ZDENĚK ROSENBAUM

M A R K

STONE

DRAČÍ KREV

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

© Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství, spol. s r. o., 2004

© Zdeněk Rosenbaum, 2004

ISBN 80-237-3854-2

Úvod

Pozemská unie, federace osmdesáti pět planet, už pět století

pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však

postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi

vede k ekologickým katastrofám.

Domorodci se po kontaktu s pozemšťany přestávali sami vyvíjet,

stávali se na nich závislými a žebrali o techniku, kterou sami

nedokázali vůbec pochopit. V případě jedné planety to došlo

dokonce až tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se

zachránit jen několik párů, které byly umístěny do rezervace, jako se

to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď

Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou

humanoidními bytostmi, měla rozkaz pouze ji zaznamenat, ale v

žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se

podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní

Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném

případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními

planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let

předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů

jsou nedostatečná, byly přímo na místo vyslány posádky složené z

agenta činné služby a androida, kteří se nenápadně vmísili mezi

domorodce. Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

4

1.

Mark Stone se nudil.

Nic z toho, co obvykle dělal v přestávce mezi dvěma kontrolními

inspekcemi nekolonizovaných planet, ho nebavilo. Zašel na koncert

pocitové hudby, který byl šlágrem letošní sezóny, ale měl co dělat,

aby při něm neusnul. Výstavu amorfních soch legendárního

pathánského výtvarníka Kelse Oa si ani neprohlédl do konce,

třebaže několik dani na ní omdlévalo nadšením. Z večírku, který

jeho přítel, agent Oliver Standman, pořádal na oslavu svého

povýšení, odešel po dvou hodinkách s chabou výmluvou na

žaludeční potíže. Nikdo mu nevěřil, Oliver na něho dokonce

spiklenecky mrkl a Mark ho nechal, ať si myslí, že za tím je nějaká

ženská. Nebyla.

Ale možná jeho mrzutou náladu ovlivňovala nepřítomnost jedné

konkrétní ženy. Mark Elsu Swensonovou, svou krásnou a bohatou

přítelkyni, už dlouho neviděl a chyběla mu. Zařizovala fúzi svých

podniků s Denebskou dopravní a bylo všeobecně známo, že

Denebané milují vyjednávání a nacházejí v něm větší potěšení než v

sexu. To Mark o sobě rozhodně říci nemohl.

Asi stárnu, pomyslel si sarkasticky, ačkoliv mu bylo teprve

pětatřicet a nikdo by mu je nehádal. Nejmíň asi ti dva sebedůvěrou

sršící absolventi šao-linské školy, které mu na dnešním pravidelném

tréninku předhodil jeho učitel asijských bojových umění. Na konci

zápasu jim stěží zbyly síly na předpisovou úklonu a už nesršeli

ničím. Nuda.

Když osprchovaný a převlečený vyšel z haly a lehký vánek mu

pročísl ještě trochu vlhké hnědé vlasy, přistoupil k němu starší muž

v dobře padnoucím obleku.

„Promiňte, kapitáne. Mohl bych vás pozvat na skleničku?“

Mark na něho nedůvěřivě pohlédl. „Senátor Paisley,“ představil

se. „Sledoval jsme vás tam uvnitř. Krásné utkání.“

Mark ledabyle pokrčil rameny. Nedalo se říct, že by měl politiky

nějak zvlášť v lásce. Ale na druhou stranu, sklenička nemůže škodit.

5

Stejně nemá co na práci.

Následoval senátora do nenápadného, ovšem velmi vkusně

zařízeného baru – samá imitace přírodního dřeva – kde už na ně

čekal rezervovaný stolek. Než dosedli, stála před Markem jeho

oblíbená whisky a minerální voda z Tartu. Ať byl jeho hostitelem

kdokoliv, měl rozhodně dobré informace. Mark nehnul ani brvou a

senátor to ocenil spokojeným pokývnutím.

„Na vaše schopnosti!“ zvedl Paisley svou sklenku s nějakým

nazelenalým neřádstvem.

„Nápodobně!“ usrkl Mark whisky. Voněla kouřem a hřála, což

mu trošku zlepšilo náladu. Senátor se zakřenil.

„Ty se s těmi vašimi nemůžou srovnávat, kapitáne. Nemyslete si,

existuje spousta lidí, důležitých lidí, kteří je sledují a oceňují. Máte

hodně příznivců.“

Jo, pomyslel si Mark, zvlášť v Komisi pro nevměšování, tam mě

vysloveně zbožňují. Ale nahlas řekl jen:

„Oč vám jde, senátore?“

„Dobrá. Co byste řekl změně zaměstnání?“

„Nic.“

Paisley se na něho zkoumavě zadíval, ale z Markovy opálené,

energické tváře se nedalo vyčíst, co si skutečně myslí.

„Abyste rozuměl, k Unii bude v dohledné době jako plnoprávný

člen připojena Aldis Beta. Rada shání schopné administrátory a

bývalí agenti Služby se v těchto funkcích takřka bezvýhradně

osvědčili.“

I teď se Markovi podařilo skrýt překvapení.

„To má být oficiální nabídka?“ prohodil a napil se.

„Řekněme předběžná sondáž,“ zvedl zarůžovělé dlaně Paisley.

„Přemýšlejte o tom. Já se zase ozvu,“ dodal a vstal od stolu. „Bylo

mi potěšením, kapitáne.“

A zmizel dřív, než Mark stihl říct nápodobně. Ale on stejně nic

takového neměl v úmyslu.

Ještě chvíli seděl, usrkával whisky a uvažoval o senátorových

slovech. Aldis Beta byla příjemná planeta a on by tam mohl s

Elsou… K sakru, asi opravdu stárnu, napadlo ho znovu a vzápětí

přišla ještě dotěrnější myšlenka:

6

Ví o tom generál Khov?

„Peggy, má lásko, znáte nějakého senátora Paisleye?“ zeptal se

Mark Stone v šéfově předpokoji kostnaté sekretářky.

Vrásčité tváře upjaté padesátnice nad tím oslovením zbarvil úpěj

pávy ruměnec, úzké rty se roztáhly do vlídného úsměvu a odhalily

veverčí zuby a tlustá skla jejích brýlí se lehce zamžila. Peggy si na

Marka prostě potrpěla, a i když věděla, že žertuje, stejně ji to těšilo.

„Kdyby vás tak slyšela Elsa!“ zachichotala se.

„Elsa mě opustila, když se dozvěděla o našem něžném vztahu,“

pronesl Mark smutně.

„Nechte toho, Marku!“ natřásala se Peggy a marně se snažila

tvářit přísně. Teprve po chvíli byla schopna vrátit se k jeho otázce.

„Albert Paisley,“ řekla, „toho byste měl znát i vy. Předseda

senátního výboru pro galaktické vztahy, velice vlivný člověk. Výbor

má větší moc než ministerstvo, rozhoduje o přidělování prostředků a

schvaluje všechny kolonizační projekty… Co je s ním?“

Nutnosti odpovědět byl Mark naštěstí ušetřen, protože z

interkomu na Peggyině stole zazněl nasupený hlas generála Khova:

„Peggy, přestaňte kapitána zdržovat a pošlete ho dovnitř!“

„Ano, pane!“ pípla stará panna a provinile pohlédla na Marka, ale

ten jen mávl rukou, ať si z toho nic nedělá, a prošel dveřmi do

pracovny šéfa Služby pro dohled nad primitivními planetami.

Hustý doutníkový dým, z něhož se jako přelud vynořovala holá

lebka, šikmé oči a zjizvený obličej generála Khova, prozrazoval, že

situace je vážná a klimatizace selhává. Mark demonstrativně

zakašlal a Khov se pokusil rozehnat kouř mohutným máváním paží

– dvoumetrový a stokilový obr s mongolskými předky nakonec

skutečně donutil vzduch v místnosti k jakési cirkulaci směřující k

větrákům.

„Sedněte si někam,“ zavrčel, vylovil odněkud láhev a sklenici ze

silného skla, „a nalejte si. Už zase máme problém.“

„Jako obvykle,“ řekl klidně Mark. Vypadalo to, že se konečně

přestane nudit.

„Pár lidí z ministerstva, komise, senátu a snad i z univerzity si

myslí, že bys možná měl ukončit aktivní službu, Marku. Nic

7

oficiálního, chápej, ale spousta řečí – jestli prý náhodou tvé zprávy z

kontrolních misí nejsou nějakým způsobem upravovány, že snad

používáš nadstandardní výzbroj z podivných zdrojů, párkrát jsi byl

vyšetřovaný… anebo naopak, jestli by se prý tvé zkušenosti nedaly

využít jinak a lépe a tak podobně. Divné – jako bys někomu pořádně

šlápl na kuří oko. Samozřejmě jsem se za tebe postavil. Tvé

výsledky jsou vynikající a já s tebou počítám jako se svým

nástupcem. Nicméně…“

Mark zíral. Jednak to byl na Khova neuvěřitelně dlouhý projev a

jednak se mu teď Paisleyova nabídka jevila v poněkud jiném světle.

Ale kdo za tím vším mohl stát?

Obávaný pirát Ču-sen, kterému zničil pracně vybudované

útočiště na planetě Girsa? Ten měl (a nepochybně pořád ještě má,

protože z Girsy unikl) zatraceně dlouhé prsty. Šéf Vesmírné policie

Neuman? U toho měl taky pár vroubků. Nebo někdo jiný?

Generál čekal, jestli nějak zareaguje, ale když Mark mlčel,

pokračoval s rozmáchlým gestem:

„Byl jsem donucen souhlasit s tím, aby vás na příští inspekční

cestě provázel nestranný a nezávislý pozorovatel, který po návratu

podá zprávu příslušným institucím.“

„To snad ne,“ vydechl Mark otráveně.

„Já vím, ale nedá se nic dělat, Marku,“ řekl rezolutně Khov a

zabafal z doutníku. „Startujete za tři dny ke čtyřem nově

zaregistrovaným planetám v souhvězdí Honících psů, doufejme, že

to bude jen běžná rutina. V každém případě si s Rayem budete muset

dávat dobrý pozor a používat jen obvyklé postupy a prostředky.

Rozumíme si, kapitáne?“

Velitelský tón v generálově hlase určil i Markovu odpověď:

„Jistě, pane!“

Když se za jeho nejlepším agentem zavřely dveře, mrštil šéf

SDPP nedopalkem doutníku o prosklenou stěnu pracovny, za níž se

rozkládala nedohledná newyorská aglomerace, a vztekle zamumlal

něco nesrozumitelného. Pravděpodobně to byla kletba v archaické

mongolštině.

Peggy už měla připraveny potřebné dokumenty s cílovými

koordináty a obvyklá pověření, v nichž Mark našel i jméno

8

nevítaného pasažéra: Derek Plant. Nic mu to neříkalo. A kupodivu

ani Peggy, která na jeho němou otázku reagovala jen pokrčením

ramen.

„No co,“ hodil to prozatím za hlavu. Poradí se s Rayem a něco

vymyslí. „Co vám mám přivézt za dárek, Peggy?“

Vychrtlá sekretářka se tentokrát ani neusmála, jen cudně sklopila

oči.

„Hlavně se v pořádku vraťte,“ špitla a znělo to vážně.

2.

Mark Stone se probral z hlubokého bezvědomí, v němž každý

člověk absolvoval cestu subprostorem. Jak se hranice Pozemské unie

posunovaly dál a dál Galaxií, „prodlužovalo“ se relativně i

subprostorové putování, což nevadilo technicky stále dokonalejším

astronefům, ale u posádek to poněkud násobilo vedlejší účinky

přechodu do normálního vesmíru. Souhvězdí Honících psů bylo

pořádně daleko, a tak se Mark podle toho cítil – jako spráskaný pes.

V hlavě mu hučelo, žaludek se zvedal a u lůžka se navíc zjevila

roztřesená příšera, která se na něho sápala. Zamrkal a několikrát se

zhluboka nadechl a vydechl, aby zjevnou halucinaci zahnal, a pak se

s námahou posadil.

Příšera se poslušně změnila v jeho androida Raye, který k němu

natahoval ruku se sklenicí mléčně zbarvené tekutiny a dvěma

žlutými kapslemi. Jako vždy byl v pravý čas na pravém místě a

Mark se na něho nedokázal dívat jako na robota – považoval ho za

svého nejlepšího přítele.

Spolkl kapsle a zapil je povzbuzujícím nápojem. Všechno se

pomalu vracelo do správných kolejí.

„Zase jsi mi zachránil život,“ zamumlal Mark. „Máš to u mě,

Rayi.“

„Kdyby to bylo pokaždé tak snadné,“ zasmál se android s lehkou

narážkou na společně prožitá dobrodružství, při kterých by jeden bez

druhého nejspíš zahynul. Jeho hlas zněl tentokrát trochu kovově, ale

Mark se nad tím nepozastavoval – bylo to součást taktiky, kterou

9

vymysleli.

To mu připomnělo třetího, vnuceného člena posádky, takže když

se soukal do stejné černé kombinézy Služby pro dohled nad

primitivními planetami, jakou měl na sobě Ray, zeptal se ho:

„Jak se má náš milý pan Plant?“

Android se velice lidsky potměšile ušklíbl:

„Tomu to bude trvat trochu déle, než se vzpamatuje. Nebyl jsem

si jistý, jestli mu taky můžu dát svůj zázračný lektvar – koneckonců

není to přece běžný prostředek, že?“

„Správně,“ pronesl Mark naprosto vážně, „jen žádné

nestandardní postupy!“

Cestou do řídicí kabiny si znovu připomněl informace, které se

Rayovi o Dereku Plantovi podařilo sehnat. Nebylo jich moc.

Třicetiletý absolvent Univerzity v oboru kosmologie a

psychosociálního inženýrství (neobvyklá kombinace!) pracoval jako

uznávaný poradce najímaný případ od případu vládními i

soukromými institucemi. Měl základní astronautický výcvik a zálibu

v chovu akvarijních rybiček. Ray dokonce kontaktoval Elsu

Swensonovou na Denebu, ale ani ona nic nezjistila, jen že snad v

současné době dělá něco pro Senát.

Plavovlasý Derek Plant s vypracovanou nevysokou postavou si

zkrátka jen tak někoho k tělu nepřipustil. I při nástupu na Markův

astronef Neptun II se choval chladně a odměřeně, nicméně korektně.

Jen zdůraznil, aby se na něho nijak neohlíželi a postupovali jako

obvykle. Studený jako psí čumák, pomyslel si o něm Mark.

Pro cestu do souhvězdí Honících psů to ovšem bylo docela

stylové.

Stále ještě trochu nesvůj se Mark uvelebil v křesle druhého pilota

v řídicí kabině – pilotáž byla teď na Rayovi, jehož schopnosti se v

tomto ohledu Markovým více než vyrovnaly. S pobavením zjistil, že

z měkkého polstrování křesla vyčnívá chuchvalec pěnové gumy.

Ray to s tou kamufláží trochu přehnal. Neptun II po ní vypadal jako

již poněkud ošuntělá loď opotřebovaná častým používáním a jen v

motorové sekci, kam ovšem neměl přístup, by Derek Plant mohl

zjistit, že jde o supermoderní astronef vylepšený díky stykům a

10

penězům nejen Elsy Swensonové. Po krátké diskusi dokonce

zařadili do výzbroje dálková torpéda Ciern 9, která už Služba

nahrazovala účinnějšími typy, a nespolehlivé laserové kulomety

Brent. Kdyby se setkali s vesmírnými piráty, museli by se tentokrát

vzdát myšlenek na přímé střetnutí a pěkně rychle zdrhat.

