JAROSLAV MOSTECKÝ

M A R K

STONE

KRÁL POSLEDNÍHO

MOŘE

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

© Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství, spol. s r. o., 2004

© Jaroslav Mostecký, 2004

ISBN 80-237-3852-6

1.

Letoun, ženoucí se ve výšce sotva nějakých šedesáti metrů nad

obrovským, třicetikilometrovým talířem kráteru, by z výšky

několika kilometrů vypadal jako bílá stříbřitá tečka v srdci

narudlého terče. Jen na pár vteřin, a pak by se ten dojem rozplynul.

Letoun minul střed kruhové pláně, poseté písčitými dunami, a hnal

se dál…

„Hrome!“ Muž v pilotním křesle malého, čtyřmístného helijetu

zaklel ještě jednou, drsněji, a pro jistotu liptansky, aby mu dívka na

sedadle za ním nerozuměla, vystřelil rukama po aktivátoru

autopilota a bouchl do něj pěstí, aby ho vypnul.

„Autopilot byl deaktivován. Převezměte řízení, prosím,“ ozvalo

se z reproduktoru.

Pilot už byl o krok napřed. Palubní počítač ještě tu větu nedořekl,

a letoun už zvedl čumák k obloze.

„Pane Stone?“ ozvalo se ze zadního sedadla.

„Jste připoutaná?“ odsekl pilot.

„Ano!“

„A máte žaludek v pořádku?“

Na odpověď už nečekal. Nechal letoun přepadnout doprava po

křídle a ve vývrtce změnil kurz o sto deset stupňů.

„Tak tohle se mi nelíbilo!“ znovu uslyšel zezadu hlas Martany

Bejvloo. Hned ale zmlkla. Už se taky podívala k obzoru ve směru,

kterým původně letěli. Temná šmouha na horizontu, které si předtím

nevšimla, se bleskurychle rozrůstala do stran a do výšky. Jako

kultura zabijáckého viru na Petriho misce.

Letoun se teď hnal sotva ve výšce nějakých čtyřiceti metrů pryč

od temně rudočerného mračna na jihovýchodním obzoru. Mark

Stone si ještě ráno maloval, jaký to bude příjemný výlet, ale už

věděl, že ani náhodou. Teď štval letoun nejvyšší rychlostí k

zubatému okraji na severní straně velkého plochého kráteru. Doufal,

že stometrová hradba skal, obklopující kráter kolem dokola (vyjma

jižní strany, kde se otevíral do plání, jež kdysi byly dnem moře), jim

4

může nabídnout alespoň nějaký úkryt. Před chvílí přeletěli střed a

právě teď se nad ním přehnali znovu cestou zpátky. K zubatému

hřebínku skal na okraji kráteru to měli ještě nějakých patnáct

kilometrů…

Poryv větru s jejich helijetem zatřásl jako s kusem hadru. Mark

Stone jen s vypětím všech sil udržel letoun v kurzu a znovu vztekle

zaklel. Před několika dny se vrátil z mise na planetě Liptania a

místní šťavnaté kletby se mu ještě tak docela z hlavy nevykouřily.

Mělo to výhodu, že mu dívka na druhém sedadle kokpitu

nerozuměla.

Další poryv vichru jejich helijet nabral zespodu a vynesl je o

nějakých padesát metrů výš. Mark střelil pohledem po přístrojové

desce, a hodnota síly větru mu vzala dech. Poprvé ho napadlo, že

tomu už neutečou…

„Vichřice?“ zeptala se dívka po chvíli.

„Písečná a prachová bouře,“ přisvědčil. „Nejpozději za půl

hodiny je tady.“

„Vracíme se na letiště?“

„To bychom nestihli. Budeme vděční všem marťanským bohům,

jestli nás nechají přeletět tu skalní hradbu před námi. Tam budeme v

závětří… Možná…“

Ohlédl se.

Jako by za nimi někdo stáhl oponu. Temná hradba mračen se

hrnula v jejich stopách. Vysoko nad zemí ji páraly gigantické

záblesky elektrických výbojů. Před postupující bouří samovolně

vyrůstaly sloupy větrných smrští a o vteřinu později s příšerným

vytím zanikaly a z posledních sil mrskaly sprškami prachu a písku

proti zemi…

Letoun kovově zaúpěl. Cosi škrtlo o průhlednou křemičitou

hmotu čelního průzoru kabiny s takovou silou, že se po něm

rozeběhly puklinky jako pavučina.

Praskají nýty, blesklo pilotovi hlavou. Už to ta kraksna dlouho

nevydrží!

Celý helijet se začal zachvívat.

„Nevidím zemi!“ vykřikla dívka.

Hluk, který si zpočátku ani neuvědomovali, a který se zprvu

5

ztrácel v pozadí ječení rozpadávajících se sloupů smrští, znenadání

zesílil. Náhle byl všude okolo, hustější než vzduch. Vzdálené hřmění

a praskot elektrických výbojů kdesi ve stratosféře se míchalo se stále

hrozivějším a husí kůži nahánějícím skřípáním písečných zrnek

narážejících a odvalujících se po plášti jejich letounu, které se už

slilo v jeden nepřetržitý pokřivený zvuk…

„Proč nepřistaneme?“

„To by bylo jako vybrat si hrob, kde nás to má zasypat!“ zařval,

aby mu vůbec v tom lomozu rozuměla.

„Přece by nás našli? Má to snad radiomaják?“

„Dna kráterů mívají různá složení půdy, a při silnější vrstvě písku

by náš signál nepronikl. K tomu můžu už jen dodat, že na tomto

letounu radiomaják nefunguje. Proto stál stranou od ostatních. K

plně provozuschopnému letounu bychom se načerno nedostali.“

„Vždyť takhle do něčeho narazíme!“ Ucítil, jak mu udeřila pěstí

do opěradla pilotního křesla. „Tak dosedněte a půjdem dál pěšky.“

„Cha!“ odsekl. Potřeboval se soustředit na řízení a ne žvanit o

nesmyslech. „Už jste se někdy brodila divokou řekou do půl pasu ve

vodě? Tak si představte, že místo vody vás sráží k zemi proud písku,

ženoucího se mezi dunami! K tomu ještě každou chvíli hrozí, že se

na vás sesune lavina prachu z některé duny…

Teď mlčte a možná budeme mít štěstí!“

Vichr na okamžik polevil.

Znenadání znovu viděli. Jen na pár vteřin a matně v husté mlze

zvířeného marťanského prachu. Tuny černého písku a prachu,

zdvižené z pouští na severu, zapadaly do červenavých dun na dně

kráteru… Poryv vichřice… a znovu se zvedly jako miliony džinů

zakletých do podsvětí, kteří se pro jednou mohou rozletět světem…

„Ještě tak pět kilometrů…“ odhadl Mark. Tisíckrát raději by se

postavil sám denebanskému výsadku, než takhle čekat, až jimi příští

nápor vichřice mrští proti skalnímu věnci, ohraničujícímu kráter.

Chtěl vyhlédnout ven, ale už zase nebylo vidět ani na krok…

A radar v tomhle počasí byl k ničemu. Helijet se sunul nejmenší

možnou rychlostí vpřed…

Až se setmělo jako v džungli o půlnoci, když mračna plná vody

visí nízko, až docela mezi korunami stromů…

6

Mark zvedl hlavu. Nahoře byla písečná mlha řidší. Z rudočerného

mračna za nimi se jako chapadlo nestvůrné obludy, jako hlava hada,

když se vyplazí se smyček stočeného těla, vysunul výběžek a

zaclonil slunce. Vichr zavyl a sprška písku zasáhla letoun zezadu a

zleva a mrštila jím o pár desítek metrů stranou. A vzápětí znovu z

druhé strany!

Marka napadlo, že dívka za ním musela omdlít nebo umřít

hrůzou, protože ji neslyšel ani jednou vykviknout.

Už neviděl ani na padesát metrů. Před hodnou chvílí zpomalil na

nejnižší rychlost, a doufal, že se ještě jednou rozevře temná opona z

písku, ale teď už věděl, že ne. Do poslední chvíle se vzpíral

myšlence pokusit se přistát na dunách. Podle toho, co viděl, dokud

se viditelnost nezkazila, byly vysoké k deseti metrům. Nedovedl si

představit, co by tam dole měl udělat – v případě, že by přece jen

přistáli a vystoupili z letounu – aby je narudlé vlny písečného

oceánu hned nezavalily. V helijetu zůstat nemohli, to mu bylo jasné.

Letoun okamžitě vytvoří překážku, nad níž vyroste ta největší

písečná návěj.

Přes to všechno se právě tahle varianta jevila čím dál víc jako

jediná šance. Přistát a vydat se k hradbě skal po svých. Uvědomoval

si ale, že v takovém případě je v sázce mnoho, kdyby…

Letět dál se však už nemohl odvažovat, hrozilo roztříštění, a

kdyby se pokusil vystoupat s helijetem výš… Ani pomyslet! Kdyby

se jejich letounu zmocnil orkán, který zuřil jen o pár desítek metrů

nad nimi, nedostali by už vůbec žádnou šanci!

Ale tady dole…? Kdyby byl proud hnaného písku příliš silný.

Kdyby byla skalní hradba příliš příkrá a nedalo se na ni vyšplhat,

ubičuje je tu písečná bouře k smrti nejdéle do hodiny. Kdyby pod

skalní stěnou byly zákeřné jámy plné velejemného prachu, jaké se

nacházejí ve všech písečných pouštích na všech planetách, utopili by

se v nich ještě dřív.

Na druhé straně ale přistát a zůstat v helijetu by znamenalo

maličkou naději, že se je možná podaří nakonec najít, pokud se

předtím nestanou kovovým terčem gigantickým bleskům, až se

bouře přesune ještě blíž.

To peklo tam venku byl jen předvoj, o tom nepochyboval…

7

Ohlédl se po dívce. Neomdlela. Byla trochu pobledlá, ale živě se

rozhlížela kolem a pokoušela se něco mezi nápory písku, bičujícími

jejich letoun, zahlédnout.

„Jdu na přistání,“ zamumlal.

„Přišel jste k rozumu,“ pokývla.

Mark přinutil helijet snížit výšku o deset metrů. Na přístroje se už

spolehnout nemohl. Zvlněné moře tam dole dokázalo senzory

výškoměru dokonale zmást.

Dalších deset metrů!

Ještě!

Zpomalil na nulu. Kdykoliv jindy by letoun přistál kolmo dolů,

ale teď to nebylo možné. Mark ho poslední vteřiny nechal hnát

vichrem. Letoun se převrátil na pravé křídlo a zase se vrátil zpátky

do původní polohy.

„Co to děláte?“ křikla vztekle dívka. „Srovnejte to!“

„Vypustil jsem palivo. Je tu méně kyslíku, hořeli bychom moc

dlouho, a to potom bolí…“ ušklíbl se. „Prý.“

Helijet se břichem dotkl vrcholku duny, srazil ho, a čelem se

sklonil dolů. Nebyla to ani vteřina, když přídí narazil do další duny.

Airbagy ztlumily náraz a vzápětí se samy vypustily.

„Ven!“ zařval Mark.

„Po čtyřech a kryjte se za dunami, jinak vás to odnese!“ Nasadil

si kyslíkovou masku a jednu podal i dívce. Strhl pečeť ze skříňky

zabudované ve stěně vedle vchodu a vytáhl z ní batoh s dvěma

láhvemi vody, potravinovým balíčkem, MPS k družicovému

určování polohy, mapou téhle polokoule, pistolí se světlicemi,

lékárničkou a KPZ-kou, která se hodila kdykoli a kdekoli. Podal

batoh dívce a vytáhl si ještě jeden pro sebe. Uvnitř byly čtyři, což

odpovídalo počtu sedadel v helijetu. Na okamžik zaváhal, nakonec

vytahal ven i zbývající dva, vyndal z nich vodu a jídlo a uložil je do

svého batohu. Pak si ho hodil na záda, vytrhl pojistku dveří a vykopl

je ven.

Do kabiny vtrhla vichřice a v mžiku nebylo vidět. Mark poslepu

hmátl po dívce, přitáhl si ji k sobě. V pravici sevřel prsty na její

pravé ruce a levičkou ji objal zezadu kolem pasu. Pak křikl: „Teď!“

V tom rachotu, řevu a jekotu neměla ani tu nejmenší šanci mu

8

rozumět, ale pochopila hned. Němě přikývla a skočila s ním.

Vichr s nimi smýkl stranou a ještě dřív, než dopadli, je od sebe

oderval. Mark dopadl na všechny čtyři do proudu doslova tekoucího

písku. Podrážel mu ruce a nohy a strhával ho s sebou… Pokusil se

zvednout na kolena, aby se mohl rozhlédnout, ale vichr jej přinutil

udělat dva tři krůčky po kolenou, a pak jím mrštil proti návětrnému

svahu duny…

V posledním okamžiku roztáhl ruce do stran, aby se úplně

nezabořil a v následující chvíli se v duchu ulehčeně zasmál.

Neztratila se! Byla tady! Levou dlaní ji při tom nárazu do písku

pořádně plácl přes zadek…

Znovu se zvedl na všechny čtyři a převalil se k ní. Poklepal ji po

rameni, a když k němu obrátila obličej, schovaný pod kyslíkovou

maskou a zvedla palec, jak nejspíš okoukala ve starých přihlouplých

pozemských filmech, spokojeně pokývl. Zvedl ruku a ukázal přímo

po větru.

Potřásla hlavou a po čtyřech se začala drát svahem duny přímo

nahoru.

Mark ji chytil za nohu a stáhl ji dolů. Neměla zkušenosti, zdálo

se, ale on už pochopil, jak mezi dunami procházet. Jen bylo nutné v

téhle vichřici počítat s tím, že je bude strhávat vichr a písek, ženoucí

se jako tisíc dravých potoků z písčitých svahů kolem.

Chytili se za ruce, prsty propletli navzájem, přikrčili se, ne moc,

aby je batoh nestahoval do předklonu, a nechali se postrkovat

větrem…

Už se setmělo docela a neviděli ani prsty na své ruce, když ji

natáhli před sebe…

Byli jediní lidé široko daleko, jediní živí v třicetikilometrové

pánvi kráteru Garen. Mrtvých tu bylo tisíckrát víc, ale to ještě

nevěděli…

2.

Z narudlých marťanských plání se k pravěkým, zubatým útesům

Memnonie hnala větrná smršť.

9

Zatím ještě byla daleko, ale už teď obzor zmatověl a zešedl. To

se prach z pouští na jihu už zase vznášel v povětří. Poryv vichru

udeřil proti skalám, vypínajícím se nad dnem vyschlého

marťanského moře, s větší silou, než to kdy dokázal zapomenutý

oceán. V dutinách pravěkých útesů, zpola zanesených navátým

pískem, navěky ukrývajícím zkamenělá vejce dávno vyhynulých

mořských ptáků, se jako v píšťalách surrealistických varhan z

obrazu Leonidase Kryvošeje, zrodila ouvertura dunivých a ječivých

tónů jakési marťanské kakofonické symfonie.

Mračna písku a prachu se vyšplhala po předvěkých útesech

vzhůru a zvedla se proti obloze jako rudočerná pěst…

„Už to zhaslo,“ pronesla půvabná žena v nezvykle vyhlížejících

šatech ze čtyř pruhů látky, zakrývajících krk, ňadra, podbřišek a

kolena, a sepjatých k sobě svisle posazenými, úzkými řemínky z

rudé, zeleně skvrnité kůže.

„Co to bylo?“ obrátila se na muže vedle ní. „Nějaké oslňující

reflektory? Mají osvětlovat budovu?“

„To byl jen odlesk slunce… Slunečního světla, mám-li být

přesný,“ odpověděl jí muž stojící vedle ní. Všimla si jej už před

hodnou chvílí. Byl vysoký, vyšší než muži její rasy, a v ramenou

statnější než mutanti, klonovaní pro ilegální zápasnické arény, jaké

se ještě v dnešních časech daly najít (a nedalo by to velkou práci) v

přístavních městech jejího světa. Byla si jistá, že muž v černé

uniformě její zvědavé pohledy zaregistroval. Nedal však na sobě nic

takového znát a pokračoval: „Právě tím směrem, pár kilometrů od

Kongresového centra, v němž se nacházíme, leží letiště. To, co jste

mylně pokládala za světlo nesprávně nastavených reflektorů, byl

odlesk slunečních paprsků od plastoocelových dílců, z nichž jsou

smontovány vnější vrstvy hangárů.“

Loupla po něm očima, ale nezdálo se, že by se chystal mluvit dál.

Jen stál a hleděl tím směrem. Už se chystala poodejít pár kroků

stranou, když se znenadání přece jen ještě ozval:

„Teď je zaclonil zvířený prach. Blíží se bouře… Takovou jste,

myslím, ještě nezažila, paní Haju. Na vašem světě pouště nejsou a

horniny ve formě písku lze najít jedině na dně velkých jezer.“

„Byli jsme si představeni?“ udiveně se zeptala.

10

„Nebylo to nutné, paní Haju. Mám přístup ke všem informacím,

které potřebuji,“ odpověděl.

Žena se po něm překvapeně podívala a vzápětí pobaveně

zacukala koutky úst. „Už vím! Jste android, nemýlím se? Ray? Četla

jsem o vás v materiálech k dnešnímu odpolednímu jednání.“

Nečekala na odpověď, zatočila se před Rayem kolem dokola tak, že

si mohl povšimnout symbolu slunce, vytetovaného na zádech těsně

nad pruhem látky, zakrývajícím její zadeček a usmála se: „To je náš

rituál při představování. Když už jste takto předběhl volný sled

událostí, pak ráda poznám i já vás…“

Upravila si řemínek a mírně se uklonila. „Jsem paní Haju, máte

pravdu. Jako velvyslankyně obhajuji v Pozemské Unii zájmy mého

světa a jsem i delegátkou naší kultury na tomto sezení a povídání…“

Zarazila se. „To není ten správný termín, že? Nemám galaktičtinu

ještě tak úplně v…“

„… v malíčku,“ napověděl jí Ray. „Slyšel jsem, že vaše

společnost odmítá výukové induktory. Kdybyste ho ale přece jen

použila, žádný podobný problém by vás již netrápil. Cizí jazyk se dá

dokonale zvládnout během nějakých pěti hodin.“

„To jistě ano,“ přikývla paní Haju a zvedla k němu hlavu. Kolem

krku se jí černal dvojitý prstenec vytetovaných ornamentálních

znaků. „Nicméně nikdy si nemůžeme být jisti, že ve výukovém

programu budou jen ty informace, o něž stojíme. Připadá mi, že pro

někoho se musí zdát velmi snadné a hlavně svůdné pokusit se

ovládnout jiný svět jen tím, že do výukového programu vpašuje

nějaké zavádějící informace… Například, že se z hloubi vesmíru

blíží nebezpečí a jediná záchrana je v tom, že předáme všechnu svou

suverenitu spasitelům ze Země… Jak jednoduché!“ Zasmála se.

„Nikdo se na nás pro to nesmí zlobit, Rayi, ale na naší planetě se

souběžně vyvíjelo pět ras na přibližně stejném stupni intelektuálního

vývoje. A nebyla to vždycky éra spolupráce a přátelství. Mí

předkové měli tu smůlu, že naše rasa byla v průměru fyzicky

nejslabší. Mohli jsme až do těchto dnů přežít jen proto, že jsme se

naučili nevěřit nikomu a ničemu. Je to ta nejlepší obrana, věřte

mi…“

Vichr zaječel, rozburácel se, a mračno písku a prachu se převalilo

11

přes pravěké útesy nad vyschlým mořem, jemuž dali lidé jméno

Tharsis. Zvedlo se proti Kongresovému centru jako kobra proti

králíkovi.

A náhle se vítr ztišil, jako by se nadechoval k dalšímu útoku…

I lidé na terase zmlkli.

„Nemusíte mít obavy,“ pronesl Ray nahlas. „Kongresové

centrum je chráněno systémem vrhačů silového pole…“ Přes jeho

slova se vyhlídková terasa začala pomalu vyprazdňovat.

„Předpokládám, že to bude fantastická podívaná,“ hlesla paní

Haju a zůstala.

Smršť, ženoucí se za vichrem ve druhém sledu, zaútočila proti

útesům, a její vzteklé zaječení, vyhnalo z terasy pár posledních

zvědavců. Už jen Ray, jeho nová známá a ještě jedna dvojice na

protější straně terasy zůstávali na místě.

Miliardy zrníček, miliardy miliard se jich vrhlo proti kopuli

ochranného silového pole Kongresového centra, a jako malé laviny

klouzaly po svažité neviditelné překážce dolů…

„Velmi jsem litovala, že jednání nebudou probíhat přímo na

Zemi, ale na Marsu. Přicestovala za mnou má dcera, slečna Martana

Bejvloo. Studuje kultury dávných civilizací na planetách Pozemské

Unie a hledá mosty mezi nimi, nějaké spojení, jež by dosvědčilo

jejich dávné kontakty… Tolik se těšila na zříceniny mayských měst!

Na Mohendžodaro a Harappu na dávném persko-indickém pomezí…

Chmm. Zná geografii Země lépe než já, a to tam ještě nikdy nebyla.“

Paní Haju se pousmála a povzdychla si zároveň. „Martana básnila o

jakýchsi ztracených městech v horských pouštích na sever od

Tibetu. Jejich jména mi už vypadla z paměti, ale tvrdila mi, že znějí

úplně stejně jako jména starých měst na nejméně šesti dalších

planetách…“

„Agartha,“ pokývl Ray. „A možná…“

„Teď už ale nelituji. Zaslechla jsem, že i tady na Marsu byly v

poslední době učiněny nějaké velké archeologické objevy. Prý jste

dokonce získali důkazy, že tu kdysi existovala poměrně vyspělá

civilizace… Hned jak se to moje dcera dozvěděla, byla ve svém

živlu. Jak ji znám, určitě se teď pokouší seznámit s někým, kdo by jí

umožnil přístup k vykopávkám.“

12

Větrná smršť zavyla jako tisíc opilých trubačů najednou a s

novou silou se vrhla proti překážce ze silových polí. Z mračen

prachu se znenadání vynořila jakási obrovská šedá masa, dobře

padesát metrů na délku, a síla vichřice ji vrhla proti silovému poli.

Vzápětí ji síla vichru roztrhala na několik dílců. Byl to vnější

plastoocelový obal letištního hangáru. Smršť jej vyrvala z ukotvení,

a teď jej hnala dál do vnitrozemí.

„Marťané už nejsou?“ navázala paní Haju na přerušený rozhovor.

„Vymřeli před dvanácti tisíci lety,“ odpověděl Ray. „Ale

existence bytostí na určitém stupni intelektuálního vývoje na Marsu

pro nás není žádnou novinkou. Jen se naši vědci až do nedávná

domnívali, že šlo pouze o sběrače, maximálně o lovce, žijící v

malých tlupách. Teprve letos se po sérii velkých tektonických otřesů

asi pět set kilometrů jihovýchodně sesunuly vrstvy naváté spraše a

pod ní se objevily zbytky hradebních zdí.“

„To zní jako zajímavý příběh.“

„Se špatným koncem, paní Haju,“ nenechal ji Ray domluvit.

„V důsledku těch otřesů poklesla i pevninská deska asi patnáct

kilometrů odtud a s ní i hradba hor, která předtím chránila tento kout

před ničivými písečnými bouřemi jako je ta dnešní. Klesla o celých

tři sta výškových metrů. Předtím bylo Kongresové centrum docela

klidným místem.“

Vichr v tu chvíli polevil. Po neviditelné oblině kopule silového

pole sjížděl písek a na okamžik z narudlé mlhy zdviženého prachu

opět vystoupily ostré štíty útesů.

„Klid před bouří… Říká se to tak u vás, nemám pravdu?“ špitla

paní Haju.

Ray už jí nestačil odpovědět. Znenadání se zešeřilo víc než

předtím. Kvílivý řev smršti vystoupal až k neslyšitelným tónům…

„Takhle ječí Smrt v bažinách,“ hlesla paní Haju. „Tam u nás.

Nikdo neví, jestli je to nějaký tvor, nebo přírodní úkaz…“ Pokrčila

rameny, „… ještě to nikdo neví…“

Jeden z vrhačů silového pole zkolaboval. Během sekundy se

zaktivoval záložní systém, ale ten kratičký výpadek písečné bouři k

útoku stačil. Do chráněné zóny vtrhla jako sevřená, gigantická pěst,

plná rudého prachu. Poryv bouře rozdrnčel profily venkovního

13

schodiště, nalepeného k hlavní budově, a vmžiku na vše padla

načervenalá mlha…

Paní Haju se zajíkla, skoro jako malá holčička, když se něčeho

bojí a zároveň se jí to ohromně líbí. „Bojíte se, Rayi?“ Zeptala se a

setřepala si prach z kousků látky, tvořících její šaty. „Mám vás vzít

za ruku?“

Android se uměl smát, když situace vyžadovala, aby vypadal

lidsky a nevzbuzoval u primitivních domorodých obyvatel cizích

planet podezření. Teď ale usoudil, že taková situace nastala, i když

svět paní Haju ani zdaleka primitivní nebyl.

„Zapomněla jste na dvě věci,“ promluvil tiše, „jako android bych

musel mít strach z písečné bouře zakódovaný v programu, abych se

skutečně bál, pokud to vůbec lze. Nevím. Za druhé, pokud by zde na

mém místě stál docela obyčejný muž ze Země, jeho prvním

instinktem by nebylo schoulit se vám do náručí, ale naopak vás

chránit!“

Rozesmála se: „Ach ano, jsem jen slabá žena! Tak nějak se to

tady říká, nemám pravdu?“

Mírně se uklonil: „Není to můj úkol, paní Haju, ale považuji za

vhodné vás upozornit, že váš model společenského zřízení, tedy

matriarchát, se na Zemi nikdy neujal. Pozemští muži mají jiné

instinkty než ti vaši. A u žen je tomu zrovna tak.“

„Ano,“ souhlasila. „Pak nemají vznikat nedorozumění mezi

jednotlivými kulturami. Kdyby to u bylo u vás tak, jak je tomu

jinde…“

„… Tak, jako tomu není skoro nikde, aby bylo přesněji řečeno,

paní Haju,“ skočil jí Ray do řeči. „Jako spolupracovník kapitána

Marka Stonea, inspektora Služby pro dohled nad primitivními

planetami, jsem při různých misích navštívil přesně dvě stě jedenáct

planet s nějakou původní formou civilizace humanoidních bytostí.

Pouze na třech z nich existovala společnost matriarchálního typu a

ve všech těch třech případech na planetě existoval otrokářský

společenský systém, který je s naším pojetím svobody člověka

neslučitelný. Na jedenácti dalších vládla přísná rovnoprávnost a

nikoho tam ani nenapadlo, že by jedno pohlaví mohlo druhému

diktovat způsob života…“

14

Setmělo se ještě víc. Stín prachového mračna, hnaného bouří,

překryl oblohu a vzápětí divoký póry v vichřice otřásl celým

komplexem budov Kongresového centra v základech. Zuřivost živlu

ještě pořád nabírala na síle.

Paní Haju si toho okázale nevšímala. „Vy pracujete přímo s

kapitánem Stonem?“ Trochu jí sklouzl z hlavy šátek a odhalil

kratičkého světlého ježka. „Ve zprávě, předložené delegátům

dnešního jednání se o něm píše v superlativech, ale už jsem o něm

zaslechla i jiné věci. Říká se, že si na primitivních planetách, které

navštíví, vybírá za své hrdinské činy zvláštní honorář…?“

„Madam?“ Ray se zatvářil, jako by nepochopil ani půl slova.

Tisíce tun rudého prachu, vyzdviženého do povětří divokým

orkánem zaútočilo proti silovému poli s ještě větší intenzitou než

před chvílí. Komplex budov se zachvěl podruhé…

„Nerozuměl jste mi?“ Paní Haju se rozmarně zasmála. „Pokud

bych měla použít příměr, s nímž jsem se setkala při studiu pozemské

literatury, pak by má otázka zněla nějak v tom smyslu, jestli je

pravda, že kapitánu Marku Stoneovi skoro žádná žena neodolá.“

„Toto tvrzení rozšiřují ti, co se na něho dívají skrz prsty, paní

Haju. Ve skutečnosti mu neodolá vůbec žádná…“ Dramaticky se

odmlčel. „Kapitán Mark Stone má však snoubenku, slečnu

Swensonovou, a která žena by mu něco podobného tolerovala,

kdyby to byla pravda? Zvlášť, když slečna Swensonová patří mezi

nejbohatší lidi na Zemi a o skvělé partie by nemusela mít nouzi.“

Paní Haju se tiše zasmála. Poslední dvojice, která s nimi ještě

zůstávala na vyhlídkové terase, zmizela v budově.

„Vy dva… Mám na mysli vás a kapitána Stonea, jste tady kvůli

tomu jednání?“

„Samozřejmě.“ Ray se uklonil. „Vzhledem k tomu, že jistá

lobbystická skupina v parlamentu Pozemské Unie, jejíž členkou jste

i vy, jak jsem informován, žádá přiznání pravomocí Služby pro

dohled nad primitivními planetami i jiné, nově budované organizaci,

která by měla kontrolovat naši činnost, byli jsme vyzváni, abychom

zde působili jako…“

„Exponáty?“ skočila mu do řeči a usmála se. „Nemám pravdu?

Máte být živoucím důkazem pro nás skeptiky, že SDPP je plná

15

schopných a ke všemu dobrému připravených mužů?“

„I žen, paní Haju, můžete být klidná. Mezi agenty je jich třiatřicet

procent!“

Představitelka matriarchální společnosti sebou trhla a ohlédla se,

protože Ray v tu chvíli mlčel. Muž, který se znenadání objevil na

vyhlídkové terase a vmísil se jím do rozhovoru, byl dobře

dvoumetrový obr, jakého by na své domovské planetě nikdy

nepotkala, pokud by nepřiletěl odjinud. Poněkud šikmé oči, které

zdědil po svých mongolských předcích, ani nezaregistrovala, zato

jeho holá lebka okamžitě upoutala její pozornost.

„Sám generál Khov, velitel SDPP, nemám pravdu?“ řekla a

přátelsky se usmála.

„Ano… Hmm. Už jsme se přece setkali. Hledal jsem vás, paní

Haju. Prezident Pozemské Unie i ostatní delegáti jednání se před

bouří ukryli do baru nebo restaurace v podzemních patrech a tady

nahoře zůstalo jen pár novinářů a takových těch hlupáků, co si nikdy

nedají říct, že je situace skutečně vážná…“ Zarazil se. Hned si

uvědomil, že zrovna tohle říkat neměl.

„Do které kategorie patřím já, generále Khove?“ zeptala se

velvyslankyně Haju ledově. „Že bych byla novinář…?“

V duchu zaklel, ale obešel to, stejně jako jeho mongolští

předkové obcházeli velkou čínskou zeď namísto aby se snažili

převalit přes ni, a vždycky se jim to vyplatilo: „Do té třetí, madam,“

dvorně se uklonil. „Když jsem vás nikde nenašel, došlo mi, že

budete tady vzdorovat bouři…“ Věděl, že svá slova úplně neočistil

od nádechu ironie, ale nedokázal si pomoci.

Její oči zestudeněly ještě víc: „A proč mne hledáte, generále?“

„Protože jsem to já, kdo zde zodpovídá za vaši bezpečnost,

madam. SDPP vyvolala toto jednání, aby se předešlo neuváženému

kroku předání našich pravomocí další organizaci, a tudíž také

odpovídá za bezpečnost delegátů. Před časem v důsledku

tektonických poruch došlo k významným změnám na povrchu

Marsu, zvláště co se týče horského řetězu na jihovýchod odtud…“

„Už jsem slyšela, děkuji,“ přerušila ho. „Absolvovala jsem od

Raye vyčerpávající přednášku. Hory poklesly o tři sta metrů a

písečné orkány nyní mohou napadat i Kongresové centrum, které

16

dřív bylo za větrem.“

„Tak,“ pokývl generál Khov. „Dnešní bouře je silnější než

všechny, které od té doby v tomto kraji zuřily. Vrhače silových polí

začínají vypadávat, a to je zlé. Z metropole jsme obdrželi zprávu, že

smršť bude pravděpodobně zuřit ještě dlouho. V hlavním městě byl

vydán příkaz přesunout se do ochranných krytů v podzemí… Tady

podzemní bunkry nejsou, v době budování komplexu jich nebylo

třeba. Nicméně domnívám se, že nás konstrukce budov ochrání před

nejhorším, i kdyby silová pole totálně selhala.“

„Můžeme se přece přesunout na jiné místo? Do hlavního města?“

Generál Khov zavrtěl hlavou. „Jedině do vesmíru nebo na

protější stranu planety. Pouštní orkány nezřídka zahalí celou

polokouli do rudé mlhy na několik dnů, ne-li týdnů…“

Na okamžik nastalo ticho.

„Je situace opravdu tak vážná?“ Kůže paní Haju měla

růžovohnědý odstín, ale teď nápadně pobledla. „Mám tu někde

dceru…“

Generál Khov potřásl hlavou: „To je ten hlavní důvod, proč vás

hledám, madam. Nemohu říct, že můžete být klidná. Byla tu ještě

před čtyřmi hodinami, ale když nesehnala nikoho, kdo by ji dopravil

k archeologickému nalezišti Čtyřka A v Gigantum Sinus, vydala se

sama ke kosmodromu, a tam – nemohu to pojmenovat jinak –

ukradla malý helijet a vzlétla. Sice ne přímo vstříc bouři, ale na

devadesát procent jí nemohla uniknout.“

Paní Haju mlčela. „To není možné,“ hlesla nakonec. „Martana

neuměla ovládat helijet. Pokud odletěla, musel být ještě někdo s ní,

někdo, kdo pilotuje…“

„Přišli jsme na její výlet dost pozdě po jejím odletu. Vyslal jsem

záchranářský letoun s tříčlennou posádkou. Jestliže se jim podaří ji

dostihnout, jistě se ukryjí někde v závětří a přečkají bouři tam.

Pokud ne…“ Pokrčil rameny. „Také se může stát, že ji už nikdy

nenalezneme. Při startu zapomněla aktivovat radiomaják. Může se

stát, že bouře srazí její letoun k zemi a písek jej zasype. V železité

marťanské půdě lze jen těžko lokalizovat cokoli, co by mělo umělý

původ…“ Podíval se po Rayovi a zase se vrátil očima k paní Haju.

„Ocenil bych, madam, kdybyste opustila terasu a odebrala se do

17

foyeru. Odtamtud vede otevřené schodiště do spodních pater, která

budou bezpečná, i kdyby systém silových polí docela zkolaboval. Je

nutné odejít hned, protože toto schodiště přestane být bezpečné,

pokud se živlu podaří dostat se přes současnou ochranu.“

Paní Haju pokývla, a v prvním okamžiku se ohlédla po Rayovi,

jako by čekala, že jí nabídne doprovod. Teprve pak si uvědomila, že

je to přece jeden z těch přihlouplých patriarchálních zvyků, jimiž už

stačila za dobu svého působení na Zemi nasáknout a skoro

popoběhla, aby to Raye nakonec přece jen nenapadlo.

Raye taková galantnost samozřejmě napadla, ale v hlase svého

nadřízeného vycítil cosi, co by tam být nemělo.

„Pane?“ zeptal se, když se paní Haju vzdálila z doslechu.

„Kde je Mark Stone?“ zasyčel v tomtéž okamžiku generál Khov.

„Nevím, pane,“ pokrčil Ray rameny docela lidsky. „Ráno jsem

ho viděl v baru na nejspodnější etáži. Pokoušel se tam ukrýt před

Lindou Petrovovou. Z její strany láska na první pohled, řekl bych.

Pronásledovala ho celý včerejší večer, a…“

Khov na okamžik vypadl ze svého výrazu ‚maximální zášť‘.

„Kdo to, ksakru, je, ta Petrovová?“

„Příjemná blondýnka, jen zřejmě není zvyklá někoho jiného

pustit ke slovu, pane. Včera se Markovi představila jako lingvistka,

kterou velmi zajímají jeho zkušenosti s výukovými programy

jazyků, na nichž prý pracovala, a k tomu ještě dodala, že je dobrou

přítelkyní slečny Swensonové. Ta druhá skutečnost zřejmě nabyla

zvláštní důležitosti, když se po dvou hodinách vodopádu jejích slov

rozhodoval, jestli zbaběle uprchnout nebo ji poslat do… do šrotu,

pane.“

Generál Khov náhle vykročil. Ušel pět kroků, otočil se a rázoval

zpět. Oběma rukama zašátral po kapsách, až našel, co hledal, vytáhl

na světlo právě se rozžínajících lamp vnějšího osvětlení pouzdro na

doutníky a jeden si vytáhl. Vztekle ukousl špičku a blýskl očima po

Rayovi: „Oheň?“ zeptal se.

