díval na otevřenou cestu ke svobodě.

Sluha se vyšvihl na obrubu arény a zmizel v davu.

„To není hloupé zvíře,“ řekl tiše Mark.

„Ale je,“ oponoval Ray v okamžiku, kdy obrovský dravec, jehož

nazelenalý, flekatý kožich, který tak dobře splýval v lesním přítmí s

pozadím, vypadal na písčitém povrchu arény nepatřičně.

Rozestoupili se a zůstali stát dobré dva metry od sebe. Vyčkávali.

109

Pasmar se rozvážně rozhlížel kolem sebe po ztichlé aréně.

Viditelně ho vyvádělo z míry takové množství lidí i pachů. Pak

udělal první krok k dvojici lidí, které měl na dosah. Aréna vybuchla

řevem deseti tisíc lidí. To rozdráždilo zvíře natolik, že se vrhlo k

jediným nepřátelům, které mělo na dosah.

Pasmar zamířil mezi oba protivníky, ale na poslední chvíli zatočil

tak, aby mohl napadnout Raye. Android bleskurychle poklekl a

nastavil svoji zbraň šikmo proti řítícímu se pasmarovi. Zvíře už

nemohlo zastavit svůj pohyb, proto se odrazilo a přelétlo Raye v

dobře dvoumetrové výši. Ray prudce bodl vzhůru, ale v té chvíli nad

ním prolétající dravec mávl prackou a zasáhl Rayovu zbraň. I když

úder byl silný, android sponton nepustil. Rána ho nadzdvihla a

odhodila stranou.

Mark na útok vůbec nestačil zareagovat. Ostří Rayova spontonu

rozřízlo pasmarovi pracku, ale rána ho nezchromila. V prudkém

běhu zatočil a dokázal vybrat zatáčku s neuvěřitelně malým

poloměrem. Muži se stačili znovu připravit.

Zvíře zamířilo opět k Rayovi. Zastavilo se před ním a přední

prackou odráželo androidovy výpady. Mohutná hlava zvířete byla ve

výši Rayových ramen. Pasmar stačil sledovat i druhého nepřítele, a

když se Mark snažil přiblížit k němu šikmo zezadu, najednou se

bleskurychle otočil a zaútočil na něj. Mark se jen stačil sklonit před

letící tlapou, která ho jen těsně minula, a nastavit před sebe sponton.

Rána druhou prackou ho zdvihla do výšky dobrých dvou metrů,

takže odlétl minimálně osm metrů. Ztěžka dopadl do písku a

několikrát se převalil. Zbraň mu vylétla z rukou. Na několik

okamžiků ztratil pojem o prostoru a čase. Pasmar se k němu vrhl,

aby dokončil útok.

Ray však nezaváhal a mrštil spontonem jako kopím. Ostří hladce

projelo žebry zvířete a hluboko se zabodlo do jeho vnitřností. Ray

skočil ke druhé zbrani, která se povalovala kousek od něj, a uchopil

ji.

Pasmar se zastavil a snažil se zbavit zabodnuté zbraně. Tím

ztratil několik důležitých okamžiků. Mark se odvalil z nebezpečné

blízkosti tlamy zvířete a ocitl se v dosahu Rayova spontonu. Uchopil

ho a pokusil se ho vrazit hlouběji do pasmarova mohutného těla.

110

V té chvíli sebou pasmar trhl a Marka to opět vyhodilo do

vzduchu. Napůl zvíře přeletěl, ale nakonec mu dopadl na hřbet.

Pasmar překvapeně zařval a bezhlavě se rozběhl. Ray se neodvážil

použít druhou zbraň stejným způsobem jako před chvílí, protože si

nebyl jistý, že nezasáhne Marka.

Stone se udržel na pasmarově hřbetu jen pár vteřin, než opět

sletěl do písku arény.

Pasmar si toho ani nevšiml, ale zato android využil příležitosti.

Uznal v té chvíli, že je nejvyšší čas souboj ukončit. Pasmar se proti

němu rozběhl a Ray počkal, až byl od něj pět či šest metrů. Pak

prudce hodil sponton a mířil do otevřené tlamy zvířete.

Trefil přesně.

Široké ostří projelo tlamou a přeřízlo pasmarovi krční páteř.

Android uskočil stranou a sledoval, jak mohutné zvíře, větší než

jízdní berak, udělalo přemet jako střelený zajíčník z Terranie II.

Ještě než dopadlo k zemi, bylo mrtvé.

Ozval se neskutečný řev nadšených lidí, kteří takový souboj v

životě neviděli a už nikdy neuvidí. Mark se právě ztěžka sbíral z

písku, když mu přišel Ray pomoct. Do arény vtrhli diváci, zvedli

Marka a Raye na ramena a nadšeně je nosili kolem dokola. Ovace

nebraly konce. Trvalo dlouho, než pustili oba bojovníky do

královské lóže, aby mohli převzít ceny pro vítěze. Ray musel Marka

podpírat, neboť i když mu opasek zachránil život, potlučený byl

dostatečně. A naštípnutý kotník se také hlásil o svá práva.

„Jsi svobodný,“ řekl král Rayovi. „A tady je tvá rodinná památka,

po níž jsi tak dlouho toužil,“ ušklíbl se nevěřícně Falon a podal

Markovi onen vytoužený šedavý váleček, podprostorovou vysílačku.