„Jsme u cíle, Rayi?“

„Ano. Jsme na vysoké oběžné dráze nad Tanakisem, čtvrtou a

poslední planetou naší inspekční cesty.“

„Jasně.“

První tři planety zaregistrované Průzkumnou galaktickou službou

byly na velmi nízké úrovni nevhodné pro kontakt. Tanakis byl něco

jiného.

„Druhá oběžnice hvězdy s katalogovým číslem GR-57732,

planeta pozemského typu,“ shrnoval Ray získané údaje, „hmotnost

nula celá devadesát dva, přitažlivost jedna celá, dvě desetiny gé, den

má dvacet tři hodiny šest minut, rok dvě stě osmdesát šest dní.

Podnebí srovnatelné se subtropickým pásmem na Zemi, značný

výskyt magnetických bouří s ohledem na menší vzdálenost ke

Slunci. Tři velké pevniny tektonického původu oddělené oceánem,

osídlená je pouze nejstarší a největší z nich, kde se už sopečná

aktivita stabilizovala. Hustá vegetace a poměrně značná ložiska

železných i neželezných rud. Převážná část místní, neustále

narůstající populace je soustředěna v pěti větších či menších

královstvích s nejasnými a měnícími se hranicemi a narůstající

tendencí k expanzi.“

„A civilizace?“ zajímalo teď Marka nejvíc.

„Tentokrát se ti to bude líbit,“ usmál se android, „čistý středověk,

doba kopí a mečů.“

Všichni agenti Služby měli svou specializaci a Mark byl

odborníkem na civilizace středověkého typu. Se svou atletickou

postavou, zálibou v šermu a jízdě na koni (asijská bojová umění se

taky občas hodila) snadno zapadal mezi domorodé obyvatelstvo,

nebo přesněji mezi jeho vyšší vrstvy, a mohl tak snadněji splnit

uložený úkol. A se ctí obstát v každém souboji…

„Pořádný meč už jsem nějaký čas v ruce neměl,“ řekl zadumaně.

„No, snad jsem ještě všechno nezapomněl.“

11

„Nemám obavy,“ opáčil Ray. „A i kdyby, je tu ještě náš věrný

přítel ochranný pás.“

„Nerad se spoléhám jenom na něj. Smrt mi díky němu

samozřejmě nehrozí, ale zlomená žebra taky nejsou nic příjemného.

O modřinách nemluvím.“

Kovová spona na zdánlivě obyčejném opasku, který patřil k

základnímu vybavení speciálních agentů Služby, skrývala malý

atomový generátor vytvářející účinné silové pole. Pokud nějaká

zbraň neměla vyšší energetický potenciál než generátorový článek,

opasek spolehlivě chránil svého nositele, na jehož genetický kód byl

nastaven, takže nebylo možné ho zneužít.

Mark chtěl ještě něco dodat, ale rozmyslel si to, protože do řídicí

kabiny vstoupil Derek Plant. Lehce se potácel, tváře měl popelavě

šedé a zaťaté zuby svědčily, jaké úsilí vynakládá, aby překonal

slabost.

„To přejde, subprostor ještě nikoho nezabil,“ řekl Mark.

„Několik případů dočasného šílenství a ztráty identity bylo

ovšem zaznamenáno, kapitáne,“ konstatoval neutrálně android.

„Nech toho, Rayi,“ přikázal mu telepaticky Mark, který se bál,

aby se nerozesmál.

„Rozkaz, šéfe,“ odpověděl mu stejným způsobem Ray. O jejich

schopnostech komunikovat mezi sebou beze slov kromě Khova a

Elsy nikdo nevěděl. Pro tuhle misi byli dohodnuti, že v přítomnosti

Planta nebudou telepatii příliš používat – teď ovšem nedokázali

odolat.

Poradce si pochopitelně ničeho nevšiml. Svou pozornost stejně

soustředil jen na obrazovky skenerů.

„Tanakis?“ podařilo se mu procedit přes sevřené rty.

„Ano.“

„Skenování dokončeno. Přejete si kompletní údaje, pane?“

nabízel úslužně android. Plant jen s námahou zavrtěl hlavou.

„Středověká civilizace,“ oznámil mu Mark. „Právě jsme

probírali, jakým způsobem se vmísíme mezi zdejší obyvatele.

Návrhy, Rayi?“

„Myslím, že bychom měli zvolit obvyklý a osvědčený postup,

12

kapitáne. Potulný rytíř a jeho panoš. Ovšem…“ Ray se odmlčel, ale

jeho pohled mířil na poradce.

Mark okamžitě pochopil.

„Vy asi nebudete chtít zůstat v lodi nebo v pohodlí výsadkového

modulu, pane Plante, že?“ prohodil nedbale a počkal si, až oslovený

znovu zavrtí hlavou. „V tom případě… myslím, že dva panoši by v

místních poměrech mírně zvýšili mou společenskou prestiž. Nebude

vám proti mysli vystupovat jako můj sluha, že?“

Poradce se tentokrát kromě záporného gesta zmohl ještě na

kyselý úšklebek.

„Výborně. Myslím, že za půlhodinky bychom mohli jít dolů.

Rayi, pomohl bys panu Plantovi se připravit?“

„Zvládnu… to sám,“ vypravil ze sebe poradce a odešel do své

kajuty.

„No,“ zhodnotil jeho výstup Mark, „kuráž má. Třeba to s ním

nebude tak zlé.“

„Já bych tolik nejásal,“ oponoval Ray.

„Ale… nač stahovat kalhoty, když brok je ještě daleko,“ mávl

rukou Mark.

„Brod,“ uchechtl se android. „Mně nenachytáš, Marku!“

Tentokrát se dlouho dohadovali o nejvhodnějším místě pro

přistání výsadkového modulu. Mark prosazoval, aby to bylo co

možná nejblíže hlavnímu městu některého z pěti království, ale Ray

to nepovažoval za dobrý nápad.

„Já vím, že už jsi na stará kolena trochu pohodlný a nechce se ti

trmácet po nepohodlných cestách. Jenomže tohle je první inspekce

na Tanakisu a přes všechny nashromážděné údaje nevíme, jaká nás

tu můžou čekat překvapení. Začal bych opatrněji.“

„Jaká stará kolena?“ rozčiloval se naoko Mark. „S těmi tvými si

to můžou kdykoliv rozdat!“

„Přesto bych doporučoval spíš venkov,“ trval na svém Ray.

„Třeba v království Kron – je největší a zároveň nejmladší a na

severu ho tvoří husté pohraniční hvozdy, v nichž mají své hrady a

tvrze malí a zčásti ještě nezávislí šlechtici. Mohl by ses vydávat za

jednoho z nich.“

13

„A co tam jako budeme dělat? Pěstovat rajčata?“

„Na celé planetě jsou v módě rytířské turnaje, organizuje je

každý významnější velmož. Kdyby ses nějakého zúčastnil a čirou

náhodou uspěl, nepochybně by sis tím otevřel cestu na královský

dvůr.“

„Čirou náhodou, jo?“ křenil se Mark, kterému ta myšlenka vůbec

nebyla proti mysli. „Tak dobře, ať je po tvém.“

I to bylo pro jejich vztah typické. Mark Stone nikdy neuplatňoval

své předpisy upravené nadřazené postavení a v téhle dvojici byli oba

naprosto rovnocennými partnery. Mark naposledy zkontroloval

přístroje a naprogramoval autopilota, který po jejich odletu ukryje

astronef do stínu jednoho ze dvou malých měsíců Tanakisu. To

kdyby se na oběžné dráze objevila nějaká nečekaná návštěva. Pak

vyzvedli už lépe vypadajícího senátního poradce a přešli do

přechodové komory.

Derek Plant se se značnou nedůvěrou díval na oblečení, které pro

všechny tři připravil Ray. Držel v ruce přiléhavé kalhoty z režného

plátna a koženou vestu bez rukávů, která se stahovala přes hruď

dlouhými tkanicemi, u nohou mu stály polovysoké kožené boty.

Zdálo se, že největší pochybnosti u něho vzbuzuje spousta

stříbrných tretek a červené, zelené a bílé stužky.

„Co to má být?“ zamumlal.

„Jak jistě víte z informací, které jste jako my načerpal v

hypnotickém spánku,“ řekl zdvořile Ray, „jde o obvyklý oděv

panošů doprovázejících svého pána. Šperky poukazují na jeho

bohatství, stužky v jeho erbových barvách usnadňují identifikaci,

vážou se nad levé předloktí. Nezapomeňte na svůj opasek, pane.“

„Nemám rád kombinaci červené a zelené!“ namítl ještě Plant, ale

už se začal oblékat.

Mark zvedl obočí. Jestlipak to náhodou nevěděl Ray předem?

Mohl přece zvolit jakékoliv barvy.

Ale když android vyndal jeho oblečení, okamžitě to pustil z hlavy

a začal protestovat.

„Tak to ne, Rayi! Brnění? Zbláznil ses? Nemůžeš po mně přece

chtít, abych se potloukal houštinami od hlavy k patě v železe!“

„Není to od hlavy k patě, Marku,“ usmíval se klidně Ray. „Jen

14

krunýř, přilba a pár chráničů, navíc žádný místní plech, ale speciální

slitina. Velmi lehké a slušivé. Chochol na přilbě je ovšem z

nejkrásnějších rajčích per.“

„Tu rajku bych teda chtěl vidět,“ mrmlal dál Mark. „Nevyhynuly

někdy před dvěma stovkami let? A stejně…“

„Jen co přistaneme, zajdu do nejbližší vesnice a koupím pro nás

nějaké koně,“ přerušil ho Ray.

„Neumím jezdit,“ ozval se nasupeně Plant.

„Tak jen pro kapitána. My dva ho budeme doprovázet pěšky.“

To Marka uspokojilo – i když měl jejich vnucený průvodce

slušnou atletickou průpravu, dlouhá cesta pěšky mu dá pořádně do

těla. A pochopitelně nedisponuje žádným generátorem, který by se

dobíjel slunečním svitem, jako android.

Výzbroj panošů tvořily krátké meče a dýky, kdežto Mark byl

donucen připnout si těžký meč s oboustranným ostřím, k němuž

ještě patřil zaoblený obdélníkový štít s příčnými barevnými pruhy.

Uprostřed ho překrývala černá hlava šelmy s vyceněnými zuby.

„Zdejší horská puma,“ poznamenal Ray. Mark to samozřejmě

věděl.

„Velmi vzácná a velmi nebezpečná,“ doplnil ho.

„Šaškárna,“ utrousil Derek Plant a Mark usoudil, že malá lekce

neuškodí.

„Prosím, abyste si uvědomil, že pro úspěch naší mise je důležitá

každá maličkost, pane Plante!“ řekl ledově.

„Říkejte mi Dereku,“ překvapil ho svou reakcí poradce. „Tam

dole stejně nemůžu být žádný pan Plant, že?“

Ten si teda nenechal nic líbit! Ale Mark mu nehodlal dopřát ani

tohle malé vítězství.

„Tam, dole,“ kývl, „budu pán a vy můj sluha, Dereku.“

Ray položil dlaň na senzorový spínač a přechodová komora se

otevřela. Modul ji hladce opustil a vplul do černé kosmické

prázdnoty protkané hustou sítí vzdálených hvězd. Android pilotoval

a Mark se jako vždycky otočil, aby nepropásl okamžik, kdy

autopilot Neptunu II. zapne motory, loď se začne vzdalovat a

zmenšovat, až zmizí docela. Znovu měl trochu tísnivý pocit, jako by

15

se loučil s kamarádem, o němž nevěděl, jestli ho ještě někdy uvidí.

Nestávalo se to často, ale přece jen byly případy, kdy se pro poruchu

nebo pirátský útok loď pro agenty nevrátila a ti pak museli čekat

velmi dlouho, než je našla záchranná expedice. A jména na černém

obelisku v hale budovy SDPP dokumentovala, že někteří ani takové

štěstí neměli.

Ray pod šikmým úhlem navedl modul do husté atmosféry

Tanakisu a zvolna sestupoval. Po dvou obletech se vynořili nad

místem, které vybrali k přistání, a modul plavně dosedl na lesní

mýtinu. Vystoupili a naprogramovaný modul se zase okamžitě zvedl

a zmizel jim z očí. Teď už byli odkázáni jen sami na sebe, i když ho

v případě nutnosti mohli přivolat.

Jeden z Tanakisových měsíců už zašel a druhý visel nízko nad

obzorem, každou chvíli přijde svítání. Vzduch byl teplý, voněl lesní

prstí a pryskyřicí.

Derek Plant se zvědavě rozhlížel, kdežto Mark okamžitě usedl do

trávy a opřel se zády o mohutný, smrku podobný strom.

„Rayi, vylez nahoru a podívej se, jestli neuvidíš světýlko,“

navrhl. Derek vzhlédl, ale včas si uvědomil, že je to jen vtípek, a nic

neřekl.

„Necelých šest kilometrů,“ ozval se Ray. „Za hodinku dvě budu

zpátky, pokud nebudu muset moc smlouvat.“

„Doufám, že mi nepřivedeš nějakou herku, co ve vsi tahá

žebřiňák.“

„Když nebude nic lepšího…“

„V tom případě se radši nevracej.“

Ray jim pokynul a vyrazil k vesnici. K Markovi ještě dolétl

telepatický vzkaz:

„Ne abys panu Plantovi ubližoval, Marku!“

Mark se usmál a Derek si toho všiml. Sedl si kousek od Marka a

řekl ledabyle:

„Máte se svým androidem hodně nadstandardní vztahy, že,

kapitáne?“

Mark tušil, že bude následovat výslech, a tak se přinutil k

opatrnosti:

„Neřekl bych. V takhle složených posádkách je to běžné, protože

16

jsme jeden na druhém závislí. Nebýt Raye, tak bych tu s vámi

nehovořil. Párkrát mi zachránil život. A já jemu.“

„Život?“ nadhodil Derek a Mark věděl, na co naráží. Třebaže

androidi byli ve federaci akceptováni jako plnohodnotné a

rovnoprávné bytosti, diskuse o jejich statutu se čas od času znovu

objevovaly.

„Ano,“ řekl rozhodně. „Po těch mnohaletých zkušenostech mi

Ray připadá v mnoha ohledech lidštější než spousta jiných

humanoidů.“ (Nepřehnal to?) „Ale třeba je v tom i hodně zvyku –

asi jako když dlouho žijete s jednou ženou. Nebo mužem,“ dodal pro

jistotu.

Poradce ovšem nedal najevo, kterou z eventualit osobně

preferuje.

„Výzkum potvrzuje, že se androidi samovolně vyvíjejí, vytvářejí

si vlastní osobnost a překvapivě získávají nadbytečné emoční a

psychické struktury,“ řekl.

Mark mlčel. Byla to pravda a díky tomu měl Raye ještě radši. A

kdyby Plant věděl o telepatii, nebo třeba o tom, jaké potěšení přináší

Rayovi sex…

„Někteří lidé se tohoto vývoje poněkud obávají,“ dodal po

odmlce Derek, přičemž z jeho hlasu se nedalo poznat, jak se k tomu

staví on sám.

„Vzpoura robotů, nebo co?“ ušklíbl se Mark. „Hloupost. Myslel

jsem, že tyhle obavy má lidstvo už dávno za sebou.“

Poradce neodpovídal. Mark chvíli čekal, pak na něho pohlédl a v

matném světle přicházejícího svítání spatřil, že stále ještě zřejmě

unavený Plant tvrdě usnul.