Ray zavrtěl hlavou: „Chtěl jste mi cosi říct?“ Znal generála

Khova dobře a věděl, že doutník a přecházení v devětadevadesáti

případech ze sta signalizují vrcholné rozčilení.

„Neříkejte, že nemáte oheň! Pamatuji se přece, že v pravém

18

stehně máte schránku na různé praktické hlouposti…“

„Tu mám v levém stehně, generále,“ odtušil Ray. „Ale v pravém

mám několik ampulí důležitých medikamentů a tekutin, jako je

zásoba pro případnou nutnou transfúzi krve kapitánu Stoneovi. Pro

vás bych tam měl něco pro snížení krevního tlaku.“

„Nechte toho, Rayi! Začínáte být drzý jako Stone! Dokážete se s

ním přece telepaticky spojit, ne? Kontaktujte ho!“

Android se zarazil: „Pane? Co se stalo?“

Generál Khov měl pravdu. Ray patřil k těm několika málo

exemplářům modelu, vybaveného psychickým zesilovačem, který

umožňoval přenos myšlenek mezi androidem a majitelem.

„Zkuste to!“ zavelel generál.

Marku? zkusil to Ray.

Chvíli čekal a díval se, jak generál nervózně přechází sem a tam.

„Nic,“ řekl nakonec.

„On se ztratil, Rayi!“ Generál Khov byl bledý a věděl, proč. V

hlasování na konci jednání bude třeba každého hlasu, a teď kapitán

Mark Stone, vyhlašovaný za nejschopnějšího člověka SDPP,

provede takovou pitomost!

„Určitě nezemřel, generále,“ řekl Ray. „I kdyby umíral – ve

spánku, v bezvědomí, či pod nějakými drogami – vycítil bych to.“

„Tak jak to, že o něm nic nevíte?“ vyjel generál Khov.

„Může být někde daleko…“ Teď už se znepokojil i Ray.

„Třeba v oblasti kráteru Garen?“ vyhrkl generál.

Ray mlčel, a kdyby byl obyčejným člověkem, bylo by na místě

říct, že mlčel ohromeně. „Ve směru na archeologické naleziště

Čtyřka A v Gigantům Sinus? Chcete říct, pane, že…“

„Jo, Rayi, správně. Chci říct, že ten floutek nám možná vyvezl na

smrt, přímo do centra té bouře, dceru jedné z nejvlivnějších

delegátek mezi těmi, kteří se ještě nerozhodli, na čí stranu se přidat.

I kdyby se ještě tu potrhlou mladou archeoložku podařilo zachránit,

argument, že se muž, jehož sami zviditelňujeme jako toho

nejschopnějšího, projevil jako hlupák, jim z ruky nevyrazíme.

Můžeme to tu klidně rozpustit a souhlasit se vznikem té druhé

organizace, i když je všem nad slunce jasné, že Etno-eko nezůstane

jen u dozorování, aby se nikdo nevměšoval do vývoje na ostatních

19

planetách, ale mají v programu také odstraňování špatných vlivů,

ovlivňujících vývoj. To bude v praxi znamenat, že se chystají sami

rozhodovat o tom, které národy chránit víc a které méně. Která

společenství víc a která méně…“ Pořád držel v ústech nezapálený

doutník a skoro čtvrtinu ho už nevědomky sežvýkal. „Musíte mi ho

najít, jasné, Rayi?“

Velitel směny velínu silové ochrany Kongresového centra

zachytil koutkem oka za sebou cosi, co nebylo docela v pořádku,

přestal se česat a otočil se na patě: „Co máte, Taylore?“ zeptal se.

„Zkolabovaly vrhače v sektoru El až E8. Z celkového počtu

šestnácti nám jich tam zbylo osm. A jeden z nich už taky dlouho

nevydrží.“

Velitel směny odhodil hřeben, protože bylo nad slunce jasnější,

že ho za chvíli ta písečná bouře pořádně rozcuchá. „Záložní

systémy?“ zavelel.

Podporučík potřásl hlavou: „Mluvil jsem právě o záložních

systémech, pane. Ty původní jsou už půl hodiny mimo provoz.

Navrhuji vyhlásit okamžitou evakuaci do spodních pater.“

„Jo, vyhlaste to, Taylore,“ zahuhlal velitel směny. „Jsme tu v

suterénu, takže zatím v bezpečí. Proto zůstaneme na svých místech,

nebudeme se pokoušet popovídat si s rodinama, ale budeme bojovat

o každou minutu pro tohle centrum! Jasný?“

„Vypadl další úsek!“ zaječel od pultu další z dispečerů. „Všude

se to hroutí, pane! Vyhlaste ten poplach! G7 už je taky v prdeli!“

Skryté reproduktory se rozječely poplachovým tónem a světla se

barevně rozblikala přesně v pořadí, daném pro vyhlášení poplachu.

Náhle všechno pohaslo. Z foyeru se rozlehl výkřik, a světla se

znovu rozsvítila v nouzovém režimu.

„Vypadává zdroj energie,“ řekl Ray.

Generál Khov vzhlédl k vrchlíku kopule silových polí a dobře si

všiml blýskání při nestandardní interferenci silových polí. Jejich

jediná ochrana před písečným orkánem se hroutila…

„Rychle,“ zamumlal nervózně a přidal do kroku.

Lidé ve foyeru vyhlídkové terasy zničehonic zapomněli na

okázalé pohrdání bouří a tlačili se k dvojitým dveřím, vedoucím na

otevřené schodiště, zvenčí přilepené ke stěně budovy. I před

20

mahagonově hnědými dveřmi zdviže se tísnilo několik desítek lidí,

ale většina neměla trpělivost a dost silné nervy na čekání, až se zdviž

zase vrátí.

Všichni byli nápadně tiší a o to usilovněji se snažili postupovat.

„Uvolněte místo, prosím!“ křikl generál Khov a začal si razit

cestu chumlem mužů a žen před terminálem schodiště. „Místo pro

velvyslankyni, paní Haju!“

Nepustili ho. Nakonec se smířil s tím, že se mu podařilo prodrat

až na tři metry ke dveřím a dál už musel postupovat s davem, Cítil,

že se paní Haju drží zezadu overalu jeho uniformy. Záda jí kryl Ray.

Jen sem tam někdo polohlasně promluvil, ale jinak všichni mlčeli

a v duchu se těšili, až projdou dveřmi, vykládanými mramorovaným

titanitem, seběhnou po schodišti dolů, a zase se vrátí do budovy.

Dole v nejspodnějších patrech bylo dost barů, restaurace, a dvě

skvělé kavárničky, kde se dá nečas vydržet, i kdyby trval třeba celý

týden. Byl tam i sklad provizorních lůžek, a zásoby potravin na dva

měsíce…

Generál Khov by vlastně kdykoliv jindy takové zdržení jednání,

které je čekalo, uvítal. Poté, co jeden novinářský šťoura vypočetl, že

čtyři z dvaceti nejnebezpečnějších narušení zákona o nevměšování v

posledních pěti letech mají na svědomí zběhlí a bývalí agenti SDPP,

se nálada mezi vyslanci osmdesáti planet Pozemské Unie výrazně

obrátila právě proti jeho organizaci, i když musí být i malému dítěti

jasné, že pokud by se o takové narušení pokusil někdo, kdo nemá

řádnou průpravu, nikdy by se nejednalo o nic významného, protože

by prostě takový blázen v cizím světě nepřežil první dny.

To už ten pisálek… Jmenoval se… Generál Khov si najednou

nemohl vzpomenout. Jmenoval se… Shackleton! Ano! To už si

nespočítal, že za čtrnácti případy z těch dvaceti stála armáda a

zvláštní jednotky denebanského císaře. A kolik agentů při tom

padlo! Takové hlupáky měl nejraději, kteří umějí jen bourat, co jiní

postavili a hledat na té stavbě každou chybičku. Sami se přitom

nehodí ani do betonu.

„Byla by to zvláštní náhoda…“ nahlas promluvil kdosi po jeho

pravici.

Generál Khov se ohlédl. Další takový! Hned poznal Jerryho

21

Pontmana. Zatím mu sice nemohl nic vytknout, a dokonce o něm

kdysi u sklenky prohlásil, že je jedním z mála, kdo se snaží vždycky

informovat podle pravdy a ne jen opisovat oficiální stanoviska.

Pontman se sunul k východu, ale mluvit nepřestával, i když mu

tak blízko východu už určitě do úst vnikal zvířený prach, který se

usazoval všude kolem, na ramenou slavnostních obleků, i na

poodhalených ňadrech žen. Teď si všiml generála a obrátil se svou

řečí k němu: „… Hodně zvláštní náhoda, kdybychom tady všichni

zahynuli, nemám pravdu? Je tady kompletní politická elita

Pozemské Unie. Prezident, představitelé jednotlivých planet, velitel

SDPP, velitel Vesmírné policie, velící admirál flotily…“

„Hrome, to je pravda,“ zamumlal Khov pro sebe.

„Co tím chcete říct?“ křikl na něj zepředu jeden z prezidentových

poradců, který se tu zapomněl. Ostatní poradci si už o čtyři etáže níž

jistě dávali tequilu z marťanských netřesků.

„To je přece nabíledni! Kdybychom tu všichni zahynuli, nastalo

by mocenské vakuum a Unie by se zhroutila jako domeček z karet.

Není přece žádné tajemství, že k Unii jsou přidruženy i světy – a

zejména se to týká těch, jejichž systémy se nacházejí ve směru k

denebanskému sektoru – jež jejich politická reprezentace přivedla na

pokraj hospodářského a morálního krachu, zabezpečila sebe a své

klany, a pak jménem lidu své planety požádala o vstup, aniž brala v

potaz skutečné zájmy obyvatelstva. Unie tak rozšířila sféru svého

vlivu právě tím směrem, kterým potřebovala a často za příslib, že

nebude prošetřovat některé případy zlodějského hospodaření z

minulosti…“

„Mohl bych jmenovat konkrétně,“ nabídl Ray generálu Khovovi,

ale dočkal se jen vzteklého mávnutí rukou.

Novinář ještě neskončil: „Národy těchto světů nehledí ke

kosmodromům, označeným emblémem Unie, zrovna s pochopením,

a budou první, kdo využije případné oslabení Unie k odtržení. Jistě

budou mít na mysli jen svoje zájmy, ale třeba takovým Denebanům

se to bude moc hodit.“

„Co, hrome?“

„Jestli nás to tady všechny smete do…“

Fronta ke schodišti se posunovala velice pomalu. Poryvy vichru

22

už prostupovaly vynechávajícím silovým polem a cloumaly s

kovovou konstrukcí schodiště jako dítě s hračkou.

„Nevyvolávejte paniku, pane Pontmane!“ uslyšel generál Khov

známý a nepříjemný hlas. Ten pisálek Shackleton tu je taky?

„Přesně takhle se na těch planetách odpovídalo těm, kteří

argumentovali proti Pozemské Unii, pane Shackletone!“ odsekl

Pontman „Kdo poukázal na nesmyslnost přistoupení, byl lump, ale

tihle lidé uvažovali správně. Bylo jim jasné, že v případě rozsáhlé

války s Denebany budou v první linii a Pozemská Unie je potřebuje

především jako nárazníkové pásmo.“

Komplex Kongresového centra se zachvěl potřetí. Kdosi vykřikl

hrůzou a foyerem se rozlehlo příšerné zaskřípění. Ochranné silové

pole se definitivně zhroutilo a orkán vtrhl na území do té vteřiny

ještě ovládané lidmi. Schodiště se pokroutilo jako by bylo jen ze

slaboučké kovové fólie, a ti, kdo nestačili včas přeskočit zábradlí a

zlomit si dole nohy, zůstali náhle uvězněni v titanoplastovém

krunýři pomačkaného schodiště. Sevřelo je jako šelma v

předsmrtném zápase, když se jí ještě podaří dostihnout lovce.

Zábradlí se ohnulo ke schodišťovým stupňům. Hned nato následný

póry v živlu vytrhl schodiště z ukotvení a mrštil jím proti budovám

technického zabezpečení komplexu. Dřív než se tak stalo, znovu

zhoustla rudá mlha, a nikdo už neviděl, jak se schodiště roztříštilo o

betonovou zeď a rozpadlo se na několik kusů. Výkřiky zanikly v

ječivé kakofonii bouře a každý z těch umírajících už křičel jen sám

pro sebe, aby nějak zabil těch pár vteřin, než potká samu smrt.

Do foyeru vtrhla vichřice. Prach a písek vtrhly nově vzniklým

otvorem po schodišťových dveřích do foyeru a v mžiku se při

stěnách objevily návěje prachu. Všechno se to zběhlo během jedné,

dvou vteřin. Dva muži dveře přitáhli a zajistili je proti opětovnému

otevření.

„Moje dcera je tam venku…“ zajíkla se paní Haju. Jako v

mrákotách ucítila, že ji generál Khov bere za zápěstí a bez vůle se

nechala vést.

Ven už nemohli, nebylo kudy. Dav se jako zrnka písku v

rýžovací pánvi přelil ke dveřím zdviže, a ty, kteří tu dosud

spořádaně čekali až na ně přijde řada, vytlačil k protější zdi.

23

Uprostřed místnosti se stříbřitě leskla malá, elipsovitá fontánka z

jednoho kusu aramijského mramoru, a právě k ní generál Khov

mířil. Bleskurychle si sundal overal uniformy velitele SDPP, hned

nato košili a overal si zase oblékl. Vzápětí ji už trhal na pruhy a

házel do vody. Dva rychle vyždímal, jeden si převázal přes nos a

ústa a druhý uvázal paní Haju. Ostatní pruhy látky nechal v nádržce

pro ostatní, a už se také sbíhali ti, kteří si uvědomili, jak dobrý nápad

to je.

„Zřejmě se budeme muset…“ zamumlal generál Khov přes látku.

„Zdviží se dolů nedostaneme,“ uhodl Ray jeho nápad. „Jedině

násilím. Registruji známky vzrůstající hysterie. Dá se očekávat, že tu

do tří minut vypukne panika a lidé začnou bojovat o místo v kabině

výtahu.“

Kolem portálu zdviže se vzdouval chumel lidí jako vystrašená

chobotnice.

„Pokusím se tu udělat pořádek, Rayi, třeba mi někdo z nich

pomůže.“ Bradou ukázal na hlouček mužů a žen, kteří se nepřidali

ke vzmáhající se bitce o místa ve zdviži. Právě přijela kabinka a

dveře se otevřely… „Paní Haju je jedinou vysoce postavenou

osobou v této místnosti, proto je třeba ji zachránit přednostně.“

„A ještě vy, generále,“ podotkl Ray.

„Čert mě vem! Bude, jak jsem řekl!“

Panel zdviže se rozblikal oranžovým světlem a zhasl. Definitivně

vypadl i zdroj energie. Byli v pasti.

Generál Khov se jen ohlédl, ale neztrácel čas: „Máš svůj antigrav

v pořádku, Rayi?“ zakřičel do vzrůstajícího křiku, pláče, kvílení

vichřice a rachotu desítek tun zrnek písku neustále vrhaného proti

zdem budovy. Viděl, že mu android přikyvuje na odpověď a

spokojeně se zašklebil. „Výborně! Dávám ti rozkaz použít

dezintegrátor! Uděláš otvor v podlaze a pomocí antigravu sneseš

paní Haju o patro níž. Tam už jsou schodiště vedena vnitřkem

budovy. Chci mít jistotu, že dorazí, kam má. Takže ji doprovodíš!

Sestoupíte až na nejnižší patro a po zelených šipkách budete

pokračovat do suterénu. Tam ji předáš správci místnosti, už bude

určitě na svém místě. Ať jí dá něco pro uklidnění. Pak se vrátíš a

pomůžeš zachránit co nejvíc lidí. Jde o vteřiny, Rayi! Zdá se, že to

24

tu vichr všechno opravdu smete.“

„A vy, generále?“ Ray už vzal paní Haju do náruče. „Mark Stone

by mi nikdy neodpustil, kdyby se dozvěděl, že jsem vás tu nechal!“

Generál zbrunátněl. „Toho vašeho Stonea může zachránit jedině

to, že já dnešek nepřežiju! To přísahám!“ Všiml si, že Ray chce ještě

něco říct a zvedl ruku, aby ho zarazil: „Do akce!“ Otočil se a rozběhl

se k hloučku lidí, stojících stranou. Všiml si mezi nimi i Pontmana a

zamířil přímo k němu. Mohl to být silný spojenec a nejen pro tuto

chvíli…

Komplex Kongresového centra se zachvěl počtvrté a tentokrát

třes trval mnohem déle než předtím. Namáhání hlavních nosníků

dvakrát překročilo mez pružnosti a v titanoplastových profilech se

objevily praskliny. Ray rozpoznal zprvu neznatelné narušení

stability podlahy a v mžiku vyhodnotil situaci. Dvacet vteřin do

zřícení! Na vyřezávání otvoru do podlahy už nebude čas!

V posledním okamžiku se vznesl i s paní Haju v náručí do výšky

tří metrů nad podlahou. Ve stejné vteřině se podlaha foyeru potáhla

pavučinou prasklin.

Nějaká žena vyjekla a padla na kolena. Rozlehlou místností

zaduněla rána a napříč foyeru se rozevřela dvoucentimetrová trhlina,

táhnoucí se ode zdi ke zdi. Okamžik nato se obě desky podlahy

vzpříčily proti sobě, kusy plastobetonu a ulámaných

titanoplastových vzpěr se rozlétly po místnosti. Jednomu muži kus

vzpěry rozbil čelo a druhému se zasekl do břicha.

Obě desky podlahy dál tlačily proti sobě a další vteřinu nato se

proti sobě zvedly a vylomily vzhůru. Lidé popadali jako kuželky.

Jak se obě půlky skořepiny podlahy tlačily proti sobě a zvedaly se

proti stropu, jejich sklon se zvětšoval. Koberce na podlaze i s lidmi,

kteří na nich stáli, začaly sjíždět ke stěnám. Někdo upadl, a strhl s

sebou i další…

Ray překontroloval svou zásobu energie, a slétl k dívce, jejíž

hmotnost by v součtu s váhou paní Haju neměla překročit jeho

nosnost a znovu se i se svým dvojnásobným nákladem vznesl nad

podlahu. Víc jich v tuto chvíli zachránit nedokázal. Nemohl prorazit

cestu podlahou, protože by se okamžitě zhroutila celá konstrukce i

se střechou a všechny by pod sebou pohřbila…

25

Desetimetrový kus podlahy se náhle na jednom místě odtrhl i s

kusem vnější stěny a vypadl ven. Mezi zdí a zubatým okrajem

podlahy se otevřela smrtící hladová ústa a začala nasávat a polykat

nešťastníky po dvou, po třech naráz.

Ray se svým nákladem vylétl nahoru ke konstrukci střechy,

počkal až venku na chviličku poleví poryvy vichřice, a v prvním

takovém okamžiku vyřízl otvor do stropu. V mžiku přitiskl obě ženy

k sobě, tváří ke své hrudi, natočil se tak, aby je při případném nárazu

kryl vlastním tělem. Otvorem vnikl do přechodové zóny budovy

mezi stropem foyeru a střechou, vyřízl otvor do střechy a vypnul

antigrav.

V tom okamžiku se ho zmocnil průvan a vysál ho ven z budovy.

Nevzpíral se. Věděl, co dělá. Během několika vteřin jej větrná

smršť vynesla až nahoru, do horních vrstev písečné bouře. Slyšel,

jak ženy lapají po dechu, věděl, že teplota tak vysoko nad povrchem

Marsu je pro člověka nesnesitelná a obsah kyslíku v už tak řídkém

vzduchu nedostatečný, ale pro tuto chvíli se nedalo nic dělat. Mohl

jen doufat, že to ty dvě vydrží…

Počkal pár vteřin, na ten nejpříhodnější okamžik, a když se dostal

do vrstev, kde bouře neměla takovou ničivou sílu, znovu zapnul

antigrav a vyrazil po tečně k oku smrště pryč…

Po čtvrthodině s nimi mohl bezpečně přistát o padesát kilometrů

dál, na místě, které bouře minula. Vlastně přistát musel, při boji s

písečnou bouří vyčerpal devadesát pět procent energie.

Podle mapy byli blízko, sotva deset kilometrů, od rudokopeckého

tábora Kesera 78. Věděl, že jeho velitel nevidí v táboře ženy rád, ale

teď nastala mimořádná situace…

3.

„Hrome!“ zaklel Mark a zastavil se. Martana proběhla kolem něho,

jako by neviděla, co se děje. „Stůj!“ vykřikl naplano do jekotu

vichřice a strhl ji k sobě. S bolestivým výkřikem padla do písku.

Hladina nejhustšího písečného proudu se nad ní zavřela jako voda.

Mark jí pomohl zvednout se do podřepu a prstem sklepal nánosy

26

jemného prachu z míst, kde kyslíková maska přiléhala k tváři.

Dál nemohli. Vichr tu obnažil skalní plotnu, ostře se lomící

směrem dolů a v těchto místech všechen písek smetal dolů přes

kamenný schod. Přímo před nimi se tu kolmo ke směru vichřice

rozevírala široká trhlina v zemi. Pravda, byla po okraj zasypaná

pískem, ale Mark Stone se dávno naučil takovým překážkám

nedůvěřovat. Na pruhu země před nimi se netvořily přesypy, jako

jinde, a to znamenalo, že prach a písek, který zanesl jícen škvíry,

neudrží váhu dalších a dalších písečných zrnek a pohlcuje ho jako

hladina jezera přijímá vodu z potoků. Protější strana záludné pasti se

ztrácela v písčité mlze, ale i kdyby byla na dohled nějakých pěti šesti

kroků, neodvážil by se přeskakovat.

Naklonil se k dívce, chytil ji za hlavu a natočil si její ucho k

ústům. Zprvu se pokusila vysmeknout, ale záhy pochopila a počkala:

„Musíme to obejít!“ zařval a vůbec si nebyl jist, jestli mu v rachotu

bouře mohla alespoň trochu porozumět a pro jistotu naznačil rukou

směr podél okraje trhliny.

Nechápavě k němu zvedla zrak a máchla rukou v původním

směru.

Vichřice kvílela jako čarodějnice zaživa stahovaná z kůže a její

hlas přeskakoval do tónin, neslyšitelných pro lidské ucho.

Mark položil ruku na její a ukázal podél okraje trhliny: „Tam!“

Zavrtěla hlavou a z očí, skrytých pod průhledným štítkem

kyslíkové masky, se dal vyčíst strach. Nebo zoufalství…

Pomohl jí postavit se na nohy a pevně sevřel její ruku. Už delší

dobu se proklínal, že si zapomněl z letounu vzít lanovou

zabezpečovací techniku. Ruku v ruce byli ve vichřici oba strašlivě

neohrabaní, a jejich těla, kráčející vedle sebe, tvořila příliš velkou

plochu pro nápory větru.

„Jdeme!“ zabručel sám pro sebe, a aby poznala, že je čas jít dál,

stiskl jí prsty o něco víc.

Vykřikla.

Ale ne bolestí. Chytila se ho i druhou rukou a stáhla ho k sobě.

Cosi přeletělo nad nimi. Stačil jen koutkem oka spatřit černočerný

stín na temném rudohnědém pozadí. Víc vytušil, než spatřil, co se

stalo. Martana mu zachránila život. Kdyby Mark pořád ještě stál, byl

27

by nejspíš bez hlavy.

Ohlédl se za tím. Na písčině sotva tři metry od zubatého okraje

trhliny ležela prohnutá dvířka jejich helijetu a už se začínala pomalu

propadat do písečné pasti. Čím dál rychleji… Zapomněl je zavřít, a

vítr je utrhl.

Zarazil se. Ne! Vichřice by je nevyrvala, ani kdyby je nechal

dokořán. Přibouchla by je! To znamenalo, že orkán pohnul celým

helijetem! Martana Bejvloo zařičela hrůzou, dokonce to zaslechl, a

ucítil, jak ho bije pěstičkami do hrudi. Dívala se proti větru, opatrně,

jen se skloněnou hlavou, ale…

Mark se ohlédl taky a ucítil, jak mu vstává husí kůže po celém

těle. Na vrcholku nejkrajnější duny, přímo nad nimi, se vynořilo cosi

obrovského.

Helijet! blesklo jim oběma hlavou. Orkán před sebou valil jejich

letoun, jako by to byl modýlek z lehkého plastiku. Těleso letounu

srazilo vrcholek duny a na několik vteřin uvízlo v hlubokém jemném

písku na závětrné straně…

„Kruci!“ zařval Mark a rozběhl se i s dívkou po umeteném

skalnatém povrchu pryč. Uběhli ale jen sotva dvacet metrů, zastavili

se a ohlédli.

Příšerný skřípavý jek znásilňovaného kovu, drhnoucího pravěkou

skálu, přehlušil na chvíli i ječivé kvílení orkánu. Helijet dřel přídí po

skále a nápor vichru jej tlačil přímo do jícnu rozšklebené trhliny…

Mark Stone padl na všechny čtyři a strhl k zemi i dívku. Helijet

sklouzl po kamenné hraně a zajel useknutou přídí do písku. Začal se

ponořovat.

Půda se pod nimi zachvěla a vzápětí uslyšeli vzdálené, tlumené

zadunění…

Museli dál. Po čtyřech se plížili podél okraje trhliny, a doufali, že

je příští nápor vichru nesmete do písečné tůně… Až po půlhodině

konečně minuli konec trhliny a mohli zase změnit směr, jít po

větru…

Temný, jednolitý val skalisek se před nimi zvedl náhle a děsivě.

Za hezkého počasí, kdy je obloha jen slabě naoranžovělá či

červánková, podle toho, od které pouště to ráno vane vítr, by ten,

kdo by sem zabloudil, nedokázal víc než beze slova obdivovat příkré

28

stěny vzniklé vyšplíchnutím horniny, roztavené nárazem meteoritu,

a vzápětí zase ztuhlé na chladnoucím vzduchu.

Teď však nad východním okrajem kráteru Garen vládlo šero.

Neviděli dál než na dvacet třicet metrů, a gigantická, hrozivá bariéra

se před nimi zvedala do nedohledné výšky.

„Už nemůžu!“ Martana padla na břicho do písku. Připlazila se k

Markovi, přijala podanou ruku a zase se zvedla na kolena. Naklonila

se mu k uchu a na okamžik si odtáhla masku z obličeje: „Nemůžu!“

Svezla se na zadek a zůstala sedět.

Beze slova jí přitiskl masku zpátky na tvář a pohrozil jí prstem.

Bojovala. Znovu si strhla masku a přitom si rukou kryla tvář před

bičujícími zrníčky písku: „Nemůžu!“ Zase si masku nasadila a

posadila se. Cítila, jak se o ni zezadu začíná opírat návěj písku, ale

neuhnula. Naopak, pro tu chvíli to bylo příjemné.

Nacházeli se pár desítek metrů před skalní stěnou, možná třicet,

možná čtyřicet, ale Mark váhal. Uvědomoval si, že jiná cesta, než

vpřed není, ale tam, při úpatí kamenné stěny, mohlo číhat nebezpečí

v podobě dalších prašných jam.

Na okamžik se rozjasnilo. Trhlinou v mračnech proniklo slunce a

osvětlilo bizarní krajinu, tichou, nepřístupnou skalní stěnu,

rozdrásanou jakoby prackou obrovského netvora, který se tudy chtěl

vydrápat nahoru, když byla skála ještě měkká.

Mark vzhlédl a zatrnulo mu. Popadl dívku za ruku a vytáhl ji na

nohy.

Cosi zabublala do masky, ale toho si nevšímal. Viděl cosi jiného.

Tuny a tuny písku a prachu, vymodelované vichrem do jakýchsi

opěrných pilířů, vzepřených proti skále. Už pochopil, co to předtím

uslyšeli za zadunění, i proč se jim půda zachvěla pod nohama…

Jako by ho příroda chtěla ujistit, že má pravdu. Jeden z prachových

pilířů v tu chvíli neudržel svou vlastní váhu, a náhle se sesunul.

Mračno prachu vyrazilo do stran a o vteřinu později zaduněla země

pod úderem mnoha tun materiálu. Otřesy půdy rozpohybovaly další

pilíř, podepírající skálu už mnohem blíž k nim…

Zase se zatáhlo a vichřice jim okamžitě vyhnala z hlavy

myšlenky na slunce. Ztratili se v mračnu rudého prachu, zvednutého

posledním sesuvem. Držel ji za ruku a nepouštěl. Měl strach, že se

29

mu vysmekne a rozběhne se zpátky. Pomalu se sesouvající písečné

pilíře budily děs i v něm.

Na místě, kde se zřítily tuny písku, už vichr začínal modelovat

další pilíř. Marka napadlo, že tohle je jediná možnost, jak se bez

nebezpečí dostat až ke stěně.

„Jdeme!“ křikl do masky a přinutil Martanu vstát.

Ucukla, jenom zjistila, kam zamířil. Zavrtěla hlavou.

Sklonil se k ní a poodtáhl si masku od obličeje. „Musíme tudy,

děvče!“

„Počkáme tady!“ křikla do masky, ale bylo to blízko, a rozuměl jí

dobře.

„Ne! Ubičovalo by nás to tu k smrti. V tomhle se nemůžeme ani

napít, vytrhlo by nám to láhev z ruky. Tyhle masky nejsou

konstruovány do písečné bouře, ale jenom do vyšších poloh, kde je

příliš řídký vzduch! Na pití bychom si ji museli sejmout docela a

nemluvím už vůbec o tom, co by se dělo při vykonávání

fyziologických potřeb. Ten nejjemnější písek se dostane úplně

všude! A není to příjemné!“

Nehýbala se.

„Pojď, krucinál!“

Půdě těsně pod skalním úpatím, zdálo se, mohli věřit, jinak by

neudržela obrovskou tíhu písečných pilířů. Mark zamířil k místu,

kde se před několika minutami zřítil jeden z nich. Jen tudy se mohli

bez nebezpečí zasypání dostat až ke stěně a Mark doufal, že právě

tam někde narazí na jeden ze „škrábanců“, hyzdících skálu, kterých

si všiml předtím, když se na okamžik krajina prosvětlila zředěným

slunečním světlem.

Neměl tušení, jak je „vryp“ hluboký, a jestli se jím dá vyšplhat

nahoru. Už vůbec nevěděl, jestli tahle cesta náhle neskončí v

polovině skalní stěny a nezbude jim než zase sešplhat zpátky dolů. V

takovém případě by skončili vyčerpaní a neschopní bojovat dál…

Jenomže pro tuhle chvíli jiná cesta nebyla. Podle charakteru skály

se nedalo doufat, že by ji někde narušoval rozštěp nebo že by ji na

některém místě v minulosti narušily tektonické otřesy…

Musel zkusit tohle! Dostat se co nejvýš, a pak doufat, že horní

třetina kamenné stěny bude narušená vichry, sluncem a vodní erozí.

30

Konečně, kráter Garen zdobí Martovu tvář už několik milionů let, a

ještě před dvanácti tisíci lety byl zatopený mořem. Tam nahoře…

Podvědomě vzhlédl. Tam nahoře by mohl být okraj kráteru narušený

mořským příbojem…

Větrné víry je srážely k zemi a co chvíli si jimi pohazovaly ze

strany na stranu.

Dostali se na nějakých dvacet metrů ke kamenné stěně. Už viděli

„škrábance“ ve skále a zdálo se, že to jsou skutečně hluboké vrypy,

jakési komíny, v nichž bude možné zapřít se mezi stěnami a šplhat

nahoru.

Čím déle bouře zuřila, tím častěji se stalo, že cítili, jak se jim pod

nohama zachvívá země. Základny pilířů nemohly vydržet čím dál

větší zatížení a bortily se.

Ke skále to už měli kousek, ale v postupu vpřed je brzdila

hromada písku, která tu zbyla po zříceném pilíři, a kterou ještě víry

písečné smrště nestačily rozmetat. Písek jim ujížděl pod nohama,

bořili se do něho až po kolena, ale snažili se postupovat stále rovně,

kolmo ke skalní stěně. Kdyby se písečnou hromadu pokoušeli obejít,

dostali by se až moc daleko do sektoru, na který se sesunou tuny

písku, až se zřítí právě ten sousední pilíř…

Znenadání se Martana zastavila a vzhlédla nahoru. Mark ji

podvědomě sevřel trochu silněji a přitáhl. Vmžiku se patami zabořil

do písku až do půli stehen.

„Hrome!“ zaklel.

Martana pomalu odvrátila zrak od neskutečných

architektonických prvků, které tu vytvořila příroda a spěšně mu

podala ruku. Možná jí právě v tom okamžiku došlo, co jim hrozí,

když na tomto místě zůstanou dlouho. Zvedla ruku a ukázala nahoru.

„Jo,“ pokývl Mark. „Spadne to, a jestli budeš dělat hlouposti…“

S heknutím se vyhrabal z písečné pasti, překulil se o krok dál a

opatrně se zase postavil.

Přísahal by, že dívka najednou šlape rychleji. Ohlédl se na ni a

povzbudivě se do masky usmál, jako by snad jeho úsměv mohla

spatřit.

Poslední dva kroky – a konečně se dostali těsně pod vrcholek

sesuté hromady. Nebyl čas na radost. Mark klesl na kolena a stáhl

31

Martanu s sebou. Gestem jí naznačil, co chce udělat, pustil ji, a

skutálel se po svahu dolů na druhou stranu. Nečekala na nic a pustila

se stejně krkolomným způsobem za ním.

Země se otřásla a shůry se se zaduněním zřítily slepené bloky

toho nejjemnějšího prachu…

Martana se sklonila k zemi, vzala jeden z těch slepených kousků

a zvedla si ho k očím.

„Voda!“ vykřikla. Nebylo jí rozumět, ale Mark pochopil a zaklel.

Jestli to není jen nepatrný pramínek, a někde tam nahoře je nějaká

vodní nádrž, pak mají ještě větší problém než s tou bouří…

Domyslet nestačil. Koutkem oka spatřil, jak se pilíř z písku jen o pár

kroků dál od nich hnul. Zprvu neznatelně…

„Pozor!“ zařval. Popadl dívku za ruku a přitlačil ji ke skále. Byla

vlhká (ta skála), a to mohla být výhoda pro šplhání nahoru, protože

při vzepření se mezi stěnami skalního komína bude tření vyšší a

nebudou muset vynakládat tolik námahy… Hnal se podél stěny a

Martanu táhl za sebou… Shůry se zřítil obrovský kus písku, ještě ve

vzduchu se napůl rozpadl a s příšerným zaduněním dopadl na dvacet

kroků od nich. Už tak malá viditelnost se ještě zhoršila.

Tápali po stěně a pátrali po výklenku, kterým by mohli vstoupit

do spodní části „škrábance“. Nedaleko nich zaduněla země pod

dalším blokem písečné stavby…

„Tady!“ vydechl Mark, když mu ruka, tápající po skále, na

okamžik utkvěla v prázdnu. Obrátil se, přitáhl si dívku až k sobě,

přimáčkl ji ke skále a gestem jí naznačil, aby ji nenapadlo jít za ním.

Udělal ještě krůček, a pak opatrně vsunul nohu do výklenku a opřel

ji o písek na zemi.

Držel.

Mark si bleskurychle shodil z ramen batoh, vytáhl baterku a přes

prsty pustil do výklenku trochu světla. Věděl, co dělá. Pokud tu

někde byli jedovatí pavouci druhu Arachnea Anavi Avolisipsop, na

něž se dalo sem tam narazit ve skalnatých oblastech kolem moře

Tharsis, nechtěl je k sobě zbytečně světlem přivolávat. Bylo jen

dobře, že je písečná bouře zahnala do škvír a puklin.

Výklenek byl hluboký dva metry, široký sotva metr, ale bohužel

se zdálo, že se nahoře zužuje. Na druhé straně měl výhodu, že se

32

netáhl přímo kolmo nahoru, ale přes skalní stěnu šikmo pod úhlem

šedesáti stupňů, a to by jim mohlo výstup značně zjednodušit. Mark

ještě vyběhl z výklenku ven a podél skalní stěny pronikl o nějakých

deset metrů dál a zase se vrátil, když další „škrábanec“, jehož spodní

konec by sahal až dolů k zemi, nenašel. Vrátil se, natáhl ruku po

Martaně a vtáhl ji do výklenku. Beze slova ukázal nahoru a vybídl ji,

aby šplhala první.