Oba se postavili vedle krále a zdravili z lóže hulákající dav.

Samdip zmizel, zato Syberina se vtiskla k Markovi a pod záminkou

pozdravů jásajícím lidem se o něj otřela bokem tak, že okamžitě

zapomněl na bolest i nalomený kotník.

* * *

„Tvůj kotník je už v pořádku a je nejvyšší čas, abychom se vydali

na koordináty, které ukazuje vysílačka. Je naděje, sice jen dvanáct

111

celých šest desetin procenta,“ poznamenal Ray, „že tam najdeme

zesilovač a speciální baterie, ale nesmíme ji zanedbat.“

Mark se s trpitelským úsměvem zvedl z postele, v níž ještě před

hodinou nebyl sám. Sáhl pod polštář a vytáhl šedavý váleček.

„Já věděl, že na to nezapomeneš,“ řekl a podal ho Rayovi.

Android se podíval na maličký displej a přečetl:

„Koordináty 311-62-34. To není tak daleko. Je to vlastně poblíž

průsmyku v Krausských horách.“

„No na druhou stranu, tam bych se moc nechtěl pohybovat,“

zamnul si bradu Mark, „zaslechl jsem nějaké zvěsti, že Pravádové

jsou v poslední době nějací popuzení.“

„Tak se jim vyhneme. Nebudeme tu čekat, až se SDPP rozhoupe

a pokusí se nás odtud…“

„Dobře,“ zamručel Mark Stone, „zase jsi mě přesvědčil.

Vzhledem k tomu, že je devět hodin, předpokládám, že chceš vyjet

okamžitě.“

„Berakové jsou připraveni a nákladní naloženi,“ usmál se Ray.

„Čeká se jen na tebe. Princezně jsem poslal vzkaz, že se vrátíme do

deseti dnů, a to jsem také řekl Elianně.“

„Ty snad myslíš na všechno,“ zavrčel Mark, když si dooblékal

kalhoty.

* * *

Pohraniční hory se před nimi tyčily do nebes.

Bylo hnusně, celý den mrholilo a mraky si otíraly vypouklá

břicha o vrcholky nevysokých horských stromů. Vítr ochlazoval již

tak studený vzduch, takže Markovi nepomáhal ani kožešinový plášť,

který si navlékl už ráno. Blížilo se poledne a byl tak zmrzlý, že

neměl ani chuť na nějaké jídlo.

Ray vycítil jeho náladu, a tak se k němu otočil v sedle svého

beraka:

„Podle mě máme k místu havárie nějakých deset nebo dvanáct

kilometrů a tahle stezka vypadá dost pohodově.“

„Já mám o pohodě úplně jiné představy,“ drkotal zuby promrzlý

Mark Stone.

112

Berakové prošli jednou z mnoha zatáček stezky klikatící se mezi

stromy.

„Tamtím směrem je nějaké zvíře,“ štěkl najednou Ray.

Zpoza stromu vylétl obrovský šedozelený, skvrnitý stín. Vzrostlý

pasmar zaútočil na Rayova beraka a jedním mávnutím ohromné

tlapy mu zlomil vaz. Zvíře se zhroutilo k zemi jako podťaté a

uvěznilo tak na několik okamžiků Raye pod sebou. Mark seskočil ze

svého zvířete, které se plašilo a nebylo k udržení. Berak se okamžitě

rozběhl pryč, i s nákladním zvířetem, které k němu bylo přivázáno

dlouhým provazem.

Mark svíral v ruce lovecké kopí a v okamžiku, kdy se už už

rozmachoval, zakousl se pasmar do Rayova mrtvého oře a vytrhl mu

z těla celou zadní kýtu. Nadhodil si ji a pevně sevřel v tlamě. Poté se

dravec bleskurychle otočil a zmizel v příšeří lesa.

Mark použil kopí jako páky, aby nadzdvihl Rayova beraka a

pomohl tak androidovi dostat se zpod mrtvého zvířete. Ray vstal,

otřel ze sebe berakovu krev a podíval se chladnokrevně na Marka:

„Tyhle záběry lovící samice určitě výhodně prodáme.“

„Hm,“ kývl hlavou Mark, kterému najednou nebyla zima. „Ale

nemáme ani jednoho beraka…“

„Daleko se nedostanou,“ mávl Ray rukou. „Určitě se zamotali

někde poblíž do křoví. Tamhle, pod tím obrovským stromem,

rozdělej oheň a já je zatím doženu. Za chvíli jsem zpátky.“

S těmito slovy zanechal Marka samotného.

Stone sundal z mrtvého beraka sedlo a Rayovu výbavu, pak ze

zvířete vyřízl pěkný kus masa a zamířil ke stromu.

Ray se objevil až za tři čtvrtě hodiny.

„Opravdu byli vyplašení,“ konstatoval, „běželi snad tři kilometry,

než se zamotali do větví.“

Mark v té chvíli už dojídal poslední kus opečeného steaku, z

něhož místy kapala ještě krev. Otřel si rukávem ústa a zvedl se.

Podíval se na oblohu, která byla stále ještě zakaboněná, ale už

přestalo alespoň mrholit.

„Myslím, že půjdeme dál,“ řekl, sehnul se k Rayovým věcem a

začal je přebírat společně s androidem.