To si on nemohl dovolit. Vstal, vytasil meč a zkusil několik

výpadů proti ustupujícím stínům – potřeboval své šermířské umění

přizpůsobit téhle trochu těžkopádné zbrani, určitě se mu to bude

hodit. Z houštin ho pozorovaly velké mrkající oči.

Ale byli to jen sittlové, mohutní kurovití ptáci, kteří moc rozumu

nepobrali a mrkali i při daleko obyčejnějších událostech.

17

3.

Ray se vrátil až po třech hodinách a Mark už měl obavy, jestli se

náhodou neztratil. O svém rozhovoru s Plantem, který pořád ještě

spal, mu neřekl.

Cele ho totiž zaujal hřebec, kterého Ray přivedl. Vysoký černý

vraník s hřívou spletenou do copánků si bujně vykračoval, jako by

tančil, a pohazoval přitom hlavou. Od pozemských koní se lišil jen

ostrým kostěným výčnělkem nad nozdrami, zřejmě pozůstatkem po

vývojových předcích.

„Taky mi to napadlo,“ řekl Ray, který jako obvykle uhádl, nač

myslí, „možná tu opravdu kdysi žili jednorožci.“

Mark položil vraníkovi dlaň na čenich, ten ji očichal a spokojeně

odfrkl.

„Kdyby neměl sedlo a uzdu, tak bych si myslel, žes ho honil

někde po stepi. Trvalo ti to dlouho.“

„No… měli jsme kliku. V té vesnici chytají a krotí divoké koně a

prodávají je na trhu v hrabství asi den cesty odtud, je to převážný

zdroj jejich příjmů.“

„Tak v čem byl háček?“

„V tomhle,“ řekl Ray a podal Markovi hrubě opracovanou

stříbrnou minci. Na líci nesla portrét staršího vousatého muže s

železnou čelenkou, na rubu byl vyražen neumělý nápis „Bojuji a

vítězím“ v místní řeči. „Jsou to nově ražené peníze, vesničané je

neznali a starou měnu jsem neměl po ruce, moje chyba. Musel jsme

počkat, až seženou stařešinu, který jediný na vlastní oči viděl krále

Stigura II.,“ ukázal na podobiznu. „No, pak jsme se teprv mohli

začít handrkovat.“

„Neměli žádné podezření?“

„Ne, řekl jsem jim, že tvůj kůň pod tebou klesl tady v lese a

potřebuješ jiného, aby ses mohl zúčastnit turnajového klání.

Mimochodem – mluvil jsem o tobě jako o svobodném rytíři Markovi

z Hvozdu a oni mi ochotně prozradili, že zrovna zítra se v sídle

zdejšího hraběte Haralda koná slavnost kraše – mám dojem, že je to

něco jako vinobraní – s velkým turnajem o ceny.“

18

„Čímž mi chceš naznačit, že je nejvyšší čas, aby se svobodný

rytíř Mark z Hvozdu a jeho panoši vydali na cestu, co?“ řekl vesele

Mark a jediným rychlým pohybem se vyhoupl do sedla. Překvapený

hřebec se vzepjal, kopyta zaduněla o zem, ale Mark pevně přitáhl

otěže a stiskl koleny jeho boky, takže jediným výsledkem vraníkova

úsilí bylo, že probudil Dereka Planta.

Poradce a panoš vyskočil a nechápavě zíral, ale Marka potěšilo,

že jeho ruka automaticky sáhla po meči. Správná reakce. Derek si to

srovnal v hlavě, ukázal na koně a znovu položil překvapivou otázku:

„Jak se to zvíře jmenuje?“

„K… knox,“ narychlo zaimprovizoval Mark a vzápětí v duchu

uslyšel Raye.

„Už jsem si fakt myslel, že řekneš Khov.“

Byli už na cestě bezmála šest hodin. Vedla téměř nepřetržitě

hustým lesem a měla podobu vyšlapané klikatící i se stezky. Za

celou dobu nepotkali živou duši kromě nemluvného uhlíře, který se

staral o dva dýmající milíře a po i chvilce dohadování podpořeného

cinkotem stříbra jim přinesl kus prorostlého uzeného masa a

nevábně vypadající chlebové placky. Obojí ale chutnalo opravdu

znamenitě.

Derek, který spolu s Rayem klusal vedle Markova vraníka, si

zatím nestěžoval, ale velké krůpěje potu na jeho čele ledacos

napovídaly. Mark si brzy zvykl na speciálně upravené brnění a jízda

mu dělala radost – už se těšil, až se dostanou na volnější prostor, kde

si bude moci vyzkoušet rychlý cval. Podle Rayových výpočtů jim k

cíli chyběly jen dvě desítky kilometrů.

Náhle si Mark uvědomil, že je obklopilo ticho. Hlasy lesních

ptáků a zvuky drobných zvířat prodírajících se podrostem umlkly.

Zpozorněl. Krátký pohled na Raye ho přesvědčil, že i android si

toho všiml a ostražitě pozoruje okolní houštiny. Pak ticho přerušil

krátký drnčivý svist a pod hřebcova kopyta se do země zapíchl

opeřený šíp.

Kůň se vzepjal, ale Mark přitáhl otěže a uklidnil ho. Všichni tři

se zastavili, ruce na jílcích mečů.

Husté mlází se rozhrnulo a na cestu pružně vyskočil statný muž s

19

dlouhými černými vlasy, v nichž byla zapletena ptačí pírka. Za

opaskem stahujícím koženou kazajku mu trčel lovecký tesák, ale

jiné zbraně neměl. Stál pevně rozkročený a gestem vztažené ruky

jim zakazoval pokračovat v cestě.

„Ale, ale, copak to tu máme?“ zamumlal polohlasně Mark.

„Nějaký malý mysliveček?“

„Spíš Robin Hood, nebo tak něco,“ odpověděl mu ve stejném

duchu Ray.

„Co budeme dělat?“ ozval se i Derek Plant, klidně a bez paniky.

„Uvidíme.“

Muž si je zkoumavě prohlížel.

„Tebe neznám, pane,“ promluvil pak vesele. „Copak tě přivádí do

mého lesa?“

Mark měl pocit, že při svém postavení se zrovna nemusí

vybavovat s kdejakým pobudou, a tak mlčel.

„Rytíř Mark z Hvozdu cestuje na turnaj hraběte Haralda,“

odpověděl za něho Ray.

„Nechte nás projít, prosím,“ doplnil ho naprosto nevhodně Derek

a Mark jen zakroutil hlavou. Nejsi v Senátu, holoubku, pomyslel si.

„Proč ne?“ zasmál se muž. „Nechci vás připravit o zábavu. Ale i

hrabě moc dobře ví, že za průchod Černým lesem se musí platit.“

„Kolik?“ zeptal se Ray. Jak bylo domluveno, chtěli se v

přítomnosti poradce vyhnout zbytečným potyčkám, v nichž by

někdo mohl přijít k úhoně. Derek Plant by jim docela určitě přidělil

pár červených puntíků, kdyby se prohřešili jednomu ze základních

pravidel Služby: pozorovat, ale nezasahovat.

„Ne moc. Ten kůň by se nám hodil. Zbraně taky a všechny

peníze, co máte u sebe. Oblečení a životy vám brát nebudeme. To je

šlechetná nabídka, ne?“

Ray se podíval na Marka a ten si pohrdavě odfrkl.

„Budete si to muset vzít,“ řekl. „Hrozně nerad chodím pěšky.“

Lapka potřásl hlavou: „Máš odvahu, pane. Podívej!“ máchl

rukou.

Na jeho povel se všude kolem rozhrnuly větve a mezi nimi se

objevily postavy svírající luky, meče nebo jen mohutné dřevěné

kyje. Takových dvanáct čtrnáct mužů, odhadl Mark.

20

No, Derek Plant se zřejmě bude muset poučit, že předpisy a

skutečnost jsou velmi často poněkud odlišné věci.

„Zkusím to. Buď připravený, Rayi!“ poslal androidovi

telepatický vzkaz, prudce pobídl koně a vyrazil proti chlapovi před

sebou.

Z křovin okamžitě vyletěly šípy, ale všechny do jednoho se

neškodně odrazily od silového pole jejich ochranných pásů. Vůdce

zbojníků před Markem uskočil do houští, kam za ním s koněm

nemohl, ale jeho muži se okamžitě vyrojili z lesa a řítili se k nim.

Mark otočil vraníka, aby pomohl Derekovi s Rayem, kteří se

postavili zády k sobě a vytasili meče. Poradce byl poněkud pobledlý.

„Jen se braňte, Rayi!“

Vytáhl z pochvy u sedla těžký meč a rozjel se ke svým panošům.

Zbraně už řinčely. Do cesty se mu postavil obrovitý vousáč

výhružně mávající dřevěnou palicí s železnými hřeby. Meč opsal

oblouk a hladce ji přesekl v půli, vousáč jen ohromeně zíral na

nepotřebný klacek, který mu zůstal v ruce.

Hřebec vrazil do bojující skupinky a zbojníci odletěli od

vyplašeného Dereka jako kuželky. Mark obrátil koně prakticky na

místě a plochou meče srazil k zemi dalšího muže. Ray jen odrážel

rány a bleskurychle uhýbal, ani Derek si nevedl špatně, i když mu

práce s mečem asi nebyla vlastní, ale útočníci byli přece jen ve velké

přesile. Jestli to takhle půjde dál, bez krve se to nejspíš neobejde.

„Zastavte boj! Nechte toho, slyšíte?! Nechte toho!“

Zbojníkům chvíli trvalo, než jim došlo, co jim jejich vůdce

přikazuje, ale nakonec se stáhli a obklopili trojici sevřeným kruhem.

Tři z nich leželi na zemi, ale byli jen otřesení a pomalu se probírali.

Vraník bojechtivě frkal a Mark ho konejšivě poplácával po šíji.

Muž s peřím ve vlasech vstoupil do kruhu, zvedl jeden ze šípů a

nevěřícně si ho prohlížel.

„Chrání tě mocné kouzlo, pane,“ řekl pak užasle. „Zdá se, že to

nepůjde tak snadno, jak jsme si mysleli.“

Mark necítil potřebu k tomu něco dodat.

„No dobrá. Co kdybychom náš spor rozhodli v boji jeden proti

jednomu a vyhnuli se zbytečnému zabíjení? Troufl by sis, pane?“

To víš, že jo, panáčku, usmál se v duchu Mark, ale nemohl si

21

odpustit, aby drzého lapku ještě trochu nepopíchl.

„Nebudu bojovat s nějakým psancem,“ řekl schválně hodně

nadutě.

V kruhu zbojníků to vztekle zahučelo.

„Myslím, že by na tebe stačil jeden z mých panošů,“ pokračoval s

vnitřním potěšením Mark. „Co říkáš, Dereku?“

Ray obrátil oči k nebi a v koutcích úst mu zacukovalo. Zato

Derek vypadal, jako by na něj spadl strom.

„Co… já… kap… pane…,“ koktal.

Mark se bavil, ale v duchu doufal, že to nepřehnal.

„Nejsme žádní psanci!“ vykřikl rozlobeně lapka a udeřil pěstí do

rozevřené dlaně. „Jsme svobodní lidé! Každý v zemi zná Kallise

Trevora a jeho muže!“

„Já ne,“ prohodil Mark. V řeči domorodců označovalo slovo

kallis dravého ptáka podobného sokolu – proto možná to peří v

Trevorových vlasech. „Ale budiž. Když jsi svobodný člověk, snad

bych se s tebou mohl utkat. Rayi, pomoz mi!“

Seskočil z koně a android mu pomohl sundat krunýř a chrániče

paží a holení. Meč zastrčil do pochvy a postavil se proti Trevorovi

jen v bílé nařasené haleně a přiléhavých kalhotách. Silové pole na

opasku nenápadně stáhl na minimum.

„Vzdáváš se svých výhod, pane?“ divil se Trevor.

„Nechci, aby ses vymlouval, až ti napráskám,“ usmál se Mark.

Trevor se zachmuřil a vytáhl tesák. Chvíli ho potěžkával, ale pak

ho odhodil k nohám svých mužů, kteří ho hlasitě povzbuzovali. Ray

ustoupil z kruhu a bezstarostně usedl na vystouplý kořen na okraji

porostu – neměl o Marka sebemenší starost. Derek ho se zaváháním

napodobil.

Stáli proti sobě a měřili se pohledem. Byli oba zhruba stejně

vysocí a štíhlí, Trevor vypadal sebevědomě, nejspíš v domnění, že

potulný rytíř bude sotva mít nějaké zkušenosti z obyčejných rvaček,

Mark jen uvažoval, jaký styl zápasu jeho soupeř zvolí. Došel k

názoru, že nejspíš volný. Hodně volný. Chvíli kolem sebe kroužili a

pak Trevor zaútočil. Vrhl se na Marka s nataženýma rukama, jako

by ho chtěl sevřít kolem hrudi, ale v posledním okamžiku zvedl

22

nohu a pokusil se vrazit koleno do Markova žaludku. Laciný trik,

ušklíbl se Mark, prohnul se v pase, odklonil levačkou soupeřovo

koleno a pravačkou ho prudce udeřil do zátylku. Drž hlavu nahoře,

chlapče, poradil mu v duchu. Trevor kontroval krátkým a hodně

nestylovým spodním hákem, který Mark bez potíží vykryl, vyklouzl

z jeho dosahu, vyskočil a v otočce vedl přesný kop na protivníkovy

ledviny. Trevorovi se podařilo v poslední chvíli trochu uhnout, takže

rána nedopadla naplno, ale přesto po ní vyhekl a kolena mu

podklesla. Zdálo se, že je hodně otřesený, ale když k němu Mark

přikročil, vyrazil a napálil to do něho předkloněnou hlavou. Nikdy

nikoho nepodceňuj, pomyslel si Mark Stone, když padal na záda.

Obecenstvo jásalo.

Mark se snažil rychle se překulit, jenomže to nestihl, Trevor

přistál na jeho hrudi a ještě ho stačil loktem tvrdě praštit do ohryzku.

Šlupku sice částečně absorbovalo silové pole, ale i tak to pěkně

bolelo.

Tak dost legrace, rozhodl se Mark. Nevšímal si úderů koleny,

uvolnil si ruce, použil pár rychlých chvatů z korejské verze juda, a

než se Trevor nadál, ležel na zádech on a Markovy ruce ho svíraly

jako ocelové kleště. Minutku ještě vzdoroval a zkoušel se vymanit,

ale pak rezignoval.

„Dobrá,“ zachrčel. „Zvítězil jsi.“

Mark uvolnil sevření a začal se zvedat. V kruhu lapků zavládlo

užaslé ticho – a pak to jeden z nich nevydržel a s dýkou v ruce se

vyřítil na Marka.

Urazil jen dva metry, když ho něco udeřilo do zápěstí, dýka

vylétla do vzduchu a muž se skácel jako podťatý. Ray se nad ním

tyčil s němým varováním v očích.

„Dost!“ vykřikl lapka a namáhavě poklekl. „Nechte toho! Byl to

poctivý boj a Kallis Trevor uznává, že byl poražen.“

Mark Stone se oprášil, Ray mu znovu pomohl obléci brnění a

iniciativní Derek Plant kupodivu přivedl koně. „Svobodní lidé“ to

zaraženě sledovali a nespokojeně huhlali.

„Příště, až se setkáme, raději ti uhnu z cesty,“ řekl Kallis,

kterému se rychle vracela dobrá nálada.

„Nejspíš nebude žádné příště, příteli,“ odtušil spokojeně Mark

23

Stone a nasedl.