Odtrhla si masku z tváře, a dřív než stačila cokoliv říct, umlčel ji

poryv vichřice a sprška ostrých zrníček písku, které se jí jako broky

zasekaly do tváře.

Setřel jí kapičky krve a násilím jí nasadil masku zpátky. „Vy

lezete první!“ zasyčel jí do ucha. „A bez debat! Kdybyste se

neudržela, já mám šanci vás udržet, ale kdybych lezl já první a zřítil

se, tak smetu i vás! Vím, že pocházíte ze společnosti, kde ženy

nejsou zvyklé v čemkoli poslechnout muže, ale tady nejsme na

večerní recepci, kde to možná funguje. Tady jde o život!“

* * *

„Rayi?“

Android se narovnal a ohlédl se. Paní Haju se sotva držela na

nohou, ale belhala se k němu a ve tváři měla starostlivý výraz.

„Madam?“

„Jste v pořádku, Rayi?“

„Jistě, paní Haju. Jenom moje energetické rezervy jsou

vyčerpány. K nejbližšímu obydlenému místu to máme tímto směrem

přibližně deset kilometrů. Nemám však už zdroje, abych vás tam

dopravil. Cestou bych zkolaboval a vy samy byste cestu k táboru

nenašly. Proto musíme pěšky.“ Ohlédl se i po dívce, kterou si přibral

k paní Haju a jeho nálada se vůčihledně zhoršila. Upovídaná Linda

Petrovová nebyla ta nejlepší volba…

Světlovlasá dívka však jeho pohled pochopila jinak. „Zajímalo by

mne, jestli bys mne zachránil, i kdybych nebyla přítelkyní Elsy

Swensonové?“

„V mém programu je pomoc všem lidem, kteří jsou v nebezpečí,

bez ohledu na to, kdo jaký je a kdo je čí známý, slečno Petrovová,“

33

odtušil a v duchu ho napadlo, že skutečnost, že se v jeho hlase nedá

rozpoznat ironie a další podobné podtóny, má velkou výhodu.

„Kdyby tomu bylo jinak, a mohl bych se rozhodovat podle kvality

člověka a jeho užitečnosti pro společnost, pak byste tam zůstala.“

Linda Petrovová překvapeně vykulila oči, ale paní Haju se

upřímně rozesmála. „Je téměř jisté, Rayi, že bez vás bychom tam

obě zahynuly. Já, i tady… Hmm. Velmi důležitá slečna. Snad se

najde příležitost, aby…“

Linda Petrovová se rozčileně rozhlédla a obrátila se k Rayovi:

„Kde je ta osada? Já tam dojdu i bez vás!“

Ray jí ukázal směr: „Pokud půjdete sama, sejdete z cesty, nebo

zmrznete. Váš oděv a především obuv nejsou uzpůsobeny pro cestu,

která nás čeká. A to musíme doufat, že se bouře nakonec přece jen

neobrátí naším směrem… Pokud mi dokážete být trochu vděčná za

život, poslechněte mne, prosím, a držte se mne a paní Haju.“

„Vděčná?“ ušklíbla se Linda a pohodila blonďatými kadeřemi.

„O tom, jakou vděčnost vyžadujete na planetách od zachráněných

dívek, jsem slyšela své. A jestli tomu nevěří Elsa Swensonová, já

tedy ano! Elsa bude zírat, až jí povím, že jste chtěl…“

„Kdo je ta Swensonová?“ zeptala se paní Haju Raye.

„Elsa Swensonová je majitelkou rozhodující většiny akcií

korporace společností, mezi nimiž je i firma, jejíž činnost by se dala

popsat jako vývoj a výroba androidů. Mimo jiné i mého typu.

V neposlední řadě je pak slečna Swensonová snoubenkou

kapitána Marka Stonea.“

„Tak?“ usmála se paní Haju a pokusila se zakrýt drkotání zubů.

V tom jejím oblečku jí už byla příšerná zima, ale uvědomovala si,

že se skutečně bude muset Rayovou energií šetřit. Nemohou čekat

žádnou záchrannou expedici. Všichni budou bláznit kvůli těm, co

zahynuli v troskách Kongresového centra, a hlavně kvůli desítkám

mužů a žen, kteří zůstali uvězněni a zavaleni ve spodních patrech. I

kdyby o nich věděli, teď jim nikdo žádný letoun na pomoc nevyšle,

byť by někde v okolí nějaký byl. To by však zřejmě bylo jen

zbožným přáním, protože letiště stálo bouři v cestě, a byl by div,

kdyby všechny letouny nebyly zmačkány a slisovány pod první

skálu, která se jim postavila do cesty.

34

Paní Haju ve svém oblečku ze čtyř proužků látky a několika

desítek řemínků vykročila naznačeným směrem. Po několika krocích

se ještě ohlédla: „Rayi?“

„Moment, madam,“ zamumlal.

Dívala se, jak si svléká uniformu, a jak ukazuje své statné tělo, v

ničem, v žádné anatomické podrobnosti se neodlišující od těla

zdravého muže. S děkovným úsměvem přijala jeho černou uniformu

a začala se do ní soukat. Byla jí velká, ale na místech, kde látka

příliš přebývala, ji vytáhla do cípů a stáhla uzly. Nedokázala se od

něj očima odtrhnout: „Proč vypadáte tak velmi, velmi docela jako

muž?“ zeptala se nakonec, když znovu vykročili. Linda Petrovová se

jim už téměř ztratila z dohledu.

„Při misích na cizích planetách často dojde k situacím, kdy by

mne i drobná anatomická odlišnost prozradila. Nezřídka se stalo, že

jsme byli s kapitánem Stonem nuceni jako dar přijmout na noc do

lože dívku, kterou nám pro pobavení poslal vládce té které země.

Takový dar je nutné přijmout.“ Starostlivě se ohlédl doprava, kde se

obzor rudě černal mračny zvednutého prachu a písku.

„Vy s těmi dívkami…“ Nedomluvila.

Ray přikývl. „Odmítnutí takového daru se v některých

primitivních komunitách vnímá jako urážka, kterou lze smýt pouze

krví toho, kdo dívku odmítl, nebo krví té dívky, která se ukázala pro

cizince jako nepřijatelná.“

Paní Haju se skoro přívětivě usmála: „Takže vy jim vlastně tak

zachraňujete život?“

Ray přikývl a ukázal k obzoru. Linda Petrovová tam stála a

opírala se o nízkou skalku. „Daleko nedošla,“ řekl.

* * *

Už byli vysoko, výš než zpočátku doufal, že se vůbec dostanou.

Uviděl, jak se Martana marně snaží najít oporu pro svou levou

nohu, zapřel se mezi kamennými žebry komína, a zvedl ruku, aby se

o ni mohla opřít. „Lez!“

Nemohla ho slyšet, ale špičkou boty se dotkla jeho ruky,

pochopila, že se jí snaží pomoci, opřela se mu chodidlem do dlaně a

35

vytáhla se výš.

Unaveně vydechl a vyhlédl do kraje. Čím byli výš nad zemí, tím

méně bylo v povětří písku a prachu a dalo se dohlédnout dál. Krajina

ale byla pořád stejně bezútěšná. Rozlehlá pláň kráteru Garen se beze

zbytku podrobila bouři. Všiml si, že se Martana přestala sunout

nahoru a zvedl hlavu. Dívala se na něj a na cosi ukazovala kamsi

nad sebe.

Neviděl přes ni vůbec nic. Jen mávl rukou a naznačil jí, aby

pokračovala nahoru.

Zavrtěla hlavou.

Zdálo se, že váhá. Náhle se rozhodla a začala sešplhávat dolů. V

úzkém komínu nebylo mnoho místa, a Mark mohl jen vztekle

vydechnout, když mu dívka opřela koleno o rameno a vzápětí druhé.

Přitiskla se mu na kyslíkovou masku podbřiškem, trochu sklouzla

dolů, a vzepřela se rameny mezi stěnami skalního komína tak, aby si

byli tvářemi k sobě.

„Co se děje?“ vyhrkl, sotva si sundali masky. Hleděli si teď z očí

do očí, skláněli hlavy, a chránili si oči navzájem.

„Tam nahoře,“ zajíkavě vydechla. „Jsou tam lidi.“

Pokrčil rameny. „To je možné, nemusíme být přece jediní, koho

zastihla bouře v této oblasti.“

„Ale oni jsou mrtví!“

„Mrtví?“ Horečně zauvažoval. „Kolik jich je?“

„Nejméně deset,“ vzlykla. „Ostatní jsou možná ještě pod

pískem.“

„Rychle lez nahoru!“ začal jí tykat. „A neboj se, jdu za tebou.

Třeba ještě někoho z nich zachráníme!“

Podívala se na něj jako na blázna. „Řekla jsem to asi špatně,“

zamumlala opatrně. „Někdo je zabil. Jsou mrtví. Už dlouho, víš?

Odhaduji to na pár tisíc let… Asi tak…“

Nechal ji na místě a přešplhal přes ni nahoru. Zezdola budil okraj

kráteru dojem jednolité kolmé skalní stěny. Všude jinde po obvodu

kráteru tomu tak skutečně bylo, kromě jihovýchodní strany, právě na

opačné straně kráteru, než kde byli oni, kde se pláň kráteru otevírala

do krajiny bez vyšší kamenné překážky. Pravěké moře v těchto

místech kdysi rozrušilo skálu a proniklo do kráteru…

36

Nad Markem a Martanou se ale kdysi v pravěku planety dotkl

meteor povrchu Marsu poprvé. Snad se tu tyčila hora, nebo proti

rozžhavené kouli vyšplíchla horká láva, vytékající z nedaleké

sopky… Tato strana kráteru vypadala, jako by z něj ve výšce třiceti

metrů nade dnem někdo obrovskou lžicí vyhloubil ještě jeden, mělčí

a sotva kilometr v průměru. Právě sem se dostali.

Mark se vytáhl na kamennou římsu a na všech čtyřech se otočil…

Martana měla pravdu. Na široké skalní galerii, tvořící předěl

mezi okrajem hlavního kráteru a plochou kamennou pláží, mírně se

svažující kamsi do šera, bičovaného sprškami písku, stála řada

sloupů, přitesaných z mohutných kmenů, jaké se dnes už na Marsu

nikde nevyskytovaly, a jen občas, když se písečná duna přesunula o

pár desítek metrů dál, se na slunci objevily fosilizované samorosty z

gigantických jehličnatých stromů. Před každým sloupem stál člověk.

Nedalo se rozpoznat, zda to byli muži či ženy. Obalovala je slupka

písku, za tisíce let vodou a sluncem vypáleného do tvrdosti

pískovce.

Ještě jednou se podíval, pak klekl na koleno a natáhl se, aby

podal Martaně ruku.

Pomohla mu a vmžiku byla nahoře. Prvotní strach zřejmě nechala

ve skalním komíně a už v její duši zase vítězilo nadšení archeologa.

„Co je to za naleziště?“ vyjekla.

Držel ji při zemi, protože by se mohlo lehce stát, že by ji vichřice

smetla s sebou do šera, vládnoucího tam dole, na dně sekundárního

kráteru, a podle toho, že si nedaleko nich razila skrz skalní lavicí

cestu stružka vody, dalo se předpokládat, že by se tam Martaně

vůbec nelíbilo…

Zatlačil ji na místo, kde se mohli jakž takž krýt před vichrem,

sundal batoh a vytáhl mapu. „Přesně, jak jsem si myslel,“ zamumlal.

„Co je?“ zeptala se. „Někde tu bude tábor, ne? Základna?

Schováme se u nich, a až se to utiší, třeba mi dovolí se tu okolo

podívat…“

Položil jí dlaň přes pusu: „Teď moc nekřič, děvče!“ zahučel jí do

ucha. Na okamžik se odmlčel. Pozemšťanka by už před pár

vteřinami uhodla, co jí chce říct, ale ve světě, odkud Martana

Bejvloo pocházela, nebylo zvykem, že by si muži dovolili takhle

37

ženu napínat. „Tato lokalita není známá.“

Vytřeštila oči: „Cože?“

„Nikdo o tom tady neví,“ zdůraznil.

„Ale to není možné! Vždyť to musí být vidět z každého letounu!“

Ztuhla. „Je to možné. Jak odpadávaly ty písečné pilíře, tak se mohlo

stát…“

Přikývl na souhlas: „Taková bouře tu ještě nebyla.“

„Slyšela jsem. Pokleslo pohoří, které kraj chránilo před

největšími nápory bouří, a od té doby je tato bouře první… Všechno

to tu odkryla! To je objev!“

„Vichřice ho zase smete,“ mávl rukou a v duchu se zasmál, když

viděl, jak to s ní trhlo.

„Musíme je zachránit!“ vyjekla.

„A jak?“

Uvažovala jen chvíli. „Vyvrátíme ty sloupy z jejich lůžka a

položíme je na zem. Písek je okamžitě zasype. Bude to menší škoda,

než kdyby teď písečný blizard ty mumie rozsekal jako… jako…“

Měla pravdu. Z mrtvol odpadávaly kousky jejich pískovcového

krunýře velmi rychle.

Chytil ji ve výskoku. „Ty zůstaneš tady!“ zasyčel jí do ucha.

„Udělám to já. Nedovedeš si představit, co je tam dál, v tom šeru!

Kdyby tě tam vítr strhl…“

„A co je tam?“ vystrčila bojovně bradu.

„Jestli je tam jezírko, jako že asi ano, pak tam jsou jedovatí

pavouci. Jsou na Marsu všude, ale ti vodní jsou nejhorší. Věř mi!

Zůstaň tady!“

* * *

„Rayi?“ Světlovlasá dívka unaveně dosedla na starou bednu od

rybích konzerv a z otlučeného plechového hrnku, který jí půjčil

některý z místních kovkopů, usrkla směs rumu s trochou čaje.

„Chtěla jsem se vám omluvit.“

„Spíše mu to děláte ještě těžší,“ vmísila se do jejich rozhovoru

paní Haju. Každou chvíli začínala o dceři a přemýšlela, co se s ní

mohlo stát. To jí ale nebránilo jako každé správné političce na dceru

38

zapomenout, když bylo třeba. „Ti všichni tady kolem na vás mohou

oči nechat. Nejspíš už několik let neviděli krásnou ženu, a vy se

pokoušíte bavit jen s androidem. To mu, myslím, neodpustí. Je skoro

bez energie, nezapomeňte.“

Linda Petrovová se rozesmála. „Jo, bude první android, který

bude ukopán ze žárlivosti…“

„Jak dlouho se zdržíte?“ ozval se od nálevního pultu velitel

tábora. Nerudně se díval na pracovní obleky, které každému z nich

dal. Teď toho skoro litoval. Ví Bůh, že už je nespíš nedostane

zpátky.

„Jestliže nám na ráno zajistíte odvoz do hlavního města, pak

jenom pár hodin,“ odpověděl Ray.

„Podle toho, co hlásili, se dá čekat, že metropole bude

nepřístupná ještě pět šest dní.“

„Tak dlouho nevydržím,“ nadhodil Ray.

„Jo,“ pokývl velitel tábora, „mí chlapi taky ne. Navrhl bych vám

třem obchod. Myslím to dobře, vopravdu. Zvlášť pro ty dvě!“

Ray pokývl: „Čekal jsem to.“

Paní Haju se pousmála: „Pokud vám činí potíže přizpůsobit se

skutečnosti, že jednáte s androidem, mohu ho zastoupit.“

„Omyl, paní,“ zarazil ji velitel tábora gestem ruky. „Radši budu

jednat s automatem na žvejkačky než se ženskou. Bez urážky, ale za

chvíli se setmí, a já potřebuju vědět, na čem jsem. S váma, nebo

nedej Bože, s tou druhou, bych nedojednal nic ani do půlnoci.“

„Mluvte,“ vybídl ho Ray.

„Fajn, bude to jednodušší. Támhle za hřebenem…“ velitel tábora

Kesera 78 mávl neurčitě rukou kamsi skrz lišejníkem zateplenou

stěnu táborové kantýny.

„… Mám tam srub. No, vlastně takovou chajdu. Vobčas se tam

na pár dnů spakuje některej z nás, když už mu z toho tady šibuje v

palici. Říkáme tomu Chatka Robinsona. Taky se tam na noc na dvě

zabydlí ten, kterýmu přijede žába z města. Teď je to volný, a hlavně

je to dost daleko odsud.“

„Pořád poslouchám,“ pokývl Ray.

Velitel tábora se potěšeně usmál: „Možná bych přece jenom mohl

obětovat trochu tý energie, a i když jsem se prve tím zrovna

39

nechlubil, je tady zařízení pro nabití tvejch baterií, kámo. Jestli mi

slíbíte, že se tam na těch pár dnů odstěhujete a ani nepáchnete

zpátky do tábora, nechám vám tam dopravit zásoby, vodu a fungl

novej chemickej hajzlík. Nemám zájem, aby se mi to tu pro tu blond

šťabajznu porvalo…“

„Bylo by možná dobré určit horizont, kam až se mohou vaši muži

přiblížit,“ navrhl Ray.

„Jo,“ souhlasil velitel. „Taky vám pošlu Bleka. Dá na vás pozor.

Ženský ho nezajímají, jenom letadla. Pořád si staví nějaký modýlky.

Ta blond kočka je sice taky dobrý éro, ale Blek je férovej kluk. Fakt

vám pomůže.“

„Ráda se vám odměním, až se odsud dostaneme,“ řekla paní

Haju.

„Jo?“ Ožil. „Tak nám pošlete z metropole pár beden čerstvý

zeleniny. Tady nic neroste a už mám dva chlapy, kterejm se začínají

ňák divně kejvat zuby. Moc bych za to nedal, že to můžou bejt

kurděje…“

* * *

Stáli tam jako majáky, jako výstraha všem, kdo by chtěl

vystoupit ze dna kráteru sem nahoru… Jenom světlo v prázdných

očních důlcích chybělo. Holé lebky, bez vlasů, jen potažené

seschlou, popraskanou kůží, jim visely na hrudi na šlachách

ztvrdlých na kámen, jako by už neměly sílu podívat se dolů, kde se

na místě dávného moře táhly nekonečné vlny červených dun.

Mark se opatrně a po čtyřech přiblížil. Tady, na otevřeném

prostranství skalní galerie měla vichřice ještě větší sílu. Doplazil se

k prvnímu kůlu, chytil se jej, a za ním, aby ho před nápory větru kryl

sloup a dávná mrtvola, se zvedl na nohy.

Martana měla pravdu. Zrníčka písku, letící povětřím rychlostí

nad sto kilometrů za hodinu už stačila vypnutou kůži rozsekat. Byl

nejvyšší čas.

Zkusil se opřít do sloupu…

Ani se nemusel moc namáhat. Zlomil se přímo u paty. Vichřice s

ním smýkla na zem, a nárazem se celý artefakt roztříštil na několik

40

kusů. Horní, asi půlmetrová část kůlu se odvalila stranou. Částečně

zfosilizované šlachy na krku při nárazu praskly jako by byly ze skla

a hlava se odkutálela pryč. Písek začal okamžitě svědectví jeho

nešikovnosti zakrývat.

Mark se ohlédl po dívce, jestli to viděla, ale nejspíš měl štěstí,

protože každý archeolog, který by byl svědkem něčeho takového, by

mu vyloupal oči násadkou osobního štětečku. U dalších už byl

opatrnější. Všechny ulomil těsně nad místem, kde byl kůl zasazen do

země, opatrně je položil do písku a obrátil tělem od větru, aby už dál

tolik netrpělo. Až u toho posledního si všiml, že se něčím dost

výrazně liší od člověka. Mrtvoly, za ta léta v písku ideálně

vymumifikované, měly na rukou a nohou mezi prsty nevelké plovací

blány. Zasmál se. Popolezl o pár desítek kroků dál, jestli se v šeru

neskrývá ještě další mumie, a až teprve z několika metrů spatřil úzký

černý srpek na skalní stěně, která se tu zvedala a tvořila konec skalní

galerie.

Popolezl blíž. Ne! Nemohl se mýlit! Úzký srpeček temnoty byl

čerstvě odhaleným otvorem do jeskyně, nebo spíš sluje, vzniklé při

dopadu meteoritu díky plynové bublině vypařené horniny.

„Mariano!“ zakřičel na ni, ale věděl, že se pro ni musí vrátit. V

jekotu bouře ho nemohla slyšet a už vůbec by ji nemohl nechat, aby

se pustila samotná přes skalní galerii. Vesele se zasmál a vydal se na

zpáteční cestu. Je tu úkryt a nedaleko si přes kamenný práh skalní

galerie razí cestu potůček. Tady mohou vydržet nejméně ty dva

týdny, na které mají v batozích zásoby. A pak ještě tak další týden

bez jídla. To bude stačit… Vzpomněl si na Raye a napadlo ho, že by

se s ním mohl telepaticky spojit.

Hned to vyzkoušel, ale nepodařilo se mu to. Pravděpodobně byli

od Kongresového centra příliš daleko.

* * *

„Rayi?“ hlesla paní Haju.

Seděli na lavičce před chatou, sbité z bedýnek, a dívali se na

hvězdy.

„Je vám zima?“ zeptal se.

41

Zavrtěla hlavou: „Chtěla jsem vás poprosit, jestli byste se… jestli

byste se nepokusil spojit s panem Stonem.“

„Už jsem to zkoušel. Výsledek negativní.“

Nenaléhala, věděla, že by to bylo zbytečné. Vstala a poodešla dál.

Planina byla zanesená oblázky a mezi nimi se kolébali velcí

krovkovití brouci a hledali v uličkách mezi kameny, v té skoro už

mrtvé půdě, kdoví co.

„Rayi?“ ozvalo se znovu.

Android se otočil. Tentokrát to byl hlas Lindy Petrovové.

„Přejete si?“

„Kam šla?“

Pokrčil rameny. Všimla si, že docela lidsky. „Snad truchlit.

Nechci jí to říct, ale zdá se, že její dcera neměla nejmenší šanci

přežít.“

„A já?“ zeptala se Linda. Všiml si, jak pohodila vlasy a napadlo

ho, že není zase tak těžké uhodnout, co se jí honí v hlavě.

„Vy? Beze mne byste tam zahynula.“

„Ráda bych se vám odměnila… Víte? Jen netuším, jak. Kdybyste

chtěl, abych se u Elsy Swensonové přimluvila, aby vám rozšířila

paměť, nebo tak něco…“

„Mou největší odměnou je spokojenost lidí,“ odpověděl.

„Vážně?“ blýsklo jí v očích. Popošla až k němu a podala mu

ruku. „Ještě jsem neměla možnost… poznat… výrobou čeho se to

vlastně Elsa živí!“

* * *

„Co když…“ Martana se zarazila a couvla o krok.

„Co když tam něco je?“ uhodl Mark. „Jestli ano, tak je to už

dvanáct tisíc let mrtvé. Nebo jen o trochu méně. Ale jestli chceš,

půjdu dovnitř první. Vždycky jsem toužil být objevitelem něčeho

úžasného! Něčeho…“

Vztekle ho odstrčila a provlékla rozšířeným otvorem ruku s

baterkou. Světelný kužel zatančil po přírodní klenbě, a pak Martana

posvítila přímo před sebe. Tichounce, vykřikla, ale v jejím hlase

nebyl strach. „Musím dovnitř!“ sykla na Marka. Tady v závětří se

42

jim kyslíkové masky klimbaly na krku a jen překážely.

„To musíme oba,“ pokývl.

„Nesmíme se tam ale moc procházet!“ Zvedla prst, jako by ho

chtěla varovat, ještě jednou posvítila dovnitř, a pak se nohama

napřed vsunula do otvoru. Mark vnikl do sluje hned za ní a okamžitě

pochopil, proč před chvílí vyjekla.

Všude kolem byli mrtví. Seděli v pletených křeslech kolem

dlouhého nízkého stolu a před sebou měla většina z nich nádobku z

nějaké tykvovité rostliny. Jejich těla byla zkroucená předsmrtnou

křečí a jejich smrt musela být strašlivá a bolestivá.

„Jako hromadná sebevražda,“ hlesl tiše Mark.

„Ano,“ živě přikývla. „V některých kulturách…“ Zase zmlkla a

přistoupila k muži, který v posledních okamžicích života zaryl nehty

do desky stolu a položil si hlavu na ruku.

„Až na ty vestičky a suknice jsou prakticky nazí,“ mluvila

Martana nahlas sama k sobě a snad v tu chvíli zapomněla, že je tu s

Markem. „Konečně, proč ne, v té době tu zřejmě existovalo tropické

podnebí. A vypadají jako klasičtí hominidi. Ti mrtví venku, to byly

zřejmě mrtvoly jejich významných válečných předků a měly bránit

zlým duchům, aby se nezmocnili jejich duší, než nastoupí cestu do

nějakého Ráje…“

„Myslím, že ne,“ překvapil ji Mark.

Udiveně zvedla hlavu: „Proč myslíš?“

„Ti venku měli plovací blány a trochu jinou lebku.

Podlouhlejší…“

„Musím se podívat!“

„Ještě něco vidím!“ zarazil ji. Kužel baterky poposkočil po

něčem, co Martana nestačila rozpoznat. Mark se ujistil, že nemá o co

zakopnout, znovu na tu věc posvítil.

„To je…“ vydechla.

„To je kovárna,“ pokývl. „Znali železo! Meče tu nevidím, jen

jakési krátké oštěpy s kovanou dlouhou špicí.“ Prošel kolem ní a

posvítil přímo do výhně. V primitivních kleštích stále vězelo cosi, co

připomínalo korozí ohlodanou čepel dlouhého nože.

„Byli dál, než jsme si mysleli,“ zamumlal Mark. „A byla tu

válka,“ dodala. „Tedy, jestli ti venku měli plovací blány, jak

43

říkáš…“

4.

Metropole se už druhý měsíc zotavovala z nejhorší živelní

katastrofy, jaká na ni za těch sedmdesát let, co stála, dopadla. Na

mrtvé z Kongresového centra se už pozapomínalo. Přesto komplex

budov, do něhož se přemístilo jednání zástupců jednotlivých planet

Pozemské Unie, vypadal tiše a zasmušile. Po visutých dřevěných

chodníčcích, jejichž síť z výšky připomínala okrovou pavučinu

roztahující se nad modrozeleným houštím, se procházeli delegáti

jednání, naoko lhostejní a znudění, ale většina z nich napjatá, jak

dopadne hlasování, plánované na tentýž večer.

„Generále Khove? Můžeme si promluvit?“

Velitel SDPP se zamračeně ohlédl. Nebyl zrovna v náladě, kdy

by měl chuť si s někým povídat. Naopak. Věděl, že vedení Etno-eka

nezahálelo, a využívalo každou minutu k získávání příznivců v

řadách hlasujících. Taky věděl, co to bude znamenat, jestliže Etno-

eko skutečně dostane mandát dozorovat a případně regulovat – jak

bylo doslova řečeno v dokumentu – nejen případná pochybení

SDPP, ale také následky živelných katastrof. Každým argumentem v

jejich prospěch byly chyby jeho agentů, a těch, pravda, za ta léta

nebylo tak úplně málo. Ostatně, žádná taková činnost se neobejde

bez chyb a selhání. Na druhé straně, kdyby mělo Etno-eko volnou

ruku, pak by možná Pozemská Unie vůbec neexistovala, a kdyby se

vzala do důsledku jejich teorie ekologické likvidace následků

zásadních katastrof v dějinách planet, a v minulosti ji někdo uplatnil,

pak by se mohlo stát, že by před čtyřiašedesáti miliony lety

dinosauři nevyhynuli, ale vyvinuli by se v inteligentní a

pravděpodobně dravou rasu. Vyrazili by do vesmíru dřív než

kterákoli humanoidní rasa. Nebylo by nic, co by je mohlo zastavit v

jejich cestě za žrádlem…

„Generále Khove!“

„Pane Shackletone?“ odpověděl otráveně. „Slyšel jsem, že jste to

peklo přežil a že ležíte v nemocnici… Upřímně. Jste jeden z mála

44

lidí, u kterých mne to netěší. Váš kolega, pan Pontman tam zahynul.

Škoda, že vám vaše osudy nemohu vyměnit. Vaše ušťouranost maže

mnoha lidem karty. A ty karty jsou zatraceně falešné.“

„Díky, generále,“ opáčil novinář. „Už jsem zdráv jako ryba. Rád

bych se zeptal, jak moc si před hlasováním věříte?“

Generál Khov dostal náramnou chuť na doutník: „Nemáte co

dělat, chlapče?“

Novinář pobaveně zavrtěl hlavou.

„Jak dlouho jste venku z nemocnice?“

„Dva dny.“

„A už jste se byl podívat u kráteru Garen?“ zeptal se Khov.

„Zaleťte si tam! Tam jsou věci, které by mohly lidi zajímat. Samý

mrtvoly, to musí být pro novináře ráj, nemám pravdu?“ Odkašlal si.

„Archeologická společnost dr. Jonese dala permit k vykopávkám

doktorce Martaně Bejvloo, jejíž matka tady na jednání zastupuje

planetu Penthesileiu. Můžete udělat báječný rozhovor s oběma.

Bude to trhák, věřte mi… A třeba i s kapitánem Markem Stonem,

byl u toho objevu, a vlastně jako spoluobjevitel podpořil žádost

Martany Bejvloo o udělení lokality.“ Generál Khov se sadisticky

pousmál. „Ano. Trvám na tom, abyste udělal rozhovor i se Stonem!

Ale nejdřív…“

Na visutém chodníčku, pnoucím se nad zahradami nějakých třicet

metrů daleko spatřil Marka Stonea, jak na něj přes koruny nezvykle

vysokých sakur mává. „Nejdřív si zajeďte do kráteru Garen! Tam

budete nejužitečnější…“ Vstal a zamířil k místu, odkud se dalo přejít

na protější chodník.

„Není třeba, generále,“ uslyšel ještě za sebou. „Martana Bejvloo

je tady. Před chvílí jsem ji viděl! Přiletěla už včera.“

Khov se překvapeně otočil. Jeho šestý smysl, věštící problémy na

několik hodin dopředu, zabrnkal na poplach. „Dcera paní Haju je

tady?“ Nevěřícně povytáhl obočí.

„Je zapsaná mezi diskutující na pořadu odpoledního jednání,“

sdělil Shackleton. „Těsně před hlasováním. Mám nejasné tušení, že

nám chce cosi zásadního říct!“

„Kdo ji tam dal zapsat?“ vyhrkl generál. Už ale ani nečekal na

odpověď a rozběhl se za Stonem.

45

„Tak co se tady děje?“

Oba muži mlčeli, dokud nedošli do Khovova hotelového pokoje.

Tady už ale generálova zlost a nervozita vykypěla jako kaše z

pohádkového hrnečku.

„Archeologický objev, generále,“ odpověděl Mark. Přešel k

ovládacímu panelu pokojové multivize, naladil hudební kanál a

zesílil naplno zvuk.

„Vím o něm. No a co?“

„Nevíte nic, generále. Právě jsem přiletěl z oblasti kráteru Garen.

Hned potom, co jsem se dozvěděl, že Martana sem letěla taky.“

„Je tu prý od včerejška!“

„Správně. Odletěla tajně.“

„Pokračujte, Stone!“

„O tom, co jsme tam s Martanou objevili během té písečné bouře

jste jistě slyšel a četl všechno, i když to není váš obor.“ Generál

mlčky přikývl. „Víte taky o tom, že dole, na dně hlavního kráteru,

přímo pod skalní galerií s těmi bytostmi přikovanými ke kůlům,

bylo objeveno vojenské ležení? Tisíce koster, patřících stejnému

druhu hominidů, jací byli nalezeni nahoře v jeskyni. Tedy bez

plovacích blan. Povětšinou měli holé nohy a prsní pancíře ze

železných a měděných plíšků, navlečených na drátech.“

„I to jsem už slyšel. Co to má společného…?“

„Všichni tam dole zahynuli. Podle pitvy – jestli se tomu tak dá

říct, když jde o kostru pouze s kousky minimálně zachovalé tkáně –

se utopili, nebo zahynuli následkem poúrazového šoku. Cosi s nimi

zřejmě mrštilo proti skalní stěně.“

„No a? Hrome, Stone, vyjadřujte se jasně!“

„Podle hypotézy Martany Bejvloo se tehdy přihnala velká vlna

od moře, snad cosi jako naše tsunami, a rozmetala vojsko o skálu.

Jinak řečeno, pravděpodobně čekali na nepřítele. Nahoře na skalní

galerii vztyčili sloupy se zajatci tak, aby je musel spatřit každý, kdo

se bude blížit po dně kráteru, který byl tehdy zčásti zatopený mořem

a zčásti slanými močály, za nimiž se už také táhlo moře. Odtud měli

nepřátelé přijít. Nezapomeňte, že měli plovací blány! Místo nepřítele

se přihnala tsunami a vyhrála bitvu místo nich.“

„Chcete naznačit, že se nemuselo jednat o náhodu?“ zpozorněl

46

generál Khov.

„Nevím,“ pokrčil Mark rameny. „Ale Martana něco ví. Už tři dny

je podivně zasmušilá. Je to dvanáct tisíc let stará historie, ale zdá se,

že ji to pěkně vzalo.“

Skrz tabuli okna spatřili, jak se portál hlavní budovy rozsvítil

melodickou škálou duhových barev.

„Začíná odpolední jednání,“ řekl generál a odstoupil od okna.

„Za chvíli se to dozvíme.“ Odkašlal si. „Ještě něco jsem vám chtěl

říct, Stone. Zatím k tomu nebyla příležitost… Křivdil jsem vám.

Víte, tehdy, když nám bouře smetla Kongresové centrum.

Nenapadlo by mne, že jste se uvolil s tou dívkou letět za slib, že

bude tlačit na matku, aby hlasovala, jak by měl každý rozumný

člověk.“

„Jsem vzor obětavosti, pane,“ zašklebil se Mark. „Musím však

podotknout, že paní Haju přesvědčil spíš Ray. I když nevím, jak…“

zašklebil se ještě víc. „Cherchez le homme. Za vším hledej muže…

Nebo spíš cherchez le android?“

Už mířili k budově, když si Mark vzpomněl: „A ještě něco, pane.

Asi čtyřicet kilometrů od naleziště, na místě, kde z moře vystupoval

ostrov, byla při leteckém průzkumu objevena pyramida. I ona byla

dosud ukryta pod písečnými usazeninami, a bouře ji odkryla. Zatím

se do ní archeologům nepodařilo proniknout.“

„Martaně?“

„Ne. Našim. Objekt nebyl zahrnut do stejné lokality. Dost se

kvůli tomu čertila.“

Generál Khov mávl rukou. Průsvitnými dveřmi do vstupní haly

vešel jako první. Skoro celý sál už byl zaplněný.

„Než přikročíme k hlasování o tom, zda předat společnosti Etno-

eko pravomoci, jaké měla dosud pouze SDPP, poprosila nás ještě o

slovo archeoložka doktorka Martana Bejvloo.“ Generál Khov se

tázavě podíval po Markovi a ten pokrčil rameny. „Já nevím, co chce,

generále. Z Garenu odletěla skoro tajně!“ opakoval. Rozhlédl se a

zostražitěl: „Není tu nikde paní Haju! Její křeslo je prázdné!“

Martaně Bejvloo to za řečnickým pultíkem náramně slušelo.

Mark si vzpomněl na společné večery v buňce na archeologickém

nalezišti, kdy ještě s ostatními archeology až do půlnoci na střídačku

47

zpívali každý svoje písničky, jak kolovala láhev s jablkovicí, plátky

uzeného lososa, kondenzované mléko s rumem a chipsy, a skoro se

mu zastesklo. Musel uznat, že to byla příjemná doba, a prací na

vykopávkách skvěle strávil čas do přesunutého termínu jednání.

Martana přehlédla posluchače a mírně se uklonila: „Dámy a

pánové! Nebudu vás příliš zdržovat. Jen vás chci seznámit s jistou

skutečností, která určitě ovlivní názor a následně i hlasování velké

části z vás…“ Všimla si Marka a zamračila se. Ten tu tedy být

nemusel!