113

* * *

„Tady někde to musí být,“ díval se Mark do mapy, když stáli na

vrcholku nízkého oblého kopce, který jim umožňoval výhled do

krajiny.

Ray přivázal uzdu svého beraka k tenkému kmínku stromu

rostoucího opodál. Vyšel doprostřed mýtiny, na níž se ocitli, a

zapnul antigravitační zařízení. Berakové, když viděli vznášet se

člověka, začali střečkovat. Mark svého zvládl vcelku bez problémů a

kmínek držel také dobře. Ray vylétl do padesáti metrů a za pár

okamžiků byl zpátky na zemi.

„Je to tady,“ řekl a ukázal kamsi doleva. „Seshora je to jasně

vidět. Jeho přistání bylo určitě tvrdší než naše. Vyoral brázdu, která

je rozeznatelná ještě po tolika letech.“

Ray nasedl na beraka a zamířil směrem, kterým předtím

ukazoval. Mark ho následoval. Ujeli pár set metrů a Mark si všiml,

že opravdu jedou mlázím starým tak kolem deseti let. Sledovali tuto

stopu, až se dostali na břeh jezera.

Ray seskočil z beraka, předal uzdu Markovi a znovu se vznesl.

Když přistál, byla jeho tvář vážná.

„Za jezerem už stopa nepokračuje. Takže nejpravděpodobnější je,

že modul je někde v jezeře.“

Mark si povzdychl, a pak se podíval k zapadajícímu slunci.

„Utáboříme se tady a pokračovat budeme zítra. Utéct nám

nemůže a pokud je pod vodou, což asi je, za tu noc nezrezaví.“

* * *

Ráno se vydařilo. Slunce zářilo na bezoblačném nebi, pofukoval

svěží větřík, a než se Mark vzbudil, měl Ray připravenou snídani.

Chlebové placky s pečeným masem a jakýmisi cibulkami mu

chutnaly jako ta nejlepší jídla, která měl na Terránii VIII. Když si

setřel rukávem mastnotu z úst, za což ho stihl Rayův káravý pohled,

řekl:

„Tak můžeme jít.“

Ray už ráno vyznačil kameny položenými na břehu

pravděpodobné místo, kudy vlétl poškozený přistávací modul do

114

jezera. A poté, díky tomu, že voda byla křišťálově čistá, našel v

hloubce asi pěti metrů cosi, co mohlo být modulem. Bylo to zarostlé

rostlinami, a protože Ray si neobliboval příliš vodu, přece jen mohla

při větším tlaku vniknout do jeho jemného organismu a poškodit ho,

nechal detailní průzkum na Markovi.

Stone se svlékl do naha a vlezl do vody, která byla nejen

průzračná, ale i teplá. Doplaval na místo, které mu Ray označil

malou bójkou. Několikrát se zhluboka nadechl a potopil se.

Mark odtrhl několik pruhů vodních rostlin a odhalil tak modul.

Musel se několikrát vynořit, aby se znovu nadechl a mohl

pokračovat v odkrývání vraku. Trénink v SDPP mu vydatně pomohl,

aby to šlo rychle.

Modul byl v žalostném stavu. Všechny vnější antény shořely při

průchodu atmosférou a raketa, která modul sestřelila, zřejmě zasáhla

motorovou sekci, takže přistání se podobalo spíš zázraku, než

čemukoli jinému.

„Není to nic jiného, než hromada šrotu. Je vůbec s podivem, že z

toho vylezl někdo živý.“

„Pravděpodobnost této varianty je dvě celé tři sta padesát osm

tisícin procenta,“ zhodnotil Markův odhad Ray.

Mark Stone doplaval ke břehu, sedl si na vyhřátý břeh a zamyslel

se.

„Tohle nám nepomůže,“ řekl nakonec ztěžka a mávl rukou k

vraku.

„Dokud nepřipojíme Ramese na p-anténu, tak nám bude k

ničemu,“ souhlasil s ním Ray.

„Nooo,“ protáhl Mark, „můžeme ho třeba používat na rozbíjení

ořechů.“

„Na to má dost nevhodný tvar,“ opáčil Ray a Mark se jako již

mnohokráte zamyslel nad tím, jestli je to úmyslně sarkasticky

vtipné, nebo jen náhoda.

„Navrhuji vrátit se do Neptuna. Pokud nechceme čekat, až nás

někdo přiletí zachránit, pak zbývá jediná možnost: zkusit dostat se

na loď, která na nás zaútočila. Nicméně úspěch této akce je…“

„To není tak špatný nápad,“ pleskl se do čela Mark Stone.

„Pravděpodobnost, že to dokážeme není zas tak nízká.“

115

„Je…“

„Nech toho,“ mávl odmítavě Mark rukou. „Tu loď jsme zasáhli.

Neznáme rozsah jejího poškození. Třeba je dost velký na to, aby se

už nedokázala…“

„Na to se nedá spoléhat,“ vrtěl hlavou Ray.

„Proč bychom to však nezkusili?“ zašklebil se Mark a plácl

jakýsi létající hmyz tak silně, že si ho rozmázl po celé ruce.

9.

„Jak jste pořídili?“ Relad Barnen zdvihl pohár s vínem a usrkl z něj

rudou tekutinu.

„To, co jsme hledali, jsme nenašli,“ neochotně přiznal Mark.