Zbytek cesty už proběhl v klidu, který rušily jen občasné dotazy

poradce Planta.

„Jistě jste měl možnost, Dereku,“ vysvětloval mu trpělivě Mark,

„prohlédnout si záznamy z našich dosavadních misí a vidět, s čím

vším se musí agenti vypořádat. Tohle byla jen bezvýznamná

epizoda.“

„Byl byste je zabil?“

„Kdyby to bylo nutné…,“ pokrčil rameny Mark.

„Středověké civilizace,“ doplnil ho Ray, „jsou plné násilí, život

tu má jen malou cenu a smrt je běžná. Chápu, že je obtížné zvyknout

si na odlišná hodnotová měřítka a každý nováček ve Službě s tím má

zpočátku problémy.“ Derek se zamyslel a pak zavrtěl hlavou.

„Já… nevím. Asi bych nedokázal někoho zabít.“

„Doufám, že nebudete muset,“ řekl Mark a nijak ho tím

neuklidnil.

Vyjeli z lesa a před nimi se otevřel pohled na shluk stavení po

obou stranách úzké řeky, jemuž vévodil hrad obehnaný nízkými

hradbami s dřevěnými ochozy. Jediná čtverhranná věž byla

zakončená zastřešenou hláskou, na níž líně povlával modrý praporec

se zlatými květy. Byla to spíš větší tvrz, zřejmě postavená nedávno a

narychlo. Na příjezdových cestách k městu se to hemžilo povozy a

poutníky.

„Walstone, sídlo hraběte Haralda,“ ozval se Ray. „Praxi udělovat

léna za zásluhy v boji nebo službě králi zavedl teprve otec

současného krále Stigura II. Jsme právě na začátku éry rychlého

rozvoje městského osídlení vznikajícího právě v okolí podobných

lenních sídel.“

„No, hlavně jestli tu vznikl nějaký slušný hostinec,“ podotkl

Mark, „už bych něco snědl. A vypil. Vy ne?“

Podíval se na Dereka, ale ten se loudal kousek za koněm se

svěšenou hlavou a vypadal dost utahaně. Android stravu ani pití

nepotřeboval, i když je mohl bez problémů konzumovat. Přesto

odpověděl právě Ray:

„Řekl bych, že v tomhle ohledu starosti mít nemusíme. Horší to

bude s ubytováním. Podívej!“

24

Ukázal prstem na louku za městem posetou pestrobarevnými

stany s praporci.

„Rytíři se svými družinami, kteří přijeli na turnaj. Nic podobného

pro nás nemám.“

„Jedno po druhém,“ mávl rukou Mark a pobídl koně.

Vjeli do města po prašné cestě, která se jen neochotně a

neuspořádaně měnila v ulici, nízké přízemní domy většinou

postavené ze dřeva se kolem ní kupily bez ladu a skladu,

promíchané s kovárnami, zbrojířskými krámky a stánky s

poživatinami. Byla to vlastně jen dvě tři prkna položená přes

dřevěné kozy, na kterých se povalovaly hromádky chlebových

placek, nějaká nevesele vyhlížející zelenina a především jednoduché

vypálené hliněné amfory a džbány s ostře čpící tekutinou. Mnoho

lidí, jimiž se prodírali a kteří jim nevěnovali víc než zběžný pohled,

je nesli v rukou a občas si z nich přihýbali.

„Kraš,“ konstatoval vševědoucí Ray, „čerstvě zkvašené

vylisované bobule s mírným obsahem etanolu, základní surovina k

výrobě silné pálenky zvané krašak.“ Zastavil jednoho z domorodců a

na něco se ho zeptal. Mark trpělivě vyčkával.

„Nejlepší hostinec ve městě je kousek tímhle směrem,“ oznámil

jim Ray.

Jmenoval se U tří prstů a zpocený obtloustlý majitel, který je

přivítal, jich měl na levačce právě tolik. Nařídil špinavému

podomkovi, aby se postaral o Markova koně, a zavedl je ke stolu v

koutě, u něhož seděl uhrovitý mladík s jednoduchým strunným

nástroje. O noclehu však nechtěl mi slyšet.

„Mám plno, pane,“ rozhazoval rukama. „Ani kdybyste ráčil spát

na zemi, nenajdete tu volné místečko.“

Ray mlčky vyndal z měšce tři stříbrné mince. Krčmářovi

zasvítily oči, ale stále odmítavě vrtěl hlavou. Teprve když bylo

mincí šest, povzdechl si:

„Můžete mít můj pokoj, pane. Přespíme s dcerou ve stáji.“

„Vydřiduch,“ zamumlal netečně mladík. „Jeden stříbrňák by byl

až moc i v případě, že by se blechy z jeho postele na noc

25

odstěhovaly jinam.“

Mark zaslechl, jak Derek zaúpěl, a tak věnoval mladíkovi

přívětivý úsměv. Ten to vzal jako pobídku:

„Leon Pěnice, rytíři,“ představil se. „Budu zpívat hostům na

zítřejší slavnosti.“

„Už teď je lituju,“ zabručel hostinský, který se objevil u jejich

stolu se džbánem v ruce a třemi poháry. Postavil ho zprudka, až

trochu kraše vyšplíchlo.

„Já to pít nebudu,“ ozval se Derek Plant. „Dal bych si jen vodu.“

„Vodu?“ vyvalil oči krčmář, Pěnice zapomněl zavřít ústa a jen

civěl. Mark měl zlost.

„Můj panoš,“ řekl ledabyle, „složil slib čistoty. Pije jen vodu a jí

jen chléb. Ale my bychom dali přednost nějaké pečeni.“

„Hned to bude, pane,“ odtušil hostinský, ale cestou do kuchyně

nepřestával vrtět hlavou. Ray se naklonil k Derekovi a pošeptal mu:

„Dereku, prosím, je důležité se všem přizpůsobit, a ne se

odlišovat.“

Situaci zachránil Leon.

„Pro lásku k panně je muž ochoten učinit cokoliv,“ pravil

vznešeně a chápavě se na Dereka usmál. „To znám.“

„Asi z doslechu,“ špitl Ray k Markovi a ten se zakřenil. Bez pana

Planta by jim rozhodně bylo líp.

Mark se probudil s bolestí hlavy. Kraš, který chutnal jako

kdoulový mošt, byl přece jen asi zákeřný nápoj a on ho vypil hodně,

když jím zaléval sousta tuhé a připálené pečínky. Ale pořád na tom

byl líp než poradce, který oždiboval chlebovou placku, upíjel

zteplalou vodu a hlava mu přitom únavou padala na stůl. Nakonec se

brzy odebral na lože k velké radosti Raye, který se mohl plně

věnovat půvabné krčmářově dceři. Snědá černovláska se smějícíma

se očima se u jejich stolu objevovala nápadně často a štíhlý panoš

rytíře z Hvozdu se jí očividně líbil. Mark přenechal androidovi volné

pole a sám nenápadně tahal z Leona rozumy týkající se

nadcházejícího turnaje. Pěnice, nadšený z rytířovy přízně, se na

oplátku chopil loutny a zapěl strastiplnou baladu o dámě čekající

dvacet let na návrat svého milého z bitvy na Smrtných pláních.

26

Hosté krčmy U tří prstů na to zřejmě byli zvyklí a nic po něm

neházeli, ale Mark raději odešel dřív, než Leon začne pro velký

úspěch přidávat.

Autoregeneračními dechovými cviky zahnal bolest a rozhlédl se

po nízké podkrovní místnosti s jedinou širokou postelí – Ray ani

Derek tu nebyli, což ho v poradcově případe trochu znepokojilo.

Snad nestihl provést nějakou hloupost.

„Rayi?“ zkusil přítele najít a ten se okamžitě ozval.

„Hned jsem u tebe se snídaní, Marku. Musel jsem dohlédnout na

Dereka, který se dožadoval ranní koupele. Tak jsem ho zavedl ke

žlabu pro koně.“

Mark se ušklíbl, přerušil telepatický kontakt a začal se oblékat.

Za okamžik vešel Ray s dřevěným podnosem, na kterém byly plátky

studeného masa, chléb a pohár vody.

„Radši se ani neptám, kde a jak jsi strávil noc,“ dobíral si ho

Mark, když viděl, jak se spokojeně tváří, „ale v téhle posteli to asi

nebylo, co?“

„Zabrali jste ji s Plantem celou a on sebou ještě ke všemu ze

spaní hrozně házel,“ odvětil nevinně Ray. „Někdo se musel

obětovat.“

„Umím si představit, jaká to byla oběť!“

„Docela pěkná,“ mrkl Ray a položil podnos na stůl.

V otevřených dveřích se objevil Derek, tvář šedou a strhanou,

blonďaté vlasy pocuchané.

„Všechno v pořádku?“

„Přiznám se, že jsem si to představoval trošku jinak,“ řekl mrzutě

poradce. „Ale zvládnu to, nebojte se.“

„No, snad abys svůj slib čistoty výjimečně porušil,“ popíchl ho

Ray a ukázal na jídlo. „Dneska bude náročný den.“

Poradce nic nenamítal, a tak se do toho pustili.

Kolbiště byl jen úzký pás louky oddělený po obou stranách

dřevěným brlením. Na jedné stála provizorní tribuna s lavicemi pro

urozené panstvo, na druhé se za pažením tísnili obyčejní lidé z města

i širého okolí. Když na čestné místo usedl hrabě Harald, mohutně

stavěný muž s přívětivou tváří a hustým plnovousem protkaným

27

šedinami, dva trubači zaduli do dlouhých úzkých trub a na zápasiště

vjeli k úvodnímu představení zúčastnění rytíři. Herold vyvolával

jejich jména a oni jeden po druhém vyjížděli z řady a úklonou

vzdávali hold pořadateli turnaje.

Mnohá jména vzbudila v davu uznalý ohlas, jiná prošla bez

povšimnutí. I Markovo.

„Rytíř Mark z Hvozdu!“ ozvalo se a Mark pobídl hřebce. S rukou

na hrudi sklonil hlavu a hrabě Harald mu pokynul jen se slabým

náznakem zvědavosti. Daleko víc jí projevily obě ženy po jeho

boku, ještě mladá a půvabná manželka v sametových, stříbrem

vyšívaných šatech s velkým dekoltem a její asi tak šestnáctiletá

baculatá dcera s růžovými tvářemi a dlouhými vlasy, které jí v

hladkých liniích spadaly až k pasu. Mark jim věnoval jeden ze svých

zářivých úsměvů, sklopil hledí přilby a vrátil se do řady.

Největší pozdvižení vyvolalo poslední jméno. Jeho nositel se

přiřítil na kolbiště, až když představování končilo, celý v matně

černém brnění s černým chocholem na přilbě, jejíž hledí zůstávalo

sklopené. Statného ryzáka s hrudním pancířem a černým přehozem

přes plece zastavil v plném trysku, až zpod kopyt odlétly spršky

hlíny. Herold váhal jen okamžik.

„Rytíř beze jména,“ ohlásil zvučným hlasem a černý jezdec jen

lehce sklonil hlavu a pak zase okamžitě odcválal.

„Už jsem doufal, že se tu dnes neobjeví,“ uslyšel vedle sebe

Mark čísi hlas.

Chtěl se zeptat, o koho jde, ale pak se rozhodl svou zvědavost

krotit. Nebylo to ostatně nic neobvyklého, že na podobných

turnajích vystupovali někteří rytíři inkognito či pod nejrůznějšími

přezdívkami. Středověk byl plný teatrálních gest, předsevzetí, přísah

a závazků.

Hrabě povstal, prohlásil turnaj za zahájený a ukázal cenu pro

vítěze – velkou stříbrnou mísu se stylizovanými figurami kallisů po

obvodu. Trubači zatroubili a na zápasiště vběhli panoši, aby odvedli

koně svých pánů a pomohli jim s posledními přípravami.

Většinou se odehrávaly v blízkosti stanů, Mark se svými panoši

si vybral místo kus opodál pod rozložitým stromem, jehož větve

poskytovaly příjemný stín. Ještě to nebylo znát, ale zanedlouho

28

začne slunce pořádně pálit – a ani potuchy po osvěžujícím vánku.

Seskočil z koně a sejmul přilbu.

„Není v tom pořádně vidět,“ zabručel.

„Prostovlasý bojovat nemůžeš,“ namítl Ray. „A raději na opasku

trošku přidej, pravidla jsou dost volná.“

Bojovalo se obvyklými dřevci, které byly ovšem zakončeny

kovovým bodcem, ne naostřeným, ale přesto schopným člověka

zabít, pokud úder nezachytil štít nebo brnění. Jestliže byl někdo

vyhozen ze sedla, mohl pokračovat v zápase mečem, přičemž se

pokládalo za správné, aby soupeř použil stejnou zbraň. Souboj

končil, když jeden z rytířů uznal svou porážku, anebo nemohl

pokračovat pro zranění, smrt byla považována za nešťastnou náhodu

a nikdo z ní nebyl viněn. Náhody se stávaly.

Derek, kterému dali na starost právě dřevce v barvách fiktivního

rytíře z Hvozdu, už ožil a sledoval zvědavě všechno dění kolem.

„Tohle je fascinující,“ řekl a rychle, jako by se lekl vlastního

nadšení, dodal: „Není to nebezpečné, že kápi… rytíři?“

„V nejhorším případě uveď ve své zprávě, že jsem se bil statečně

a padl na poli cti a slávy,“ zažertoval Mark.

„Dal bych přednost tomu, kdybyste zvítězil,“ pronesl Derek

upjatě.

„Copak?“ pokračoval Mark ve stejném duchu, „líbila se ti ta

mísa? Suvenýr z cest?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou poradce „já si na to vsadil.“

Mark, už po několikáté překvapený, nebyl schopen slova, a tak

musel zasáhnout Ray.

„Neboj, Marku, já mu půjčil. Kdybys náhodou opravdu vyhrál,

půlka je naše.“

„No, hlavně abych nemusel nikomu předkládat vyúčtování,“

zmohl se konečně Mark na jakous takous odpověď.

4.

Ke svému prvnímu souboji vyjel Mark s trochou nejistoty. Nevěděl

především, jak bude reagovat Knox – hřebec možná měl nějaký

29

základní výcvik, ale určitě žádné praktické zkušenosti. Ale když Ray

s Derekem vkládali konec dlouhého a těžkého dřevce do koženého

úchytu u sedla, stál klidně a nejevil sebemenší známky neklidu.

„Rytíř Mark z Hvozdu,“ ohlásil herold, „a svobodný pán Oris

Talby.“

Titul svobodný pán náležel obvykle šlechtickým synům, kteří

objížděli turnaje, aby si vydobyli ostruhy – určitě snadnější soupeř

než nějaký ostřílený harcovník. Mladík v nablýskané zbroji na

nízkém hnědákovi opravdu nevypadal nebezpečně, a tak uklidněný

Mark počkal na znamení praporcem a pak pobídl vraníka.

Ten dychtivě vyrazil, snad až příliš rychle, Mark stěží stačil

sklopit vztyčené kopí a namířit ho někam na střed protivníkova těla.

Oris Talby si chytře vybral Markovo nekryté rameno – jako mnozí si

i on všiml, že nezvyklá lehká zbroj rytíře z Hvozdu ponechává

některá místa nechráněná. Silovým polem by hrot sice nepronikl, ale

zase by to zavdalo podnět ke zvědavým dohadům, a tak Mark těsně

před střetem pozvedl štít připevněný koženými poutky k předloktí

levačky.