„Jak víte, jsem vedoucí na vykopávkách v lokalitě Garen. Vznik

lokality spadá do pozdního období etapy intenzivního vysychání

planety. Podle všech indicií mohu odpovědně prohlásit, že to nebyla

klidná doba. Dvě rasy hominidů se v té době střetávaly v boji o

poslední moře, o moře, táhnoucí se na jih a jihovýchod od kráteru

Garen v délce sotva tří set kilometrů. Všechna ostatní moře byla

mělčí a v té době z nich zbyla už jen slaniska a tůně slaného roztoku.

Původně pravděpodobně docházelo k podobným konfliktům po celé

planetě. Půda však vysychala, kulturní plodiny a vlastně všechny

suchozemské rostliny nedokázaly přežít suché období léta, s tím je

nutno spojit předpoklad hromadného úhynu býložravců a z toho

plynoucí fakt, že základním zdrojem potravy se stávají ryby. O ně se

v té době rozpoutala válka mezi oběma typy myslících bytostí na

této planetě… Taková je moje hypotéza.“

Předsedající jí skočil do řeči: „Je to velmi zajímavé, a máte zcela

jistě vypravěčský talent, ale…“

„Hned to bude,“ mávla rukou, jako by ho chtěla odehnat. „Než se

rozhodnete při dnešním hlasování tak nebo onak, vyslechněte mne,

prosím, do konce. Provedením analýzy DNA bylo skutečně

potvrzeno, že se jedná o dva odlišné, zcela samostatné živočišné

druhy. V jeskyni, kde jsme našli několik příslušníků suchozemské

formy, kteří, když vlna tsunami rozdrtila jejich vojsko, zřejmě

zvolili hromadnou sebevraždu, jsme objevili ještě docela vzadu

zamřížovanou jámu a v ní pozůstatky člověka. Věznili ho tam.

Neměl plovací blány, a z toho můžeme vyvodit, že nepatřil k jejich

nepřátelům. V první chvíli mne napadlo, že se mohlo jednat o

rebela, někoho, kdo se pokusil svrhnout svého vůdce…

48

Zachovalost jeho nehtů však svědčila o tom, že způsob jeho

života se značně lišil od způsobu života jeho věznitelů. Tudíž jsem i

vzorek jeho tkáně dala k analýze a potvrdila se moje obava. DNA

tohoto zajatce, který zřejmě zemřel hlady poté, co se jeho věznitelé

otrávili, odpovídá DNA Pozemšťana, jak ho známe dnes.“

Šum v sále zahlušil Khovovu hrubou kletbu.

„Co to znamená?“ zeptal se předsedající.

„Znamená to, že se…“ polkla a bylo vidět, že se jí nechce mluvit

dál. Zapípal jí komunikátor. Přiložila si ho k uchu a tápavě se vrátila

od řečnického pultíku ke křesílku. Jako ve snách minula to svoje a

posadila se na klín předsedajícího.

Někdo se usmál, ale jinak bylo ticho.

Mark si všiml, že docela vzadu někdo přešlapuje mezi závěsy.

Rayi? zavolal telepaticky svého androida.

Co se děje, Marku?

Nevím, ale něco určitě. Zkus se podívat po paní Haju, ano?

Nepřišla najednání, je tu místo ní její dcera a blábolí nějaké

nesmysly.

Už dva dny jsme se nesetkali, odpověděl Ray. Měl jsem za to, že

se připravuje na dnešek.

Prověř to!

„Musím to doříct!“ vzchopila se Martana a postavila se.

„Znamená to, že se člověk ze Země zapletl před dvanácti tisíci lety

do vývoje na Marsu. Podotýkám, že jsme v hromadě smetí na konci

jeskyně nalezli zbytky ochranného opasku, jaký je ve výbavě

každého agenta SDPP. Já… Já žádám, aby se při hlasování vzalo v

potaz, že agenti SDPP se pokusili ovlivnit…“

„Nesmysl!“ zahučel generál Khov a bál se, že už ví, kam to děvče

míří. „Tehdy jsme o cestování vesmírem neměli ani mlhavé ponětí!“

Předsedající vstal a zvedl ruku: „Navrhuji přestávku v jednání.

Půl hodiny? Vyhovuje vám to všem, abyste si dokázali utřídit

myšlenky, než přikročíme…“ Jeho poslední slova zanikla ve vřavě a

lomozu.

Martanin komunikátor znovu zapípal a dívka zničehonic vzlykla.

Nic o ní nevím, Marku, ozval se Ray. Ověřil jsem si to v centrální

databázi. I-kartou paní Haju se v posledních čtyřiceti osmi hodinách

49

nikdo neprokázal, nikdo neplatil, a nepoužila ji ani v hotelu k

otevření dveří svého pokoje. Spojil jsem se s recepcí. Paní Haju na

pokoji není a dva dny ji nikdo neviděl.

Mark Stone se postavil a ohlédl se dozadu. Už se tam nehýbalo

nic. Přeskočil muže, který seděl na sedadle vedle něho a rozběhl se

po schodišti nahoru…

Závěs se už nehýbal, když se k němu Mark dostal. Někdo se ale o

stěnu právě otřel, a to někdo, kdo přišel zvenčí, z terénu, protože

stěna byla umazaná od načervenalého prachu. Mark proběhl závěsy

až ke konci, a ocitl se právě nad schodištěm.

Tudy utekl! Kdo? To ještě nevěděl.

Seběhl po schodech, proběhl mezi vodotrysky, zdobícími vstupní

halu v přízemí a vyběhl ven. Visuté dřevěné lávky nad křovisky,

úhledně zastříhávanými do krychlí a kvádrů odtud zezdola

připomínaly spíš bludiště než krásnou mozaiku, jakou mohl

obdivovat seshora. Rozběhl se k nejbližšímu sloupu s kolejnicí

zdviže, skočil do jednomístné kabinky ve tvaru kapky, jejíž stěny

byly spleteny ze skleněných a měděných vláken, a o dvacet vteřin

později vyběhl na jeden z těch visutých chodníků.

Rayi! Kde jsi?

Jsem v hotelu Riisha. V pokoji paní Haju. Je tu se mnou majitel a

snažíme se…

Výborně, nejsi daleko! Zapni antigrav, ať to vypadá kdovíjak

divně. Po zahradách se tu prohání někdo, z koho má Martana šílený

strach. Ztratil jsem ho…

Zahlédl Raye, jak z nedaleké vysoké hotelové budovy vylétl

přímo z okna ve dvacátém patře a začal kroužit nad zahradou.

Nic, Marku. Žádný podezřelý.

Martana ve své řeči zaútočila proti SDPP. Máš v dosahu někoho,

kdo je podle našich záznamů členem Etno-eka?

Etno-eko oficiálně není zločinecká organizace, takže ji a její

členy nesmím vést v databázi… Někoho vidím, Marku!

Koho?

Shackletona!

Toho novináře?

Měl by přece sedět v sále, ne? Proč by jinak vůbec přiletěl na

50

Mars? Aby se tu procházel? K tomu připočti ten jeho nedávný

článek o zločinech některých bývalých členů SDPP. Bude v napojení

na Etno-eko!

Všiml si tě?

Nad širokým pásem kvetoucích rododendronů vyšlehl oslepující

záblesk. Ray zakolísal ve vzduchu a náhle se vrhl dolů jako jestřáb.

Všiml! odpověděl po pěti vteřinách.

Sbíhá se tam ochranka! vzkázal Mark. Za chvíli jsem tam taky.

Není třeba, Marku. Shackleton je v bezvědomí. Vystřelil po mně,

a já mu to vrátil. Probere se až za pár hodin. Já tu počkám a ty se

vrať do sálu. Zjisti od Martany, kde je její matka!

Mark se už dávno otočil na patách a běžel zpátky.

Zase stála před ostatními a mluvila. Nemohl ji přerušit. Pomalu

sestupoval po schodech ke svému místu a snažil se ztišit uštvaný

dech.

„… Velmi mne mrzí, co se tu před chvílí stalo,“ mluvila Martana

a Mark nemusel být věštcem, aby uhodl, co to asi tak mohlo být.

Generál Khov byl ještě teď celý brunátný. „Je mi z toho smutno,“

pokračovala Martana. „Nechtěla jsem se jakkoli vměšovat do sporu

SDPP versus Etno-eko. Domnívám se však, že je nutné rozhodnout,

a vy nesmíte ani náhodou svěřit moc do rukou těch, kteří si ji

nezaslouží. Nebo ji tam ponechat, samozřejmě,“ dodala spěšně.

„Nemůžeme…“

Mark přisedl ke generálovi a loupl po něm očima: „O co jí jde?“

„To nevím,“ zahučel generál Khov. „Hlava mi ale třeští z toho,

jak se mohlo stát, že jeden z těch mrtvých je člověk. Kde se tam

vzal? Tenkrát?“

Mark pokrčil rameny, ale nespouštěl oči z Martany: „Občas se už

přece stalo, že byl narušen plynulý tok času. Nepamatujete se na

pokusy Dina Larrivy na Beltamoru?“

„To mi nepřipomínejte,“ zasykl vztekle generál. „To je úplně jiný

případ, Marku! Planeta Beltamor byla na vývojovém stupni JW-

P/59, a to se s Marsem před… eeee… tolika tisíci lety nedá

srovnávat!“

„Generále! Vývojový stupeň JW-P/59 se od základního

vývojového stupně rané feudální společnosti liší jen tím, že

51

obyvatelstvo má zvládnutý postup kvašení a taky pálení alkoholu. A

taky pití, samozřejmě…“

„Ale já…!“ Martana se odmlčela. „Já navrhuji sestavení týmu,

který vyšetří veškeré nesrovnalosti tohoto případu. Jeho členové by

měli mít úkol zjistit, kdo je ten muž, ten člověk, který zahynul hlady

v kobce Suchozemců, jak jsem tuto rasu nazvala. A také, kdo

vytvořil tsunami, která rozhodla válku. Možná poslední válku na

Marsu.“

„Slečno Bejvloo! Chcete se vzdát permitu k provádění

vykopávek?“ ozval se hlas z fóra.

Zavrtěla hlavou. „Ne. Navrhnu ale naší vládě, aby planeta

Penhesileia dala k dispozici vládě Pozemské Unie náš

nejvýznamnější vědecký objev a umožnila tak rozřešení této otázky,

která se nyní možná nezdá tolik zásadní, ale s časem by její

důležitost vzrostla.“

„Jaký objev, doktorko Martano Bejvloo?“ zeptal se prezident

Unie ze své lóže.

„Stroj času,“ vyrazila vzápětí všem dech. „Navrhuji, aby do

doby, kdy se odehrávaly inkriminované události, odcestoval tým

vědců, doplněný o agenty obou protivných stran. Jako…“

„Počkejte, slečno!“ vstal prezident. „O tomto objevu není tady

nikomu nic známo!“

Šéf kontrarozvědky se usmál, ale neřekl nic.

„Existuje pouze prototyp,“ odpověděla Martana Bejvloo „a

několikrát jsme jej již užili na naší planetě k vyřešení sporných

historických otázek. Náš svět obývá pět ras a výklad dějin je nutno

sjednotit, chápete?“

„Zdá se, že se pro vás rodí úkol,“ zabručel generál Khov k Masku

Stoneovi.

„Se mnou pro tuhle misi nepočítejte,“ zabručel Mark. „V tom je

něco většího!“ Zašklebil se. „Nechci umřít hlady v nějaké jámě…“

Hluk v sále sílil.

„Dovolte ještě!“ křikla Martana, ale zesilovače tentokrát

nestačily. Zmlkla a čekala. Mark se nerozhlížel kolem, ale hleděl na

ni. Zdála se mu zvláštní. Přísahal by, že má v očích slzy. „Dovolte

ještě,“ zkusila to Martana znovu. „Ráda bych vám přečetla jména

52

účastníků mise, na nichž trvám a budu podobně mluvit se zástupci

svého světa, až se budou rozhodovat, zda stroj času zapůjčit a

dopravit na Mars. Nerada bych, aby tato podmínka jakkoli poškodila

naši spolupráci, ale nechci v ní ustupovat. Můj návrh složení

posádky zní takto: agent ve službách Etno-eka Ralf Rauer, agentem

z řad SDPP pro misi určuji…“ Martana se letmo dotkla pohledem

Marka a zase rychle ucukla, „… určuji Josipa Maschatova.“

Mark ucítil generálův pohled, ale sám nespouštěl oči z Martany.

Přede dvěma dny mu řekla, že kdyby jí záleželo na úspěchu nějaké

mise, vždycky by zvolila jeho. To spolu stáli na skalní galerii a

dívali se dolů do kráteru Garen na světla dolního tábora, kde

přespávali archeologové, kteří odkrývali to, co zbylo z vojska

„Suchozemských“. Tehdy Marka napadlo, že je to jakési opatrné

vyznání dívky, která byla vychovaná v matriarchální společnosti.

Teď by přísahal, že konečně pochopil. Už tehdy ho varovala, aby

nijak nereagoval, až přijde dnešní den a tato chvíle… Dalo se to

vysvětlit jedině tak, že si nepřeje, aby mise dopadla úspěšně!

„Kabina stroje času je pouze čtyřmístná,“ už zase Martana

hovořila k šumícímu sálu. „Další vybranou osobou je Linda

Petrovová, xenolingvistka. Vzhledem k malému počtu míst, a tedy

nemožnosti vzít s sebou androida, bude jejím úkolem sestavit

výukový program tamních jazyků…“

„Má kontakty s vedením Etno-eka,“ zabručel Khov.

„Pokoušela se mne ten první večer v Kongresovém centru svést,“

odtušil Mark. „Vzhledem k tomu, že je to přítelkyně Elsy

Swensonové, měl jsem za to, že ji jen tak zkouší popudit…“

„Řekl jste přítelkyně?“ povytáhl generál obočí.

„Ženy mají podivné představy o přátelství, generále,“ trpce se

usmál Mark.

„… Posledním členem posádky, vedoucím expedice, by měla být

nezaujatá a neutrální osoba, tou je novinář Jeremy Shackleton…“

skončila Martana.

„Ten?“ Mark vyskočil a zase si sedl. „Hrome,“ zaklel. „To je ale

špinavá hra!“

53

5.

Martana Bejvloo byla najednou nezastižitelná. Mark se několikrát

pokusil k ní dostat, ale bezúspěšně. Zkusil to i generál Khov, ale

Martana si nepřála ho vidět, a její přání za situace, kdy byl její svět

ochotný dát k dispozici Pozemské Unii dosud neznámou

technologii, bylo prioritní.

„Je to na vás, kapitáne Stone,“ ucedil generál a vztekle popotáhl z

doutníku. Kancelář, kterou mu pro dobu pobytu v marťanské

metropoli přidělili, ho od začátku znervózňovala a vůbec se mu

nelíbila. Dokonce hned ten první den poslal pryč dívku, která mu

měla vyřizovat agendu, a na vlastní náklady zařídil, aby ze Země

přiletěla jeho letitá sekretářka Peggy. Měla hranatou tvář s výraznou

čelistí a seschlou kůži, že tak trochu (a za špatného osvětlení ovšem)

připomínala mumie z oblasti Garen. Na druhé straně by generál

těžko hledal oddanější a spolehlivější spolupracovnici, a to pro něj

bylo důležitější. „Pokud jde o toho Shackletona, úředníci stáhli

obvinění prakticky hned potom, jak ho to děvče navrhlo do týmu,

a…“

„A paní Haju?“ zeptal se Ray.

Generál Khov pokrčil rameny. „Je pryč. Nemůžeme tady nic

dělat. Mars má svoji policii, a oficiální stanovisko je, že paní Haju

odcestovala zpátky na Penthesileiu, aby vedla jednání s nejvyšší

radou své planety o zapůjčení stroje času. My tři ale víme, že

zmizela už dva dny předtím, co její dcera přednesla ten projev.“

„Zdá se, že paní Haju unesli, pane,“ promluvil Mark.

„Teď o tom mluvím, Stone! Nic takového se nám nezdá! To je

prostě fakt! Vydírají tu mladou, jako že…“ Na pár vteřin se

zamyslel a žádné přirovnání ho nenapadlo. „Oficiálně pátrat

nesmíme, ani vyvíjet jinou činnost v té věci, ale jděte po tom, Stone.

Mluvil jsem s admirálem Neumannem, šéfem Vesmírné policie. Ani

oni nemohou na půdě Marsu zasáhnout. Zdejší vláda je pořád trochu

hysterická, když jde o pravomoci. Za vším vidí intriky Pozemšťanů.

Admirál dokonce mírně zatlačil na Penthesileiu, aby vznesli

požadavek na zahájení vyšetřování, ale tam se zřejmě bojí

nejhoršího. Neumannovi agenti na Penthesileie hlásili paniku. Smrdí

54

to politikou, ale ten hlavní důvod budou znát jedině naši kolegové

z Etno-eka. Nejspíš už dávno plánovali dostat se do minulosti a něco

na Marsu provést. Proto, jakmile jste s tou holkou…“

„… S doktorkou Martanou Bejvloo, generále.“

„Tak,“ pokývl Khov. „Jakmile jste objevili toho chlapa v jámě,

muselo jim být jasné, že je to následek jejich akce v budoucnosti.

Proto ji vydírají. Nějak se dozvěděli, že její vláda vlastní stroj času.

Konečně, věděla to i naše rozvědka. Zřejmě mají v plánu se tam

vrátit, a všechno zařídit líp, a hlavně tak, aby se to nestalo.“

„To je nedomyšlená konstrukce, generále,“ promluvil po

dlouhém mlčení Ray. „V takovém případě by ji spíš vydírali, aby tu

skutečnost, že muž z jámy je Pozemšťan, nezveřejňovala!“

Generál se zarazil: „To je fakt! Tak o co tu, hrome, jde?“

„Co Josip Maschatov, ten náš agent?“ vyhrkl Mark. „Myslíte, že

to zvládne? Nebo si ho vybrali, protože si byli jisti, že s ním

nebudou mít potíže? Já ho moc neznám…“

Generál potřásl hlavou: „Je dobrý, určitě si ho nevybrali proto, že

by to byl trouba. Navíc se zdá, že ho to překvapilo víc, než mne.

Upozornil jsem ho, že se tím pro nás stal podezřelým a on sám

navrhl výslech na detektoru lži. Můžeme na sto procent vyloučit, že

by se s nimi spřáhl.“

Mark vstal: „Odtud začnu. Kde ho najdu, generále? Vsadím se o

cokoli, že to víte.“

Generál přikývl. „Od včerejška, kdy byl kvůli misi povolán na

Mars, jen pendluje mezi barem a areálem bazénu.“

„Jo,“ pokývl Mark. „Nejhorší bývá čekání, kdy už to začne…“

„Tak jděte,“ povzbudivě se usmál Khov. „Za deset dnů bude stroj

času tady, a pak už nebude čas na nic. Máte dovolenou, Stone,

pamatujte si to! Takže to není žádný oficiální úkol… Stone!“ křikl

ještě, než Mark stačil otevřít dveře. „Dejte si pozor! Unesli paní

Haju. Na sto procent, že ano. Nebudou se rozpakovat odklidit

jednoho agenta SDPP!“

Takže? Mark se zhoupl v křesílku a uložil do jeho paměti

pohodlnější úhel sklonu sedačky.

Ray sáhl po sklenici s ředkvičkovým džusem. Byl sice android,

ale vzhledem k tomu, že při misích na různých světech bylo nutné,

55

aby nevzbuzoval podezření domorodých obyvatel, byl zkonstruován

tak, aby byl schopen přijímat potravu i tekutiny, a dokonce je

zpracovávat na energii, potřebnou pro vlastní aktivní činnost.

Účinnost využití energie však byla příliš malá a nebylo možné tímto

způsobem doplňovat vydanou energii stoprocentně, to by musel jíst

nepřetržitě několik dní. Když Ray nemusel, nepoužíval to. Teď ale

seděl v restauraci hotelu Riisha a pokoušel se zapadnout mezi

ostatní. Rozhlédl se. Všechny stoly byly obsazeny, a nebylo by

nejrozumnější, kdyby je někdo poslouchal.

Měli bychom zjistit, zda DNA muže z jámy neodpovídá DNA

některého z těch tří, určených na misi, odpověděl telepaticky.

Petrovová odpadá. Žena v té jámě docela jistě nebyla.

Mark přikývl. Nejsou to hlupáci, Rayi! Tohle si už docela jistě

ověřili.

I v případě Maschatova? vrátil mu to Ray. Josip Maschatov nic

neví, a podle všeho do celé té špinavé akce zasvěcen není. Možná

mají v plánu hned na začátku se ho zbavit.

Dobře. Poletím na lokalitu, a odeberu z mrtvoly vzorek tkáně. Ty,

Rayi, zatím zajisti laboratoř a dohodni se s Khovem na přístupu do

databanky agentů SDPP. V případě, že se o Maschatova jednat

nebude, rád bych si ověřil, že se nejedná ani o nikoho jiného z

našich lidí.

Kdokoli cizí u stolků kolem by měl dojem, že ti dva znudění

chlapi jen popíjejí ředkvičkový džus a koukají do prázdna. Tuhle

sezónu pil ředkvičkový džus každý. Prostě móda…

Přiblížil se číšník a Mark na něho kývl. „Zítra začíná World-cup

v lakrosu, Rayi. Vsadil sis?“ Číšník přišel a zdvořile zůstal stát půl

kroku od stolu. „Koho tipuješ na vítězství?“

„Highlanders,“ odpověděl Ray stejně nahlas a stejně znuděně.

„Victoria Quarta už má nejlepší období za sebou a Kangaroos na

Highlanders nikdy neuměli zahrát…“

„A co South City?“

„Přejete si, pánové?“

„Ještě jednou ten ředkvičkový džus,“ zamumlal Mark. „Pro něho.

Já už bych druhý nesnesl. Mně doneste skotskou, Glengoyne. A…“

Uprostřed sálu se náhle rozzářilo oslepující modré světlo.

56

Rozpilo se ve vzduchu, rozpadlo se na kusy, podobné želatině, a z

něho vystoupila bytost, jakou tady ještě nikdo nikdy nespatřil.

„Rayi!“ vyhrkl Mark a vyskočil od stolu.

Jako by vystoupila z prastarých bájí o překrásných dcerách

mořského starce Nérea. Nahá dívka, jež se náhle zhmotnila v sále

restaurace Riisha, měla světlou, lehounce promodralou kůži a

jemnost rysů hyzdila jen řečiště vystouplých fialových žil. Mark si

všiml plovacích blan mezi prsty na nohou i rukou, úzkých a tenkých

neostnatých ploutví na vnější straně paží a na lýtkách… Udělal krok

blíž… Néreovna ustoupila.

„Má zbraň, Marku!“

„Nevidím!“

Pod spodní čelistí se jí zachvěla kůže a na okamžik se pootevřela,

jako by se tam ukrývaly žábry… Už na druhý pohled k rybám

nepatřila. Pod hlubokýma očima měla nos jako všichni ostatní v sále

a žábry byly snad jen podpůrným dýchacím systémem pro případ

nutného prodloužení pobytu pod vodou. Podle dvojice ňader, zcela

až na barvu podobných lidským, se dalo hádat, že patří k savcům.

Kdosi vykřikl.

Další, od stolu nejbližšího k neznámé, vyskočil a chtěl utéct.

Uklouzl ale na blátivých chuchvalcích želatiny a padl zády na zem.

Bytost vykřikla taky. Znělo to jako tulení zaštěknutí. Měla strach.

Divoce se rozhlédla kolem sebe, a teprve potom si Mark všiml, že v

prstech svírá jakýsi krátký oštěp, ne delší než lidská paže,

přitisknutý k ruce. Podobné už viděl v jeskynní kovárně.

Číšník udělal neopatrný krůček vpřed. Obsidiánové ostří se

zalesklo ve světle bleděmodrých zářivek a vzápětí mu je ta bytost

zabořila do břicha.

Muž vytřeštil oči a padl na kolena. Jednou rukou se chytil

prázdné židle a položil si na sedadlo hlavu.

„Rayi!“ vykřikl Mark, a oběhl stoly po své pravici, aby se k

bytosti dostal ze strany. Ray strhl z nejbližších dvou stolů ubrusy z

přírodního hedvábí a bleskurychle je rozpáral na dlouhé pruhy.

Přitom se blížil k bytosti z opačné strany než Mark.

Néreovna se vyhoupla na stůl a vzápětí přeskočila na druhý.

Nějaký muž se ji pokusil chytit za nohu. Mořská dívka klopýtla a

57

zřítila se na zem. Ještě se stačila zvednout na kolena. Prohnala muži,

který ji zadržel, svou zbraň břichem stejně nemilosrdně jako předtím

číšníkovi, ale tentokrát ji už nedokázala vytrhnout zpět. Znovu se

rozlehl sálem restaurace Riisha její hlas, a tentokrát v něm

zarezonoval se strachem i vztek. Vrhla se drápy na tělo nešťastníka,

který ještě žil a v mžiku mu rozcupovala sako z ušlechtilého

modrého netexu, jako by to bylo jen pár sešitých lopuchových listů.

Vzápětí z něj strhla bílou košili, už nasáklou krví a dostala se mu na

kůži.

Až teď Mark pochopil, co se Néreovna chystá udělat, ale už tomu

nestačil zabránit… Gejzír krve vystříkl, zkropil lustr a zbarvil

broušený křišťál rudými žíhanci. Ruka Néreovny se zanořila do

vnitřností až po loket. Bytost hledala místo, kde špička její zbraně

uvízla. Muž ještě žil. Sténal a chroptěl…

„Stáhněte se ke stěnám!“ poručil Mark. „Pryč!“ Sebral z tácu s

pečeným bažantem dlouhý porcovací nůž. Do bitky se ani trochu

nehodil, ale to vetřelkyně nemohla tušit. Všimla si však, že se Mark

blíží, a obrátila se proti němu. S holýma rukama, protože ostří její

zbraně uvízlo v obratlích nešťastníka a uvolnit nešlo…

Buď klidná, vyslal Mark telepatický vzkaz. Byla to jediná

možnost, jak se s Néreovnou domluvit, ale zjevně selhala. U

obyvatel pravěkých marťanských moří se telepatie zřejmě

nerozvinula.

Přesto Néreovna nějak podvědomě vycítila, že se jí ten muž,

který se tolik podobá odvěkým nepřátelům jejího národa, snaží cosi

říct. Ustoupila o krok… Mark docílil alespoň toho, že na sebe

soustředil její pozornost, a Ray tak dostal příležitost se k ní zezadu

nepozorovaně přiblížit.

Mark zase nůž zahodil, zvedl ruce a ukázal jí prázdné dlaně. V

tom okamžiku jí Ray přehodil přes hlavu ubrus a skočil po ní. Jeden

z hostů v tu chvíli, a hlavně pozdě, sebral odvahu, popadl ze stolu

polévkovou mísu s kouřící italskou polévkou a mrštil ji po

Néreovně, neschopné se bránit.

Řev opařené mořské dívky jej zahnal zpět ke stěně. To už ji Ray

stačil spoutat pruhy z natrhaného ubrusu.

„Zavolej Khova,“ řekl Mark. „Tohle není samo sebou!“

58

Néreovna ležela na bělostném, navlhčeném prostěradle, a i když

spala, měla oči otevřené dokořán.

Generál Khov za skleněným průhledem karanténní místnosti

odvrátil hlavu od nezvyklého pohledu a zpytavě loupl očima po

Martaně: „Ani teď nám nechcete nic říct?“

Zavrtěla hlavou. Hledala Marka, ale ten stál za generálem.

„Všechno napovídá tomu, že se start stroje času uskuteční podle

plánu,“ promluvil novinář Shackleton, který měl být nezaujatým

vedoucím expedice do marťanského pravěku. „Zdá se však, že je

časoprostorová kontinuita poněkud narušena.“

„To ano,“ bylo konečně slyšet i muže, který přicestoval z

Penthesileie se strojem času a dokud byl využíván na jeho planetě,

byl jeho prvním pilotem. „Při startu Ovoidu, tedy stroje času, je

nebezpečné zdržovat se v okruhu přibližně dvou set metrů kolem

místa, odkud mise startuje. Ve chvíli, kdy se otevře… básnicky

řečeno – okno do minulosti či budoucnosti, podle toho, kterým

směrem se právě chystáte letět, vznikne jakýsi časoprostorový vak,

který s sebou stejným směrem strhne všechno, co je v dosahu. Tento

časový vír není ale příliš stabilní, a osoby, či věci, které nejsou

přímo v kabině, chráněné před nestabilitou silovým polem, jsou

doslova rozházeny kolem cílového místa, a to ne co do prostoru, ale

času…“ Všiml si nechápavého pohledu Shackletona, a hned

pokračoval: „Jednoduše řečeno, kdyby teď, v tomto okamžiku tady

vedle nás startoval stroj času a cíl byl určen na jeden tisíc let do

minulosti, nás všechny, jak jsme tady, by ten vír strhl, ale neocitli

bychom se tam, kde posádka stroje. Čas našeho přistání, mohu-li to

tak říct, by se pohyboval v toleranci plus minus asi rok dva kolem

přistání. V případě uvažované mise tento rozptyl bude samozřejmě

větší, až deset let.“

Generál Khov mávl rukou. „Sakra, vysvětlí mi už někdo, bez těch

teorií, proč se tady ocitla?“ zeptal se a ukázal na Néreovnu,

udržovanou v umělém spánku.

„Byla příliš blízko startu stroje, generále,“ odpověděl Ray.

„Samozřejmě že při cestě zpátky…“

„Ale start je přece plánován někde úplně jinde!“ vyhrkl Khov. „V

kráteru Garen! To je odsud dvě stě padesát kilometrů!“

59

„Uvidíme,“ usmál se Shackleton bezstarostně. „Devět dní do

startu. Ještě se může stát…“

Pootevřenou ventilačkou bylo slyšet výkřik a hned další. Ray se

rozběhl k onu a vyhlédl ven. „Další!“ křikl nahlas.

Na blyštivé ploše mezi hotelem Riisha a vědeckým ústavem, kde

právě byli, se rozlévala krev dvou mužů, kteří měli tu smůlu, a právě

přecházeli z parku do hotelu.

Vrazi byli čtyři, byli to muži, ale jinak vypadali docela stejně

jako dívka v karanténní místnosti. Váhali, a na první pohled bylo

znát, že jsou šokovaní z toho, kde se ocitli. Vysoké budovy kolem

jim podle všeho naháněly děs…

Zády k sobě, jako protřelí válečníci, se přesunovali ke vchodu do

parku, kde se pod převislými větvemi starých dobrých pozemských

smutečních vrb blyštila hladina jezírka. Bylo hluboké sotva na půl

metru, ale to nemohly bytosti z pravěku tušit.

„To bude zklamání,“ zamumlal cynicky Khov a obrátil se na

policistu, který držel hlídku u dveří karantény. „Vyhlaste poplach a

celý park až k budově za zakázané pásmo. Hotel ať uzavře hlavní

dveře a lidé vcházejí a vycházejí jen zadním vchodem do ulice. Tady

přestává legrace!“

Hotel Riisha čekaly zlé časy. Celý prostor mezi oběma místy, kde

se vynořili svědkové minulosti, byl uzavřen a ještě dvě stě metrů na

všechny strany kolem. Hotel vyklidili a z budovy Ústavu se stalo

centrum pro řízení krizové situace.

„Návštěvníků“ přibývalo. Dva dny po objevení se čtveřice

válečníků byl klid, ale pak se náhle v trávě parku zatřpytily sluneční

paprsky na zlatavých šupinách šestimetrového vodního hada. Mrskal

sebou a převracel se kolem dokola, jako by ho příboj právě vyhodil

z chladivé vody na sluncem rozpálenou písčinu. Nestačil nikomu

ublížit, ale vyděsil všechny, a stejně tak i těch pár kubíků mořské

vody, která se objevila spolu s ním a jež se okamžitě vsákla do

trávy…

* * *

Mark vyskočil z helijetu na skalní práh hned vedle hangáru,

60

skrývajícího sloupy s mumifikovanými těly mořských válečníků,

která tu našel s Martanou a jejíž archeologický tým je tu zrestauroval

do podoby, v jaké byly v okamžiku nálezu. Protože se dalo počítat s

tím, že to bylo sice poprvé, ale ne naposled, co tuto oblast zasáhla

tak silná písečná bouře, kolem celého naleziště byly v prvé řadě

postaveny pořádné větrolamy, které ale teď ohrožovaly bezpečné

přistání.

„Kapitán Mark Stone?“ ozvalo se od jeskyně a v ústrety mu

vyběhla Mičiko, která už jedenáctý rok studovala archeologii a

studium si prodlužovala jen proto, aby nemusela být vázaná na

jedno místo, ale v rámci praxe mohla objet co nejvíc

archeologických lokalit. Ve svých devětadvaceti vypadala skvěle a

Mark si byl jist, že na její soukromou přednášku o sexualitě ve

starých východních civilizacích nikdy nemůže zapomenout. Ten

večer mu nic nepřipadlo vzrušivější než nádherná japonská dívka

omotaná voňavým provazem protkaným máčenými čajovými lístky.

„Mičiko!“ zamával a usmál se. „Jak to jde?“

„Hmm,“ usmála se. „Spíš, jak to jde u vás? V Metropoli? Slyšeli

jsme tady neuvěřitelné věci.“

„A chtěli byste je vidět živé, nemám pravdu?“

Zavrtěla hlavou tak vehementně, až jí oba culíky skoro vyšlehly

její krásné černé oči: „Ani ne, Marku. Proč jste přijel?“ Vykali si, i

po tom všem, co spolu vyzkoušeli. Tak nějak to patřilo k jejich

nočním hrám na samuraje a gejšu.

Kolem ucha mu zabzučel červený tlustý komár. Mark se po něm

ohnal a dlaní ho srazil k zemi. „Přijel jsem pro vzorek tkáně toho

muže z jámy.“

Udiveně zvedla zrak: „Ale doktorka Martana Bejvloo už DNA

porovnávala. Se všemi, co mají letět…“

Rozhlédl se, jestli je někdo neposlouchá: „Řekněme, že jí tak

docela nevěřím.“

Mičiko se usmála: „Spiknutí a tak…? To je dobře. Já jí sice v

tomhletom věřím, ale kdybyste jenom tušil, co mi dělá za

schválnosti od té doby, co se dozvěděla o mých… hm soukromých

přednáškách pro vás.“ Smutně se usmála: „No, ale pojďte. Když

nemůžete bez spiknutí žít, ukážu vám poslední objev.“

61

Mark zpozorněl. „Co?“

„Pojďte!“ Vzala ho za ruku a vykročila k černému otvoru sluje.

Před vchodem se ho pustila, přistoupila k rozvodné skříni a přepnula

spínač osvětlení do polohy ZAPNUTO.

Vešli dovnitř. Teď už to tu vypadalo docela jinak než ten první

den, kdy Mark s Martanou poslední útulek vymírající rasy objevili.

Lidé kolem stolu a vůbec každá věc ve sluji, jednoduchá lůžka,

vycpaná ztrouchnivělou travou, nízké železné koše se zbytky uhlíků,

kovářská výheň… všechno, každá věc zvlášť, bylo překryto

ochranným průhledným krytem. Při pravé stěně ještě vykopávky

neskončily, i když právě teď na pracovišti nikdo nebyl.

„Až dozadu,“ řekla Mičiko. „K té jámě!“

Tak daleko tehdy při první návštěvě nezašli. Dno sluje se zlomilo

dolů a začalo klesat… Mark s dívkou opatrně sestupovali a

přidržovali se stěn a provizorně nataženého provazu, provléknutého

horolezeckými skobami, zatlučenými do stěny. „Už jste pronikli až

na dno?“ zeptal se Mark tlumeně.

„Ještě ne,“ zavrtěla Mičiko hlavou. „Je tam čerstvý zával. Podle

toho, co zbylo z těch cučinoko.“

„Z čeho?“ vydechl Mark.

„Z těch hádků, co tu v jeskyni žijí. Já jim tak říkám. Mají hrbek

na hlavě, jako naši cučinoko… Podle toho došlo k závalu před

dvěma tisíci lety, takže tam dole by možná ještě něco být mohlo. Ale

zatím nebyl čas…“

„Možná to dostane prioritu,“ zašklebil se Mark a zastavil se: „A

co mi chcete tedy ukázat?“

„Jsme tu,“ namísto toho odpověděla. Přímo před nimi zela v zemi

jáma dvakrát dva metry.

„Ještě je tady?“ zeptal se Mark.

„Ten muž? Ne, je v depozitáři, co stojí venku. Na dně jámy se od

chvíle, kdy bouře smetla pískovou krustu na vchodu, zvyšuje

vlhkost. Ve zbytku sluje také, ale tam to není kritické jako tady.