„Ale je ještě jedna naděje. Budeme se muset vypravit ještě na jeden

‚výlet‘. A ten bude trochu delší.“

„Vrátíte se?“ Relad se zkoumavě podíval na Marka.

„Proč se ptáš? Samozřejmě, že ano. Alespoň s tím počítáme,“

řekl Mark s tak hlubokým přesvědčením, že mu Relad uvěřil.

Lhaní se v SDPP také vyučovalo a v tomto předmětu Mark Stone

nepatřil k nejhorším studentům

„Samdip vás dva v lásce příliš nemá,“ podrbal se na hlavě králův

rytíř. „Mám pocit, že by byl daleko raději, kdybyste se vrátili do

Amazinie nebo…,“ odmlčel se.

„… nebo nás dal zavřít, či ještě lépe popravit,“ doplnil nevyřčené

Ray.

„Jste pro něj příliš velká konkurence,“ pokrčil rameny Relad a

opět se napil. „A navíc ty, Marku, jsi až v příliš velké oblibě u

princezny Syberiny. Myslíš si, že o tom Samdip neví? Ten neví jen o

velmi málo věcech, které se stanou ve Ferrumu.“

Prudce postavil pohár na stůl, až z něj vystříklo několik kapek,

které mu dopadly na sněhobílou košili.

„To není tak špatný nápad,“ poškrábal se Mark Stone na špičce

nosu. „V Amazinii jsem král…“

„Dočasný,“ poznamenal Ray.

„Tak ať,“ mávl Mark rukou. „Nenápadně pošeptej Samdipovi, že

116

odjíždíme a přenecháváme Ferrum opět jen jeho osvícenému

rádcovství,“ mrkl na Relada, který se usmál. „A na to si připijeme.“

Tři poháry se setkaly nad stolem a zazvonily o sebe.

„Budu se muset rozloučit s Eliannou,“ poznamenal Ray.

„A já s Syberinou,“ odpověděl Mark. „Takže vyrážíme nejdřív za

tři dny.“

* * *

Neptun nabíral výšku a vedený pevnou Rayovou rukou mířil k

Amazinii.

„Myslíš si, že je to rozumné?“ Rayův hlas byl plný pochybností.

„Nemohu zmizet a nevrátit pás, jak jsem slíbil,“ rezolutně uvedl

Mark důvod, o který se opíral ve všech debatách, když plánovali

další postup.

„Ještěže duplikátor stále ještě funguje,“ poznamenal Ray.

Neptun se jemně zhoupl při průletu turbulencí a svištěl dál

prostorem.

* * *

Mark se díval ven na kouli Šámatu pokrytou modrými moři,

zelenou pevninou a sem tam bělosněžnými mraky.

„Bylo tam docela…“

„Soustřeď se na pozorování,“ přerušil ho poněkud neurvale Ray,

který se plně věnoval řízení vyspraveného Neptuna.

Mark se sklonil k obrazovce, kde měl vyjetou situaci, když

prchali před útokem neznámé lodě. Počítač tam vynesl i zachycenou

a předpokládanou trajektorii nepřátelské lodi. Pasivní lokátory

pátraly po jakémkoli pohybujícím se tělese, ale zatím marně. Ray

využíval stínu planety i jejích měsíců, aby se ukryl před

předpokládaným průzkumem nepřátel.

„Mám ho,“ vykřikl Mark, když jeden z lokátorů zachytil paprsek

pocházející z nepřátelského přístroje.

Prsty se mu rozeběhly po klávesnici a za okamžik se na

obrazovce objevil výsledek.

Ray si výsledek přepnul na vedlejší obrazovku a mírně upravil

117

kurz lodě.

„Oproti minulému útoku je její rychlost nižší o šedesát dvě

procenta. Buď jsme ji dobře trefili, nebo je to habaďúra.“

„Podle mých rozborů jde o první variantu. Dokonce

pravděpodobnost, že jsme ji zničili byla osmdesát tři procenta.“

Nicméně Ray nepolevoval v opatrnosti a vyplatilo se to. Nepřítel,

jakmile se dostal na dostřel, vypálil dvě torpéda. Ray namířil přímo

proti nim směrem k nepřátelské lodi. Mark už seděl v střeleckém

křesle iontových kanónů a plýtval energií. Pravděpodobnost zásahu

byla velmi malá.

Náhle jedno z torpéd vybuchlo v oslnivě zářící kouli plazmatu.

„Jupí,“ zařval Mark tak hlasitě, až Ray nadskočil v pilotním

křesle.

Ray hnal motor Neptunu na nejvyšší možnou rychlost, jaké byl

pochroumaný člun schopný.

Torpédo se blížilo a Mark v duchu odpočítával poslední vteřiny.

„… šest, pět, čtyři, tři, dva, jedna.“

Torpédo je minulo ve vzdálenosti sotva sta metrů. Jeho čidla

zaregistrovala cíl a dala povel k výbuchu.

Vstřícná rychlost byla však tak velká, že Neptun se vzdálil od

epicentra tak daleko, že ho oba pasažéři zaznamenali jen na

přístrojích.

Neptun se blížil k neznámé lodi a Mark čekal, kdy se objeví další

torpéda. Loď zůstávala tichá a neprojevovala žádnou činnost, i když

její lokátory stále jejich loď pečlivě sledovaly. Ray byl připravený

vystřelit poslední tři torpéda, která měl Neptun k dispozici, ale

nepřítel stále jako kdyby vyčkával.