Prásk! Náraz byl daleko silnější, než očekával, a třebaže ho

zachytil štítem, málem ho vyhodil ze sedla. Dřevec Orise Talbyho se

zlomil jako tříska, zatímco Markův soupeřovo tělo zcela minul –

Mark se příliš soustředil na obranu a nestačil zareagovat na

mladíkův úhybný manévr. Takhle to nepůjde, říkal si, zatímco na

konci zápasiště otáčel koně a čekal, až Talby vymění zlomené

turnajové kopí za jiné. V druhém kole se vůbec nesnažil vraníka

zadržovat, jen se trochu předklonil, sevřel pevně dřevec a cele se

soustředil na vedení úderu.

Talby ho teď možná podcenil a znovu se pokusil ráně uhnout.

Jenomže Mark s tím počítal, stočil kopí těsně podél soupeřova štítu a

zasáhl ho plnou silou do podpaždí. Úder mladého šlechtice doslova

vytrhl ze sedla a zvedl do výšky, odkud se s rachotem zřítil na zem.

Jeho dřevec jen neškodně udeřil do Markovy přilby, téměř to necítil.

„Húúú,“ ozvaly se uznale ochozy.

Okamžitě zastavil Knoxe a seskočil z něho s rukou na jílci meče.

Otřesený Oris Talby se pokoušel zvednout, ale zvládl jen poklek, a

když k němu Mark přikročil, naznačil gestem, že se vzdává.

30

Mark Stone byl sám se sebou spokojený. Napřáhl ruku, aby

pomohl poraženému vstát, a tohle, na turnajovém klání nepříliš často

vídané gesto, ocenili obyčejní diváci spokojeným bušením na

dřevěné pažení. Talby ruku přijal a Mark ho předal do péče jeho

panošů.

„Úžasné!“ vyhrkl nadšeně Derek Plant, sotvaže Mark dorazil na

stanoviště pod stromem.

„Trochu amatérské, řekl bych,“ zubil se naopak Ray. „Asi ti

chybí trénink, Marku.“

„Co kdyby sis to zkusil sám, chytráku?“ Seskočil z koně a sundal

si přilbu.

„Pro můj vkus příliš primitivní,“ ohrnul android velice lidsky

nos.

Společně pak sledovali další vyřazovací souboje, které měly

většinou jednoznačný průběh, a odhadovali nejnebezpečnější

protivníky. Impozantně působili zejména rytíř Rowan z Kamenné

hory, obrovitý hromotluk, který seděl v sedle jako přibitý a žádný

úder jím neotřásl, svižný a obratný drug Sando, jehož barvou byla

blankytná modř a který byl nejmladším z dvanácti drugů tvořících

osobní družinu krále Stigura II. A samozřejmě Rytíř beze jména. V

prvním utkání zvítězil tak lehce, jako by proti němu nestál turnajový

bojovník, nýbrž polní květina.

V druhém kole srazil Mark Stone z koně mana Elise,

venkovského šlechtice, jehož potlučená zbroj svědčila o chudých

poměrech a častých pokusech přivydělat si tímhle způsobem. Elis

bojoval se značnou dávkou zuřivosti, oba zlomili své dřevce a Mark

zjistil, že ani jeho speciální brnění a ochranný pás ho neuchrání před

nějakou tou modřinou nebo naraženými žebry. Došlo na meče, ale v

tomhle způsobu boje se Mark cítil daleko jistější, a tak se jen snažil

svého soupeře příliš nezranit. Rozštípal jeho štít na kusy a nakonec

se mu podařilo vyrazit Elisovi zbraň z ruky a tomu nezbývalo než

uznat svou porážku. Ovace přihlížejících byly tentokrát znatelně

silnější. „Zdá se, že stoupáš v kurzu, Marku,“ pochvaloval si Ray.

„Víš, že to docela bolí?“

„Jistě,“ kývl Ray, „a bude to čím dál těžší.“

„Až to skončí,“ ozval se Derek, „budeme se moci vrátit domů?“

31

„Obávám se, že naše účast na jednom venkovském turnaji by

sotva byla dostatečným podkladem pro závěrečnou zprávu o

Tanakisu,“ vysvětloval mu Ray. „Měli bychom navštívit i ostatní

království.“

„I když,“ skočil mu do řeči Mark, kterému se Dereka nečekaně

zželelo, „zatím to vypadá na naprosto standardní vývojovou etapu

bez jakýchkoliv problémů. Když je necháme nějaké dva tisíce let

být, pak možná nastane čas k jednání o přístupu.“

„Možná!“ zdůraznil Ray. Měl pravdu, i při nenápadných

korekčních zásazích SDPP se často stávalo, že primitivní civilizace

stagnovaly či dokonce degenerovaly, vymřely v nesmyslných

válkách anebo se staly obětí nekontrolovaného technologického

rozvoje.

Slunce Tanakisu už začalo sestupovat z nadhlavníku a turnaj

pokračoval. Bylo vedro a nálada diváků podporovaná krašem se

blížila k bodu varu. Na hlavní tribuně se míhaly jednoduché vějíře

ze sušených frapových listů – když Mark zvítězil potřetí a projížděl

kolem, přilétl odtud bílý šátek provlečený stříbrným prstenem. Knox

se polekal a trochu odskočil, takže si Mark nestačil všimnout, kdo

mu tenhle projev přízně poslal – manželka i dcera hraběte Haralda, k

nimž vyslal pohled, se obě stejně vlídně usmívaly, dívka možná o

něco víc. Uklonil se na znamení díků, obratně sebral šátek ze země

hrotem svého meče, a jak to odkoukal od jiných takhle poctěných

rytířů, ovázal si ho kolem paže. Ray to neopomněl komentovat.

„Zdá se, že kromě dřevců lámeš i srdce,“ šklebil se. „Co

naděláš,“ pokrčil vesele rameny Mark. „Nemůžu za to, že jsem

neodolatelný.“

Poradce se ovšem tvářil mírně pohoršené, a tak raději změnil

téma.

„Teď už půjde do tuhého, co?“

V turnaji totiž už zůstali jen čtyři neporažení. Mark, a jak

předpokládali, Rowan z Kamenné hory, drug Sando a Rytíř beze

jména.

„Semifinále!“ použil Ray sportovní terminologii. „Koho by sis

přál, Marku?“

„To je jedno,“ odpověděl Mark lehce, třebaže největší obavy měl

32

z Rowana. „Mám docela pifku na toho černého, vyhrává strašně

snadno. Až podezřele snadno.“

Rytíř beze jména skutečně neměl na svém černém brnění jediný

šrám a ve třech dosavadních utkáních zatím vůbec nemusel použít

meč. A také ani jednou neodklopil hledí své přilby, takže stále

zůstávalo záhadou, jakou tvář Rytíř beze jména skrývá. Ale když

herold oznámil, že proti němu vyjede Rowan z Kamenné hory, který

naopak přilbu vždy odkládal, aby si ochladil brunátný obličej,

Markovi se ulevilo.

„Řekl bych, že teď narazila kosa na kámen,“ podotkl. „Nevsadil

bych na bezejmenného ani pětník.“

„Pětníky tu nemají,“ suše poznamenal Ray. „A aby ses nespletl.“

„Copak?“

„Nic. Jen takové tušení.“

Derek, který je poslouchal, trochu nadskočil. Mohli mít androidi

tušení?

Ale tenhle problém odložil, protože soupeři už za zvuků trub,

vjeli na kolbiště. Proti štíhlému a nevysokému Rytíři beze jména

působil Rowan opravdu jako hora kamene a zdálo se, že v souboji

nemůže mít černý žádnou šanci. Silové pole jako Marka ho určitě

nechránilo, ale třeba je za jeho neporazitelností nějaké kouzlo. Ten

ptačí lapka si to v Markově případě taky myslel a všelijakými

kouzelníky se Tanakis musel určitě jen hemžit. A jak se s Rayem na

minulých misích několikrát přesvědčili, jejich schopnosti se nedaly

odbýt jen mávnutím ruky.

Vzduchem se mihl praporec a celé prostranství ztichlo. Soupeři

vyrazili, kopyta koní rozechvěla zem, dřevce se sklonily. Mark i oba

panoši natáhli krky a zatajili dech. Jezdci se řítili proti sobě.

Třesk! Při prudké čelní srážce se kopí obou rytířů změnila v

hromadu třísek. Rowan jako předtím spoléhal na svou sílu a vedl

svůj úder přímo do středu soupeřova štítu, v němž se rázem objevila

podélná prasklina – přesto měl Mark pocit, že Rowan na razanci

šetřil. Černý rytíř se pod tou ranou zaklonil v sedle a Mark viděl, jak

se jeho nohy napínají v třmenech, aby absorbovaly náraz. Jeho

dřevec sklouzl po Rowanově štítu a zasáhl ho pod žebra. Musela to

být pěkná šlupka, ale kamennou horou to ani nepohnulo.

33

„Tři ku jedné na Rowana,“ zamumlal Mark, když si soupeři na

opačných stranách kolbiště brali nové dřevce a vyměňovali štíty.

„Beru,“ řekl Ray.

„Pět ku jedné,“ nechal se strhnout Derek. V kanceláři se mu asi

podobné zážitky příliš nenabízely.

Druhé kolo. Když se k sobě protivníci v plném trysku blížili,

všiml si Mark s údivem, že černý rytíř zvedl svůj dřevec hodně

vysoko a zřejmě se bude snažit zasáhnout Rowana přímo do hlavy.

Bylo to riskantní, protože tím současně hodně otevíral svou obranu –

Mark sám by velice váhal udělat něco podobného. Rowanovi by

stačilo jen trochu uhnout a pak zasadit soupeři úder do nekrytého

boku, který by nepochybně rozhodl.

Jenomže rytíř z Kamenné hory to neudělal. Nebo to nestihl

udělat? Předpokládal, že jeho rána zasáhne protivníka dřív a tomu se

nepodaří svůj úmysl dokončit? Příliš si věřil?

Těžko říct, ale faktem zůstalo, že zatímco Rowanův dřevec znovu

narazil do štítu silou, která černého rytíře nazvedla v sedle a vytrhla

mu pravou nohu z třmene, jeho vlastní turnajová zbraň pokračovala

v zamýšlené dráze, až se potkala s Rowanovou přilbou.

Mark slyšel, jak Derek vedle něho vyjekl. Ani se nedivil, byla to

smrtící rána a rytíř z Kamenné hory se po ní také poroučel k zemi.

Zůstal ležet bez hnutí a jeho panoši už vyběhli s nosítky. Jestli hrot

pronikl plechem – a to se dalo předpokládat – musel být Rowan

mrtvý.

Rytíř beze jména balancoval na hřbetě koně a chvíli to vypadalo,

že spadne, ale pak se mu podařilo vsunout nohu do třmenu a

vyhoupl se zpátky do sedla. Ledabyle pozdravil hraběte a odjel,

provázen nesouhlasným bručením publika, které, jak se zdálo, spíše

přálo Rowanovi. Mark měl také chuť vstrčit si prsty do pusy a na

protest zahvízdat.

„Zjistěte, jak na tom Rowan je,“ řekl pochmurně svým panošům.

„Ale,“ namítl Derek, „teď budeš bojovat ty!“

„On to zvládne,“ vzal ho Ray za paži. „Že, Marku? Taky sis

všiml, že Sando preferuje údery pod spodní okraj štítu?“

Mark na přátelské upozornění starostlivého Raye jen kývl. Všiml

si.

34

A tak když herold ohlásil jejich jména a vzápětí se proti sobě

rozjeli, dával si na to pozor. První kolo bylo jen zahřívací, oba

zachytili úder protivníka štítem a nevyvedlo je to z rovnováhy, ani

dřevce nezlomili. Otočili koně a opakovali nájezd – tentokrát měli

oba stejný nápad pokusit se o zásah do horní části hrudi nebo

ramene a oběma se vydařil. Drug Sando se dokonce strefil do

mezery mezi Markovým hrudním pancířem a pažními chrániči,

silové pole se elasticky prohnulo a ochránilo ho, ale přesto to

zatraceně bolelo, rameno měl v jednom ohni. Ovšem i Sando byl po

Markově úderu otřesený.

Mark vyměnil naštípnuté kopí a uvažoval. Král si do své družiny

určitě vybíral jen ty nejlepší a Sando to potvrzoval. Teď si bude

muset dávat pozor na zraněné rameno… nejlepší bude to zkrátit,

umínil si.

A tak když se znovu střetli uprostřed kolbiště, Mark v podstatě

rezignoval na útok a soustředil se jen na drugův dřevec, bleskurychle

uhnul ráně mířící na spodek, a když ucítil, jak se hrot neškodně svezl

po pancíři, elegantně se skutálel z koně. Už měl toho otloukání dost

a svému šermířskému umění věřil.

Obecenstvo vydechlo překvapením a i Sando se divil, že to šlo

tak snadno. Přicválal k Markovi, který už byl na nohou a držel v

ruce meč, a zvedl hledí své blankytné přilby.

Modré oči zkoumavě hleděly na Marka, který mu nechtěl zůstat

nic dlužný, a tak sňal svou helmici a zkoumavý pohled mu vrátil.

„Neznám tě, rytíři z Hvozdu,“ ozval se čistý, příjemný hlas, „ale

bojoval jsi statečně. Nebude to žádná potupa, když se mi vzdáš.“

„Ani já tě neznám, pane,“ řekl Mark zdvořile, „ale můžu ti učinit

stejnou nabídku.“

Drug Sando se zasmál, seskočil z koně, plácl ho do hýždě, a když

odběhl, sňal i on svou přilbu a položil ji do trávy.

„Hrdá slova, rytíři,“ řekl lehce a tasil. „Ať tedy rozhodnou meče.

Ale přísahám, že ti nezamýšlím ublížit.“

Mark Stone se díval do jeho hladké líbezné tváře rámované

zlatohnědými kučerami – to je tedy opravdový playboy, pomyslel si.

Že i jiní byli podobného názoru, dokazovaly hned tři barevné šátky,

které měl Sando uvázané kolem paže. Byl Markovi sympatický, i s

35

tou trochou nafoukanosti pro urozeného mladíka přirozenou.

„Ani já tobě, pane,“ odpověděl. „Ale jinak nemusíš brát žádné

ohledy.“

Sando se znovu zasmál, pak ukročil nazpět a pozdravil svého

soka. Mark ho napodobil.

Odněkud zaznělo bručení – někomu se zřejmě nelíbilo, že ti dva

místo boje nezávazně konverzují.

Začali opatrně. Kroužili kolem sebe a zkusmé útoky měly za cíl

jen odhalit možné slabiny v soupeřově krytu. Drug Sando ztratil

trpělivost první a předvedl docela pěknou kvartu kombinovanou s

půlobrátkou, Mark ji odrazil sérií vnějších krytů začínající sekundou

a končící nízkou sextou a na oplátku zkusil v boji corps a corps

tercii a pak kvintu, po níž zamýšlel svého soka odhodit a vyvést z

rovnováhy. Bezúspěšně. Těžký meč ubíral Markovým šermířským

fintám na elegantnosti a hlavně na překvapivosti, kdežto Sando byl

na něj zvyklý, a tak jeho výpady byly přímočařejší a razantnější.

Mark se jim uhýbal, nebo je odrážel štítem, nechtěl, aby si jeho

protivník všiml silového pole a lámal si s tím hlavu.