Kdybychom ho nechali tady, tak nám ho za chvíli potáhne plíseň a

rozpadne se.“

„Tak proč jsme tady?“ zeptal se Mark netrpělivě. Už uhodl, že to

bude něco důležitého, ale Mičikin smysl pro napínání ho rozčiloval.

62

„Musíme dolů,“ ukázala na madla žebříku, vyčnívající z jámy.

Rychle sešplhali a dívka rozžala svítilnu. „Tady,“ řekla a ukázala

na stěnu jámy těsně nad dnem. Skála byla obložená zbytky

rozdrolených cihel.

Mark se rozhlédl po podlaze, protože si pamatoval, jak vypadala,

když nešťastníka objevili.

„Ty seschlé exkrementy jsme už odklidili,“ uklidnila ho Mičiko.

„Pokud vás to zajímá, po dobu, co tu byl, jedl jen řasy.“

„Jo, už jsem slyšel. Nic jiného tehdy nebylo.“

„Tady!“ ukázala Mičiko znovu. Mark si klekl a natáhl ruku po

svítilně.

Nápis byl vyrytý do drolící se stěny sotva dvě pídě nad dnem,

jako by se nešťastník bál, že jej někdo objeví a zničí…

P… O…

Mark vzrušeně vzhlédl k dívce a vrátil se očima k nápisu.

„Po… pravte…“ Znovu zvedl oči: „Popravte?“

Přikývla.

„A koho? Ten zbytek není k přečtení.“

„Já vím,“ přikývla. „Provedla jsem zkoumání ultrafialovým

zářením o vlnové délce 254 nanometrů.“

„A co se objevilo?“

Nadechla se: „Popravte Marka Stonea, tam stálo, Marku!“

„Proč tam stálo, aby mne zabili?“ zeptal se Mark, když už čaj

vychladl stejně jako Mičikino tělo a zrovna tak voněl po jasmínu.

Protáhla se jako kočka a zahleděla se na strop své obytné buňky.

Měla ho polepený tapetou hvězdné oblohy: „Ten člověk věděl, že ho

jednou najdeme, Marku. Docela jistě slyšel o nálezu muže v jámě a

podle všeho mu došlo, že to bude on, kdo tam zemře hlady. Tak

napsal vzkaz pro nás. Pro lidi z dnešní doby.“

„Že mne máte zabít,“ doplnil Mark.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Že tě máme popravit. V očích toho

mrtvého jsi zločinec, jinak by to takhle nenapsal!“

63

6.

„Odpočítávání už začalo,“ upozornil hlas z reproduktoru. „Čas

T+3600 sekund. Poslední fotografie, prosím. Žádám, aby se nikdo

nepokoušel narušit karanténu. Jistě si nepřejeme, aby marťanskou

civilizaci vyhladily spalničky nebo tak něco…“

Mark Stone stál na montované vyhlídkové věži hned vedle svého

nadřízeného a zamyšleně shlížel dolů. Vzkaz mrtvého z jámy mu už

tři dny nedal spát. Něco se stalo, přesněji řečeno – něco se stane – o

tom nepochyboval. Nápis na dně jámy ho spojoval s touhle cestou

do minulosti, a to se mu vůbec nelíbilo. Přece se na ni nechystal!

Vytáhl z pouzdra dalekohled, a místo aby ho namířil k Ovoidu s

useknutou špičkou, stojícímu uprostřed ochranné zóny o poloměru

tři sta metrů, obrátil ho na opačnou stranu, kde se ve vzdálenosti

nějakých deseti kilometrů táhl řetěz skal, ohraničujících kotlinu

Garenova kráteru.

Něco se tam pohnulo…

Oddálil dalekohled od očí a zase se jím podíval. Už se nic

nehýbalo. Ale přísahal by, že…

„Děje se něco, Stone?“ uslyšel generála Khova.

„Myslím, že ano, pane,“ pokývl Mark. „Jenom nevím co.“

Děje se něco, Marku? zaznamenal telepatický dotaz od Raye a

ušklíbl se. Kdo se ještě zeptá?

To je to na mně tak vidět?

Ray stál na druhém konci vyhlídkové plošiny, jak se dopředu

domluvili, aby jim nic neuniklo. Všimli si toho všichni, Marku. Když

má někdo privilegium zúčastnit se startu stroje času a místo toho se

kouká k horám na druhé straně, tak zaujme každého. A neděje se to

první den. Peggy se mne včera ptala…

Mark se musel usmát. Peggy! Sekretářka generála Khova!

Padesátiletá staromilská dáma s tenkými rty a starodávnými

kostěnými brýlemi, které byly už v době jejího narození příšerným

anachronismem. SDPP měla desítky agentů, ale Mark byl

Peggyiným nejmilejším. Už proto, že kdysi zachránil jejímu

zbožňovanému generálu Khovovi život.

Jde o ten nápis, odpověděl po chvilce Mark. A taky o to, že u

64

těch skal tam vzadu se něco pohybuje.

Ray se otočil udaným směrem a zaktivoval zoom. Obraz se

přiblížil. Nevidím nic, Marku!

„T+3500,“ ozvalo se z reproduktoru. U karanténní buňky, v níž

vybraní trávili posledních pět dní před startem, zastavila terénní

šestikolka. Dva technici uvolnili svorky přepravního tunelu na vnější

stěně buňky a natáhli jej až k vozidlu. Jeho okraj zasadili do

úchytek, umístěných v kruhu kolem dvířek šestikolky, provedli

zkoušku těsnosti, a ti, kteří sledovali obrazovky, mohli spatřit, jak se

uvnitř přechodové komory buňky rozsvítilo zelené světlo.

Všechno bylo v pořádku.

I Mark nyní mrkl po obrazovce. Prvního viděl do tunelu vejít

Shackletona. Měl na sobě lehkou suknici, spletenou ze stébel

vodních rostlin, stejnou, jakou nosili příslušníci marťanské

suchozemské rasy. Pod volnou, lehkou halenou z podobného

materiálu, propleteného, snad pro ozdobu, proužky měňavé hadí či

ještěrčí kůže, měl ochranný opasek, jaký patřil k obvyklému

vybavení agentů SDPP v akci. Vytvářel kolem těla svého nositele

ochranné silové pole a chránil ho před střelami, projektily, a třeba i

před úderem sekery. Vzhledem k tomu, že při kontaktu s příslušníky

méně vyspělých společenstev bylo třeba zabránit vzniku podezření,

existoval příkaz nezapínat ochranný pás na maximální výkon. I tak

dokázal ochránit před zraněním či zabitím, ale vzhledem k pružnosti

ochranného pole neuchránil svého nositele před tvrdými nárazy, a

tudíž i modřinami.

Jerry Shackleton se zašklebil do kamery na obvodu Ovoidu,

zadal vstupní kód a vstoupil dovnitř.

Jako druhý prošel agent SDPP Maschatov a za ním muž Etno-eka

Ralf Rauer. Poslední procházela Linda Petrovová.

Vidíš ji, Rayi? Ten večer před bouří se mne pokoušela svést a

tvrdila, že je Elsinou přítelkyní…

Nebyla?

Kdysi dávno ano. Elsa si na ni vzpomněla, až když jsem jí poslal

Lindinu fotografii. Rozhodně se neznaly tak dobře, jak Petrovová

tvrdila. To znamená, že její pokus svést mne, aby ublížila bývalé

přítelkyni, byl jen krycí verzí. Chtěla se ke mně přiblížit. Jen netuším

65

proč…?

„T+3000,“ zahučelo to z reproduktorů.

„Zkouška systémů!“ uslyšeli Shackletonův hlas. „Do toho,

Ralfe!“

„Systém uzavření Ovoidu?“

„V pořádku…!“

Pager generála Khova zapískl jako na poplach. Všichni, co stáli

na vyhlídkové plošině, sebou trhli.

„Co je?“ zahučel velitel SDPP do mikrofonu. Chvíli poslouchal a

pak se s tváří bílou jako křída obrátil k Markovi: „Tentokrát se jich

objevilo kolem sedmdesáti najednou. Smetli hlídku, a když hledali

úkryt, vtrhli do hotelu Riisha. Rovnou do mé kanceláře…“

„Peggy?“ vydechl Mark zděšeně.

Generál Khov pokývl: „Zrovna tam byla. Je v kritickém stavu…

Hrome!“ Vztekle udeřil sevřenou pěstí do zábradlí plošiny a dal si

pager zpátky k uchu. „Přijedu tam hned, jak to tady skončí!“

„T+2500 sekund!“ vykřikl reproduktor.

Ostatní na plošině se stáhli blíž. Nebylo jich tu mnoho. Místo a

doba startu byly utajeny, aby se zamezilo přítomnosti těch, kteří tu

neměli co dělat.

„Jak ten incident skončil?“ zeptal se jeden z techniků.

„Bylo jich hodně, a tak dokázali prorazit zátaras a vniknout do

města. Policie musela použít represivní prostředky.“

„Hmm. Nakonec to budeme přece jenom my, kdo zavinil

vyhynutí té rasy!“

„Kolik bylo mrtvých?“ zašeptala Martana.

„Nevím. Vetřelci skoro všichni. Když táhne taková tlupa městem

a zabíjí na potkání muže, ženy i děti, je těžké vysvětlovat chlapům

se zbraněmi, že je třeba je nechat naživu.“

„1800 vteřin do startu!“

„Půl hodiny,“ dodal někdo.

„Možná bychom měli ten start zastavit,“ nadhodil Mark. Zachytil

úzkostný pohled Martany, ale vlastně si ho ani neuvědomil. „Jestliže

stroj času startuje tady, dvě stě padesát kilometrů od hotelu Riisha,

není přece možné, aby se při jeho návratu, i kdyby byl v okamžiku

startu obklopen těmi mořskými tvory, a to byl, jak se zdá, objevovali

66

ti, které strhl časový vír, tak daleko! Museli by se z časového víru

vynořovat právě tady! Na tom území před námi! Nemám pravdu?“

obrátil se přímo na Martami.

„Máš, Marku,“ odpověděla tiše.

„A přece mi nechceš tvrdit, že se v minulosti někdo rozhodl

táhnout dvanáct tun těžkou věc z tohoto místa přes slané močály,

přes džungli a dokonce přes dvacetikilometrový jazyk mořského

zálivu! Až tam, kde dnes stojí hotel Riisha.“

„Tiše, Marku,“ zaprosila.

„Řekněte nám, co víte!“ zařval na ni Khov.

Zavrtěla hlavou: „Až za půl hodiny!“

„Proč?“

Generál Khov bez dalšího slova přeběhl na druhý konec plošiny,

a ještě než stačil skočit do zdviže, dohnal ho Mark. „Vydírají ji!

Jinak se to nedá vysvětlit! Ona to dělá kvůli ní!“ zasykl.

Generál Khov pokývl: „Je mi to jasné. Ale bezpečnost paní Haju

musí jít stranou, když jde o bezpečnost… všech.“

„Třeba Peggy?“ zasupěl Mark.

„Třeba!“

„Ztrácíte nadhled, generále!“

Generál Khov udeřil sevřenou pěstí do ovladače: „Krucinál,

Stone! Spolupracuji s ní deset let!“

Mark mu položil ruku na rameno a kývl směrem k Martaně: „Ona

zase zná paní Haju pětadvacet let. Je to její matka!“

„Systémy vnější ochrany Ovoidu v pořádku!“

Na okamžik to hlášení upoutalo jejich pozornost. Jen na okamžik.

„Vy taky něco víte, Stone!“ Zdviž zastavila až docela dole.

Generál skoro vyrazil drátěná dvířka a přeběhl pár desítek metrů ke

stanovišti velínu.

„Co chcete udělat?“ křikl za ním Mark.

„Zastavit to!“

„Ne!“ zmrazil je Martanin výkřik. „Ne! Prosím! Už… Už každou

chvíli tu musí…“

Generál Khov jen s malým zaváháním vyťukal kód k

odblokování vchodových dveří a vtrhl do velínu, ani za sebou

nedoklapl dveře. „Chci s nimi mluvit!“ křikl.

67

Jeden z pomocných dispečerů zapojil frekvenci a kývl na něho.

„Tady Khov! Došlo k přesunu velkého počtu mořských bytostí

do naší časové roviny. Dočasně zastavujeme odlet!“

„Na příjmu Shackleton,“ odpověděla mu vysílačka. „Všechny

systémy fungují, jak mají. Posádka vás žádá o přehodnocení vašeho

rozhodnutí!“

„Řekl jsem, že…“

„Táhni k čertu!“ zachraptěl do mikrofonu vysílačky Shackleton.

Ve dveřích velínu se objevil Mark.

„Odpojte jim energii!“ křikl Khov na dispečera.

„Mají nabité akumulátory. Jsou zcela autonomní!“

„Čas T+900 vteřin!“

„Dejte mi k mikrofonu Maschatova, hrome!“ zaječel Khov do

vysílačky.

„Tady Josip Maschatov, generále. Právě jsem přijal výhodnější

pracovní smlouvu od Etno-eka. Tímto dávám výpověď.“

„Čas T+840 vteřin…“

„Maschatove!“

„Musel být s nimi domluvený už dopředu,“ řekl Mark. „Ať už

detektor lži ukázal, co chtěl!“

Ovoid stroje času se potáhl pavučinou ochranného stabilizačního

pole.

Povětří na pláni náhle jako by zhoustlo…

„Tady řídicí stanoviště! Ovoide! Ovoide! Spustili jste režim

startu o deset minut dříve!“

Mark pochopil, že tady už nic neudělá, vrátil se a vyjel zdviží

zpátky na vyhlídkovou plošinu.

Marku? Rayův telepatický hlas v jeho mozku tentokrát zazněl

jaksi jinak.

Co se děje?

Měl jsi pravdu. Na druhé straně za bezpečnostním pásmem se

někdo pohybuje.

Ostraha?

Je to za hranicí stoprocentní rozlišitelnosti. Ale hádám na paní

Haju.

„Cože?“ Mark se neudržel a poslední slovo vykřikl nahlas.

68

Martana to musela vědět. Křičela tu přece, že ještě chvíli!

Musela vědět, že se paní Haju objeví, až budou všichni v Ovoidu.

Zřejmě ji drželi naproti v některé jeskyni a teď ji pustili. Jenomže

vešla do ochranné zóny, Marku. Už nás spatřila, alespoň podle

toho, že mává naším směrem.

Hned jsem tam! Stihne zónu přejít?

Je to šest set metrů a má na to čtvrt hodiny.

Jo. Mark se pochmurně zamračil. Jenomže ona neví, že má

pospíchat, Rayi!

Letím pro ni!

Ray už na nic dalšího nečekal. Díky antigravu se vmžiku vznesl

do dvacetimetrové výšky a vyrazil k osamělé postavičce, klopýtající

k nim přes kamenitou pláň.

„Režim startu byl uspíšen o šest set vteřin!“ štěkl dispečer do

mikrofonu. „Ovoid není pod naší kontrolou!“

Mark se otočil na patě a zahleděl se za Rayem. Ne, to nemůže

stihnout!

Rayi!

Zdá se, že je zraněná, Marku! Upozorni zdravotníky, ať se

připraví!

Posádka uspíšila start! Obešli bezpečnostní protokoly!

Ray si okamžitě uvědomil, co hrozí. O kolik?

Šest set vteřin! Deset minut.

Mám šanci to stihnout!

Když se Ray v černé uniformě androida SDPP spustil z výšky

přímo na paní Haju, připomínal obrovského útočícího orla.

Mark ucítil, jak ho kdosi chytil za ruku, a ohlédl se.

„To nestihnou, Marku!“ špitla Martana se slzami, stékajícími jí

po tváři.

„Čas do startu po násilné korekci T+180.“

„V tom směru, odkud přišla, přece leží kráter Garen a tvůj tábor,“

sykl Mark.

Kývla. „Drželi ji tam celou dobu. Slíbili, že ji pustí, až…“

„T+120!“

Rayi!

Až teď Ray chytil paní Haju za ruce, ale vysmekly se mu a musel

69

na ni nalétnout ještě jednou. Vyletěl prudce vzhůru, dostal se do

loopingu a vzápětí se ve vývrtce vracel…

Pochopila a zvedla ruce. Chytil ji za zápěstí a vzlétl s ní do výšky

jako raketa. Uvědomil si, že to k okraji ochranné zóny nemusí

stihnout. Byl ale od středu zóny, určené časovým vírem Ovoidu, víc

jak sto metrů, a nebezpečné pole směrem nahoru tedy v tomto místě

nedosahovalo až do výšky dvou set padesáti metrů, ale jen přibližně

dvou set třiceti.

„Jo,“ zamumlal Mark s očima upřenýma na Raye s paní Haju ve

spárech. „Každý metr se počítá…“

Vzduch uprostřed zóny zmatověl…

„T+10!“

Mark vztekle zaklel.

Ray nestoupal tak rychle jako jindy. Paní Haju nebyla tak těžká,

ale vzduch ve startovací zóně měl zvýšenou hustotu a kladl zvýšený

odpor. Ray cítil, jak se třením začíná zahřívat, a musel změnit

rychlost stoupání…

Náhle se ovzduší ve středu zóny projasnilo a Ovoid zmizel z očí i

z přístrojů.

Rayi? Markův telepatický výkřik se rozplynul v povětří.

„Vydírali mne,“ uslyšel Martanin hlas jako by odněkud zdálky.

Ray byl kdesi daleko, dvanáct tisíc let v minulosti…

„Co tam chtějí provést?“ slyšel jako ve snách Khovův hlas a

díval se na náhle prázdnou kamenitou pláň.

„Nic, generále,“ odpovídala Martana Bejvloo. „Oni nechtěli

měnit minulost Marsu. Chtěli…“ Zaváhala.

„Co?“

„Chtěli stroj času. Nic víc. Alespoň to mi řekli. Neplánují měnit

dějiny téhle planety, ale chtějí zasáhnout do dějin všech planet. Celé

Galaxie!“

„Vy jste to věděla? A pomáhala jste jim?“

„Po konzultaci se svou vládou, generále Khove! Dá se

předpokládat, že první, co podniknou, bude, že se vrátí do našeho

času, spíše tedy o nějakých deset let do minulosti, zmocní se

kosmické lodi, pokud ji už někde neměli ukrytou, a vyšlou na moji

planetu Penthesileiu vraha, aby znemožnili profesoru Germisovi,

70

který stroj času sestrojil, postavit ještě jeden exemplář. Už víme, že

tohle se jim podařilo. Před jedenácti lety byl profesor Germis

zavražděn v koupelně a vrah nebyl nikdy dopaden… Pak začnou

pracovat na úpravě dějin podle jejich etnoekologie.“

„Co můžeme podniknout?“ zeptal se Mark.

„Pozatýkat všechny od Etno-eka,“ zavrčel generál Khov.

„Mám na mysli něco, co by mělo smysl a nebyla to jen msta,“

odsekl Mark. „Něco, co jim zabrání…“

Martana zvedla ruku, že chce mluvit: „Když jsem na fóru

prohlásila, že naše vláda zapůjčí náš jediný prototyp stroje času,

zamlčela jsem, že máme ještě jeden. To oni nevědí. Poletíme za nimi

a pokusíme se je zastavit ještě dřív, než se vrátí, aby zabili profesora

Germise.“

„To bude trvat dlouho,“ namítl generál. „Než to vaše vláda zase

odsouhlasí, než se to přiveze…“

„Počítali jsme s tím,“ řekla Martana. „Mám na mysli

pronásledování těch zločinců. Ne to, že se moje matka dostane do

minulosti také. A kdo ví, kam vlastně. Mohla se ocitnout třeba…

Třeba sama uprostřed bažin…“

„S Rayem,“ sykl Mark vztekle.

Martana se ironicky ušklíbla: „Jak dlouho mu vydrží baterie?“

Obrátila se ke generálovi: „Jak říkám, počítali jsme s tím, a druhý

stroj času dopravila na Mars stejná transportní kosmická loď jako

ten první. Máme ho tu. Je přichystán ke startu. Do posádky

navrhuji…“

„To už stačilo, slečno,“ zavrčel Khov jako mongolský stepní pes,

když ucítí agamu. „Je mi jasné, že jste do posádky prvního Ovoidu

navrhla ty, jejichž jména vám byla nadiktována, ale tentokrát bude

sestavení týmu záležet na mně!“

„Já ale letím také, je tam moje matka!“ řekla Martana poněkud

bázlivě. „Chci mít jistotu, že ji opravdu budeme hledat. A je tu taky

Vareš, který má největší zkušenosti s ovládáním Ovoidu…“

„A já, pane,“ zachmuřeně se pousmál Mark. „Je tam Ray.“

„Toho čtvrtého do posádky můžete určit sám, generále,“

neodpustila si Martana.

Generál se zamračil: „Budete potřebovat androida.“

71

„Mám lepší návrh, pane,“ skočil mu do řeči Mark. „Vezmeme si

jednoho z těch mořských lidí. Myslím, že pro neurochirurgy nebude

problém mu voperovat do mozku něco, čím bychom ho mohli

ovládat. Bude znát krajinu, bude znát řeč a bude znát nebezpečí.

Pamatujete na toho šestimetrového hada?“ Rozhodil rukama. „A

díky výukovému psychoinduktoru se může naučit zjednodušenou

variantu galaktičtiny během čtyř hodin. Zatím pan Vareš připraví

start Ovoidu Dvě!“

„To, co mi tady navrhujete, pokud jde o jednoho z těch

domorodců, není zrovna humánní!“

„Tak ho necháme užírat se zbytek života v nějaké umělé nádrži?

Generále! Tohle je pro něho jediná šance dostat se zpátky!“

„A koho byste si z nich vybral?“

„Z těch zabijáků žádného. Měl jsem na mysli tu dívku, co se tak

nenadále objevila v salonu hotelu Riisha. Tu první.“

Generál chvíli přemýšlel: „Stone! Doufám, že pokud jde o tu

mořskou dívku, tak…“

Martana se pousmála a Mark se rozchechtal: „Vy jste se zbláznil,

generále! Líbí se mi asi jako vy!“

7.

„Jsem připraven odstranit blokovací rozhraní mezi vaším a jejím

vědomím. Mohu, kapitáne Stone?“

Mark unaveně otevřel oči. Věděl, že jemu do mozku nic

nevoperovali, ale cítil se, jako by mu tam bušily všechny zvony

světa. „Co ona?“

„Už je po zásahu a odpočívá.“

„Je to pro ni šok?“

„Byl nezbytný. Po nasazení psychoinduktoru s výukovým

programem sice galaktičtině částečně rozumí, ale její hlasivky

nejsou s to vyslovovat slova v naší řeči. Stejně jako my nemáme

anatomické dispozice k tomu jejímu poštěkávání. Proto jsme museli

přistoupit na tuto variantu.“

Mark Stone ztěžka vydechl: „Má jednu velkou nevýhodu. Když

72

se se mnou něco stane, zbytek výpravy se s ní nedomluví.“

Neurochirurg se zasmál: „To je pravda, ale generál Khov mi

právě na tuto námitku odpověděl, že v okamžiku, kdy se s vámi něco

stane, budou to mít ostatní už dávno za sebou. Máte prý neuvěřitelné

štěstí.“

„Zkušenosti a opatrnost, když je třeba,“ odsekl Mark a podíval se

kolem sebe. „Proč není tady?“

„Jste teď jedna duše, kapitáne Stone, ale jedno tělo ne. Odpočívá

tam venku…“ Neurochirurg ukázal skrz francouzské okno ven, kde

se jen pár desítek kroků od budovy Lékařského institutu blyštila

mezi zelenými poduškami mechgrovů hladina jezerního zálivu.

„Pustili jsme ji tam. Nic jí nehrozí, a když budeme potřebovat, máte

nyní mentální sílu ji přivolat zpět.“

„Žádné nebezpečí?“

„V marťanských jezerech dnes už nežijí ryby ani hádci delší jak

píď. Nestrachujte se, kapitáne. Tady hned u břehu je tůňka. Sotva

pět metrů hluboká, neztratí se nám. Sám jsem se tu kdysi potápěl,

podvodní svět zdejších jezer je něco… něco úžasného.“

„Jsou tam pavouci,“ zamumlal Mark. „Ti vodní. Neslyšel jste o

nich? Arachnea Ivanka. Jestli ji některý z nich bodne žihadlem…“

„Nejsou to pavouci, ale členovci, kapitáne Stone,“ pousmál se s

převahou lékař. „Mají mnohem blíž ke škorpionům… A pokud váš

předpoklad, že to podivné děvče pochází z této planety a navíc ještě

z doby před dvanácti tisíci lety, budeme pokládat za určující, pak na

ně musí být zvyklá. Podle paleontologických nálezů tihle Arachnea

Ivanka běhali po hladině zdejších jezer a moří už tehdy, a existoval

tu i daleko větší druh, který by vám prokousl hlavu, kdyby na to

přišlo. Můžete být klidný. Jsou pro ni součástí jejího přirozeného

prostředí.“

„Vím, že nejsem sama! Kdo jsi?“ vybuchlo v Markově hlavě.

„Komunikuje!“ vydechl překvapeně.

Doktor se cynicky zasmál: „Proto jsme to přece dělali!“

„Kde jsem?“

„Ptá se, kde se ocitla,“ zašeptal Mark. Vzrušeně vstal a přistoupil

k francouzskému oknu. Byla někde tam venku…

„Neříkejte jí to!“ poradil lékař. „Nepochopila by to.“

73

Mark beze slova otevřel a vyšel na trávník. Přešel na cestičku

vysypanou drtí růžového babakinského mramoru a pomalým

krokem se vydal k břehům jezírka. Mělo sotva sto metrů v průměru

a hloubka ani v té nejhlubší tůni nedosahovala sedmi metrů, ale byl

to jeden z mála pozůstatků po rozlehlých pravěkých jezerech. Z moří

už nezbylo nic, jen pár decimetrů silný, pokrčený slaný škraloup,

většinou překrytý písečnými dunami.

„Kdo jsi?“ vybuchlo znovu v Markově lebce.

Přemýšlel, než odpověděl: „Bojovník… Jsem bojovník!“

„A kde jsi?“

Chvíli mlčel: „Na břehu,“ řekl konečně.

Cestička se ztratila v měkké vrstvě mechgrovů. Spleť jejich

vzdušných kořenů vzbuzovala dojem houštiny divoce pokroucených

tenkých bambusových stvolů. Visely na nich girlandy ochmýřených

semínek stepních travin, které sem vítr kdoví odkud zavál. Půda se

pod ním zahoupala a raději o krok couvl. Nebyla tu bažina, nikde na

Marsu už nebyly bažiny, ale mechová vrstva blízko u břehu byla tak

silná, že ho udržela…

„Nejsi náš!“ uslyšel znovu její slova.

„Nejsem.“

„Měl bys mne zabít!“

„Nechci!“

„Tak já zabiju tebe!“

Někde vepředu zašplouchla voda. Mark ustoupil o krok stranou a

konečně uviděl, jak se spleť vzdušných kořenů zrcadlí v temné

hladině tůně. Houpala se. Vůbec nepochyboval, že se mořská dívka

dokáže vynořit takhle tiše. Možná ještě tišeji… Věděl, že už tu

někde je a pozoruje ho.

„Chci jen, abys mi pomohla!“

„A za to mi slíbíš rychlou smrt? Na žhavém uhlí?“ Nejspíš

nemluvila do větru a suchozemská forma inteligentních bytostí, s

nimiž ona a její soukmenovci válčili, dokázala být krutá stejně jako

Pozemšťané.

„Za to ti slíbím návrat domů!“

Chvíli bylo ticho a bylo slyšet jen šustot, jak se suché kořeny

šoupaly v mírných závanech větru o sebe.

74

Náhle vyrazila. Doslova rozervala oponu z rostlin a vlajících

pavučinek, sestavených z ochmýřených semínek, a než stačil Mark

zareagovat, stála před ním. Její drápy mu na zlomek sekundy

utkvěly přímo před očima. Vzápětí stáhla ruku k tělu. Vyhnula se

mu a vyrazila pryč.

Budovy si ani nevšimla, proběhla mezi buky, jejichž semenáčky

na Mars dovezli lidé, a zmizela na druhé straně zahrady, obklopující

Lékařský institut.

Mark se pomalým krokem vydal za ní. Neměla kam utéct. Za zdí

Institutu byl jen airport pro vznášedla a na všechny strany se táhla

jen holá kamenitá pláň… Na stovky kilometrů daleko.

Zahlédl ji, jak přeskakuje zeď. Zamířil k bráně, vyšel ven a

rozhlédl se po ní.

Stála jen dvě stě metrů od něj, na nízkém hřebínku terénní vlny.

Musela poznat, že jde za ní, ale byla k němu obrácená zády a

neotočila se. Dívala se…

Došel až k ní. Dole pod nimi se táhla mělká pánev, dávno

vyschlý záliv moře, dnes zanesený vlnobitím načervenalým pískem.

„Tam,“ obrátila se na něj a ukázala rukou přes mořské dno ke

kozím hřbetům hor za ním. „Znám to tady!“ A kruci, blesklo

Markovi hlavou.

„Všude tu byla voda,“ mluvila dál tím podivným způsobem.

Nebyla to telepatie, kterou se Mark domlouval s Rayem, ale bylo to

cosi velmi podobného. Byli si blíž. Jako jedna duše, řekl ten

doktor… „Tamhle pod špičkou té skály stál hrad. Byla tam hlídka.

Poznala jsem tohle místo už tam ve vodě. Žil tady klan Hadů,

pocházel z něj můj otec…“

Podívala se na něj s tak vážnýma očima, až ucítil, jak mu cosi

svírá hrdlo a nedovoluje mu promluvit. „Jsem v příštích časech, že?“

slyšel v mozku její slova. „Moře vyschla? I jezera? A Suchozemští

přežili bez nás?“

„To je mnoho otázek.“ Mark jí nemohl odpovídat, i když pravdu,

zdá se, uhodla sama. „Chceš mi pomoci? Jestli ano, pak se vrátíš

domů. Ti, co přišli s tebou, se už nevrátí. Nejde to…“

„Proč bych se měla vracet?“ Počala sestupovat z vrcholku návrší

dolů, kde se hladina třpytila stříbrnými břichy ryb, když tu byla

75

naposled. „Proč bych měla rodit děti, když vím, že už nebudou

dlouho žít. A jestli ony ano, pak jejich děti už jistě ne!“ Posledních

pár desítek metrů už běžela. Rozdírala si nohy o kameny, a

zanechávala za sebou stopy z krvavých kapiček. Dole se zastavila a

klekla na koleno.

Mark došel až k ní. Nad čímsi se skláněla. Náhle mu připadala

docela stejná, jako dívky, které znal. Klečela na jednom koleni, a

rukama se probírala čímsi, co našla v písku. Kamením nebo

škebličkami… V tu chvíli nebyly vidět ani plovací blány, ani její

drápy, ani řečiště žil. Klečela tam jako docela obyčejná dívka…

Náhle vstala a vykročila ve směru, kudy se kdysi táhla pláž.

Znovu přidala do kroku. Mark jí skoro nestačil… Po pár stovkách

kroků odbočila v pravém úhlu přímo do zálivu a přes solnými

růžicemi pokropené dno zamířila k protějšímu břehu. Mark věděl, že

nikdy nedokáže pochopit, jak jí je, když vidí svůj svět mrtvější než

mrtvý.

Deset minut za ní klopýtal, než se dostali na druhou stranu. Tady

byl břeh příkrý a pod linkou na skalách, označující místo, kam

dosahovala hladina moře, se černaly otvory kdysi zatopených

jeskyní… Zaváhala jen na okamžik a pak vyrazila přímo k jedné z

nich.

Mark se loudal za ní, ale když vešla dovnitř, zůstal stát venku.

A pak ji uslyšel znovu. Tentokrát ne ve své lebce. Vykřikla. A

hned znovu. Z jeskyně jako z příšerného reproduktoru vytryskl

kvílivý štěkavý pláč. Pláč bez slz…

Vyšla ven a ukázala mu v dlani pár ulit a barevných kamínků,

zarostlých do ztvrdlého písku.

„Nerozumím!“ zašeptal a stejné slovo jí poslal do jejího vědomí.

„Proč mi to ukazuješ?“

„Hračky,“ odpověděla.

* * *

„Co už od ní víme?“ zeptal se generál Khov.

„Že se jmenuje N-žbluňk-al-žbluňk-ja…,“ vyhrkl dřív, než stačil

Mark odpovědět, jeden z mladších agentů, kterého Mark znal jen od

76

vidění.

„Dost hloupých vtipů, Mahoneyi! Pracujete pro SDPP, takže od

vás očekávám, že budete přistupovat k věci podle toho!“

„Promiňte, pane, ale to nebyl žert. Vyslovuje se to takto. Na

rozdíl od kapitána Stonea jsem si poslechl i zvukovou nahrávku.

Tím nenapodobitelným poštěkáváním se vyjadřují přízvuky. Jejich

řeč jich má hodně, a proto to celé zní jen jako štěkot. Půl roku jsem

studoval podobný jazyk na Sedne. Vím, o čem mluvím. Bez těch

přízvuků to skutečně zní, jak jsem se tady pokusil demonstrovat.“

„Jmenuje se Nalja,“ souhlasil Mark. „Poznala krajinu a bez mé

nápovědy naprosto jasně pochopila, co se stalo, či vlastně z jejího

pohledu co se stane,“ odkašlal si. „Nechce ale spolupracovat, pane.

A… Nechce se ani vrátit.“

„To jste všechno uvedl v hlášení, Stone. Strávil jste s ní poslední

čtyři dny. Muselo se toho mezi vámi stát víc.“

Mark se přátelsky usmál: „Nečekáte, doufám, nějakou pikantní

historku, pane?“

„Stone!“

Mahoney překvapeně vykulil oči. O tom, co si Mark Stone dovolí

říct generálu Khovovi, kolovaly legendy, ale slyšet něco takového na

vlastní uši…

„Nestalo se nic, pane. Sblížili jsme se. Jsme jedna duše a dvě těla,

jak mi tisíckrát zdůraznil ten doktor.“ Potřásl hlavou. „Chtěla

cestovat. Když poznala, jak se věci mají, chtěla vidět různá místa,

jak dnes vypadají. Jezdila s námi doktorka Martana Bejvloo a dělala

si poznámky. Dnes máme mapu, podle které můžeme zaměstnat tisíc

archeologů na sto let.“

„Stone! Musíte odstartovat! Včera se objevilo osmdesát

válečníků a s nimi houfec žen a dětí. Celá vesnice. Všichni patřili k

mořské variantě Marťanů. Máme jich tu už ke třem stovkám!

Jestliže se od té ženy nedozvíte…“

„Nemáme co se dozvědět, generále,“ skočil mu Mark do řeči. „V

její době zuří válka. Situace je přesně taková, jak nám ji Mariana

nastínila. Válka o ryby, protože jiné potraviny už nejsou. K

vyprahlým polím se blíží písečné duny, zvířata pomřela a sběr vajec

už vyhubil i mořské ptáky. O to je zřejmě víc ryb, ale to nestačí.

77

Suchozemci už dávno opustili pole a stáhli se k vodě. K jezerům, k

mořím…“

„Byli jste i v kráteru Garen?“

Mark přikývl a sevřel rty. „Místo posledních největších bitev.

Ukázala nám hromadný hrob osmdesáti šesti Suchozemských.

Nebyli zabiti v boji. Podřezali je a vyvrhli. Jejich vnitřnosti jsme

nenašli. Čtyři z nich prý zabila sama.“

Chvíli bylo ticho, jako by nikdo nechtěl říct nahlas, co všechny

napadlo.

„Nalja mi řekla, že vnitřnosti mrtvých hodili do moře.“

„Mahoneyi?“ obrátil se generál na agenta, který mezitím ustoupil

o pár kroků dozadu.

„Může to být jejich zvyk, pane,“ odpověděl muž. „Vnitřnosti

patří rybám. U primitivních národů na Zemi se často objevovala

pověra, že kdo sní srdce zabitého protivníka, ten vstřebá i jeho sílu.

Na Sedne bylo toto tvrzení rozšířené taky. Jen s tím rozdílem, že

srdce sežerou ryby a teprve s rybím masem je může vítěz pozřít… V

jejich případě však těmi nepřáteli byli velcí rybí dravci neválčící

mezi sebou.“

„Kde?“ zeptal se Mark. „To jméno už tu před chvílí padlo

jednou.“

„Na Sedne,“ odpověděl generál. „Celou ji pokrývá oceán a jen na

několika místech se nad hladinu zvedají nepřístupné štíty hor. Jiný

život než vodní tam neexistuje. Jen ryby, a… ti tvorové, co se

podobají mořským Marťanům.“

„Nikdy jsem o nich neslyšel!“

Generál Khov pobaveně zvedl obočí: „Cítíte se ukřivděně, Stone?