Android začal prudce brzdit, aby se dokázal přiblížit k

nepřátelské lodi.

„Takovýhle tvar lodi jsem nikdy neviděl. Máš něco takového v

registru lodí?“

„Už jsem ho projel,“ odpověděl Ray, „a nenašel jsem nic. Ještě

tak nejvíc se podobá křižníkům třídy Jacoppo, které stavěli před

padesáti lety na Terranii IV. Osm set metrů délky také neodpovídá.

Jacoppo měla o sto dvacet metrů míň. A příď měla úplně jiný tvar.“

Velkým obloukem loď obletěl a teprve nyní viděli, jak moc ji při

118

minulém utkání Neptunova torpéda poničila.

„Jak to, že ještě drží pohromadě?“ zavrtěl hlavou Ray, když viděl

ohromné díry v trupu.

Byly tak velké, že jimi klidně mohl proletět i Neptun. Loď se

trhaně snažila sledovat manévry Neptunu, ale bylo jasně vidět, že

poškození jí nedává možnost to udělat pořádně.

„Myslím, že celé chování lodě potvrzuje moji teorii vycházející z

analýzy minulého střetnutí,“ Rayův hlas byl vemlouvavý.

„Přece není možné, aby to celé byla automatická bojová loď.

Něco tak velkého neexistuje,“ oponoval Mark, ale bylo vidět, že

ztrácí na jistotě.

„Vzhledem k tomu, že po našem minulém útoku loď neztrácela

po zásahu vzduch, je jasné, že tam nejsou živé bytosti!“

„Dobře,“ poddal se Mark, „pokusíme se na ni dostat.“

Ray přiblížil Neptuna k nepřátelské lodi a pomocí

elektromagnetických úchytů ho zaparkoval u velké díry v přední

části. Počkali ještě půl hodiny, a když ani potom je nenapadlo žádné

komando, vystoupili ven.

Ray nahlédl do otvoru a uviděl pod sebou povlávající roztrhané

kabely nejrůznějších barev, několik vrstev pancíře a hluboko pod

nimi, skoro až uprostřed lodi, úzkou chodbičku, která byla zavalená

troskami. Opatrně se protáhl otvorem a jemným pohybem rukou se

posunoval do vnitřku lodi. Mark ho následoval. Oba si museli dávat

pozor, aby nepoškodili své skafandry, i když poškodit je by

vyžadovalo opravdu velké úsilí. SDPP se sice o své agenty staralo

docela dobře, ale Mark s Rayem měli své vlastní z továrny, která

patřila slečně Swansonové.

Pro Raye by to zase nebylo takovým neštěstím, protože jeho

skafandr byl vlastně jen izolační vrstvou, která ho chránila před

krutým mrazem vesmíru.

„Totální ticho na všech vlnových délkách a ta úzká chodbička

potvrzuje…,“ Ray si neodpustil malé rýpnutí.

Mark neodpověděl a následoval androida do hlubin cizího

korábu. Ani ve středu lodě nebyla umělá gravitace, a tak se oba

protahovali úzkou chodbou vcelku bez problémů. Na konci narazili

na dveře. Měly mechanický zámek, který Ray otevřel během

119

několika málo sekund. Z místnosti unikl vzduch a okamžitě se

změnil v mračno bílých krystalků. Chvíli vyčkali, než se oblak

rozptýlil a částečně usadil, a teprve potom se mohli podívat dovnitř.

Před nimi se otevřela úplně temná, malá místnost. Android ji

přejel čelovým reflektorem a paprsek zastavil na křesle, které se

velmi podobalo misce na masivní nožce, když uvážíme, že ta miska

měla dobré dva metry v průměru.

Na ní seděl jakýsi tvor vypadající jako kříženec mezi vrbou a

chobotnicí. Tvor měl mohutný zvrásněný hnědý trup-kmen a z hlavy

mu vyrůstalo několik set prutů, které se skláněly v oblouku dolů.

Nohy mu nahrazovala jakási světle zelená chapadla, bylo jich devět,

na nichž bylo vidět bělavé skvrny. Uprostřed těla měl ještě jeden

věnec podobných kratších chapadel, těch bylo šest.

Mark držel v ruce termomet a byl připravený ho použít.

„Je mrtvý,“ konstatoval Ray a protáhl se kolem majitele lodě k

řídícímu pultu.

Mark se pokusil najít nějaké telepatické vlnění, které by mohlo

od tvora vyzařovat. Nenašel nic.

Android už v té chvíli zkoumal pult a netvářil se nikterak

povzbudivě.

„Myslím, že tady oba nemáme co na práci,“ zavrčel Ray, „Zkus

se podívat venku, jestli tu není nějaká anténa, kterou bychom mohli

využít na odvysílání zprávy. Já se pokusím pochopit, jak to funguje.“

„Ne aby ses k tomu připojil,“ zarazil ho Mark, který dobře znal

pokusnické spády svého androida.

„Jen kdyby to bylo nezbytně nutné, to znamená, když nebude jiná

možnost,“ souhlasil s ním Ray. „Kromě toho stejně bych to zapojil

nejdřív na řídící mozek Neptuna. Sejdeme se v Neptunovi.“

„Dobře,“ souhlasil Mark Stone, otočil se ve dveřích a zamířil

zpátky k otvoru, kterým se dostali do lodě.