Pořád to bylo nerozhodné. Každý úder vyvolával vlny nadšení v

krasem rozjařeném publiku za pažením, ale souboj zdvihl ze sedadel

i diváky na hlavní tribuně. Mark už také trochu cítil únavu, a proto

se rozhodl vykašlat se na parádičky a při následujícím výpadu použil

hrubou sílu – změnil v poslední chvíli dráhu svého meče a namířil

drtivý úder na soupeřovu hruď. Sando stihl nastavit štít, ale

Markovo rána ho rozštípla v půli, ocel pokračovala dál, narazila na

hrudní pancíř a promáčkla ho. Drug se zapotácel, dvěma rychlými

úkroky se pokusil zachovat rovnováhu, ale zakopl o drn a nakonec

padl na záda. Jeho zbraň mu přitom vylétla z ruky, Mark nelenil,

přiskočil a přiložil hrot meče na protivníkovo hrdlo.

Potlesk a ovace přítomných dosvědčovaly, že sympatie se snadno

a rychle přesunuly od krasavce v blankytné zbroji k neznámého

rytíři z Hvozdu. Tak to chodí.

Drug Sando vleže rozpažil a naznačil tak, že se vzdává. Mark

oddálil meč a pomohl mu na nohy.

„Dobrý boj, pane,“ řekl s uznáním a ještě trochu lapaje po dechu

Sando, když si sejmul přilbu. „Překvapil jsi mě.“

36

„Jsi v pořádku?“ zeptal se ho zbytečně Mark, samozřejmě

polichocený.

„Ano, ale…“ Zdá se, že drug trochu váhá.

„Ale?“

„Nic. Sám jistě víš, pane.“

Mark nevěděl, ale vyptávat se už nemohl, protože přiběhli

Sandovi panoši a také Derek.

„Už jsem se trochu obával,“ šeptl Markovi s nečekanou vřelostí.

„O svoje peníze?“ usadil ho Mark. „Možná bych se proti Rytíři

beze jména neměl tolik snažit, co říkáš?“

„To ne, pane… Marku. Přeji si, abys vyhrál,“ odtušil Derek s

rozzářenýma očima.

„No, jsem moc zvědavý, co o tom bude říkat tvá hodnotící

zpráva,“ popíchl ho ještě Mark a poradce rázem zkrotl.

„Je to v zájmu naší… vaší mise,“ zamumlal jen nepřesvědčivě.

Když dojeli pod strom, čekal už na ně Ray. Pomohl Markovi z

brnění a nabídl mu pohár studené vody a pár výživných

vitaminových tablet.

„Rytíř Rowan z Kamenné hory,“ řekl pak, „je na tom překvapivě

dobře. Otřes mozku, zlomená sanice a jedno nebo dvě žebra, pokud

mohu soudit. Zvláštní.“

„Proč?“

„Ta rána do hlavy ho normálně měla zabít. Jako by černý rytíř

neměl na dřevci kovový hrot, nebo… nevím.“

„Nevíš?“ divil se Mark. „Nepodařilo se mi dostat se až k němu,

velmi pečlivě ho střeží. Moc se mi to nelíbí, Marku. Možná bys v

souboji s ním…“

„Chceš, abych prohrál?“ vykulil Mark oči.

„V žádném případě!“ protestoval Derek, ale android si ho

nevšímal.

„Nechám to na tobě, ale je v tom něco divného. V každém

případě si dávej pozor.“

„Nějaké čáry? Kouzla? Trik?“

„Nevím, a to mě právě znepokojuje.“

„Uvidíme,“ uzavřel to Mark.

„To se ví,“ kývl spokojeně Derek a šel připravit dřevce pro

37

finálové klání.

„Pan Plant se nám nějak rozdováděl,“ uchechtl se Mark.

„Nevypadá zrovna jako nezávislý a nestranný pozorovatel.“

„Já bych se předčasně neradoval,“ podotkl suše Ray.

Herold ohlásil závěrečný souboj Rytíře Marka z Hvozdu a Rytíře

beze jména. Napětí dosáhlo vrcholu.

5.

Když zazněla jejich jména, Mark si všiml, že přízeň obyčejných lidí

je znovu zjevně na jeho straně, kdežto páni a dámy na hlavní tribuně

evidentně podporovali jeho protivníka, ale neměl čas nad tím příliš

přemýšlet. Přesto to trochu pozlobilo jeho ješitnost – neměl náhodou

na levé paži šátek některé z těch urozených dam? Čerň

bezejmenného rytíře nenarušovalo nic a kromě toho nikdo dosud

nespatřil jeho obličej. Neměl jméno, neměl tvář a vítězil snadno,

jako by to byl nějaký opancéřovaný duch. Mark pustil z hlavy

Rayova neurčitá varování a plně se soustředil na závěrečný boj.

Vyjeli.

Jak se k sobě blížili, Mark s úžasem pozoroval, že černý rytíř se

znovu chystá použít stejnou taktiku, jíž vyřadil Rowana. Jeho dřevec

opět mířil vysoko, na Markovu hlavu, štít neposkytoval tělu

dostatečnou ochranu – to přece nemůže myslet vážně! To mu

nemůže vyjít!

Zpod kopyt koní odlétávaly spršky hlíny.

Mark vyvedený z míry se ani nepokusil usměrnit své kopí a jen

se v okamžiku střetu trochu vyklonil ze sedla nalevo tak, aby ho

Rytíř beze jména minul. To se povedlo. Jenomže jeho vlastní dřevec,

pevně zasazený v držáku sedla, jen maličko škrtl o soupeřův štít,

pokračoval ve své cestě, prorazil brnění a pak se zlomil. Černý rytíř

vyletěl do vzduchu jak hadrová loutka a tvrdě dopadl do zdusané

trávy. Když Mark zastavil koně a otočil se, viděl, jak jeho protivník

bezmocně leží na zemi, z hrudi mu trčí přelomené kopí a jeho dřevo

už barví tryskající krev.

Panebože, já ho snad zabil! prolétlo mu hlavou. Chtěl se k němu

38

rozjet, ale ležící tělo už obklopili panoši, sluhové a felčaři, někdo

přiběhl s primitivními dřevěnými nosítky vystlanými travou.

A celé prostranství ovládlo nevěřícné užaslé ticho. Lidé za

pažením zírali s vytřeštěnýma očima a mnozí drželi ruku na ústech,

jako by chtěli zadržet překvapený výkřik. Hrabě Harald stál a byl

bledý jako smrt, jeho dámy se zvedly a kvapně odcházely, tribunu

opouštěli i další šlechtici. Nic nechápající Mark pobídl Knoxe tím

směrem, aby se dopídil nějakého vysvětlení. To probudilo herolda.

„V dnešním klání vítězí rytíř Mark z Hvozdu,“ prohlásil

přiškrceným, ponurým hlasem, jako by oznamoval úmrtí vlastní

matky.

Mark dojel před tribunu a sesedl. Hrabě Harald se na něho díval

vážným pohledem plným obav, ale pak jen pokynul a obrátil se k

odchodu. Někdo mu podal trofej a Mark ji zmateně přijal – žádný

potlesk, žádné ovace, žádné šátky, nic. Co se k sakru děje?

Zápasiště se bleskurychle vylidňovalo, už ne za ticha, nýbrž v

přívalu vzrušeného mrmlání a hučení. Mark zamířil ke stromu a

cestou alespoň uznale poplácal po šíji Knoxe. Vedl sis dobře, hochu,

říkal mu v duchu, a mám dojem, že já taky. Tak v čem je zakopaný

pes? Ray to bude vědět.

Ale android ani Derek na něho nečekali. Místo nich stál ve stínu

drug Sando, už oblečený v přiléhavém sametovém oděvu a lehkém

modrém plášti sepnutém stříbrnou sponou. Jeho ruce si nervózně

pohrávaly s plstěným kloboukem se širokou krempou a perem.

Mark na něho zvědavě pohlédl, ale neřekl nic, jen přivázal koně a

pak začal pomalu svlékat brnění. Ačkoliv pocházelo ze speciálních

výstrojních fondů Služby, pár škrábanců a proláklin na něm bylo.

„Blahopřeji ti k vítězství, pane,“ ozval se nakonec Sando smutně.

„Hele,“ teď už to nevydržel Mark, „o co tu vlastně jde?“

Drug Sando zíral, jako by chtěl zjistit, jestli si z něho nedělá

legraci.

„Ty nevíš?“ vydechl pak užasle.

„To teda ne.“

Sando potřásl nevěřícně hlavou.

„Rytíř beze jména nebyl ještě nikdy poražen. Aniž bych jakkoliv

pochyboval o jeho udatnosti, statečnosti a obratnosti, musím říct, že

39

jeho pravé jméno je Eldar a je jediným synem krále Stigura II.“

Ohromený Mark otevřel ústa a zapomněl je zavřít.

„Bouřlivé mládí, však to znáš,“ usmál se hořce Sando. „Účastní

se turnajů proti vůli svého otce a pochopitelně inkognito. Jenže

každý ví, kdo je Rytíř beze jména.“

„A raději pro jistotu podlehne,“ doplnil trpce Mark.

Drug jen pokrčil rameny.

„Tys to nevěděl, pane?“

Bylo na něm vidět, že mu tahle možnost připadá hodně

nepravděpodobná a snad i podezřelá, a tak Mark musel narychlo

slepit nějakou historku.

„Ne, opravdu ne!“ řekl přesvědčivě. „Žil jsem až donedávna na

hradě svého otce daleko odsud, kam zprávy z království pronikají

jen pomalu. Teprve po jeho smrti jsem se vydal na cesty a tohle byl

můj první turnaj.“

„To bych nikdy nevěřil.“

„Měl jsem dobré učitele,“ navrhl Mark chabou výmluvu. „A na

panství hraběte Haralda jsme dorazili těsně před turnajem.“

Tak jako tak mu bylo jasné, že je v pěkném průšvihu.

Drug Sando ho upřeně pozoroval, jako by zvažoval, jestli mu

může věřit. Ještě se nerozhodl.

„Každopádně mohu dosvědčit, žes bojoval čestně a poctivě,“

pokrčil rameny. „Ale jestli Eldar zemře… Stigur je spravedlivý,

ovšem má jen jednoho syna. Pak bych nedal za tvou hlavu ani

čtvrťák – za svoji také ne. Jezdím po turnajích, abych na něho

nenápadně dával pozor.“

„To je mi líto,“ zamumlal Mark. Sando byl příjemný chlapík a

Mark ho obdivoval, s jakou noblesou se v komplikované situaci

chová.

Zahlédl, jak se k nim blíží Ray, a okamžitě zachytil jeho

telepatický vzkaz.

„Je to špatné, Marku. Eldar má protržené plíce a krvácí do dutiny

hrudní. Místní ranhojiči si s takovým poraněním určitě neporadí.“

„A co ty?“

„Mohl bych ho na chvíli udržet při životě, ale nedostanu se k

němu. Bez lékařského vybavení modulu nemáme šanci.“

40

Museli svou bezeslovnou komunikaci přerušit, protože odněkud

se vynořil Derek Plant s naditým měšcem v ruce. Doslova křepčil

nadšením a Mark by ho nejradši praštil. Aspoň že před drugem

Sando se vzpamatoval a napodobil Rayovu zdvořilou úklonu.

Mark, s nejasným pocitem viny, horečnatě přemýšlel. Něco

museli udělat, rozhodně by nikomu neprospělo, kdyby princ Eldar

zemřel – ani Komisi pro nevměšování by se to docela určitě nelíbilo.

„Pane!“ ozval se Ray a ukazoval ke hradu. Tryskem se z něho

vyřítil jezdec a mířil k nim. Zarazil těsně před Markem a vychrlil ze

sebe:

„Hrabě Harald si s tebou přeje mluvit, rytíři. I s tebou, pane,“

obrátil se k Sandovi.

„Dobrá,“ kývl Mark. „Pojďte se mnou,“ vybídl své panoše. Ať

pro něho Harald chystá cokoliv, chtěl mít Raye po ruce a Dereka

pod dohledem. A Sando se třeba taky bude hodit.

Hrabě nervózně přecházel po prostorné síni s dřevěným

obložením zdobeným ručně malovanými erby a turnajovými

zbraněmi. Byl tu sám, ale chodbu před dveřmi zaplnili po zuby

ozbrojení strážci a jen rozhodná přímluva druga Sanda umožnila, že

Ray s Derekem nemuseli zůstat venku.

Mark došel do středu síně a mlčky sklonil hlavu. V Haraldově

tváři se mísil hněv a obavy, ale když promluvil, zdvořilost

nezanedbal.

„Mrzí mě, že se setkáváme za těchto okolností, Marku z Hvozdu.

Daleko raději bych si s tak udatným rytířem připil na slavnostní

hostině po turnaji. Ale žádná nebude – princ Eldar umírá.“

„Neměl jsem v úmyslu…,“ hlesl Mark, ale hrabě ho přerušil

roztrpčeným gestem.

„Nikdo nepochybuje o tom, že to byl čestný boj. Nicméně král

bude soudit – mne, tebe i ostatní. Nezbývá mi nic jiného než tě

požádat, abys do jeho rozhodnutí zůstal mým… vězněm.“

Mark docela ocenil jeho přímou řeč, líbilo se mu, že neřekl

„hostem“. Ale o konverzační jemnosti v tomhle případě nešlo.

Než stačil odpovědět, vystoupil zpoza jeho zad Derek a

zablekotal:

41

„Myslím, že bych to mohl vysvětlit, pane. Jsme tu cizí a přiletěli

jsme…“

Mark ho praštil. S chutí.

Když se Derek sesul k zemi, řekl rychle:

„Promiň drzost mého panoše, pane. Je to můj mladší bratr a jedná

velmi ukvapeně, je ještě mladý a nezkušený.“

„Bratr,“ rozkašlal se Ray.

Hrabě nechápavě zíral, ale naštěstí měl jiné starosti než zabývat

se podivnými vztahy v této trojici.

„Spoléhám na tebe, drugu,“ obrátil se k Sandovi, „že králi

pravdivě vylíčíš události, k nimž dnes došlo.“

Sando sklonil hlavu na znamení souhlasu.

„Hrabě, když dovolíš, měl bych návrh, který by mohl všechno

vyřešit,“ ozval se Mark. „Na Hvozdu žije starý ranhojič, který

pečoval o mého otce až do jeho smrti v osmdesáti letech. Vládne

zázračnou mocí a jsem si jist, že by si se zraněním prince Eldara

poradil.“

„Ranhojič Modul? Na to ti nenaletí.“

„Nech toho, Rayi! Je to jediná možnost.“

„Tomu nevěřím! Odvezeš si prince a už ho nikdo neuvidí! Jeho

tělo někde zakopeš a králův hněv se sveze na mou hlavu!“ rozkřikl

se Harald a udeřil pěstí do opěradla křesla.

„Nemám žádnou záruku!“

„Jen mé slovo, pane. Princ se uzdraví.“

„Slovo rytíře, kterého nikdo nezná a nikdo nikdy neviděl? Trochu

málo!“

Harald se vztekal, ale byl opravdu v těžké situaci a Mark ho

chápal. Vypadalo to, že dnešní noc stráví v nějaké ne moc útulné

cele. A možná i pár dalších.

Kupodivu mu na pomoc přispěchal drug Sando.

„Mám za to, že úmysly rytíře Marka jsou upřímné a čestné,

pane,“ pronesl uctivě. „Možná bys měl svolit.“

Mark na něho vrhl vděčný pohled. Tohle nečekal a Sando strašně

riskoval, když se rozhodl mu důvěřovat.

Harald váhal.