Nikdy se nestalo, že jsme utajili existenci civilizace, abychom

zabránili vměšování? Třeba jen proto, že byla něčím zvláštní? Je to

tak dávno, co jsme zatajili lumity ze Samuhu III? Podobné věci se

mohou stát i vašim kolegům, nemyslíte?“

„Celá planeta pod vodou?“ zeptal se Mark. „A jak jste přišli na tu

jejich civilizaci?“

„Vypustili loď právě ve chvíli, kdy nad planetou prolétala

průzkumná sonda,“ odpověděl Mahoney.

Mark se nepokrytě rozesmál: „Z vody?“

78

„Nerozumíte mi, kapitáne. Vypustili loď na hladinu jejich moře!

Ne do vesmíru! Pro ně to ale je totéž, co pro nás bylo první letadlo!“

Odkašlal si a zase postoupil dopředu. „Nemohou žít ve velkých

hloubkách a jednotlivé šelfy jsou od sebe odděleny

desetikilometrovými hloubkami, kde žijí velcí dravci a hlavně mlži,

paralyzující oběť nějakými vlnami, snad elektrickými, kdo ví…

Proto ta loď…“

„Zajímavé,“ ucedil Mark. „Čekáte, že jejich chování bude

obdobné?“ Bylo na něm znát, že nesouhlasí. „Nakonec mi řeknete,

že celá ta šaškárna s Naljou byla zbytečná!“

„Žil jsem u nich šest měsíců,“ přikývl Mahoney. „Jejich jazyk

není možné napodobit, a právě na této misi byl poprvé užit způsob

komunikace, jaký nyní existuje mezi vámi a tou dívkou.“

„Stačí. Vraťme se k tématu,“ zavelel generál. „Mahoney má

zkušenosti s podobnými tvory. Proto poletí s vámi místo toho pilota,

co přiletěl z Penthesileie. Naštěstí existoval výukový program. Zdá

se, že tuto variantu vzdělávání Penthesileiané zase tak úplně

nezavrhují, jak tvrdí. Che! Můžeme předpokládat, že se

Shackletonova parta skamarádí se Suchozemskými. To se už určitě

stalo a vědci, co si myslí, že by mohli být odborníky na časový

paradox, tvrdí, že by nebylo rozumné toto měnit. Musíme reagovat

na situaci podle událostí, které se už staly. To znamená ovlivňovat

minulost neuvědoměle. Z těchto důvodů na nás vybyl jako spojenec

národ Mořských.“

„Vy tam chcete vést válku?“ vyhrkl Mark.

„Doufejme, že nebude třeba, snad se ty dva národy navzájem

vyvraždily bez cizího přičinění?“ Generál Khov potřásl hlavou. To

by bylo nejlepší řešení.

„Ne, pane,“ sykl Mark. „Bezpochyby došlo k vměšování.

Zazpívala nám hrdinskou píseň z doby, která předcházela posledním

bitvám. Je o statečném králi Bohobijci.“

„Hlavně nezpívejte!“

„Bude vám stačit stručný děj?“ Mark trhl rameny. „Přišli bohové

a pomáhali Suchozemcům. Ryb bylo stále méně a méně a hladina

moří rok od roku klesala. Králem Mořských byl ale muž statečnější

než vodní had, král Bohobijec, a nastrojil na bohy léčku a zahubil

79

mnoho válečníků. Brzy nato však zemřel a jeho lid znovu umíral a

pak už bylo na obou stranách příliš málo lidí.“

„A v jiných lokalitách?“

„V kráteru Garen se zřejmě udrželi nejdéle. Alespoň podle našich

znalostí. Oni sami, chci říci Nalja, o tom tušili jen velmi málo. Věřili

v… Jak to říct… V Moře Zaslíbené, kde je všeho dost.“

„A v místech, kde se teď nacházíme?“

„Myslíte okolí hotelu Riisha? Prý tu byly lesy a slané močály.

Bez života, ovšem. Alespoň z našeho hlediska. Právě v těchto

místech rostl posvátný háj Mořských. Když byl hlad, stáhli se sem a

živili se housenkami, kterých vzhledem k vyhynutí všech ptáků

zřejmě bylo požehnaně. Nalja mi řekla, že Velká královna, vdova po

králi Bohobijci, jim přikázala odejít z jejich sídel a vydat se na cestu,

aby našli nové moře, které nevysychá…

Na místě, kde dnes stojí hotel Riisha, byl sraz. Nalja a lidé ze

vzdálených vesnic ale přišli příliš pozdě, ostatní už byli pryč a

nebylo možné vystopovat, kudy se vypravili dál. Opozdilí se

utábořili, lovili v močálech ještěrky a přemýšleli, co dál. Pořád

čekali útok nepřátel. Náhle spatřili, jak zhoustl vzduch, a byli tady.

Bum! Jak jsem řekl, čekali nepřítele, a zřejmě proto reagovali na

setkání s našimi lidmi tak podrážděně. Netušili, že je to někdo jiný.

Měli je za své nepřátele.“

„Stroj času musel někdo přenést sem,“ řekl generál. „Ale proč?“

„Na to přijdeme na místě, pane.“

„Dobrá. Zítra je start, Stone. Padesát kilometrů od kráteru Garen.

Na docela jiném místě než předtím. Musíme počítat s tím, že

Shackleton a spol. budou opatrní. Protože věděli o výskytu

Mořských u hotelu Riisha, budou tu mít ozbrojenou hlídku…“

„To je nesmysl, pane,“ ozval se Mahoney. „Stroj času dokáže

přistát v tomtéž okamžiku, co Ovoid Jedna. I dřív, když na to

přijde.“

„Vím,“ zavrčel vztekle Khov. „Jenomže posádka bude muset

Ovoid Dvě nechat na místě. Váží dvacet tun. Teoreticky se mohl

Ovoid Jedna už několikrát vrátit do našeho času a někde na

odlehlém místě, což místo jejich startu bylo, nabrat další muže a

vrátit se s nimi do minulosti. Nezapomeňte, že se při zatýkání

80

podařilo chytit jen tři muže z Etno-eka a všichni byli zrovna už dva

dny na nějaké party. Ostatní zmizeli! To by mohla být síla, která by

Stoneovi a ostatním dokázala zabránit v návratu do Ovoidu!“

Otevřel krabičku s doutníky, jeden si vyndal, položil jej na desku

pracovního stolu a vzápětí už zapomněl, že to udělal, vytáhl z

krabičky druhý, ukousl špičku a zapálil si. Pak si teprve všiml toho

prvního a s mráz nahánějícím vrčením ho uložil zpátky do krabičky.

„Priority, pane?“ zeptal se Mark.

„Dopravení paní Haju zpátky, znemožnění vraždy profesora

Germise, který vynalezl stroj času… A najít Raye, jestli to půjde.

Informoval jsem se… Mohl se vynořit z času v rozmezí plus minus

dvanáct a půl roku k okamžiku přistání Ovoidu Jedna.“

„A co bude s nimi?“ zeptal se Mark. Myslel na Mořské a každý

to poznal.

„Jsou to oběti války, Stone. Zapomněl jste? Bez jakéhokoliv

ohrožení zavraždili šestnáct lidí z naší doby. I tak ale – nesmíme

zasahovat! Nehledě na to, kolik by taková přeprava po třech, protože

musíte uvažovat nutnou přítomnost pilota, stála.“

„Tak je všechny…?“ udělal pohyb rukou, jako když podřezává

krocana. „No, vlastně…,“ pokrčil rameny.

„O tom naštěstí já rozhodnout nemusím!“

* * *

„Kapitáne Stone!?“

Mark se zamračil do skleničky. Tuhle provizorní kantýnu neměl

rád, a už vůbec ne, když na něho někdo promluvil.

„Mahoney?“ uhodl, aniž by se ohlédl.

„Chtěl jsem jenom… Hmm.“ Mahoney nevěděl, jak začít. „Jestli

máme jít spolu do akce, chtěl jsem, abyste věděl, že se mi zdáte

zaujatý.“

„Ano?“ zasmál se Mark, ale nebylo v tom veselí ani trochu.

„Viděl jsem hrob s osmdesáti šesti mrtvými. A nebyli to jenom

muži. Nebyli zabiti jen tak, ale hodně škaredě, Mahoneyi! A jen

proto, že…“

„Jen proto, že ti druzí je chtěli vybít první, pane. Každý z těch

81

druhů měl svůj životní prostor, ale Suchozemští se začali cpát do

toho druhého.“

Mark usrkl. Od té chvíle, kdy to uviděl, se mu nějak nechtělo

povídat si s Naljou. „Nic jiného jim nezbývalo, Mahoneyi! Jestli

chtěli přežít, tak…“

„Tak měli odsoudit ty druhé k smrti hladem?“

„Jinak by zemřeli sami, Mahoneyi! To je evoluce! Přirozený

výběr! Kdo se není schopen adaptovat, ten mizí ze scény!“

„Ano, kapitáne,“ pokývl Mahoney. „Jako Indiáni kdysi, že? Když

není národ ochoten se nechat vyhnat nebo umřít hlady a přistoupí k

obraně, pak je tu důvod ho zlikvidovat. Nebylo takových příkladů v

našich dějinách málo! Vždyť je to sotva stopadesát let, co se Srbové

pod tlakem tehdejšího OSN museli hromadně vystěhovat z

Bělehradu, protože tam prý utiskují albánské přistěhovalce… Pravdu

píší vítězové.“

„Zaujatý jste vy, Mahoneyi! Žil jste na Sedne u jejich

příbuzných.“

„Jen jsem mezi nimi plaval. Žil a spal jsem na lodi na hladině,

samozřejmě. Taky jsem je vyprovázel, když se vydali nazdařbůh na

cestu, jestli nenajdou další šelfové moře, kde by se mohli usadit.

Neměli tušení, jestli tam budou nějací domorodci, či ne. Když se ale

na tu výpravu vydávali, nevzali si jedinou zbraň.“

„Byli tam?“ zeptal se Mark.

„Domorodci?“ Mahoney zavrtěl hlavou. „Ne. Oni jsou na té

planetě jediní, ale to jsem jim samozřejmě nemohl prozradit.“

Zase bylo chvíli ticho, rušené jen vzrušeným pokřikováním

kohosi na obrazovce puštěné multivize.

„O co vám jde, Mahoneyi?“

„Abyste nesoudil podle jednoho hromadného hrobu. Zeptejte se

té archeoložky. Ta vám potvrdí, že když najde město, skryté pod

hlínou a pískem, obyčejně je pod ním ještě nějaká starší vrstva,

někdy je jich víc, a ne vždycky tu starší zástavbu obývali titíž. Tak je

to i s hromadnými hroby, kapitáne Stone. I pod nimi, obrazně

řečeno, jsou starší, a obyčejně v nich jsou mrtvoly právě těch, které

na základě toho prvního hrozného nálezu máme za vrahy!“

Mark dopil: „To je všechno jedno, Mahoneyi! Do téhle války se

82

vmanévrovat nenechám. Její výsledek už přece známe, a je moc a

moc absolutní!“

8.

Planeta umírala.

A umírala nehezky, jako člověk, když kůži zhyzdí boláky a pak

popraskají. Právě tak vypadala oka kalužin, zvířeným jílem zbarvená

do temné žluti. Jako by byla plná hnisu.

„Kde to jsme?“ hlesla Martana stísněně.

„To je dno, dno jezera,“ ucedil Mark. „Za deset let tu nejspíš

bude poušť, ale my se trefili do doby bláta. Ale chodí sem zvířata

pít. Je to napajedlo, jinak by ta voda byla čistší.“

„Je to správné místo?“ zašeptal Mahoney.

„Moře leží odtud na druhou stranu a padesát kilometrů daleko,“

řekla Martana, když se podívala na obrazovku navigačního systému.

„Otáčím kamery na sever.“

Krajina severně od místa přistání vypadala stejně. Jen nedaleko,

snad třicet metrů od nich, se mírně zvedal jílovitý práh, kdysi snad

břeh jezera, nebo jen ostrov, za nímž se možná táhnou další stovky

metrů téměř neschůdného terénu…

„Napravo! Podívejte se!“ řekl Mahoney. Z bahnité krusty trčela

žebra nějakého velkého zvířete.

„Krokodýl,“ řekla Martana. „Podle vašich jednotek má tak

dvanáct metrů. Když přichází sucho, zahrabávají se do bahna a

čekají na vodu. Většina z nich uhyne, ale někteří přežijí…“

„Jak to víte?“ zeptal se Mahoney.

„Je to univerzální živočišný druh, s malými odchylkami se

vyskytuje téměř na všech planetách typu Země nebo mé

Penthesileie. Podobně jako humanoidi nebo prasata.“

Kabina se zachvěla a Ovoid Dvě se naklonil na stranu. Pod

jednou z pěti teleskopických vzpěr povolila krusta ze seschlých

bahnitých koláčů a talířovitý konec vzpěry se propadl hlouběji. O

čtvrt metru níž znovu nalezl oporu. Bohužel jen na pár vteřin.

„Musíme ven! Rychle!“ Mark ucítil, že se Ovoid Dvě začíná

83

chvět znovu. Vzpěra ani při maximálním vysunutí nedosáhla na

pevné dno.

„Ne, sakra!“ zahučel Mahoney. „Pokud zmizí pod bahnem, už ho

nevykopeme! Musíme…!“

„Chceš poskočit v čase?“ vychrlil Mark.

Mahoney přikývl: „Do minulosti nemůžeme kvůli paradoxu. O

měsíc do budoucnosti?“ Mark kývl na znamení souhlasu. Mahoney

bleskově zaktivoval startovací program, kolem Ovoidu zhoustlo

ovzduší a do bahna plesklo pár kusů světlemodré želatiny sražených

organických molekul ze vzduchu v okolí časového přesunu.

„Jak to tam vypadá?“

„Stejně.“

Mahoney měl pravdu. Kalná jezírka, co zbyla na dně vyschlého

jezera, vypadala, jako by poskočili v čase jen o pět minut. Nebo

vůbec.

Ale tentokrát vzpěry držely a ztratit víc času si nemohli dovolit.

„Půjdeme,“ zavelel Mark. „První vystoupím já s Naljou. Potom

Mahoney a nakonec ty, Martano. Kdyby si na nás pochutnalo něco

jako ten krokodýl, vůbec nevystupujte a zmizte.“

„Nalja by měla jít poslední!“ upozornil Mahoney. „Potřebujeme

ji ze všech nejvíc. A taky nezapomínej, že nepatří k Suchozemským.

Pochází z moře! Ona ti neporadí, až se proti tobě něco zvedne z

bahna!“

„Já vím. Ale má lepší smysly. Lekne se dřív, než já vůbec

poznám, že se něco chystá. Koneckonců, beze mne se s ní stejně

nedomluvíte.“

Mark zadal u dveří kód k otevření a počkal, až se hmota,

zaplňující otvor vchodu, dezintegruje. Pak opatrně vyhlédl ven. V

ruce držel paprskomet, s nímž se obvykle na své mise nevydával.

Tentokrát ale generál Khov rozhodl, že situace je vážná.

Odkudsi přiletěla velká vážka a dosedla na blyštivý povrch

Ovoidu Dvě.

„Martano! Zadej maskování!“

Povrch Ovoidu zmatověl a dostal šedavě hnědý nádech…

Mark se ještě jednou pozorně rozhlédl a tázavě se podíval po

Nalje. Věděla, co po ní chce, ale tak daleko od moře byla stejně

84

bezradná jako on.

„Tady jsme nežili,“ ozvalo se mu v mozku. „Možná kdysi, když

ještě jezero sahalo na deset dní cesty do savany, ale když začalo

vysychat, dravci se stahovali stále blíž a blíž, až ti, co tu žili, museli

uprchnout přes les do moře. Povídá se to o více jezerech. Mnoho

takových průvodů přepadli Suchozemští.“

„Proč?“

„Mají rádi zabíjení.“

„Dobře,“ ušklíbl se Mark. Ještě měl pořád před očima obrázek

odkrytého hrobu. Nechápal proč, za ty roky na misích po celé

Galaxii už viděl hodně věcí, ale tohle si bude pamatovat nadosmrti.

Cosi ho varovalo a na poslední chvíli stáhl nohu zase dovnitř.

Bahno přímo pod ním se zachvělo jako ovar, právě vytažený z

horké vody. Mrštil s rukou dolů a výstřel z paprskometu převařil

kalužinu o dva kroky dál. To, co se skrývalo v bahně, se už

nepohnulo.

„Had,“ řekla Nalja Markovi, a ten to zopakoval nahlas. „Zabíjí na

dálku.“

„Plive jed?“ zeptal se Mahoney.

Mark zavrtěl hlavou. „Spíš zabíjí elektrickým výbojem.

Každopádně se takovým místům příště raději vyhnem.“ Pro jistotu

ještě jednou převařil bahno pod sebou a sklouzl nohama napřed na

vyprahlou krustu.

Martana se zasmála: „Takhle bychom mohli přejít až na pevnou

půdu suchou nohou.“

„Nic takového. Musíme šetřit energií. Zapněte si ochranné

opasky na vyšší výkon, to by mělo zachránit život, kdyby vás dostal

do čelistí, i ten krokodýl.“ Zatajil dech a rozhlédl se: „Kde je ta

kostra, co tu byla před měsícem?“ Měl sto chutí se ohlédnout po

ostatních, ale nebylo by moc rozumné spouštět oči z bahnité břečky

před sebou.

„Přece ji něco neodtáhlo?“ uslyšel za sebou Mahoneye. Sáhl po

Naljině ruce a zeptal se jí na totéž.

„Když ho ulovili, patří jim,“ odpověděla. „I kosti. Odtáhli si ho,

aby nestrašil další úlovek.“

„Ulovili ho?“ opáčil překvapeně. „Suchozemští? Přece vypadají

85

jako já! Jak takovou obludu mohli dokázat ulovit?“ Mávl rukou. Co

se tak hloupě ptá? Šipka, napuštěná rostlinným jedem a posazená

správně do oka…

„Co ti řekla?“ zeptala se Martana.

„Byla to kořist Suchozemských.“

„Ano?“ sykla rozčileně. „Každý lovec a dravec si přece svou

kořist hlídá, ne? To znamená, že tu před měsícem určitě někde byli a

museli nás vidět!“

Vzduchem prolétl zelený paprsek z moderní pozemské zbraně a

Mahoney tlumeně vykřikl. Mark se přece jen na zlomek vteřiny

podíval za sebe. Mahoney se už kácel k zemi a z pahýlu ruky, čistě

oddělené těsně nad předloktím, prýštila krev a stékala po vysušené

bahnité kůrce k nejbližší kalužině. Hladina se zabělala perleťovými

hřbítky drobných hladových rybek.

„Zpátky!“ vykřikl zoufale Mark.

Mahoney couvl o krok a ještě o jeden. Pokusil se opřít se

pahýlem o těleso Ovoidu, ale ztratil rovnováhu a už i vědomí. Padl

zády do menšího jezírka rozlévajícího se na druhé straně od jílového

prahu, na němž se krčili útočníci. Nebo útočník…

Voda vystříkla vysoko a hladinu jezírka rozčísl ostnatý hřbet

ještěra, který se až do té chvíle skrýval u dna. Byl o dost menší než

ten, jehož kostru viděli, i když pořád neměl daleko k deseti

metrům… Z druhé strany připlouval další, ale nevypadalo to, že se

chystají na sebe vrhnout. Lovili jako smečka…

„Mahoney je v trapu!“ vykřikl Mark…

„Pozor!“

Vzduchem se mihlo několik oštěpů. Mark reflexivně vystřelil

také.

„Řekla jsem, že rádi zabíjejí,“ uslyšel hluboko v lebce Naljin

hlas.

Popadl ji za ruku a smýkl jí zpátky ke stroji času. „Dovnitř!“

zavelel.

Ale už bylo pozdě, Martana uskočila od Ovoidu jako od

jedovatého hada.

Mark ji zahlédl jen koutkem oka, ale všímal si něčeho jiného.

Nad nízkým jílovým prahem se na dlouhé větvi vynořila jakási

86

splihlá bílá kožešina.

„Pozor!“ zaúpěla Martana.

Až teď si Mark všiml, že Ovoid už nestojí rovně. Nakláněl se, a

čím dál víc.

Okamžitě pochopil, že nemá možnost ani sílu tuhle situaci

změnit. Každou chvíli se časolet, který je sem dopravil, převrátí na

bok, a jak se zdálo, právě tou stranou, kde byl vchod. Nešlo to

zvrátit. Zátěž na dvě z pěti vzpěr se zdvojnásobila. Vydržely, ale

probořily se níž.

„Bílá vlajka!“ rozlehl se nad bahnitým dnem jezera výkřik.

Mark šlehl pohledem k jílovému prahu, za nímž se ukrývali

útočníci, i ten, kdo jim nad hlavou mával bílou kožešinou na dlouhé

žerdi. Teď v něm bývalý ostrůvek spíš budil dojem nedobytné

hradby.

„Hej!“ vykřikl parlamentář a postavil se. „Kapitáne Stone!“ Mark

poznal Maschatova.

„Co chceš?“ křikl zpátky.

„Pozor!“ uslyšel Martanu a jen koutkem oka kontroloval, na

kterou stranu se Ovoid převrací…

„Chci, abyste se vzdali!“

„To neumím!“ Mark věděl, že nemají žádnou naději uniknout

přes jezerní dno, i kdyby se nemuseli bát oblud, skrývajících se v

bahně. Jediná šance byla před nimi, znamenala překonat těch třicet

metrů k jílovému svahu, vyšplhat se nahoru a tam… zabíjet.

Jen doufal, že jich není moc. Také si uvědomoval, že Martana jim

v tomhle nepomůže. Zato Nalja byla bojovnice! A mohl se s ní

domlouvat bez toho, že by to někdo slyšel…

V rychlosti jí vysvětlil svůj plán a pak mávl rukou: „Jdeme za

vámi!“ křikl.

„Nechte zbraně na místě!“

„Je to třicet metrů, Maschatove! Může nás něco napadnout!“

„Budeme vás krýt!“

„Tak tomu nevěřím!“

Maschatov se odmlčel. „Platí, co jsem řekl! Beze zbraní!“ ozval

se zase po pár vteřinách. „Pošlete tu mořskou čubku jako první.

Bude to dobrá návnada, a vám dvěma se podaří projít!“

87

„Přece nás mohou prostě zabít?“ sykla Martana Markovi do ucha.

„Proč to neudělají?“

„Asi chtějí startovací kód Ovoidu Dvě. A ten znáš jenom ty!“

„Takže to zajetí nebude příjemné?“ hlesla pobledle.

Mark už neodpověděl. „Maschatove! Nejdřív paprskometem

převařím bahno mezi námi a tím vaším ostrůvkem, nebo co to je!

Pak ho odložím!“

Zase bylo na chvíli ticho. „Může být, kapitáne,“ ozvalo se

posléze.

Markův paprskomet sežehl bahno mezi povaleným Ovoidem a

jílovou pevností. Při jejich situaci to byla opravdu pevnost.

„Udělám pro nás suchý chodníček,“ pronesl Mark nahlas.

Paprsek z jeho zbraně zamířil přímo do vody a nad blata se zvedlo

mračno páry.

„Jdi,“ zavelel Nalje. Pochopila beze zbytku. Vzala si od něj svůj

krátký oštěp a zmizela v mlze.

„Něco ji sežere…,“ vydechla Martana.

„Ticho! Co tu bylo, už uteklo!“

„Hej, Stone! Nevidím tě!“ zazněl Maschatův hlas.

Mark Stone se zasmál. „Já se tím bahnem brodit nebudu,

Maschatove! Prostě počkáš, až to vysuším!“

„Jsem pod svahem,“ uslyšel Naljin vzkaz a pohnul paprskem blíž

k jílovému prahu. Kotouče zvířené páry vylétly vzhůru.

„Jsou tři!“ uslyšel Naljin vzkaz a vzápětí Maschatovovo smrtelné

zachroptění. „Čtyři!“

Přeběhl po zpečené stezce, těsně pod svahem musel přeskočit

metrovou, vodou zalitou prohlubeň a doslova vylétl nahoru.

Vítr už stačil chuchvalce páry rozfoukat. Byl to ostrůvek, ale od

původního jezerního břehu jej odděloval jen uzounký mělký průliv.

Mark si ještě stačil všimnout, že při jeho přechodu jim žádné

nebezpečí hrozit nebude, brod byl stejně vyschlý jako půda na

břehu.

Nalja, připravená se bránit, stála před třemi muži, kteří nepatřili

ke Shackletonově posádce. Byli vyšší než Mark, výrazně subtilnější

a drželi v rukou zbraně, jaké se při archeologických výzkumech

nenašly. Zahnutá srpovitá ostří byla nasazena na metr a půl dlouhém

88

ratišti. Vypadalo to, jako by tvůrce zbraně nasadil čepel kosy na

ratiště nastojato. Za nimi spatřil čerstvě uloveného třímetrového

krokodýla, z kterého zřejmě právě stahovali kůži, když se z času

vynořil Ovoid Dvě.

Mark smetl výstřelem nejbližší dva. Třetí ale už sekl po Nalje.

Uskočila dozadu, uklouzla na okraji a sjela po mokrém jílu dolů.

Martana vykřikla a instinktivně se za ní vrhla. I Mark ustoupil a

podíval se dolů. Žádná bestie se k Nalje neblížila. Obrátil se proti

nepřátelům. Neměl rád, když se zabíjelo zbytečně, ale teď si nemohl

dovolit nechat je utíkat. V hlavní pevnosti Suchozemských si musí

být Shackleton jistý sám sebou. Pokud nedostane žádnou zprávu,

znamená to, že jsme se ještě neobjevili.

Další výstřel smetl k zemi posledního. Mark zastrčil zbraň,

sehnul se k prvnímu, popadl ho za nohy a odtáhl k jílovému svahu.

Nechal ho skutálet se dolů a vrátil se pro dalšího.

„Proč to děláš?“ zeptala se Martana.

„Chci, aby to vypadalo jako útok zvířat. Alespoň pro někoho, kdo

by se díval zdálky. Ovoid je povalený, ale zase je to výhoda, že ho

uvidí jedině ten, kdo se přiblíží až sem. A to nemusí být ani dnes,

ani zítra.“

„Žádná výhoda to není, blázne,“ zavrčela dívka. „Převalil se

právě na tu stranu, kde je vchod, a sami ho nedokážeme otočit!“

„Jo, já vím.“

„A vchod ještě nebyl uzavřen. Takže do večera je to plné bahna a

vody. A pijavic,“ dodala, když si všimla, co visí Nalje na nohách.

„Dost už,“ štěkl Mark. „Jeden stroj času je asi ztracen, ale je tu

přece ještě jeden.“

„Žije,“ uslyšel v hlavě Naljin hlas. „Ten muž z tvého světa!

Žije!“

Otočil se po Maschatovovi. Z břicha mu trčel Naljin krátký oštěp.

Krvácel a krev měla světlou barvu. „Máš zasažená játra, chlape,“

řekl. „Zbývá ti pár minut.“

„Nebu…“ Maschatov se pokusil o úsměv. „Nebude to bolet.

Tohle nebolí.“

Mark přikývl. „Pokud tě nehodím tam dolů.“ Ukázal bradou k

jezernímu bahnisku. „Už se ty potvory slézají. Jedna z nich tě

89

popadne za nohu nebo ruku a odtáhne si tě jako chudáka Mahoneye.

Když budeš mít štěstí, dostanou tě ve stejnou dobu dva a roztrhnou

tě napůl. To bude pro tebe aspoň rychlý.“

„Ne… Nenecháš mě umřít v klidu?“

Mark si k němu přidřepl: „Možná že ano. Řekni mi ale, o co tu

jde!“ Na okamžik zvedl zrak k obzoru, kde se temně rýsovala tmavá

kulisa lesa. Napadlo ho, že jestli tam někdo hledí tímhle směrem s

dobrou optikou v ruce, ví přesně, co se tu stalo. „Přikrčte se,“ pro

jistotu zavelel oběma dívkám. Znovu se obrátil k umírajícímu: „I

potom si to ještě rozmyslím. Jsi vrah. Nemám lidi tohoto typu rád!“

Maschatov zavrtěl hlavou: „Vrah… Vrah nejsem, Stone! Udělal

jsem, co jsem musel! SDPP už dávno nedělá, co by mělo! Agenti

chrání ty rasy, které jsou jim bližší, a nestalo se to jednou! A neříkej,

že nevíš, o čem mluvím! Byls to přece ty, kdo tolikrát bojoval s

jedněmi proti druhým jen podle toho, k čí straně patřila tvoje nová

milenka!“

„To není pravda,“ řekl pomalu Mark.

„To… To je jedno, Stone! Etno-eko vzniklo, aby se těmhle

extrémům mohlo předcházet.“ Zaúpěl a přitiskl si ruku na ránu.

Zřejmě to přece jen bolelo.

„Hrome, nelži mi, a nehraj si na ušlechtilé bratrstvo, Josipe!“

Krev začala Maschatovovi prolínat skrz prsty. „Unesli jste paní Haju

jen proto, abyste se dostali ke stroji času! Zavraždili jste, nebo v této

subjektivní časové rovině teprve zavraždíte profesora Germise, který

ho vynalezl, aby za vámi nikdo nemohl. Z planet Zemské Unie

zmizela většina osobností Etno-eka a nikdo neví kam! Vy jste chtěli

sem, do minulosti Marsu! A chtěli jste tady zůstat! Proč?“

Zraněný mlčel.

„Hlásáte přece možnost zasáhnutí do vývoje inteligentních druhů,

pokud byl narušen živelnou katastrofou. Chápu pak, že jste se

chystali zachránit zdejší civilizace…“

„Jen jednu civilizaci! Suchozemce!“

„Dobře, dokonce jste jim chtěli odstranit z cesty konkurenta. A

co by bylo potom?“

„Spo… Spojili bychom se, kapitáne Stone! Měli bychom náskok

dvanácti tisíců let vývoje před Zemí. Pozemská Unie by vznikla dřív

90

než Denebanske císařství a naše koráby by přistály před císařským

palácem na druhé planetě Denebu ve stejné době, kdy první císař

podřízl svou matku, aby se napil její krve a stal se vládcem…

Hranice našeho teritoria by se posunula až daleko za dnešní

Denebanskou říši… Dovedete si to představit?“

Mark se rozhlédl po té pustině kolem. „Nepřežili byste.“

Maschatov se pokusil mávnout rukou, ale krev mu vystříkla z

břicha jako z fontánky a hned si na ně zase přitlačil dlaň. „Vody je tu

dost, máme zmapováno, kde jí zůstalo tolik, že nám na těch pár

stovek let, než vybudujeme společnost, která převezme zdroje na

Zemi, bohatě vydrží… Víme, kde budou vydatné vrty, jen už

nesmíme pustit vodu na povrch.“

„Moc mluví,“ ozvala se Martana. „Nevěř mu!“

Mark zavrtěl hlavou: „Nebojíš se, že to teď překazíme?“

„Nebojím! Už se to zvrtlo! Ale vy jste přiletěli, a tak máme zase

naději! Když před měsícem přinesli lovci zprávu, že jim tady kazilo

lov Boží vejce… Cha! Oni tak říkají Ovoidu, Boží vejce…

Shackletona hned napadlo, že to budete vy a že to bude jinej Ovoid!

Že to ty mořský mrchy rozhejbat nedokázaly.“

„Cože?“ sykl Mark.

„Jo, slyšíte dobře, kapitáne. Mořští se zmocnili našeho Ovoidu a

odvlekli ho kdoví kam. Číhali na nás na místě, kde jsme přistáli,

počkali, až vyjdem ven… Museli se královsky bavit, když z

šáchorových křovisek pozorovali, jak se snažíme náš Ovoid

zamaskovat. Šli tam najisto, mrchy! Později jsme si podali jednoho

zajatce. Prý věděli, že máme mocné zbraně, a nechali nás jít.

Doufali, že nás pár zabije džungle, než dojdeme k Suchozemským.

Přisámbůh, že nevím, kam Ovoid Jedna uklidili, ale teď už je to

jedno…“

„Jak to, že šli najisto?“

„Dokud jste se neobjevili před měsícem vy, měli jsme za to, že

jste přiletěli ještě před námi… Musel to bejt někdo jinej, Stone!

Jejich Velkej král, co o něm každý večer zpívají na ostrovech. Vítr

ten zpěv žene přes vodu až k sídlům Suchozemských a nahání jim

hrůzu.“

„O Velkém králi mluvila i Nalja,“ obrátil se Mark k Martaně.

91

„Kde ho najdem?“

Maschatov těžce zasípal. „Máš smůlu, Stone! Já ho potkám dřív!

Umřel před osmi lety. Ti blázni mu postavili pyramidu, myslím, že v

naší době ji zrovna nějací archeologové objevili.“

„Ano!“ přikývla Martana vzrušeně. „Takže je to hrobka? Hrobka

Velkého krále?“

Maschatov zaťal prsty do trávy.

„Proč jsi zabil jen Mahoneye? Proč ne nás dva?“ skočil jí do řeči

Mark.

Maschatov už neodpovídal. Třeštil oči k obloze, zrůžovělé

jemným prachem, přihnaným z červených pouští, a nedýchal.

„Zásoby zůstaly v Ovoidu,“ řekl Mark a ukázal na skoleného

ještěra. „Odřízneme si z té potvory kus masa. Krokodýlí ocas je prý

pochoutka. I když…“ Obešel ho kolem dokola. „To není krokodýl.

Spíš vypadá jako obří prehistorický pozemský kajman Deynosuchus.

Dorůstal takové velikosti…“

„Dejnon?“ hlesla Martana unaveně. „Pěkné jméno. Uřízni to

maso, ať můžeme jít!“

Den se už chýlil k večeru.

„Vidím stromy!“ řekla Martana.

„Jo, já taky.“ Mark se co chvíli starostlivě ohlížel po Nalje.

Padala vyčerpáním. Nebyla zvyklá tak dlouho chodit a po těle se jí

začínaly objevovat kousky suché a odchlipující se kůže. Potřebovala

vodu.

Nikde tu nebyla. Bezradně se rozhlédl. Táhli přes pláň, která byla

kdysi nekonečnou bažinou, ale teď z ní zbyla jenom pustá rovina,

suchem rozpraskaná půda a trsy červenohnědé trávy. Zvedl ruku a

přistoupil k mořské dívce. Otevřel mošnu, jednu z těch, které

odebrali nezvaným návštěvníkům z minulosti, a vytáhl láhev s

ovocnou šťávou.

Nalja zavrtěla hlavou.

„Už je to kousek,“ uslyšel v hlavě.

„Něco se s tebou děje…“

„Do dvou dnů musím dojít k vodě, nebo umřu,“ chabě se usmála.

„A chodí se mi špatně.“

To věděl. Boty odmítla, a teď možná vskrytu duše litovala. Ostré

92

kameny a větvičky, vyčnívající z jako beton ztvrdlé půdy, jí trhaly

chodidla a hlavně plovací blány na cucky.

„Ponesu tě,“ rozhodl.

Usmála se: „Možná si tím zachráníš život. Beze mne by vás moji

lidé zabili…“

„Podle Naljy se kolem moří a jezer, co ještě zbyla, táhnou tak asi

dvacetikilometrové pásy lesa a buše. Přiblížíme se k okraji kráteru

Garen ze severu, tedy v místě, kde budeme dost vysoko nad mořem,

a od hladiny nás bude dělit svislá stěna. Takže od Mořských by nám

nemělo hrozit bezprostřední nebezpečí. Tam si uděláme tábor.“

„Šetři dechem, Marku,“ zasípala Martana. „To děvče se ti už

určitě dost proneslo.“

Temně zelená stěna, jakoby spletená z obřích zpeřených listů, se

zvedala už necelých dvě stě metrů před nimi. Slupka rozpraskaného

bahna bývalých močálů už dávno zmizela daleko vzadu. Zprava se k

nim přiblížila maličkým tykadélkem poušť a číhala na svou

příležitost, až les, který se před nimi chvěl v paprscích nízko visícího

slunce, padne nedostatkem vláhy. Z nízkých dun trčely holé kmeny

mrtvých stromů, bez listí a bez kůry, jako pohraniční sloupy Říše

smrti.