* * *

Mark se probudil a zjistil, že spal dobrých deset hodin, takže Ray

už zkoumá mozek nepřátelské lodě víc jak šestnáct hodin. Vstal,

umyl se a chvíli se rozhodoval, jestli má zajít za Rayem do

120

nepřátelské lodě, nebo ještě má chvíli vyčkat.

Dopíjel kávu ve své kabině, když se ozvalo zafunění vchodových

dveří a dovnitř vešel Ray. Na jeho mírně strnulé tváři seděl široký

úsměv. Kdyby ho měl předvést Mark Stone, za chvíli by určitě

dostal křeč.

„Mám to,“ byla androidova první slova, když se připojoval k

palubní nabíječce. „Ale stálo mě to skoro osmdesát procent zásob

energie. Díky za tu zprávu o anténě, která by se dala využít. Díky

tomu jsem nakonec pronikl do řídícího počítače. Teď ho mám

napojený na Neptuna a jsou to zajímavé informace.

Ta loď je stará asi třicet tisíc let. Kdysi utrpěla poškození při

nějakých válkách a dostala se do podprostoru. Vypadla z něj i s

pilotem při bouři kdesi ve vesmírné prázdnotě. Po letu trvajícím

několik set let se doploužila až do téhle soustavy. Relativně

nedávno. Asi tak před patnácti lety.

To už její pilot byl dávno mrtvý a před svou smrtí naprogramoval

loď tak, aby pokračovala v kdysi započaté válce. Měla napadnout

jakékoli umělé těleso, které by se neohlásilo heslem. Na nás

vyplýtvala poslední torpéda.“

„Tak to jsme měli docela smůlu, že?“ pokrčil Mark Stone čelo.

„Teď mě ale zajímá, jestli ji budeme moct využít k odeslání zprávy

generálu Khovovi.“

„Pracuje se na tom, možná to nepůjde úplně dokonale, ale

Adamek-631 je dobrá vysílačka, která se spokojí i s horší anténou.“

„Jsi schopný přijít na to, odkud loď přilétla?“

„To bude vyžadovat hodně času a výsledek je nejistý.

Pravděpodobnost správného místa je maximálně dvanáct procent.

Poškození, které měla z války, dále to, které jsme jí způsobili my, a

to nemluvě o tisících letech pobytu v kosmu nedává velkou naději.“

„To je škoda,“ nakrčil nos Mark Stone, „tohle bude zajímat

generála Khova nejvíc.“

* * *

„Spojte mi generála Khova.“ Mark se díval na mírně rozmazaný

obraz služby na ústředí SDPP a bylo mu lehko u srdce.

121

„Víte, kolik je hodin?“ opáčila pohledná dívka v uniformě.

„Tady je osm ráno,“ zavtipkoval Mark.

„Tady jsou dvě hodiny v noci!“ ledově opáčila dozorčí.

„Přesto mě s ním spojte,“ nedal se Mark.

„Dobře, ale na vaši osobní zodpovědnost.“

„Samozřejmě.“ Mark se na ni zářivě usmál, ale nemělo to žádný

vliv.

Mark Stone to přičítal špatné kvalitě obrazu a vyčítavě se podíval

na Raye.

„Co se děje?“ Ze zrnitého obrazu se na Marka dívala rozespalá

tvář generála a jeho mírně šikmé oči byly ještě užší než obvykle.

„Úkol jsem splnil,“ hlásil Mark předpisově. „Odesílám zprávu o

Šámatu jako přílohu. Byli jsme napadeni neznámou lodí, kterou se

nám podařilo…“

„… zničit,“ skočil mu do řeči Khov.

„Nikoliv, pane,“ zavrtěl hlavou Mark. „Jenom zneškodnit, ale

Neptun není schopný podprostorového přesunu a já volám pomocí

antén zadržené lodě.“

„Tak to abych vám poslal záchrannou loď,“ řekl Khov. „Ale

nepočítejte, že vám správa zaplatí opravy, které neuzná jako

nezbytné,“ dodal plný pomstychtivosti za to, že ho Mark vzbudil.

„Je to loď neznámé agresivní civilizace. Je sice…“ ozvalo se

zachrčení, ve vzduchu bylo cítit spálenou izolaci a obraz zmizel.

„S tím se muselo počítat,“ řekl Ray klidně, „přece jen jejich a

naše technika nejsou právě kompatibilní.“

„Teď máme dobré tři dny, než sem někdo přiletí,“ řekl spokojeně

Mark a vstal z křesla.

„Já se pustím do oprav,“ zavrčel Ray.

Mark se vrátil do své kajuty a vytáhl z tajné zásuvky poslední

nenačatou láhev Fettercainu. Zálibně pozoroval zlatavou barvu

nápoje proti světlu, pak láhev otevřel.

* * *

„Blíží se sem loď,“ ozval se Ray, „a jede na plný pecky.“

„To jsi někde četl?“

122

„Ne, viděl!“

„Můžeme se s ní spojit?“

„O to se pokouším od té doby, co se vynořila z podprostoru, ale

nehlásí se.“

Mark si pospíšil do řídící kabiny. Usedl do velitelského křesla a

na obrazovku si pustil blížící se loď. Nebyla už daleko. Nastavil

maximální rozlišení a vyjekl:

„No, nazdar! To je Kulomet Harris! Rayi, nejvyšší pohotovost!“

„Jsem připraven a Neptun také. Odpojuji se od lodě.“

„Nastav vlnu SDPP“

„To už jsem zkoušel,“ mávl rukou Ray.