„Přijmeš ozbrojený doprovod?“

42

„Ne,“ řekl Mark. „Budeme cestovat rychle a na princův život

bude dohlížet jen panoš Ray, který byl nějaký čas ranhojičovým

učněm.“

„Na to nemohu přistoupit,“ řekl rezignovaně hrabě Harald a klesl

do křesla. „Pochop – co řeknu králi?“

Bude to zhruba stejné, když mu ukážeš mrtvé tělo jeho syna,

pomyslel si Mark, ale nahlas neřekl nic. Vypadalo to na pat.

„Nabídni mu Dereka!“

„Cože?“

„Nech tu Dereka, Marku!“

Konečně mu to došlo.

„Nabízím ti rukojmí, pane,“ řekl naléhavě Mark. „Můj mladší

bratr Derek tu zůstane, dokud se nevrátím se zdravým princem. Je to

budoucí rytíř z Hvozdu a jeho život bude ve tvých rukách. A pokud

neuspěju, vrátím se a vyměním ho za svůj, na to ti přísahám!“

Harald se zamyslel.

„Budiž,“ řekl nakonec nejistě. „Ale byl bych radši, kdybys uspěl.

I kvůli sobě!“

Mark s Rayem se už dál nezdržovali. Měli málo času, pokud

chtěli zachránit Eldarův život, a kromě toho, Derek Plant se začal

probírat.

„Ten bude koukat,“ zaznamenal Mark Rayovu škodolibou

poznámku.

„Koukat může. Hlavně aby moc nemluvil.“

Z města vyjeli už za soumraku. Ray řídil dvouspřeží táhnoucí

káru, na níž ležel zraněný Eldar – zatím mu moc ulevit nemohl a

chuchvalce krvavé pěny, které se zjevovaly na princových rtech při

každém vydechnutí, dokazovaly, že jeho stav je opravdu vážný.

Autorita druga Sanda naštěstí zabránila snaze princových panošů

doprovázet svého pána a prostí občané si jich příliš nevšímali, vždyť

kraš stále proudil. K lesu dojeli za tmy a jejich jedinou starostí bylo

najít vhodné místo, kde by mohl přistát modul.

Netrápili se obavami z prozrazení, a sotvaže objevili vhodnou

mýtinu, přivolali ho a pomocí základního lékařského vybavení

stabilizovali princovy životní funkce. Ale nezbytnou operaci mohli

43

provést jen na lodi, a tak odstartovali, spojili se s Neptunem II a ve

zdravotnickém boxu Ray naprogramoval přístroje pro potřebné

úkony. Špičkové vybavení lodi si se zraněním prince Eldara poradilo

snadno a dodalo jeho tělu potřebné autoregenerační stimulanty, které

urychlí jeho uzdravování.

„Bylo to o vlásek, Marku,“ oddechl si android, když prince

odpojili od přístrojů.

Mark se díval na bledý obličej tak osmnáctiletého chlapce s

úzkými rty, vzdáleně připomínajícího podobu krále Stigura II. ze

stříbrných mincí, a neubránil se výčitkám.

„Já vím,“ řekl, „měl jsem dbát na tvoje varování.“

„Ne, já jsem měl získat přesnější informace,“ namítal Ray.

„Všichni přece věděli, kdo je Rytíř beze jména. Moje chyba.“

„Nechme toho. Co teď?“

„Bude potřebovat pár dnů, než se postaví na nohy,“ přemítal Ray.

„Nejlíp by mu bylo tady, ale to si nemůžeme dovolit, musíme se

vrátit na Tanakis a pokračovat v misi.“

„Se zraněným princem na krku. Je to ještě horší, než když nám na

něm visel Derek.“

„Ten asi taky pěkně zuří,“ zašklebil se Ray.

„Potřebujeme nějakou základnu,“ uvažoval Mark. „Škoda že

Hvozd, můj rodný hrad, opravdu neexistuje.“

„Něco najdeme.“

Přemístili tedy Eldara do modulu a znovu přistáli uprostřed

Černého lesa, blízko jakési rozvaliny, kterou při přeletu objevili na

monitorech. Stihli to těsně před svítáním.

„Mám toho za celý den a noc plné zuby,“ řekl Mark unaveně,

když modul zmizel. „Bolí mě celé tělo, jak do mě ti mizerové

tloukli, a taky bych něco snědl a pak se pořádně vyspal.“

„Zkusím najít nějaké přístřeší. Pro prince by taky bylo lepší mít

střechu nad hlavou,“ navrhl Ray a vzápětí se ponořil do houštin.

Mark se posadil do trávy vedle spícího prince a dobrých dvacet

minut se soustřeďoval jen na to, aby mu neklesla víčka. Byl to

nejobtížnější úkol za celou dobu, kterou zatím strávili na Tanakisu.

Když už se mu zdálo, že to nevydrží, zaslechl praskání v

podrostu, a než se stačil podivit, že se Ray pohybuje tak hlučně,

44

vynořil se z něj android provázený Kallisem Trevorem. Vůdce

zbojníků s peřím ve vlasech se vesele křenil.

„Vypadá to, že se setkáváme dřív, než jsi myslel, pane. Možná je

to osud.“

Mark se podíval na Raye, který jen pokrčil rameny.

„Přístřeší by bylo – jen je jaksi obsazené.“

Trevor pokročil k ležícímu princi a Mark okamžitě vyskočil na

nohy, ale lapka naznačil gestem, že jeho úmysly nejsou nepřátelské.

Sklonil se nad Eldarem a chvíli si ho prohlížel.

„Mladý král,“ řekl pak. „Opravdu se ti podařilo ho zachránit,

pane. Kdybych se nesetkal s tvými kouzly už předtím, nevěřil bych

tomu.“ Na Markův nechápavý pohled dodal: „Zprávy se šíří rychle,

rytíři. A kromě toho – někteří z nás na včerejším turnaji byli a

všechno viděli. Dokonce jsme na tobě pár stříbrňáků vydělali,“ bavil

se Trevor.

„Kallis,“ přerušil ho Ray, „souhlasil, že můžeme nějaký čas

užívat jeho pohostinství.“

„Pokud vám nebude vadit, že je poněkud skrovné.“

Markovi se veselý loupežník zamlouval, ale především se bez

výhrady spoléhal na Rayův úsudek.

„Dobrá,“ kývl.

Kallis vyrazil z hrdla ostrý ptačí křik a z houštin se vynořili jeho

muži, bez dlouhých řečí popadli prince a odnášeli ho pryč. Mark s

Rayem je následovali. Po pár minutách chůze dorazili ke zbořenině

malého loveckého hrádku, jehož přízemní síň si „svobodní muži“

upravili k obývání – díry ve stropě překryli listnatými větvemi a ke

stěnám navršili otepi slámy a suché trávy. Uprostřed hořel oheň, nad

nímž se na rožni otáčelo nějaké jelenovité zvíře. Markovi se

okamžitě začaly sbíhat sliny. Ale ještě to chvíli trvalo, než se mohl

zakousnout do šťavnaté pečínky – mezitím se seznámil se všemi

dvanácti druhy Kallise Trevora, z nichž někteří ještě na sobě nesli

stopy nedávné vzájemné šarvátky, ale přesto se netvářili nepřívětivě.

Ray uložil Eldara a nehnul se od něho.

Mark spal tvrdě, a když se probudil, slunce Tanakisu už stálo

vysoko na obloze. Kallisovi muži, až na dva postarší vousáče, byli

pryč, ale Markovy první myšlenky patřily princi.

45

„Je v pořádku,“ uklidňoval ho Ray, „žádná horečka. Dokonce se

na chvíli probral, ale pokládal jsem za vhodnější, aby ještě spal.

Zítra už by mohl pomalu vstát.“

„Fajn,“ řekl Mark. „A co podnikneme my?“

„Přemýšlel jsem o tom,“ odpověděl Ray a podal svému příteli

chlebovou placku plněnou dušeným masem. „Zřejmě by nebylo

rozumné ponechat prince jen v péči Kallise Trevora, třebaže se

chová přátelsky. A tak se asi budeme muset na čas rozdělit, Marku.“

„Je mi jasné, kdo tu zůstane,“ zabručel Mark, ale třebaže mu to

nebylo po chuti, musel uznat, že všechny výhody jsou na Rayově

straně. Android totiž mohl díky zabudovaným antigravům létat a

přesunovat se tak (hlavně v noci) daleko rychleji než on. A

samozřejmě získat tak maximum informací z ostatních částí

Tanakisu, nezbytných pro jejich závěrečnou zprávu. „Kolik času

potřebuješ?“

„Tři čtyři dny,“ odhadoval Ray. „Vydržíš to beze mne?“ dodal

potutelně.

„V nejhorším případě zemřu steskem,“ zažertoval trochu kysele

Mark.

„To bych nerad,“ odpověděl ve stejném duchu Ray. „Radši sebou

hodím. Mezitím můžeš vysvětlit mladému Rytíři beze jména, proč

jsi ho bez ohledu na jeho majestát propíchl.“

„To udělám, jen se neboj. Až se vrátíš, budou z nás nejlepší

kamarádi.“

„To bych opravdu rád viděl,“ skončil Ray – a nedalo se poznat,

jestli to myslí vážně, nebo jen vtipkuje.

Pak se bez dlouhých okolků vytratil. Na svých misích se v takové

situaci ocitli mnohokrát, ale Markovi vždycky chvíli trvalo, než se

přestal cítit nesvůj. I na Zemi mu Ray občas scházel, pokud tedy

zrovna netrávil příjemné chvíle s Elsou Swensonovou. Až se vrátí,

vezme si dovolenou, odjedou s Elsou na nějaké osamělé místo a

Služba i celá Pozemská unie mu budou ukradené. Aspoň doufal.

Chvíli se potloukal kolem zříceniny, aby se seznámil s okolím,

trochu uvolnil a procvičil namožené svaly, a dřív než se začal nudit,

objevil se Trevor – a jel na Knoxovi!

„Přivezli jsme ti koně, rytíři,“ řekl, když seskočil z bujného

46

vraníka. „Našli jsme ho na místě, které popsal tvůj panoš. Kde

vlastně je?“

„Poslal jsem ho domů se zprávami a pro nějaké věci,“ odpověděl

vyhýbavě Mark. „Za koně ti děkuju, Kallisi.“

„Domů? Na Hvozd?“ zasmál se lapka. „Krásný hrad, jen co je

pravda. Divím se, že se ti ho chtělo opouštět, rytíři.“

Marka jeho slova překvapila, ale navenek nehnul ani brvou.

„Jsem rád, že se ti líbí, a snad ti někdy v jeho zdech oplatím tvou

pohostinnost.“ Kallis rozhodně nebyl žádný hlupák. „Zatím nech

rytíře rytířem a říkej mi jen Marku.“

„Jsem poctěn, Marku,“ sklonil Trevor hlavu. „Jak se daří princi?“

„Spí a rychle se zotavuje.“

„To je dobře. Víš, nemáme nic proti králi, ani proti hraběti

Haraldovi. Jen jsme si – každý ze svých důvodů – zvolili svobodný

život.“

„To je vaše věc.“

Kallis kývl tak prudce, že se pírka v jeho vlasech zatřepetala.

„Měl bych jednu prosbu, Marku. Viděli jsme, jak bojuješ, a taky

jsme to pocítili na vlastní kůži,“ smál se už zase. „Pokud užíváš

nějaká kouzla, nechceme je znát. Ale v tom ostatním bychom se rádi

něco přiučili.“

Markovi to nebylo proti mysli, alespoň se bude mít čím zabývat,

než se Ray vrátí. Avšak přece jen si neodpustil poznámku:

„Abyste mohli snáz obírat pocestné?“

Lapku to neurazilo, jen rozesmálo.

„Možná,“ řekl. „Ale nebude to tak věčně, to mi věř.“

Dál se o tom nebavili a Mark hned po obědě začal s výcvikem

jeho mužů. Měl k tomu i jiné důvody než jen ukrácení dlouhé chvíle.

Nazítří začaly problémy s princem.

Eldar se probral a pokusil se posadit, ale byl ještě příliš zesláblý.

„Kde to jsem?“ vypravil ze sebe, když se udivenýma očima

rozhlédl kolem. Ale sotva spočinuly na Markově tváři, stiskl rty a do

zvědavého pohledu se vmísila nenávist.

„Mark z Hvozdu,“ procedil mezi zuby. „Poznal jsem tě. Jsem

tvým zajatcem? Můj otec tě nechá rozčtvrtit!“

47

„Možná,“ nadhodil Mark. „Ale třeba vezme v úvahu, že jsem ti

zachránil život.“

„Když jsi mě předtím o něj málem připravil?! Jak se

opovažuješ…“ Pobledlé tváře mu zčervenaly zlostí.

„Byl to čestný boj,“ řekl klidně Mark. „Drug Sando, hrabě Harald

a mnozí další to mohou dosvědčit. A ty sis, chlapče, počínal hodně

neuváženě.“

„Nejsem žádný chlapec,“ rozkřikl se Eldar, který zjevně trpěl tím,

že nemůže vstát a sáhnout po meči. „Jsem králův syn a porazil jsem

spoustu lepších rytířů, než jsi ty.“

„A všichni si moc dobře uvědomovali, kdo je ve skutečnosti

Rytíř beze jména.“

Eldar vykulil oči a na chvíli se odmlčel.

„Myslíš?“ řekl pak a v té otázce zaznívala ještě důvěřivá naivita

dítěte, které teprve dospívalo v muže. Ale nechtěl tomu uvěřit tak

snadno. „A ty sis to neuvědomoval?“

„Myslel jsem, že vydržíš víc než první úder,“ zalhal mu

bezstarostně Mark. Eldar se zachmuřil.

„Někdy se mi zdálo…,“ promluvil zamyšleně. „Ale to nebylo

správné… že mí soupeři…“

„Nediv se jim, princi,“ konejšil ho Mark, který viděl, jak to

chlapce zdrtilo. „Kdo by se chtěl nechat rozčtvrtit,“ dodal se zjevnou

narážkou na Eldarovu pohrůžku.

Princi zřejmě dělalo potíže vyrovnat se s myšlenkou, že není

nejlepším z nejlepších, jak si dosud myslel. Kallis Trevor je vyrušil

v pravý čas.

„Řekl bych, že by neuškodilo, kdybys něco snědl, můj pane,“

sklonil se k princovu lůžku s miskou horké polévky.

„Kdo je zase tohle?“ přejel Eldar pohledem bizarní postavu.

„Kallis Trevor, k tvým službám, princi,“ odpověděl pokorně

lapka.

„Vypadáš jako slepice,“ řekl princ a sáhl po polévce.

48

6.

Po ostrém denním pochodu, při němž se vyhýbal lidským sídlům a

jen zaznamenával jejich rozmístění, a vyčerpávajícím nočním letu

dorazil Ray k hlavnímu městu království a sídlu Stigura II. Původně

zamýšlel – dřív než vstoupí do ulic Ulanu a vmísí se mezi jeho

obyvatele – doplnit energii ve svém generátoru. Bylo jasné slunné

ráno a dvě hodiny přímého slunečního svitu by mohly stačit.

Jenomže musel své úmysly změnit. Hrad i celé město totiž halil

hustý mrak dýmu, z něhož tu a tam probleskovaly plameny, a měl

nepříjemný pocit, že nejde jen o obyčejný požár. Něco se stalo.

A tak zmobilizoval své síly a rozběhl se k Ulanu. Bylo to daleko

horší, než očekával. Město bylo zničené, domy pobořené nebo v

plamenech, ulice plné mrtvých. Někteří zemřeli po zásahu sečnou či

bodnou zbraní, ale jiné zřejmě zabilo něco neznámého – při

zběžném ohledání usoudil Ray na silné energetické výboje. Ale

zdráhal se tomu uvěřit, na planetě nemělo existovat žádné zařízení,

které by bylo schopné je vyprodukovat. Tahle civilizace prostě

nemohla ničím podobným disponovat, a pokud se jeho domněnky

potvrdí, znamenalo to jen jedno. Kromě nich je tu ještě někdo jiný,

zákeřný a nebezpečný.