„Pod stromy na okraji se utáboříme. Zítra pronikneme lesem až k

moři, provedeme průzkum a rozhodneme se, jak dál…“

„Měli bychom zůstat spíš tady,“ promluvila Martana. „Je tu vidět

na všechny strany. Kdo ví, co se k nám v noci může přiblížit. Nějaký

ten krokodýl, nebo…“

„Naljo? Je bezpečné přenocovat tady, nebo v lese?“

„Nikde,“ zmrazila ho dívka. „Cestou, kudy jsme šli, procházejí

ještěři mezi bývalým jezerem a močálovými jezírky v lese. Ubývá

zvířat, ryb, i lesa a oni nemají co žrát. Toulají se. Našli by nás.“

„Nenarazili jsme ani na jednu stopu!“

„Nechodí každou noc, ale nikdo neví, jak to bude právě dnes, až

slunce zapadne.“

„Takže musíme vylézt na strom?“

Zavrtěla hlavou tak vehementně, že se radši ani neptal dál.

„Někde je tu polozbořená vesnice Suchozemských,“ pokračovala

sama. „Jestli najdeme stavení s dveřmi, přežijeme do rána!“

93

Kamenným zdem chyběla střecha a zbytek dřevěné konstrukce

krovu Mark strhl, aby nemusel pro dřevo do tajemného večerního

přítmí marťanského lesa.

Martana se naklonila nad oheň a přiložila pár třísek. „Prohráli

jsme, Marku, víš to? Nemáme se jak vrátit, Shackletonovci přišli o

svůj Ovoid, takže nám seberou náš…“ Zvedla oči. „Tvrdil jsi, že se

dokážeš s Rayem telepaticky spojit!“

„Už jsem to zkoušel…“ Přestal s lámáním dřeva a nejdřív sklepl

velkou stonožku přímo do plamenů. „Ray mi neodpovídá. Jako by tu

nebyl.“

Ve světle plamenů spatřil na její tváři slzu. „Neboj se,“ přidřepl

vedle ní. „Ona se najde. Když je ten časový vír strhl, držel ji v

náručí, takže budou spolu. Určitě. Mohou se z toho víru vynořit

třeba zrovna zítra. Nebo za deset let,“ dodal chraptivě.

„Třeba přímo před tou obludou,“ škytla.

„Ray by vyhrál. Stoprocentně,“ zasmál se Mark. „Alespoň tohle

ti můžu zaručit. Jestli je tvoje matka pořád s ním, nemůže se jí nic

stát!“

Slunce definitivně zapadlo a stíny obou marsovských měsíců se

rozplynuly v temnotě. Les se rozburácel zvířecím křikem. Mark se

vyhnul ohni a poodešel do nejvzdálenějšího rohu kamenné

místnosti. Už dvakrát překontroloval zajištění těžkých masivních

dřevěných dveří a každý trám, který je zapíral proti pokusu nějakého

masožravce dostat se dovnitř, ale absence střechy ho vyváděla z

míry. Nalja jej sice uklidňovala, že létající nebezpečí v jejím světě

nehrozí, ale co může vědět taková mořská dívenka? V zadním koutě

ruiny byly kamenné schody na půdu, z níž už do dnešního dne

nezbylo víc jak pár prohnilých fošen. Mark vystoupil nahoru a

rozhlédl se po pláni, lehounce pocukrované střídmým světlem obou

měsíců. Foibos a Deimos, Děs a Hrůza. Nic nemohlo být

příhodnějšího, než ta jejich jména.

Zatrnulo mu! Seběhl dolů a přihnal se k ohni: „Udělali jsme

chybu,“ řekl a všiml si, jak sebou Martana u ohně trhla. Možná už

usínala. „Slyšíš?“ houkl. „Udělali jsme chybu! Fatální! Základní

chybu!“

„Jakou?“ hlesla unaveně.

94

„A zároveň… je to naděje!“ Zasmál se. „Naděje na návrat!“

„Co?“ vydechla Martana

„Nalja přece byla jednou z těch, co přišli na místo srazu pozdě!

Nedostala by se do naší doby, kdyby právě z toho místa srazu

neodstartoval Ovoid! Ovoid Jedna! Ten, který Mořští ukořistili,

rozumíš! VÍME, kde ho mají!“ Obrátil se k Nalje: „Dokážeš nás

zavést na místo, kde jste měli sraz před tou velkou cestou?“

„Neznám cestu,“ odpověděla.

„To znamená, že musíme k Mořským tak jako tak!“ Otočil se k

Nalje: „Veliký král je mrtev?“ navázal na to, co před několika

hodinami slyšel od Maschatova. „Dovedeš nás za jeho synem?“

Zavrtěla hlavou: „Veliký král neměl syna. Po něm vládne jeho

nejmilejší žena. Mohu vás zavést k ní. Jen si budete muset sestavit

vor, protože neumíte putovat vodou.“

„Tak se můžeme vyspat,“ zasmál se. „Hned to vypadá

veseleji…“ Pohladil Martanu po vlasech. „Uvidíš, že všechno dobře

dopadne. Ty si tu okoukneš, kde bude zajímavé jednou kopat, já

povedu válku proti Shackletonovcům, a jednou, až se z času vynoří

Ray a paní Haju…“

Nalja naslouchala jeho slovům, i když jim nerozuměla. Až teď

jedno poznala, vytřeštila oči a posadila se: „Haju? Vy znáte tajné

jméno Velké královny?“

9.

Oheň hořel dlouho do noci a Mark s Martanou hleděli do plamenů.

Noc byla černější než všechny předtím, a ani oba měsíce, ani

miliony hvězd nedokázaly tu temnotu zaplašit.

„Vidím Zemi,“ zašeptal Mark. „Divný pocit…“

Martana ani nezvedla hlavu. „Někde v té tmě mi umírá matka, a

ty mluvíš o…,“ zoufale mávla rukou a polkla slzy.

„Neumírá. Je jen o deset let starší, než jsi ji znala. Já taky čekal,

že až se objeví Ray, bude všechno jednodušší,“ odpověděl tiše.

„Ten přece už umřel taky,“ vzlykla. „A i kdyby ne, a ještě tady

nebyl, ty bys tu na Raye čekal? V téhle Příšérii? V tom nejhorším

95

případě i těch dvanáct let?“

Mark položil na placatý kámen na okraji ohniště kousek

prorostlého krokodýlího ocasu a slastně přimhouřil oči, když ucítil,

jak voní. „Nic jiného by nám nezbylo, kdybychom se znovu

nezmocnili Ovoidu Dvě. Teď víme, že příkaz k získání Jedničky dal

svým poddaným Ray. Jenomže tady zůstal. Mohl se vrátit i s paní

Haju, ale zůstal tady! Něco nehraje Martano!“

Nad zbořeništěm domu se tetelil černý háv tisíců drobounkých

bodavých muchniček. Naštěstí jim jejich krev příliš nechutnala. Zato

Nalja trpěla jako zvíře v kleci. Převalovala se a sténala ze spaní.

„Do rána je ještě dlouho,“ řekl Mark po chvilce mlčení. „Zkus

usnout.“

„Jestli mají Ovoid Jedna, proč se nevrátili?“

„Nevím, ale snad to jednou zjistíme.“

„Tak se zeptej Naljy!“

„Už jsem se zeptal,“ zalhal. Nechtěl mořskou dívku budit z tak

divokého spánku. Ráno bude času dost. „Taky nevěděla.“

Když se slunce ráno objevilo na obloze, už byli na cestě skoro

hodinu. V žaludcích je hřály kousky opečeného krokodýlího ocasu a

jazyk se ještě zachvíval rozkoší nad chutí jasně oranžových jablek,

která Nalja přinesla odněkud z houští.

Cesta byla čím dál horší. Nemohli se držet polozarostlé stezky,

kterou tu vyšlapali domorodci, když byly osady na okraji pralesa

obývané. Mohli by se potkat s někým, kdo si vyrazil za

Maschatovem. Navíc si Mark uvědomoval, že Shackleton nebude

žádný idiot, aby se spolehl jen na Maschatovovův oddíl. Někde po

cestě určitě číhala ještě jedna hlídka. Pokud chtěli k poslednímu

moři dorazit nepozorovaně, museli se jí vyhnout. Vybral si místo

necelých pět set metrů od ústí pralesní stezka do volné pláně, a tudy

vešli do stínu obrovských zpeřených listů, vytvářejících nad zemí

zelený baldachýn sem tam prosvětlený sluncem. Mezi listy visely na

stopkách dužnaté bobule, obsypané černými tečkami hmyzu. V tom

koutě zašlého světa vládlo ticho, jen občas kamsi zahnané, když

náhlý poryv větru rozšustil listí, anebo když se z hloubi pralesa

ozvala vzdálená, pokřivená ozvěna zašplouchnutí.

„Je tam voda,“ zastavil se Mark po prvních několika krocích a

96

obrátil se na Nalju.

„Všude je voda,“ odpověděla. Už se jí vracela do tváří barva, ale

zdálo se, že z blízkosti jezírka či močálů nemá radost. „A kde je

voda, tam jsou dejnoni. Jejich hodně a mají hlad. Nečíhají jenom u

vody, protože zvěře je málo a naučila se raději pít z malých louží

než riskovat u jezírek. Proto čekají i jen tak pod stromy. Možná už

teď se na nás odněkud dívá některý z nich.“

„Někde musí být suchý přechod…“

„Je jen ta stezka, a i tu Suchozemští před sto lety navršili z

kamení a hlíny uměle. Před námi je prohlubeň, většinou zalitá

vodou…“ Docela lidsky pokrčila rameny. „Táhne se na obě strany

podél celého mořského zálivu…“

Mark potřásl hlavou. Už mu to bylo jasné. V dávných dobách,

kdy se vytvořil kráter Garen, vznikl po jeho obvodu val z natavené

horniny. Zřejmě při jeho vnějším úpatí vznikla jakási příkopová

propadlina, zalitá močálovými jezery, o nichž mluvila Nalja. To

mohl být problém…

„Jak je široké to území dejnonů?“ zeptal se jí, dřív než se

rozhodl.

„Dvě stě nebo tři sta kroků,“ odpověděla. „Jestli půjdeme dál,

zahyneme.“

Přemýšlel.

„Můžeš mi poručit, já vím,“ ozvala se znovu Nalja. „Neubráním

se, když mi do hlavy vyšleš příkaz, abych sestoupila do vody a

přilákala dejnony z okolí. Ale věř mi, že nepřiplavou všichni a pod

hladinou jich ještě pro tebe a pro tvou družku zbude dost!“

Vztekle se zasmál: „Tohle mne nenapadlo, Naljo. Takovou věc

bych nikdy neudělal. Počkej tady s Martanou. Prohlédnu si to tam

vpředu. Vy se zatím vraťte na místo, kde jsme strávili noc, a

zaklíněte dveře. Tam byste měli být před dejnony v bezpečí.“

„Nevěříš mi?“

Bez dalších řečí zmizel v šeru pralesa. Uhodla to. Nevěřil jí. Znal

už, jak strach dokáže zveličit legendu. Vytáhl z pouzdra paprskomet,

nastavil si ochranný opasek na nejvyšší stupeň a vždy se opatrně

rozhlédl, než přeběhl od jednoho stromu k druhému. Jejich kůra byla

hrubá a dostatečně potrhaná, takže vyšplhat se nahoru by nebyl v

97

případě nebezpečí problém.

Postupoval do nitra pralesa a cítil, jak mu kapky potu stékají po

zádech.

Ani nevydechl, když spatřil za povaleným kmenem, ozdobeným

krajkovím plísní, ještěří ocas. Opatrně se rozhlédl. Mohlo jich tu být

víc. Útok dejnonů na vyschlém jezeře vypadal spíš jako

organizovaný útok smečky než jako závod konkurentů, kdo bude u

kořisti dřív.

Žádnou další bestii neviděl, ale na to se nemohl spoléhat. Zastrčil

si paprskomet do pouzdra pod halenou a chytil se odchlipující kůry

přímo nad sebou. Vytáhl se, rychle přehmátl o něco výš a hned nato

mu dunění země a praskot větví, rozdrcených těžkým tělem,

potvrdily, že dejnon o něm věděl a nehodlal se se ztrátou kořisti

smířit. Hlavou mu bleskla vzpomínka na safari na Rudolfově

planetě. Krokodýli, skrytí pod hladinou u napajedla, se dokázali

vymrštit hodně vysoko, když jim šlo o žrádlo.

Zrychlil… Zrychlil a kůra se mu začala drolit pod rukama.

Plaz byl ale zřejmě mnohem méně obratný než jeho

krokodýlovití příbuzní. Zůstal pod stromem. Mark se dolů nedíval.

Uslyšel chraptivé zabeknutí a v duchu zadoufal, že se to ozval jen

nějaký poplašený srnec. Mohlo by to znamenat, že dejnona odláká…

Ale nebylo to tak. Byl to dejnoní křik. Přehmátl o kus výš. K

nejspodnější větvi mu chyběly ještě nějaké tři metry…

„Hrome!“ zaklel, když mu kus kůry zůstal v ruce a náhle se

neměl čeho zachytit. V prvním okamžiku se nezřítil jen proto, že

kůra byl dostatečně drsná. Přitiskl se ke kmeni, objal ho rukama a

přestal se ke kmeni tlačit koleny. Místo toho vyhodil nohy do stran a

objal kmen i nohama. Držel se a nebezpečí pro tuto chvíli mu

nehrozilo. Nemohl však sáhnout po paprskometu, protože by se

okamžitě zřítil.

Podíval se dolů. Tenhle dejnon byl ještě větší než ten, kterého

kuchali Maschatovovi muži u jezera. Mohl mít na délku dobře

patnáct metrů, možná i víc. Proto se plaz nesnažil po něm vymrštit,

byl příliš těžký. Teď pootevřel tlamu a zvedl ji nahoru, aby mu

ukázal palisádu svých zubů.

Mark ucítil, jak se kůra mezi ním a dřevem stromu pohnula.

98

Zřejmě už delší dobu mezi kůru a dřevo vnikala voda a zárodky

plísní. Teď oslabená vlákna začala, povolovat…

Netrvalo to dlouho.

Mark zaklel, ale docela potichu, protože byla ještě šance, že to

přežije, a pak by se hulákání na marťanské lesy nemuselo vyplatit,

zvlášť pokud je hlídka Suchozemských na doslech. Nečekal, až i s

plátem kůry sjede až dolů, a odrazil se od kmene, aby dopadl na zem

co nejdál od hladových čelistí. Ještě ve vzduchu vytasil paprskomet,

ale vystřelit v pádu nemohl. To dokážou jen supermani v

připitoměloučkých příbězích Star Treku, ale tohle byla zatraceně

hnusná skutečnost!

A nevyvíjela se vůbec dobře! Dopadl přímo na rohovinové

hrbolky na hřbetě bestie. Sesmekl se dolů a na okamžik zůstal ležet.

Ochranný opasek jej zachránil před nejhorším, ale nárazem mu

vyletěl paprskomet z ruky.

Dejnon se začal otáčet. Dokázal to rychle, ale Markovi se to

přesto zdálo jako nekonečně dlouho. Rozhlédl se po zbrani, ale

neviděl ji. Věděl, že k jinému stromu to už nestihne, a pokoušet se

uniknout do metrových křovisek by napadlo snad jen blázna.

Vyskočil zpátky na hřbet netvora a bleskurychle, po čtyřech, přeběhl

až na jeho krk. Tušil, co ještěr zkusí, a byl připraven seskočit, kdyby

všechno nasvědčovalo že se už už začne převalovat. Ještě že byl

přece jen pomalejší než Mark. Kdysi slyšel, že tohle je jediný

způsob, jak přimět australského krokodýla, aby pustil svou oběť, a

teď to mohl zkusit taky. Naklonil se nad dejnonovu hlavu co nejdál,

aby dosáhl na oči, a zabodl mu do nich prsty.

Finta australáků slavila úspěch i na Marsu. Marka napadlo, že je

vlastně v toku času první, kdo to kdy dokázal, protože na Zemi v

téhle době ještě neexistuje ani egyptská Stará říše. Sesmekl se z

dejnonova hřbetu, opatrně se rozhlédl po parskometu, ale ani teď ho

nikde nespatřil. Poodběhl stranou, vybral si strom, otřel si

zakrvavělé prsty do trávy a vyšplhal se na první větev.

Měl štěstí. Sotva se na ni usadil, mezi stromy se objevila další

ještěří bestie, kterou přilákal bolestný bekot obřího dejnona. Krčila

se za rozlehlým křoviskem nevysokých šáchorů a zřejmě váhala.

Dejnon, kterého Mark oslepil, se točil dokola a hledal ho. Chvíli

99

trvalo, než skrývající se dejnon pochopil, že právě ztratil nejhoršího

potravního konkurenta v teritoriu. Neprošel šáchorem, křovisku se

vyhnul, aby na sebe neupozornil, ale pak zničující rychlostí zaútočil

a sekl hlavou po sokově přední noze. Neměl sílu ji utrhnout, ale jeho

příšerné čelisti docela jistě zanechaly škody na šlachách a vazivu.

První dejnon zchroml a o to pomaleji se otočil. Jeho soupeř se však

k němu už blížil z druhé strany…

Mark zaklel. Z přítmí lesa se opatrně vyplížili další dva.

Uvědomil si, že takovou spoustu masa dejnoni nespořádají hned.

Nacpou si žaludky a budou trávit někde v blízkosti a hlídat kořist.

Může to trvat i týden, než mršinu opustí… Bez paprskometu neměl

šanci ze stromu slézt a přežít to. Už ho i viděl, ale byl pro něj

nedosažitelný… Mohl by seskočit a zkusit utíkat, ale nemohl si být

jist, že nevběhne do chřtánu dalšímu, kterého přilákal bolestný

bekavý řev dejnona bojujícího o život teď už se třemi jinými.

Mark se vyšplhal na větev nad ním, a ještě výš. Větve byly silné

a udržely ho bez nějakého nejistého pohupování. Šplhal nahoru a

všiml si, že ve střední partii stromu se pletenec větvoví táhne široko

do stran a proplétá se s větvemi okolních stromů. Spokojeně se

zašklebil. Jestli to tak je všude, znamená to, že mají cestu k pobřeží

Posledního moře otevřenou a bezpečnou. Pokud nepotkají nějakého

hada, nebo kdoví co se ještě může skrývat za zelenou oponou listí.

Vyšplhal skoro až na vrcholek. Moc vysoko se pouštět nechtěl,

aby větev pod ním nepraskla. I tak ale zahlédl kamenný val, tvořící

okraj kráteru Garen, a současně i břeh moře. Nebylo to daleko, a

ještě lepší zpráva byla, že pás stromů stejného druhu jako byl ten, na

němž se zachránil, se táhl až ke skalám… Sešplhal níž a vydal se po

větvích zpátky k okraji pralesa pro Nalju a Martanu.

„Podívejte!“ řekl Mark a ukázal dolů na roztrhané tělo dejnona a

pětici ještěřích kanibalů. Ani teď nemohl pomýšlet na to, že by se

pokusil zmocnit paprskometu. Už ho skoro zašlapali do rozměklé

kaše listí a rozdupaných polštářů mechu. Jen vztekle odplivl a

pokračoval v cestě dál po větvích.

Museli postupovat pomalu. Nalja zaostávala. Její nohy s

plovacími blankami rozhodně nebyly uzpůsobeny pro šplhání po

stromech a rány z včerejší cesty přes vyprahlou planinu začínaly

100

znovu krvácet.

Půda pod nimi se měnila a přibývalo temných tůní, mokřin a

bahnitých ostrůvků. Jasně oranžové květy, snažící se svou barvou

přilákat hmyz, pokrývaly nehybnou černou hladinu a jen občas se

pohnuly, když se jim do lodyh zapletla ryba nebo některý z menších

dejnonů.

Zato nad nimi bylo světlo a sluneční paprsky se pokoušely

proniknout záclonou listí co nejníž.

Cesta jim ubíhala rychle. Jen dvakrát museli zeširoka obcházet

světlinu, vzniklou zřícením prastarého stromu, a po překonání dvou

set metrů přirozeného vodního příkopu spatřili kamennou hradbu

skal. I země pod nimi se teď přestala tvářit tak strašidelně a sem tam

z nastlaných polštářů loňského listí vystupovala skalní žebra.

„Až sestoupíme na skálu, dejte si pozor,“ řekl Mark a podržel

větev, aby nevyšvihla oči Nalje, která se s nešťastným výrazem ve

tváři batolila po větvích za ním. „Jestli tu jsou hadi nebo pavouci,

budou se schovávat právě ve škvírách!“

„Arachnea Ivanka?“ syčivě se ozvala Martana. „Proč mi ty

pavouky pořád připomínáš?“

„Ne,“ zasmál se. „Arachnea Ivanka žije na moři. Loví rybky a

skáče po hladině. Do naší doby přežil už jen jeden druh a není větší

než palec, ale v době existence marťanských moří skákali po hladině

kusy, co měly průměr dva metry…“

„Já to vím, Marku,“ neslevila ze svého syčivého tónu.

„Pozůstatky dvou takových jsem odkryla při vykopávkách ve spodní

části kráteru Garen. Ale nemusíš mi je připomínat!“

„Poslední strom,“ přerušil ji Mark. „Hlídce jsme se vyhnuli, ale

na odpočinek není čas, jasné?“

10.

Věnec skal neměl příkré stěny, ale z jejich strany i tak dosahoval

skoro dvacetimetrové výšky, a po takové cestě větvemi stromů se

člověk zadýchá.

„Kryjte se,“ zavelel Mark, když už se dostali skoro až pod

101

vrcholek zubatého hřebínku. Obě dívky zalehly a Mark šplhal dál.

Připadal si jako velbloud, když po mnohadenním bloudění pouští

ucítí oázu… On cítil moře. Neslyšel hukot příboje, ani křik ptáků

nad vlnami. Cítil slaný vzduch, ten podivný pach ryb, který se

vznáší nad každým přístavem na každé planetě.

Opatrně vyhlédl přes matně se lesknoucí kamenné zuby, vzniklé

pomalým vychládáním roztavené horniny.

To, co spatřil, nečekal ani ve snu. Viděl už blankytnou záři nad

zvlněným oceánem na Terranii XX, smaragdově zelené vlny

Alphoru, šedivé vlny Gatagéwského oceánu… Stál už na Ledovém

mysu na Sinkiewiczově planetě a shlížel na pochmurné černé vlny

severního oceánu, nechával se omývat vlnami umělého perličkového

moře na Venusii…

Nic se ale nepodobalo tomu, co leželo hluboko pod ním.

Rudé a zelené moře. Vlny zabarvené odleskem oblohy,

zčervenalé pískem svátým z pouští na západě, se líně převalovaly

jedna přes druhou a jako by se vpíjely do rozsáhlých jasně zelených

mechgrovových houštin, v nichž moře vytvářelo hustý labyrint

vodních cest, průlivů a rozlehlých náměstíček. Na některých bylo

vidět loďky rybářů.

A tam dál… Daleko, několik desítek kilometrů daleko na moři se

modře blýskala pyramida. Už ji viděl, jen zčásti vyhrabanou ze

ztvrdlého krunýře z písku, a po modré glazuře nebude za dvanáct

tisíc let ani stopy, ale teď… Kdo by to byl do toho Raye řekl, mihlo

se mu hlavou. Král Posledního moře, a ještě má takovou hrobku!

Mark se posunul po břiše až docela k okraji a vysunul se víc nad

propast.

Moře dotíralo na skálu nějakých padesát metrů pod ním. Daleko

nalevo od něj se věnec skal snižoval a otevíral se výhled do

sekundárního kráteru, na jehož galerii objevil s Martanou sloupy s

mumifikovanými těly Mořských. Ještě tam nestály. Viděl tam jen tři

dřevěné strážní věže, cosi, co mohlo být velkými praky, obrácenými

proti moři, střechy několika nízkých stavení a kouř z ohnišť. Hned

pod pevností Suchozemských byl vidět pruh písečné pláže. Nebyla

rovná, ale čímsi rozdrásaná, a Mark věděl, že to jsou kosti a mrtvá

těla posledního vojska Suchozemských, které zničil Velký král

102

Posledního moře… Všechno je tady poslední, mihlo se Markovi

hlavou.

Zdálo by se, že Mořští mají navrch, když se jejich nepřátelé

neodvážili ani sestoupit, aby si vzali mrtvá těla svých blízkých, ale

současně to mohlo znamenat jen to, že se na Marsu kult mrtvých

nijak nerozvinul. Nebo je třeba nechávají jako žrádlo rybám a

krabům, podobně jako na Zemi odnášeli své mrtvé mrchožravým

ptákům Tibeťané.

Koutkem oka spatřil, jak se přímo pod ním cosi pohnulo. Už prve

tam zahlédl temné stíny černých otvorů polozatopených slují. V jeho

době byly úplně zasypány pískem, ale teď… Znovu se tam cosi

pohnulo. Zastínil si oči proti slunci a přidušeně zaklel. Přímo pod

ním běhali po vodě velcí pavouci, o kterých předtím mluvil před

Martanou. Předtím si jich na pozadí šedorudých vln oceánu nevšiml,

měli stejnou, rudě až okrově žíhanou šedou barvu. Snad to byly

mimikry proti ptačím dravcům, ale ti už neexistovali a jejich vejce

dávno skončila v žaludcích obou vymírajících ras.

Na tomto místě se sešplhat nemohli odvážit, i když by to celkem

šlo. Musel najít jiné místo, a už na první pohled bylo zřejmé, že

sestoupit do moře někde po jeho levé ruce by znamenalo na sebe

upozornit hlídky na strážních věžích Suchozemců. Nezbývalo jim

než se po kamenném hřebeni vydat doprava a hledat další místo,

kudy by se dalo sešplhat do vln Garenova kráteru, vlastně spíš zálivu

vzhledem k okolnostem a době.

Po dvou kilometrech, které překonávali skoro tři hodiny, takové

místo našli. Mark se přeplazil přes hranu skály a opatrně se spustil

na římsu, širokou skoro dva metry. Když se přes její hranu vyklonil

dolů, spokojeně se usmál. Tam dole byl srpeček pevniny, přilepený

ke skalní stěně, a dokonce na něm rostly i stromy. To znamenalo, že

než se jim podaří ukořistit nějaký rybářský člun Suchozemským,

nebudou muset plavat, ale mohou si postavit primitivní vor… Tudy

sice sešplhat dolů nebylo možné, ale o nějakých padesát metrů dál

už ano. Všechno vypadalo slibně. Jen se mu zdálo, že poslední čtyři

metry budou muset seskočit rovnou do vln. Tak výrazného cáknutí

by si mohl někdo všimnout…

Rychle se vrátil. „Naljo? Budeme muset do vody skočit a

103

netuším, jaká je tam hloubka. Mohli bychom se zranit. Může hluk

zašplouchnutí nebo pach krve přilákat dejnony z volného moře? V

zátoce nežijí, to je mi jasné, jinak by tu nemohly plout ty čluny.“

„Dejnoni vůbec v moři nežijí, jen ve sladké vodě.“

„A jiní masožrouti?“

„Tohle je poslední moře a ryb už je málo. Odtud dál pořád na

západ je voda čím dál slanější, a jak klesla, vystoupily hory a

ostrovy a rozdělily moře na mnoho slaných jezer. Můžeme se bát jen

Suchozemských.“ Mark to zopakoval Martaně.

„A ještě taky pavouků,“ dodala Martana a Mark to přetlumočil

Nalje.

„Ne,“ chtěla ji Nalja uklidnit. „Když nevstoupíme do jejich

území, ani si nás nevšimnou.“

„Dobrá, jdeme!“ zavelel vesele Mark. Zdálo se mu, že bez

dejnonů to už bude přece jen pohodovější.

„Skoč!“ vyzval Mark Nalju. „Je tu hloubka! Skoč!“

Nalja neskočila. Zaťala prsty do skály a nedokázala je uvolnit.

„Skoč!“

Bála se. Mark zakrauloval trochu blíž a starostlivě se ohlédl po

Martaně. Tvářila se divně a mlčela, jako by se jí chystal ublížit.

„Možná to potrvá déle,“ řekl jí. „Zatím plav napřed,“ vybídl ji a

ukázal k srpkovitě zahnuté kose pobřeží, kde měl v plánu postavit

vor.

„Ne!“ vybuchla vášnivě. „Sama tam nepůjdu!“

„Dejnoni v moři nežijí!“

„Jsou tu pavouci,“ sykla skoro ukřivděně.

„Hrome! Přeříkal jsem ti přece všechno, co od Naljy vím. Oni na

nás nezaútočí, když nepřekročíme hranice jejich teritoria.“ Náhle ho

popadla za ruku a přitáhla k sobě. Byli ale ve vodě, a tak se oba

srazili na poloviční cestě. Vzápětí za ním cosi rozburácelo hladinu.

Nic jiného než dejnon ho nenapadlo. „Pryč!“ zaječel na Martanu

a otočil se, aby čelil nebezpečí. Nebo spíš aby se nechal kvůli

Martaně sežrat.

V první chvíli ale nespatřil nic, jen pěnu na vodě.

Je pod hladinou, blesklo mu hlavou a vzhlédl. Nalja by z té výšky

mohla jeho stín vidět i pod vodou…

104

„To je ona!“ uslyšel za sebou Martanin vzteklý výkřik a vzápětí

se z vody vynořila Naljina tvář. V okamžiku úlevy měl tisíc chutí ji

udeřit.

„Bojují!“ uslyšel v hlavě její hlas a uvědomil si, že v jejích

vytřeštěných malachitových očích je strach.

„Kdo bojuje?“

„V mechgrovech! Suchozemští se vypravili na ryby, ale zaútočili

na naše muže! To se stalo dva dny předtím, než královna poručila

odejít!“

„Kam?“

„Na tajné místo,“ uslyšel a v té chvíli pochopil, proč se Ray a

paní Haju nevrátili do své doby, když měli Ovoid Jedna. „Ten

rošťák!“ zařval na moře. „Ten rošťák!“

„Co se děje?“ vyhrkla Martana.

„Ray! Zahrál si na spasitele, parchant, a myslí si – Ne! Je si jistý,

že mu na jeho hru přistoupím! Jako by neznal zákon SDPP!

Nezasahovat! Hrome! Blázen! Blázen!“ Zarazil se. „Jestli tam došlo

k bitce, pak zůstane volný člun! Plaveme!“ Vypustil z hlavy vor a

byl rád, že nemusí přemýšlet, jakými rostlinami svázat jednotlivé

kmeny. Obrátil se naznak a pár okamžiků splýval a zároveň čekal na

Martanu. Na Nalju nemusel, ta byla ve vodě dvakrát rychlejší než

on…

„Víš kudy?“ zeptal se Naljy.

„Vím,“ pokývla.

Chvílemi plavali a chvílemi mohli i jít, protože tu bylo mělké dno

a tvořily ho písky, zpevněné kořínky mechgrovových křovisek. Bylo

to bludiště. Většina keřů byla dohola ožrána tisíci housenkami, které

se ve světě, kde lidé snědli všechny ptáky, množily jako

nezadržitelná epidemie.

„Zajímalo by mne, co tu ti Suchozemští loví,“ zavrčel Mark,

když se přiblížil k Martaně. „Neviděl jsem jedinou rybu, jen ty malé,

co možná stačí pavoukům, ale ne lidem.“

„Housenky přece,“ odpověděla sarkasticky. „Nic jiného tu není!“

Vodní cesta se zúžila a stvoly mechgrovů, sklánějící se z obou

stran nad vodu, nad nimi vytvořily klenbu, z níž na hladinu neustále

pršely zelené a hnědé housenky. Nalja plavala první, a když vyplula

105

ze zeleného tunelu na volnou vodu většího zatopeného prostranství,

vyjekla hrůzou.

„Plav k těm keřům!“ zavelel Mark Martaně a několika tempy

dohnal Nalju. Schovávala se a bála se vyplout na vodní hladinu,

ozářenou slunečními paprsky. Opatrně, aby zbytečně nezašplouchal,

se jí chytil a přitáhl se, aby mohl vyhlédnout dál za mechgrovové

houští.

Byli tam Suchozemští. Tři čluny se kolébaly na nízkých, líných

vlnách a na přídi každého z nich klečeli tři muži a každý z nich

svíral v ruce harpunu.

„Co to…“ Mark se přestal ptát, když si všiml ruky, přepadlé přes

bort člunu. Střelil pohledem po Nalje. „Oni vás loví na maso?“

Kývla. „Jiné maso už není. I dejnoni vymírají a každou chvíli

řeka splaví nějakou mršinu, na které není tuku ani na půl prstu. Naši

muži ji vždycky odvlečou k písčině pod pevností Suchozemských a

nechají jim ji. Její maso pak zachrání pár našich. Jsou zajatí a oni je

drží v jámách, odkud se nedá vylézt. Když necháme Suchozemským

mrtvého dejnona, mohou naši v jejich jámách žít déle.“

Mark zvedl hlavu. „Oni žijí?“ ukázal na čluny.

„Tak,“ přikývla. „Jen je uspali. Zdálky jsem myslela, že to naši

bojovníci napadli čluny, ale asi to byla léčka. Ještě nikdy jich nebylo

tolik. Jeden člun s lovci a dva na kořist. Byla to past…“

„To je…“ Markovi se vybavila chvíle, kdy odkryli hromadný

hrob s ostatky Suchozemských. Mahoney měl pravdu. Pod

hromadnými hroby bývají ještě jiné, starší… Pohladil ji po ruce:

„Naljo! Tenkrát, když jsme vykopali ty mrtvé, řekla jsi, že jsi čtyři z

nich zabila sama…“

„Ulovili mého muže, a našla jsem pak ve vodě už jen jeho hlavu.

Bez očí, to je jejich pochoutka.“

„Osvobodíme je,“ navrhl.

„Jak?“

„Jsem přece jako oni,“ nuceně se zasmál a obrátil se na Martanu,

aby jí řekl, co se dozvěděl.

„Všechno jsem pochopila,“ hlesla bezkrevnými rty.

„Za jak dlouho se proberou?“ zeptal se Naljy.

„Už o sobě vědí. Jsou ale spoutaní.“

106

Bez dalších slov vyplaval ven z kanálu. Bylo tu mělko, a tak se

mohl postavit na dně. „Hmgrhrrr!!!“ zakřičel a zamával rukama nad

hlavou, aby si ho všimli.

První z nich cosi vykřikl a ukázal na něj. Mark ještě jednou

zamával a vklouzl do vln. Věděl, co musí udělat. Zabít prvního a

pak teprve rozříznout pouta Naljiným příbuzným. Jinak by mu

žádný z nich nevěřil. Ve skrytu pod hladinou vytasil nůž.

Úmyslně plaval pod vodou a nevynořil se, dokud nebyl blízko

člunu. V tu chvíli jej nenapadlo, že jeho plavecký styl bude zdejším

domorodcům hodně podezřelý. Když se vynořil z vody a chytil se

levou rukou bortu člunu, už nestačil víc než jej rozhoupat. Čekali to,

a vzápětí na něj z výšky dopadla čtvercová síť, v rozích zatížená

menšími kameny. Najednou nemohl nic udělat. V duchu zaklel, a

ještě víc, když uslyšel Martanin křik. Suchozemští se nenechali

ošálit a jedna loďka už mezitím obeplula mechgrovové křovisko a

dostala se Martaně a Nalje do zad.

„Utíkej,“ vzkázal Nalje do mozku, ale byla moc daleko, než aby

se k ní jeho slova dostala.

Dva muži seskočili z člunu do vody, omotali kolem něj cípy sítě

a pozvedli ho, aby ho mohli dva zbylí na lodi lehce vytáhnout na

palubu.

„Martano, utíkej!“ zařval a nejraději by si prohnal hlavou kulku,

protože tohle byla jeho chyba a Mark si to zatraceně dobře

uvědomoval. Divoce sebou cloumal, když ho vyzvedávali, i když ho

přetahovali přes bort. Pak s ním smýkli na hromadu bezvládných a

odevzdaných Rayových poddaných. Těžce se zvedl na loktech a

vyhlédl přes okraj člunu.

„Martano! Pryč!“

Náhle ji spatřil a zešedl ve tváři. Poslechla ho a plavala pryč, ale

člun, který ji pronásledoval, se zastavil.