„I záložní, tu minulou?“

„Ne, tu ne,“ zavrtěl nechápavě hlavou Ray.

„Je to blbec a určitě si nenastavil ještě tu novou a pokud vím

odletěl na misi před pěti měsíci,“ konstatoval nevzrušeně Mark.

Ray stiskl několik tlačítek a kabinou se rozlehl nezaměnitelný

ječák Kulometa Harrise:

„Vy svině! Vy si dovolíte napadat mírumilovné lodě SDPP?! To

máte smůlu!“

„Harrisi!“ zařval mírně zoufale Mark a doufal, že jeho hlas

pronikne do bojem zatemnělého Kulometova mozku. „Harrisi! Nech

toho! Loď je odzbrojená a mrtvá!“

„Je na dostřel starých torpéd, které používají agenti,“ oznámil

Ray.

„Mě nezblbnete!“ řval nepříčetně Harris. „Já poznám hlas mého

přítele Stonea! Tuhle animaci vám nesežeru! Já ho zachráním, i

kdyby…“

„Harrisi! Nech toho!“ pokusil se ještě jednou Mark Stone zastavit

Kulometa.

„Odpálil čtyři torpéda,“ řekl klidně Ray a sklouzl i s Neptunem

do stínu mrtvé lodě.

Akcelerace zabořila Marka hluboko do křesla. Ray mířil k

asteroidu, za nímž se původně skrývala loď. Oba sledovali, jak se

torpéda blíží k bezbrannému vraku. V okamžiku, kdy torpéda do něj

narazila, skryli se ve stínu obrovského balvanu, který měl průměr

dobrých dvacet kilometrů. Ray opatrně vylétl nad horizont a oba

123

uviděli, jak se z místa, kde se ještě před chvílí nacházela

mimozemská loď, rozpíná koule žhnoucích trosek.

„Musel trefit motor, nebo zásoby paliva,“ konstatoval suše Ray.

„Tak teď je v tahu i těch dvanáct procent.“

„Marku! Marku, kde jsi?“ Kulometův hlas byl plný obav.

„Schovanej, ty blbče!“ zařval Mark Stone. „To kolem sebe musíš

střílet jako cvok? My jsme z té lodi potřebovali dostat data, a málem

jsi z nás udělal míchaný vajíčka!“

„No tak promiň, že jsem tě zachránil,“ ozval se trochu rozpačitě

Kulomet Harris. „Vždyť jsi hlásil Khovovi, že tě napadla

nepřátelská loď!“

„Tak za prvé nemáš poslouchat cizí hlášení a za druhé jsem taky

řekl, že jsme ji zpacifikovali.“

„Ono to hlášení bylo strašně poruchový,“ kál se Harris.

„Kecáš!“ odpálil ho Mark Stone. „A vysvětlovat, proč jsi

rozstřílel vrak, z něhož jsme se snažili stáhnout životně důležitá

data, budeš Khovovi ty!“ kategoricky utnul rozhovor Mark Stone.

„Mohl bych být tomu rozhovoru přítomen?“ zubil se Ray.

„Protože chci vidět, jak zatočí s Harrisem. Tohle se musí

zaznamenat.“

„Tak jo,“ zašklebil se Mark.

* * *

Do sekretariátu velitele SDPP generála Khova vstoupilo hned po

ránu podivné procesí. Ležérně, leč draze oblečený Mark Stone, za

ním šel jeho android Ray a jako poslední, v nažehlené uniformě,

Kulomet Harris, v obličeji rudý jako čerstvě očištěná mrkev.

Peggy si posunula brýle, které jí při pohledu na androida sjely až

na špičku nosu. Když poznala Marka, usmála se a její masivní zuby

vyjely ven jako králíkovi, když vidí šťavnatou trávu.

„Už na vás čeká,“ řekla tak mile, že to Harrisovi připadalo jako

zvonění umíráčku.

Orosilo se mu čelo. Přistoupil k němu Ray a otřel mu ho bílým

kapesníkem, který vytáhl odkudsi z hlubin kalhot. Harris sebou

škubl, jako kdyby dostal ránu.

124

Vešli dovnitř a Mark si pomyslel, že si měl vzít nůž. Doutníkový

kouř byl tak hustý, že se dal krájet. Khov trůnil za stolem, zbytek

doutníku měl v koutku úst a barvou si příliš nezadal s Harrisem. Jen

byl trochu víc do žluta. Mark s Harrisem přistoupili ke stolu a Ray

zůstal uctivě vzadu.

„Jak vysvětlíte nesmyslný útok na bezbrannou loď?“ zařval Khov

tak, že protihluková okna zadrnčela a málem vypadla z rámů. „Jak

teď mám vysvětlit na Radě prezidentovi a admirálu Neumannovi, že

nějaký kretén zničil jediný důkaz, že kdesi ve vesmíru je nesmírně

agresivní civilizace, která nás může kdykoli ohrozit, a my o ní nic

nevíme!“

„Já… já jsem zachytil neúplné vysílání kapitána…,“ blekotal

Harris a pot mu stékal po tváři jako jarní potůčky, když začíná tání.