„Tam ne!“ vykřikl. „Martano! Tam ne!“ Dva z mužů se ho

pokusili srazit zpátky, ale i když byl v síti, zvedl se na kolena,

sklonil se a oba najednou srazil úderem hlavy do vody. „Martano!“

Už to pochopila. Po vodě směrem k ní skákal obrovský pavouk,

snad dva metry v průměru, a kusadla mu výhružně trčela přímo proti

ní. Proto se loďka zastavila, blesklo jí hlavou a obrátila se a pustila

107

se zpátky. Arachnea Ivanka se nezastavila. Instinkty jí velely zahnat

vetřelce a pokud možno zajistit, aby už nikdy nemohl ohrozit

teritorium jeho společenstva.

Martana se potopila a snažila se zmizet pod vodou, ale hned si

uvědomila, že je to hloupost. Když pavouk dokáže pod hladinou

chytit rybu, s ní by neměl vůbec žádnou práci. Před sebou viděla

člun lovců, a ti se nijak nesnažili z místa zmizet, takže měla naději,

že se obluda na hranici svého území zastaví. Kdyby měli jinou

zkušenost, už dávno by se opírali o bidla a snažili se dostat pryč.

Kolik k té hranici chybí? Deset metrů? Zdálky uslyšela Markův

křik…

Už to nestihla. Ucítila, jak se jí konec jedné přední nohy opřel o

zadek. V tom okamžiku se znovu pokusila uniknout pod vodu.

Marně. Ucítila, jak se jí ještě na poslední chvíli zaťala pavouci

kusadla do zad a přes látku haleny jí vpravila do těla kapičky jedu…

Oči se jí potáhly mžurkou bezvědomí. Ještě zahlédla, jak

Markovi jeden z mužů vrazil do stehna špičku harpuny a Mark padá

na hromadu těl na zádi loďky. Sama cítila, jak ji čísi ruce

vyzvedávají z vody a vytahují do člunu.

Věděla, že proti jedu té malé potvory, co žije na Marsu v její

době, neexistuje lék, ale jak to bylo s touhle bestií? O vteřinu

později už nevěděla nic a stejně tak Mark na člunu vzdáleném

padesát metrů od ní.

Žádný z jejich přemožitelů si nevšiml temného stínu, stínu

mořské dívky, který zakličkoval mezi mechgrovy a zmizel směrem

na východ, kde v záři poledního slunce opalizovala modrá zář

hrobky Velkého krále…

11.

Procital.

Otevřel oči a zase je zavřel. Tuhle díru už znal. Seděl na dně, na

studené skále, a opíral se o stěnu ze sušených cihel. Zrovna před ním

by měl být ve skoro nových cihlách vyryt nápis „Popravte Marka

Stonea“, ale ještě tu nebyl. Teprve ho někdo napíše.

108

Pořád se nehýbal. Dost možná že ho někdo pozoroval a nemusel

hned vědět, že se už probral.

Po chvilce znovu opatrně pootevřel víčka.

„Jste při smyslech, kapitáne Stone! Nejsem hloupá, abych to

nepoznala,“ ozval se nad ním dívčí hlas. Znal ho. Jen si nedokázal

vybavit odkud. „Jak myslíte,“ ozvalo se po chvilce. „Váš čas běží

rychleji než můj. Já sem mohu chodit každý den, ale ta vaše…

hmm… kolegyně moc času nemá. Víte, že na kousnutí tou pavoučí

bestií Pozemšťan umírá skoro dva dny? A je to bolestivá smrt,

hrozně bolestivá!“

V tom okamžiku ten hlas poznal. Linda Petrovová! Vzhlédl…

A měl co dělat, aby se nerozesmál. Připomnělo mu to starou

pohádku. Ani oblečená, ani nahá… Stála nad ním a na těle jí visely

šaty z kůžiček maličkých ještěrek, sešitých k sobě jen na koncích

dlouhých nožiček a hlavičkami. Šaty víc odhalovaly, než zakrývaly,

i když jí sahaly skoro ke kolenům. „Nemůžu říct, že by se mi

marťanská móda nelíbila,“ prohodil.

„Smích vás přejde, kapitáne Stone!“

Někdo na ni zavolal z místa, kam Mark neviděl. Odpověděla

hrdelním hlasem, připomínajícím… Nepřipomínajícím nic, co kdy

slyšel. Potom zase otočila hlavu k němu.

„Vidím, že jste se naučila jejich řeč. Gratuluji. Jste dobrá!“

„Jsem xenolingvistka, zapomněl jste? Hmm… Kde jsem to

skončila? Ah! U té bolestivé smrti! Viděla jsem to. Rauer, jeden z

těch, co šli s námi, udělal stejnou chybu jako ta vaše malá

Martana… Není to úžasné, že se jmenuje právě takhle, i když je z

planety vzdálené tolik světelných let? Jako by jí tím osud určil

místo, kde má jednou zemřít!“

„K věci,“ zavrčel Mark.

„Dobře. Místní lidé, ani Suchozemští, ani Mořští, nemají žádný

lék na pavoučí kousnutí. Jediný způsob, jak ji můžete zachránit, je

udělat, co vám řeknu. Pak si ji můžete odvézt pryč.“

„Co je to za úkol?“

„Vražda profesora Germise. Daleko odtud, až na Penthesileii,

planetě, odkud pochází i Martana Bejvloo… Kde jste přistáli?“

Přemýšlel. Něco se mu nezdálo.

109

„Kde jste přistáli?“ křikla.

„Přece to víte. Čekal tam na nás Maschatov. Už nečeká na

nikoho!“

Uviděl, jak se jí zachvěla brada: „Takže už jsem sama?“ vyjelo z

ní.

Už si uvědomil, co mu vadí. Skrz otvory v jejích šatech byly

vidět škrábance a jizvy jako od šlehnutí bičem.

Chtěl se zeptat, co mínila tím slůvkem „sama“, ale nenechala ho.

Obrátila se do tmy, kam Mark neviděl, a vzápětí se vedle ní objevili

dva pořízci. První z nich spustil do jámy konec žebříku a druhý

Markovi zamířil krátkým oštěpem na hlavu.

„Vylezte ven, kapitáne,“ zavelela.

Poslechl, vyšplhal nahoru a nechal se vést v jejích stopách. Vyšli

ven ze sluje, přešli po galerii s nádherným výhledem na moře a na

modře opalizující pyramidu daleko na západě, ale Linda a jeho

průvodci jej vedli dál, do zadní části sekundárního kráteru.

Stála tu osada, na jejíž zbytky při vykopávkách zatím nenarazili.

Nízké primitivní chýše z mozaiky kamenů a sušených cihel,

zdobených mušličkami, zasazenými do jílu ještě před ztvrdnutím.

„Kam mne vedete?“ křikl na Lindu, která kráčela pár kroků před

ním.

„K pánovi těch lidí tady,“ odpověděla a nakonec se i obrátila. „K

vládci Suchozemských.“

Rozhlížel se kolem sebe. Hlouček snad třiceti dětí se táhl za nimi

jako papírový ocas za drakem. Na dřevěných sušácích visely rybí

filety, plátky masa z uhynulých a snad i z ulovených dejnonů, a ještě

jiné maso, jiné barvy a konzistence, o němž už také věděl, komu

patří.

Za střechami stavení problýskly kovové pláty na podivně

tvarované sedlové střeše, vypínající se nad ty ostatní. I stavení bylo

větší a rozlehlejší. Stálo hned na břehu nevelkého centrálního

jezírka.

Prošli portálem z mohutných vydlabaných kmenů, v nichž na

hřebech visely lebky příslušníků Mořského národa. I docela malé,

dětské.

Ohlédl se po dětech, poflakujících se za jejich skupinkou:

110

„Lindo! A kolik zabili Mořští jejich dětí?“

Hned věděla, o čem mluví. „Mořští žádné děti nezabíjejí, ani

dospělé, když se nemusejí bránit. Strašně jsme se spletli, kapitáne

Stone. Ale teď už se to nedá odestát!“

Na dvoře mezi bránou a vchodem do stavení postávalo několik

žen. Suita dětí se za portál jít dál neodvážila.

„Kdo tu vlastně vládne? Vy?“

„Já?“ trpce se zasmála. „To jsme si mysleli, že to tak bude,

Stone! Přijdou bohové a všichni se z nás zblázní!“

Ze šera v domě se rozlehlo to podivně nepříjemné zachrčení,

promísené několika vychraptělými slabikami. Linda Petrovová

odpověděla a Mark si všiml, jak jí naskočila husí kůže.

Vešli dovnitř. V temné chodbě nebylo vidět ani na podlahu, ale

když vešli do trůnního sálu, protože jinak se ta místnost nazvat

nedala, Linda se zastavila a vrhla se čelem k zemi.

Muž, který stál pět kroků před nimi a levou rukou se opíral o

opěradlo svého křesla, potaženého jemnou, měkkou kůží dejnoního

mláděte, vypadal jako Tarzan ze starých knížek. Dlouhé nazrzlé

vlasy měl smotané do cůpků a ty vzájemně propletené tvořily na

jeho hlavě cosi, co se podobalo věnci. Na sobě měl podobnou

halenu, jakou nosil i Mark, jen ji měl zdobenou přišitými dejnoními

zuby.

Na uvítanou zachrčel. Snad to znamenalo i to, že se může Linda

postavit, protože to udělala.

„Myslel jsem, že tu potkám Shackletona,“ řekl Mark.

Ušklíbla se. „Shackleton je tady,“ řekla a ukázala na vládce.

Mark se zarazil. Už slyšel o různých metamorfózách a

urychlených mutacích jedinců několika živočišných druhů, ale

tohle… „To je on?“ vydechl překvapeně a nevěřícně.

„Jste hlupák, Stone,“ zavřískla nervózně. „Samozřejmě že tohle

není on! Ptal jste se, kde je Shackleton, a já ukázala… Na jeho

břicho!“ Zalykavě vydechla.

„A vy?“

„Ještě jste to nepoznal, kapitáne?“ Pohodila hlavou. „Jsem přece

otrokyně! Na všechno, jestli mi rozumíte!“ Hlas jí přeskočil. Zřejmě

to nebyla funkce, v níž by si nějak libovala. „A musím se snažit,

111

protože konkubína, která tady u nich už nedokáže potěšit vládce, mu

musí poskytnou poslední potěšení tím, že mu dá ochutnat svoje

maso.“

„Shackleton tedy už nedokázal potěšit vašeho pána?“ zeptal se

Mark a v koutcích úst mu přes vážnost situace zacukalo. Napadlo

ho, co na to asi řekne generál Khov. Jestli ovšem dostane příležitost,

aby mu to mohl říct.

„Já nejsem zvědavá na vaše vtipy, Stone!“ zaječela a ve vzteku se

jej pokusila udeřit. Mark stačil ustoupit, ale její pán a vládce a

jednou asi i konzument, k němu přistoupil a ohnal se po něm

obuškem, naplněným těžkým jílem. Mark už nestačil úder vykrýt.

Zavrávoral a padl na kolena.

„Nechte toho,“ uslyšel odkudsi zdálky Lindin hlas. „On vás

zabije! Zabije a sní, jestli neuděláte, co chce!“

V hlavě mu bušilo, ale věděl, že teď musí zachovat klid. „A co

chce ten lidožrout?“

„Chce opravit to, co jsme my zkazili. Netušili jsme, že se s námi

do minulosti dostal i ten váš android a paní Haju. Ti blázni, co ji

drželi, ji pustili brzy, nebo jim utekla, kdo ví? Dostali se sem o devět

let před námi. Nejdřív se ocitli tady, u Suchozemských, ale nelíbilo

se jim tu…“

Mark pokývl: „To chápu!“

„Mlčte a buďte rád, že mne Vládce nechá tak dlouho mluvit, aniž

by věděl, co vám říkám! Nevěří mi, a kdybych se nebála, co potom

se mnou bude, dávno bych ho probodla!“ Úplně se roztřásla, ale

poslední měsíc ji zřejmě naučil rychle se ovládat.

„Odešli k Mořským a z toho androida se stal Král Posledního

moře. A z paní Haju královna. Věděl, co se stane, a svůj lid na to

připravoval. Takže když jsme se vynořili z budoucnosti my, už na

nás čekali, zahnali nás od Ovoidu a odvlekli si ho k vodě. Tam ho

naložili na prámy a odpluli s nim pryč.“

„Kam?“

„Kam asi, slavný agente Stone!“ zavrčela ironicky. „Jednou na

tom místě bude stát hotel Riisha. Je to daleko ve slaných bažinách,

které byly ještě nedávno mořem. Suchozemští se tam nikdy

nemohou dostat. Představa vedení Etno-eka byla ta, že by bylo fajn,

112

kdyby rasa Marťanů přežila, a když vědci předložili studii, že je to

nemožné, protože se může udržet jedině rasa Suchozemců, ale za

předpokladu, že v době největšího sucha, než se naučí ovládat ražení

hlubokých studní, tedy asi v období nějakých dvou set let, budou mít

možnost lovu v moři. A v tom jim bránila rasa Mořských. Ti by v

tomto období zvítězili, ale nakonec by vyhynuli také, protože by se

nedokázali přizpůsobit životu na suchu. Ve vedení Etnoeka padlo

rozhodnutí pomoci Suchozemským.“

„Bitvu jste prohráli,“ řekl Mark. „vlna vaše vojáky roztříštila o

skálu.“

„Já vím,“ pokývla. „A Shackletona, který tažení Vládci navrhl, to

stálo život. Takové omyly vládci neodpouštějí. Dole na pláži pod

pevností dodnes leží jejich těla. Vládce vydal zákaz je sníst. Víte

proč?“

Zavrtěl hlavou. „Protože pach masa mohl přilákat kraby, kteří

jinak žijí hodně daleko odsud… V součtu by z nich bylo masa víc. V

tomhle světě platí maso nad zlato, kapitáne Stone.“

Vládce Suchozemských cosi řekl.

„Mám vám sdělit jeho vůli,“ pronesla pateticky. „Tím rozbitím,

vojska se změnila rovnováha sil v neprospěch jeho rasy a on si to

dobře uvědomuje. Nechápe přesně, odkud jsme, ale chce, abyste se

tam vrátil a zabránil Velkému králi, aby před těmi devíti lety přišel k

Mořským. Prostě chce, aby Ray zůstal v naší době… Pak se musíte

vrátit, jestli chcete Martanu ještě vidět živou.“

Zle se usmála: „Já vím, že umírá, kapitáne Stone, ale v naší době

má šanci, kdežto tady ne. Jestli se na ni a tím i na mne vykašlete,

prozradím mu, že je to dcera královny Haju. To, co by ji potom

čekalo, si nedovedete představit!“

„Nic takového nemůžu stihnout za jeden den! A pak už bude na

její záchranu pozdě!“

„Nic takového na mne nehrajte, kapitáne…“ Hlas se jí zlomil.

Definitivně. Zhroutila se, jako by se jí vnitřnosti zkroutily pálivou

křečí. „Bože, Marku! Já jsem do vás byla tak zamilovaná! Tam na

tom večírku před zahájením jednání! Pořád jsem je přemlouvala, aby

vás přibrali do party, ale oni vás znali, kruci!“

Mrskla rukou a znovu vykřikla: „Kruci! Tak dobře vás znali!“

113

Otřásla se. Celou dobu je pozoroval její Vládce a ona už dávno

poznala, že dokáže číst z každého gesta. „Alespoň o jedno vás

prosím, Marku. Měli jsme v plánu zavraždění profesora Germise.

Udělejte to! Ale předtím, než vynalezl ten zatracený stroj času!

Nechci tady dělat děvku takovému kanibalskému praseti…“ Její pán

spatřil v jejích očích cosi, co se mu nelíbilo, a švihl ji prutem přes

záda.

Vykřikla, polkla slzy, ale už věděla, že skrčit se a kňučet bolestí

ho jen vydráždí. Byl na sebe hrdý, že si zotročil bohyni z jiného

světa, a rád jí to dával najevo.

„A ještě něco, kapitáne. Domluva zněla, že až zabezpečíme

zázemí a získáme si neotřesitelnou pozici, vrátíme se zpátky pro ty,

kteří celou akci naplánovali. Pro vedení Etno-eka. Čekají na nás

týden po našem startu. Schovávají se tam v jedné jeskyňce. Jestli

vám nevyjde zabití profesora Germise, zastavte se pro ně a řekněte

jim, prosím, že všechno vyšlo. Dovezte je sem!“ Poslední slova

rozdrtila v zubech…

„To můžu,“ přisvědčil a v duchu se pousmál. Záhada je

rozluštěna. Tohle byl dobrý nápad a není divu, že ten poslední

z Etno-eka, co zbyl, vyryl do stěny vzkaz, aby Marka Stonea

popravili!

Cesta zpátky k Ovoidu Dvě byla pohodlnější než cesta k moři.

Pro případ útoku dejnonů kráčeli po stranách sypané hráze bojovníci

s otrávenými kovanými bodci na konci dlouhého ratiště. Vpředu

kráčel sám Vládce, za ním deset mužů v plné zbroji, pak třicet mužů

s provazy a pákami, kteří měli za úkol vyprostit Ovoid Dvě z bahna,

za nimi se potácel už na smrt vyčerpaný Mark, postrkovaný další

skupinkou vojáků.

Minuli strážní stanoviště, kterému se Mark s Martanou a Najlou

vyhnuli cestou po stromech, a pokračovali dál.

„Marku! Můj pane!“ uslyšel najednou v hlavě Naljin hlas.

Nenápadně vzhlédl. „Naljo?“

„Jsme na stromech! Budeme házet jedovaté koule! Dej pozor!“

Chvíli bylo ticho. „Teď!“ uslyšel vzápětí, jak mu Nalja dává

znamení.

Z korun stromů se snesla záplava ostnatých koulí podobných

114

mořským ježkům. Mark přidřepl. Uviděl, jak se muž před ním

zapotácel a začal dávit krev. Jed měl zatraceně rychlý účinek. Mark

stáhl chlapa za halenu na sebe a skryl se pod ním. Cítil teplo, jak se

mu do vlasů vpíjela vydávená krev, ale nehýbal se. Nechtěl přilákat

pozornost některého z Naljiných ostrostřelců, kteří ho neznali.

Slyšel výkřiky bolesti, vzteku, a vzápětí zabeknutí dejnona, který

se přes zátarasy z poražených kmenů dostal až pod násep stezky.

Teď už to nevydržel. Vzepřel se, odhodil mrtvolu ze sebe a skopl ji

dolů. Nebyl tam jen jeden dejnon, ale čtyři, a stahovali se sem ze

všech končin pralesa.

„Musíš pryč, pane!“ uslyšel Nalju. „Ze stezky se na stromy dostat

nedá. Nesmíš si nechat odříznout cestu zpátky!“

Otočil se a rozběhl se. Brzy narazil na jednoho ze svých strážců,

jak se pokouší po čtyřech odplazit pryč. V běhu se přes něj přenesl a

hnal se dál… Věděl, že do osady Suchozemských k Martaně

nemůže. Ještě pořád tam bylo dost mužů s dobrými zbraněmi.

Vyběhl z pralesa, seskočil z náspu a hnal se rovnou k útesu nad

mořem. Znal to tady a mířil přímo k ústí skalního komína, kterým

bude o dvanáct tisíc let později za písečné bouře šplhat nahoru… Na

pláži se vyhnul krabům hodujícím na tlejících tělech vojáků a

rozběhl se přímo proti moři. Na obzoru tančily sluneční paprsky po

modré glazuře Rayovy pyramidy.

Mark se zašklebil do slunce a ponořil se do vody. Až k pyramidě

by nedoplaval, ale musel se pokusit dostat co nejdál odtud!

Při příštím tempu se položil na bok a změnil směr. Někde

napravo v mechgrovech přece musí být kotviště člunů!

„Vítám vás, kapitáne,“ usmála se stařena na břehu a

aristokratickým gestem jej vyzvala, aby vystoupil z člunu. „Nalja s

válečným oddílem se už vrátila. Musela jsem ji ukrýt, aby se

nepotkala sama se sebou. Nevyznám se v časových paradoxech, ale

asi by to nebylo rozumné.“

„Jsem tady ze dvou důvodů, má královno,“ usmál se Mark stejně

jako ona. „V pevnosti Suchozemských je tvá dcera.“

„Jakže?“ vydechla a ruce se jí roztřásly.

Díval se do země, aby se nemusel dívat na ni. „Kousl ji vodní

pavouk. Umírá.“ Teprve teď zvedl oči.

115

Zachvěla se: „Jak je to dlouho?“

„Pár hodin. Deset, asi…“

„Pak už by mne ani nepoznala…“

„Máte přece Ovoid Jedna!“ vyhrkl. „Dopravíme ji zpět a…“

„Žádný lék není, kapitáne Stone.“ Neplakala. Těch devět let tady

ji to odnaučilo. „Ray zkoušel léčit jednoho chlapce, a on měl v té

schránce ve stehně všechny možné medikamenty. Bezúspěšně.

Mohli bychom pevnost dobýt, ano, ale stálo by to mnoho mrtvých.

Už jsem se pro ni dost naplakala, a až ty lidožroutské bestie vymřou,

půjdu si pro její tělo a pohřbím ji vedle Raye.“

„Nebojíte se, že…“

Zavrtěla hlavou: „Pavoučí jed se v těle nerozkládá a nesmí se

dostat nejen do krve, ale ani do žaludku.“ Přetřela si dlaní tvář.

„Protijed neexistuje,“ opakovala znovu, jako by si to musela říkat

sama pro sebe. „Nechci jí pokládat na hrob další mrtvé…“

„Ray chtěl, abych Mořské odvedl pryč?“ začal odjinud.

Lišácky přikývla. „Tvrdil, že je to jediná vodní humanoidní rasa

ve vesmíru a že by byl hřích ji nechat vyhynout. Dal odvézt Ovoid

Jedna na místo, kde bude jednou hotel Riisha, a všichni Mořští mají

povinnost se na to místo dostavit, až poručím.“

„Nejsou jediní,“ zavrtěl hlavou Mark. „Existuje planeta jménem

Sedna, kde se zachoval podobný druh. Agent Mahoney…“ Zvedl

bradu a v očích mu zahrálo: „On chtěl, abych je tam dopravil,

nemám pravdu?“

„Přikývla. Bylo to jeho poslední přání.“

„Jak zemřel?“ zeptal se.

„Vyčerpal energii a nemohl se dostatečně doplňovat. Vyvoláním

vlny tsunami, kterou zničil vojsko Suchozemských, se vyčerpal

natolik, že proces už nebyl vratný. Nastal progresivní rozklad

baterií.“ Něžně se usmála: „Víte, že se mezi lidem zpívají písně o

lásce Velkého krále a královny Haju?“ Zimomřivě se zachvěla:

„Chcete ho vidět?“ Otočila se a zamířila přímo k pyramidě. „No, jen

pojďte, budete potřebovat vědět, jak se ta hrobka otevírá…“

116

12.

Hleděla ven oknem z průzračného křišťálu a Mark věděl, na co

myslí.

„Chtěla vás zachránit,“ řekl nešikovně a pohladil ji po ruce. Už to

nebyla ta chic dáma s matriarchálními názory, jakou poznal před pár

týdny. Deset let udělalo moc.

„Chtěla mne zachránit, a sama… Sama umřela.“

Bezmyšlenkovitě sáhla po kousku marinované ryby a zase stáhla

ruku zpět. „Já je nemohu posílat na smrt kvůli ní, Marku. Kvůli vám

ano, tak znělo proroctví Velkého krále…“ Třesoucí se rukou si

přetřela čelo. „Pro ně to byl Velký král, chápejte. Naučila jsem se už

tak o Rayovi hovořit také.“

„Mám spoustu práce, madam. Budu se muset rozloučit. Zatím.

Ještě se vrátím. Myslím, že vím, co Ray chtěl, abych udělal.“

„Tak,“ potřásla hlavou. „Vždycky říkal, že vy to pochopíte hned,

ale pro jistotu vám to tady sepsal…“ Vstala a přistoupila k nízkému

kusu nábytku z pletených šlahounů nějaké vodní rostliny. „Už to

mám!“ Podala mu cár něčeho, co mohlo připomínat papír. „Čtěte!“

Mark rozložil listinu:

„Za prvé,“ četl nahlas. „Za prvé odletět s Ovoidem do doby

dvacet let před písečnou bouří a ukrýt jej, aby nebyl náhodně

objeven. Dbát na to, aby v době odletu v blízkosti Ovoidu Jedna

nebyl žádný příslušník Mořských…“ Zarazil se: „Jak mohl vědět, že

existuje ještě Dvojka?“

„Byla jsem tu s ním přece já, zapomněl jste?“ smutně se

pousmála. „Řekla jsem mu totéž, co vám zřejmě prozradila má

dcera.“ V očích se jí znovu objevily slzy. „Už…,“ zajíkla se. „Už

netrpí. Už má klid.“

„Za druhé je třeba najmout astronef, přeletět s ním na místo, kde

je ukryt Ovoid Jedna, a propojit jeho systémy se systémy Ovoidu…“

„Je nutné získat astronef z mé planety Penthesileii,“ skočila mu

do řeči znovu paní Haju. „Je nutná jistota kompatibilnosti

jednotlivých systémů. Pak vám ještě dám tabulky pro

překonfigurování Ovoidu, aby časoprostorové transportní pole bylo

schopno pojmout celé těleso astronefu.“

117

„Rozumím a čtu dál. Astronef tak získá schopnosti Ovoidu.

Jasně. Další na pořadí je skok časem do této doby, nalodění národa

Mořských. Už je vás… chci říct jich tak málo?“

„Sotva dva tisíce,“ odpověděla.

„Čtvrtým krokem bude převoz národa Mořských na planetu

Sednu, na níž působil agent Mahoney… To mne generál Khov

zabije, jestli se to dozví! Co mi Velký král ještě vzkázal? Aha.

Následuje přelet zpátky na Mars, odpojení Ovoidu a zničení

astronefu. Pak se mám v Ovoidu normálně přemístit zpátky do své

doby… Hm. Proč Ray chtěl, aby se Ovoid vrátil na prostranství

hotelu Riisha?“

„Protože se tam už objevili Mořští, kteří dorazili pozdě na místo

odletu. Uletíte jim, znám je, jsou nerozhodní, a spousta z nich bude

tvrdit, že zůstane tady. I Nalja je taková…

Však bude první, kdo se objeví v naší době. Až si to rozmyslí,

budete už pryč. Zůstanou ale na místě čekat v dobré víře, že se pro

ně vrátíte, takže s vaším návratem Ovoidem se rozptýlí do naší doby

plus minus deset let. Zřejmě ale méně, vzhledem k tomu, kdy se

začali objevovat. Ray doufal, že tyto opozdilce odvezete do jejich

nového domova svým astronefem Merkur.“

„Zní to složitě, ale tak složité to není,“ zasmál se Mark. „Dovolil

bych si tam ale vsunout ještě bod. Naložení představitelů Etno-eka a

jejich odvoz sem do této doby. Slíbil jsem to Petrovové. A taky…“

To poslední už nedořekl, ale věděl přesně, co chtěl říct.

Taky ať se Suchozemští zase jednou pořádně najedí. Už to

nebude často.

* * *

„Vaše vyprávění zní velmi, velmi podivně, Stone!“ zavrčel

generál Khov.

„Všechno je čistá pravda, generále. Tělo Lindy Petrovové našli

Mořští druhý den na pláži, a nebylo celé, jestli mi rozumíte. Její

Vládce ji zřejmě podezíral, že měla v mém útěku prsty. Vzhledem k

nebezpečí vzniku paradoxu při druhém návratu do téže časové

roviny nebylo možné se znovu vrátit do doby jejího života a

118

zachránit ji. Paní Haju spáchala sebevraždu, když ztratila po

manželovi i dceru. Mám na mysli druhého manžela, Raye… Taky

mám dotaz, pane!“

Generál Khov povytáhl obočí.

„V této časové rovině profesor Germis byl také zavražděn, jak

jsem to znal z doby, než jsem se vydal do minulosti. Je třeba zajistit,

aby nikdy nikdo už nezkoušel měnit minulost! Znáte lidi, samotné je

to nenapadne, ale kopírovat umějí dost dobře!“

„Je to tajemství, Stone, ale když už jste do toho kousl: S planetou

Penthesileia nebude mít Pozemská Unie příliš dobré vztahy. V této

době se totiž zvláštní skupina vylodila na jejím povrchu a má za

úkol zničit všechny dostupné informace o stroji času. Vláda

Penthesileie s tím sice souhlasila, ale čert jim věř! Stejně tak skupina

zlikviduje všechny, kteří mají potenciál ve výzkumech

pokračovat…“

„Rozumím dobře?“ zajíkl se Mark Stone.

„Dobře. I na všech planetách Unie budou monitorovány náznaky

výzkumu cestování časem a bez milosti likvidovány už v zárodku. Je

to zakázaná cesta! Shodly se na tom všichni zasvěcení a mocní, a

tím nemyslím jednotlivé planetární vlády. Myšlenka stroje času

musí být založena zpátky do složky fantazie! Všichni, kdo o akci

věděli a nehrozí od nich potenciální nebezpečí, budou postupně

přeloženi na místa po celé Galaxii, aby se ani dva nemohli setkat.

Jednotlivci nikdo věřit nebude…“

Mark se musel chytit stolu: „A já, pane?“

„Vy jako jediný z nich můžete zůstat tady, ve službě SDPP… Za

to se budeme muset podílet na selektivních operacích, o kterých

jsem mluvil, pokud k nim ovšem dojde, samozřejmě. Bude z vás

zabiják, když bude třeba.“ Poklepal Markovi po rameni. „Jinak to

nešlo, Stone…“ Vytáhl z chladicího boxu čtyřiadvacetiletou

Glengoyne a přinesl dvě skleničky. „A o těch Mořských… Neřekl

jste mi všechno, že ne?“

„Zabil byste mne, pane,“ odpověděl Mark s odzbrojující

upřímností.

„Vrátil jste je víc do minulosti?“ zeptal se Khov zvědavě. „Po

čtyřech? Víc se přece do kabiny Ovoidu nevejde!“

119

„To máte pravdu, pane. Mimochodem, jak dopadla moje žádost o

přesídlení Mořských, kteří se tu vynořili z časového víru na planetu,

kterou zkoumal agent Mahoney?“

„Osobně s tím souhlasím, ale oficiálně jsem žádnou takovou

žádost podat nemohl, Stone! Udělejte to tiše, beze svědků, a jak jste

sám řekl – svým astronefem a na svoje náklady. Já zajistím protokol

o tom, že všichni zahynuli na nějakou epidemii. Jestli ale v

budoucnu někdo zjistí, že se mezi těmi tvory na Sedně vyskytují dva

různé vzorce DNA, a někoho napadne porovnat je s těmi, co jsme

získali od Mořských, tak mne zavřou a vás se mnou!“

„To se nestane, generále. Žádné rozdílné DNA nebudou. Máte

mé slovo!“ V tu chvíli Mark poznal, že napověděl moc.

Generál Khov se zarazil a zesinal. „To, že jsem se stal generálem,

Stone, znamená…“ Vzal krabičku s doutníky a jeden rychle vytáhl,

ukousl špičku a plivl ji do rohu. „To znamená, že nejsem hlupák,

jinak bych se jím nestal, jasné?“ Chytil se desky stolu: „Nechápu,

jak jste to dokázal, ale tohle je… tohle je…“

„Humanitární akce, pane. Vidím, že jste rozčilený, a tak se

neodvažuji vám připomenout, že jsem to všechno podnikl ve své

dovolené. Nicméně, rád bych, kdybyste mne doprovodil na jedné

slavnostní akci.“

„Co tím myslíte, Stone?“

„Máte čtyři hodiny čas, pane?“

„No,“ Generál Khov se rychle uklidňoval. „Jen když mi slíbíte

něco zase vy. Peggy už je natolik zdravá, že může sedět, ale z

nemocnice ji jen tak brzy nepustí. Zajděte za ní na návštěvu!“

Generál si odkašlal. „Prosím!“

„To jste mi nemusel říkat, pane,“ usmál se Mark. „Tak pojďte!“

* * *

Vznášedlo kleslo k úpatí písečnými bouřemi ošlehané pyramidy,

jejíž povrch už dávno nezářil modrou barvou jako drahokam.

Mark vyskočil ještě dřív, než docela dosedlo na zem. „Jak to jde,

Mičiko?“ křikl v ústrety krásné, nakrátko ostříhané Japonečce.

Rozpřáhl ruce a utopil ji v objetí.

120

„Dobře!“ zakřičela do slábnoucího hukotu vznosných turbín

letounu. „Už jsme se probourali do pohřební komory. Říkal jste, že

rakev chcete otevřít vy!“

Mark se obrátil a mávl rukou: „Pojďte, generále! To jste ještě

nikdy neviděl! Zmrtvýchvstání krále!“ Rozběhl se za Mičiko, před

vybouraným otvorem zatáhl břicho a vsoukal se dovnitř. Její

spolupracovníci sem už stačili dát lampy a bylo tu docela vidět. Bez

okolků popadl konec svrchního víka rakve a stáhl je dolů. Pod ním

bylo ještě jedno a pak už se světlo svítilen dotklo zaprášené,

popraskané kůže jeho přítele.

„Král posledního moře, přátelé,“ pronesl Mark. „Budeme ho sice

muset poslat na pořádnou generálku, ale je zpátky!“

Mičiko se k němu přitiskla a políbila ho na levé ucho. „Slíbil jste

mi, že mi prozradíte všechna místa, kde bych měla kopat. Jak vás

znám, zítra někam odletíte a já tu budu tápat a zbytečně utrácet

peníze své univerzity.“

„Neřekl jsem, že vám je ukážu,“ opravil ji Mark. „Řekl jsem jen,

že jeskyně s galerií a pyramida jsou objevy Martany Bejvloo a že

vám, Mičiko, ukážu jiná místa, kde můžete být objevitelkou. Třeba

osadu Suchozemských, chcete?“

„Bude to drahé?“ zeptala se mazlivě.

„Poslyšte, je pravda, že japonské dívky umějí při milování…“

Zahlédl generálův pohoršený pohled a zbytek jí raději pošeptal.

„Je to pravda,“ přitakala.

„Chcete zítra ukázat, kde byla ta osada?“ zeptal se Mark s

úsměvem.

Povzdychla a nastavila mu ústa k polibku: „Nikdy jsem neuměla

obchodovat,“ zavrněla.

* * *

Zaťukání na dveře vyloudilo na vyschlé tváři sekretářky generála

Khova ozvěnu úsměvu. Nesnášela ten bzučák, který používal

nemocniční personál, a vlastně každá návštěva vyjma generála.

Jenomže tohle nemohl být on. Klepal jinak. Navíc bylo už pozdě

odpoledne, skoro večer, a to on míval zpravidla nejvíc práce.

121

„Dále,“ zavolala celá zvědavá.

Ve dveřích se objevila rozesmátá tvář Marka Stonea. V jedné

ruce držel kytici růží a v druhé tác s dvěma talíři, plnými té

nestravitelné dietní kaše, kterou jí krmili od prvního dne.

„No vidíte, Peggy,“ zasmál se jejímu udivenému výrazu. „Pořád

jste odmítala moje pozvání na večeři, ale dnes se z toho

nevykroutíte!“ Zasadil kytici do hrnku s kombuchou a položil tác na

deku před ní.

„Vzal jsem obě kaše, co tam měli, a nic jiného prý nesmíte.“

Zasmál se. „Chcete tu žlutou, nebo tu modrou?“

„Vanilkovou nebo švestkovou,“ opravila ho pedantsky. „Obě

jsou mi už odporné,“

„Tak jo,“ pokývl. „Taky to můžeme smíchat a bude zelená, co

říkáte?“

„Musím říct, že jsem si tu večeři představovala jinak,“ špitla

opatrně.

„Je to ve mně, nebo v té kaši?“ vesele se zašklebil a ochutnal.

„Jů! Je skvělá! Tou kaší to nebude!“

122

M A R K

STONE

Jaroslav Mostecký

Král posledního moře

SDPP se ocitá v palbě ekologů, kteří jsou, jako vždy,

přesvědčeni, že je potřeba, aby všichni fungovali

podle jejich nejlepšího vědomí a svědomí.

Na Marsu se koná velká konference za účasti

zástupců mnoha planet. SDPP je zastoupena nejen

generálem Khovem, ale i Markem Stonem s Rayem.

Bouře na Marsu jsou kruté a mají nečekané

následky. Jak pro Marka a Raye, tak pro ekology

i samotnou SDPP.

Doporučená cena 79 Kč

Cena pro předplatitele 65 Kč.

ISBN 80-237-3852-6

Document Outline

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.