„Dostal jste nějaký rozkaz!? Ptám se vás! Dostal jste nějaký

rozkaz!!!!!?“ vnější ze tří tabulek v jednom z oken vypadla a

plachtila dolů kamsi do obydlených čtvrtí.

„Ne.“ Harris sklonil hlavu a málem se rozplakal.

„Tak teď vám ten rozkaz dávám!“ řval dál čím dál tím fialovější

Khov. „Protože vás díky tatínkovi zatím nemohu vyhodit, jste

převelen do knihovny, kde budete třídit výkazy agentů. Pokud se

náhodou stane, že některý z polních agentů nebude mít k dispozici

svého androida, tak ho zastoupíte vy! To znamená, že mu budete k

ruce a nepodniknete nic, bez jeho výslovného rozkazu!

ODCHOOOOD!“

Harris se otočil. Jeho uniforma, na niž byl tak neskonale hrdý,

byla najednou nějaká celá pomačkaná. Odploužil se ke dveřím,

protáhl se jimi jako myška a byl pryč.

„Tak a teď vy!“ obrátil svou pozornost generál k Marku

Stoneovi. „Jak to, že jste ho nezastavil!“ jeho hlas se nyní podobal

už jen utichajícímu orkánu.

„Nebylo to možné, ani nutné,“ Mark se usmál.

Khov prudce vyplivl zbytek doutníku do přeplněného popelníku.

„Jak to myslíte, kapitáne?“

„To bychom ho museli sestřelit, protože jinak se zastavit nedal. A

pokud je mi známo, torpéda Prochy-2 by nám naše finanční oddělení

v tomto případě určitě nezaplatilo. Dost na tom, že ta vystřelená

125

bude Harris muset zaplatit ze svého.“

Tato informace, která předtím Khova nenapadla, mu velmi zvedla

náladu, a to natolik, že se usmál. Dokonce zlehka bouchl pěstí do

stolu.

„No a teď mi konečně řekněte, proč jste trval na tom, aby se na

tuto audienci dostavil i váš android. Tedy kromě toho, že je tady,

aby to celé zaznamenal. Což vám samozřejmě zakazuji kdekoli

zveřejnit. Pokud se někdy doslechnu, že někdo něco takového

viděl…,“ nechal slova plynout zakouřeným vzduchem, s nímž se

přece jen klimatizace začínala pomalu vypořádávat.

„Ray stačil do příletu Harrise prakticky stáhnout obsah řídícího

počítače oné lodi. Nicméně podle jeho propočtů je naděje, že

najdeme tu civilizaci, asi dvanáctiprocentní. Kromě toho válka,

kterou vedli oni stromoví hlavonožci před čtyřiceti tisíci lety, je

mohla docela dobře úplně vyhubit.“

Mark pokynul Rayovi a ten zasunul malíček levé ruky do

kontaktů na Khovově stole a během několika vteřin se všechna

komprimovaná data přemístila do jednoho z nejchráněnějších

počítačů na světě. To proto, že nikdy nebyl připojený do žádné sítě.

Khov chvíli zíral na Marka s mírně pootevřenými ústy. Když

stahování po několika vteřinách ustalo a Ray odstoupil od stolu,

generál se rozesmál. Co rozesmál, řval smíchy. Plácal rukou do

stolu, až masivní dřevo praštělo.

Když se uklidnil, a trvalo to dost dlouho, řekl:

„To se povedlo! A tu nahrávku chci mít doma!“

126

VLADO RÍŠA

MISE NA ŠÁMATU

Mark Stone 68

Řada A, svazek 9

(1. vydání)

Vychází každé dva měsíce v edici Delfín. Toto číslo vyšlo 22.9.2003.

Obálku s použitím kresby Petra Bauera navrhl Jan Přibík.

Sazbu zhotovilo grafické studio Tanga,

U Libeňského pivovaru 10, Praha 8

Odpovědný redaktork Vlado Ríša

Vydal jako svou čtyřtisící osmistou osmou publikaci Ivo Železný,

nakladatelství a vydavatelství, spol. s r. o.,

U Libeňského pivovaru 10, Praha 8, roku 2003

Vytiskl EKON, družstvo, Srázná 17, Jihlava.

Vydání první.

Doporučená cena 65,72 + 3,28 DPH = 69 Kč.

Cena pro předplatitele 65 Kč.

M A R K

STONE

Vlado Ríša

Mise na Šámatu

Generál Khov poslal Marka Stonea na rutinní inspekci

na planetu Šámat. Takových inspekcí agenti SDPP

vykonají za rok mnoho. Planeta je však velmi nepohostinná.

I přes mistrovské pilotní umění androida Raye jsou sestřeleni.

Opravit astronef je vzhledem k nedostatku náhradních dílů

nad síly i takového odborníka, jakým je Ray.

Na Šámatu se některé dají najít, ale…

Přežít a splnit úkol, v tom je Mark Stone mistr.

Podaří se mu to i na Šámatu?

Doporučená cena 65,72 + 3,28 DPH = 69 Kč.

Cena pro předplatitele 65 Kč.

ISBN 80-237-3800-3

Document Outline

ÚVOD

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.