Přemýšlel o tom jen okrajově, zatímco se probíjel troskami,

plameny a dýmem ke královskému paláci. Neviděl nikoho živého,

ale to nebylo nic divného, i on sám, třebaže měl silové pole na

opasku nastavené téměř na maximum, postupoval ztěžka, a to

nemusel dýchat. Jen doufal, že části obyvatel se podařilo uprchnout

dřív, než se Ulan změnil v peklo.

V hradní bráně zela obrovská kulatá díra a kolem se kupily

hromady mrtvol. Byli mezi nimi útočníci, kteří se od obránců

odlišovali jen zahnutými meči a kulatými štíty potaženými kůží, na

jednom z odhozených a ožehlých praporců rozeznal dračí spár. Na

nádvoří narazil na kopiníka s příšernou ranou, která mu rozpárala

břicho – ještě žil, ale když se Rayovi pokoušel něco říct, z úst se mu

místo slov vyvalil jen proud krve. Od bitvy nemohl uplynout ani

den, ale byla rychlá a krutá a nepochybně zastihla Stigura a ostatní

49

zcela nepřipravené.

Závan větru na chvíli rozehnal kouř a Ray na protější straně

nádvoří spatřil dřevěný vůz vrchovatě naložený kořistí. Ale šest

mužů, kteří k němu patřili, mělo teď jiné starosti – zuřivě dotírali na

rytíře v blankytném brnění! Opíral se zády o zeď, a třebaže už

krvácel z několika utržených ran, stále se mu dařilo držet útočníky v

odstupu. Drug Sando, uvědomil si Ray a okamžitě mu vyrazil na

pomoc. Cestou hrábl po meči povalujícím se na zdupané a

zkrvavené hlíně a pak v plném běhu vrazil do půlkruhu dračích

spárů. Pohyboval se jako blesk, a než se stačili vzpamatovat, ležel

jeden z nich na zemi s proseknutým hrdlem, druhý se odpotácel a

vyděšeně tiskl dlaň ke stehnu, z něhož prýštila krev. Jenomže pak se

Ray octl tváří v tvář jejich veliteli, vysokému muži v kožené

kazajce, který jeho útok zastavil štítem a vzápětí prudce máchl po

Rayovi šavlí. Silové pole úder absorbovalo, jeho síla však odhodila

androida stranou, byl sice okamžitě znovu na nohou, ale jen proto,

aby mohl uhýbat dalším ránám. To se mu sice vedlo, jenomže když

je chtěl oplatit, jeho meč na vysokého muže vůbec nedosáhl. A navíc

o něj při dalším náporu přišel, dlouhým obloukem vedený úder mu

ho vyrazil z ruky, jako by to byla dětská hračka. Ten chlap měl teda

páru!

Stáli proti sobě, Ray zdánlivě bezmocný a přivřenýma očima

sledující každý soupeřův pohyb, vysoký muž s vítězoslavným

výrazem v ostře řezané tváři, připravený ke smrtícímu úderu, o jehož

účinku neměl sebemenších pochyb. Ani androidovy síly nejsou

nevyčerpatelné a Ray cítil, jak mu rychle ubývají. Musel to nějak

ukončit – také proto, že zbývající tři muži prolomili Sandovu obranu

a zasypávali jej ranami.

Muž pokročil a rozmáchl se. Ray zkoncentroval zbytky energie,

mocně se odrazil, vymrštil se do vzduchu a v rychlém přemetu

přeletěl přes zkoprnělého soupeře, jehož zbraň překvapeně švihla do

prázdna. Zlomek sekundy, než jeho protivník zareagoval na novou

situaci, Rayovi stačil. Přistál pružně za jeho zády a vrazil mu jeden

ze svých tesáků do ledvin.

Vysoký muž vyhekl, pokusil se otočit, ale klesl přitom na kolena

a po chvilce marného úsilí jeho hlava udeřila o dláždění. To tedy

50

nebylo zrovna sportovní, Rayi, ocenil svůj výkon android a obrátil

se k Sandovi.

Tomu se podařilo dva útočníky zabít, ale za nepřijatelnou cenu –

z hrudi mu trčel zlomený meč a drug, opřený o zeď, se zvolna

sesouval k zemi. Poslední z nájezdníků se nad ním tyčil, jako by

přemýšlel, jestli ještě stojí za to, aby ho dorazil.

Ray byl od nich příliš daleko, a tak bez váhání vytáhl zpoza

opasku druhý tesák a hodil. Dýka přesně kopírovala vypočtenou

dráhu a zastavila se až v mužových zádech. Vypadal, že s něčím

podobným nepočítal, a než si to stačil přebrat, zemřel.

Ray přispěchal k Sandovi, odtáhl mrtvé tělo a poklekl k němu.

Jediný pohled mu stačil. Drug umíral a Ray si hořce vyčítal, že

nebyl rychlejší.

Ze Sandových očí rychle mizel jas, ale Raye ještě poznal.

„Přišel jsem pozdě,“ vypravil ze sebe, tvář zkřivenou bolestí.

„Nemluv, pane,“ řekl Ray zbytečně, protože mlčení mohlo

drugovo utrpení jen o málo prodloužit.

„Princ?“ vydechl Sando.

„Žije a uzdraví se.“

„To je dobře.“ Statečný mladík zavřel oči. „Protože on je teď

králem… Stigur je mrtvý… princeznu unesli… vyřiď mu…“

Odmlčel se. Smrt se blížila.

Ray v duchu zaklel. To nebyly dobré zprávy.

„Buď bez obav, pane,“ řekl měkce. „Pomůžeme mu,“ slíbil za

sebe i za Marka.

„Řekni mu…,“ ozval se Sando slábnoucím hlasem, „…

Noktové… byli to Noktové… nevím, jak to dokázali… museli…

nevím… odpusť mi…“

Ray se už nedozvěděl, komu drug Sando adresoval svou prosbu o

odpuštění. Mohl mu jen zatlačit oči.

A udělal to, jako by byl člověkem a jako by ztratil někoho

blízkého. Sando by si nepochybně zasloužil být s poctami pohřben

vedle svého krále, a snad to udělají místní, až se vrátí do svých

zničených domovů, Ray na to čas neměl. Ještě mu věnoval poslední

pohled a obrátil se k odchodu.

Na částečně roztavených kamenech hradeb, bráně i na

51

roztrhaných tělech podrobněji zkoumal účinky neznámé zbraně,

která zřejmě rozhodla o výsledku bitvy, a potvrdil si původní odhad.

Vysokofrekvenční energetický výboj, podobně jako z termopalu, jen

s daleko větší účinností, ale zase ne takovou, jakou dosahovalo třeba

pulzní dělo. Prohledal zbrojní program uložený ve své paměti, nic,

co by vyhovovalo zjištěným údajům, však nenašel, a to ho

znepokojilo.

Pokusil se o telepatický kontakt s Markem, ale nefungovalo to,

byl příliš daleko. Nutně musel věnovat pár hodin dobití svého

generátoru na nějakém klidném místě, v bezpečné vzdálenosti od

doutnajícího města. Než ho našel, zopakoval si základní informace o

Noktech.

Byli to nájezdníci, obývali rozsáhlé stepní území na západ od

Kronu, jehož hranice nebyly pevně vytyčeny, a živili se převážně

chováním dobytka. Sdružovali se v kmenech, které občas bojovaly

mezi sebou, v současnosti však byly spojeny ve volném celku pod

vládou knuta Činga. Skutečnou moc měli ovšem v rukou šamanové,

kteří praktikovali krvavé rituály k uctění desítky nejrůznějších bohů

– jenomže žádné čáry a obřady nemohly přivést na svět pulzní dělo

nebo něco podobného. Ani náhodou.

Nebo ano? Dokázali by ovládnout blesky? Nějakou jinou

přírodní energii? Vysoce nepravděpodobné.

Mohli na Tanakisu operovat vesmírní piráti? Nelegální důlní

společnost, kterou sem přilákaly bohaté surovinové zdroje?

I o tom pochyboval. Průzkumná galaktická služba objevila

planetu teprve nedávno, a i kdyby informace pronikly na veřejnost

(což se stávalo), těžko se sem někdo mohl dostat dřív než agenti

SDPP.

Takže co zbývalo?

Cizinci. Vzhledem k tomu, že Tanakis ležel na samé hranici

současného vlivu Pozemské unie, to nebylo nemožné.

Ale skenování z oběžné dráhy by jejich přítomnost, přesněji

přítomnost jejich techniky a technologie, objevilo, a to se nestalo.

Ray uzavřel výčet hypotetických možností, které budou muset s

Markem prověřit, a pak ulehl v mělkém dolíku a otevřel hruď

přímému působení slunečních paprsků. Čas zvolna ubíhal.

52

Neuspořádaná armáda Noktů zatím postupovala na východ. S

výjimkou dlouhovlasé princezny Asenty, dcery krále Stigura II., s

sebou neměli vůbec žádné zajatce. Jezdci na nízkých houževnatých

koních i pěší museli přizpůsobit rychlost přesunu obrovskému

šestikolovému vozu, na němž v dřevěné kleci pobité olovem

spočívalo dračí vejce.

Na úsvitu čtvrtého dne, právě když se Mark oplachoval u lesního

potůčku, konečně zaslechl Raye. Ale kromě toho, že jeho přítel

dorazí někdy odpoledne, se dozvěděl jen samé znepokojivé a

překvapivé věci. Všechno se nesmírně zkomplikovalo a incident na

turnaji se mu teď rázem jevil jen jako drobná nepříjemnost.

Vrátil se do pobořeného hrádku, a protože princ Eldar (teď

vlastně už král) ještě spal, promluvil si s Kallisem. Docela se sblížili,

třebaže lapka pro něho stále byl trochu záhadou – na jeho minulosti

ležel nějaký stín, možná zabití nebo dokonce vražda. Nějak to

souviselo se smrtí Trevorova ochočeného dravce kallise, s nímž

vyjížděl na lov a jehož pera si na znamení věrné vzpomínky vpletl

do vlasů. Podrobnosti z něho nevytáhl, ani to, jak přišel ke své tlupě.

„Připojili se ke mně jeden po druhém dobrovolně a já nikdy nepátral

po jejich důvodech,“ řekl jen Trevor. „Mohou mě kdykoliv opustit,

nepřísahali mi věrnost, nebo něco podobného, na to si potrpí jen

urození pánové, jako jsi ty,“ doplnil se smíchem.

Mark je cvičil v zacházení s mečem, tesákem a pár užitečných

triků naučil i ty, kteří vlastnili jen dřevěné kyje. Byli to většinou

vesničané, ale podrobovali se jeho příkazům ochotně a s nadšením –

brzy je všechny znal jménem a věděl, kde jsou jejich přednosti a

slabiny. Nejvíc si oblíbil Hůlka, mládence s ošklivou jizvou přes

pravou líc (bič, hádal Mark), který s neuvěřitelnou dovedností

zacházel s lukem. V království to byla opomíjená zbraň, vhodná

snad jen k lovu, ale Hulk dokázal na padesát metrů zasáhnout cíl o

velikosti stříbrné mince osmi šípy z deseti. Mark to také zkusil a

musel si přiznat, že k tomu, aby se mladíkovi vyrovnal, by

potřeboval pár dní intenzivního výcviku.

Trevor vypadal ustaraně, když mu Mark s úpravami zopakoval,

53

co se dozvěděl od Raye, a ani se nedivil, jak se to dozvěděl.

„Co chceš dělat, Marku?“

„Ještě nevím. Naším prvním úkolem teď asi je ochránit Eldara –

nebude pro něho lehké vyrovnat se s otcovou smrtí. Zřejmě bychom

také měli varovat hraběte Haralda a pokusit se zastavit Nokty.“

Trevor zavrtěl hlavou.

„Harald nemá dost mužů a jeho tvrz nevydrží obléhání ani jeden

den.“

Mark jen kývl. A to ještě Kallisovi neřekl nic o neznámé zničující

zbrani.

„Až se vrátí Ray, poradíme se. Teď budeme muset promluvit s

princem.“

Nijak zvlášť se mu do toho nechtělo.

Ohromený Eldar jen stěží zadržel slzy, když se dozvěděl o smrti

svého otce a únosu sestry, ale jeho žal rychle vystřídalo rozhořčení a

touha pomstít se. Třebaže byl ještě hodně zesláblý a už po

čtvrthodince cvičení mu meč vypadával z unavené ruky, museli

Mark s Trevorem vynaložit nesmírné úsilí, aby mu zabránili vyrazit

proti nepříteli.

„Jsi teď králem, pane, a jedinou nadějí všech Kronů,“ naléhal

Kallis Trevor, „k čemu by jim bylo, kdyby ses nechal zabít?“

„Nemůžeš se jim přece postavit sám!“ přidal se Mark.

„Není sám,“ zamumlal Kallis a Mark i princ na něho překvapeně

pohlédli.

„Cos myslel, Marku?“ smál se už zase lapka. „Že si budete

vyřizovat účty s Nokty, zatímco my se tu budeme válet a z nudy

obírat vesničany? Ani náhodou – nechceme o tu zábavu přijít.“

Žádná zábava to nebude, pomyslel si Mark, ale nahlas řekl jen:

„Můžeš počítat také s mou pomocí, princi. Jenomže i tak je nás

sotva patnáct. Nejdřív musíš sebrat vojsko.“

„Děkuji vám, přátelé,“ řekl očividně dojatý Eldar a pak už se mu

do hlasu vloudila i trocha královské vznešenosti. „Nebude to

zapomenuto.“

Začali spřádat plány, a když se krátce po poledni objevil Ray,

měli už je v hrubých rysech připravené. Princ s Kallisem pojedou k

54

hraběti Haraldovi, který se všemi bojeschopnými muži opustí město,

Trevorovi lidé objedou nejbližší šlechtická sídla a vyzvou lenní

pány, aby se připojili k princově armádě, která se shromáždí na

určeném místě.

„Raději ať je poměrně nepřístupné,“ doporučoval Ray, „žádná

otevřená pláň, tam jsou Noktové jako doma.“

„Den cesty od Walstone je Návrší mrtvých hlav,“ ozval se Kallis.

„Vede k němu jen úzká soutěska, stráně jsou srázné a kamenité. Moc

dobré pro obranu.“

„Návrší mrtvých hlav?“

„No, trošku tam straší, Marku,“ zašklebil se potutelně Trevor.

„Dobrá,“ rozhodl rázně Eldar. „Přidáme tam mrtvé hlavy Noktů.“

Anebo naše, doplnil v duchu Mark.

„Ale budou si nás tam muset najít,“ uvažoval Eldar. „Co když

táhnou úplně jiným směrem?“

„Ne,“ řekl Ray, „míří sem, ale přesunují se hodně pomalu.

Myslím, že chtějí tebe, pane. Nepochybně vědí, že jsi byl na turnaji

a dokud jsi naživu, představuješ pro ně nebezpečí.“

„Já a Ray jim pojedeme vstříc, budeme je sledovat a sbírat

informace,“ připomněl Mark dohodnutý postup. Že má v úmyslu

provést ještě pár jiných kousků, samozřejmě neuvedl.

A pak si vzpomněl na Dereka Planta! Úplně na nešťastného

poradce zapomněl – nejdřív zamýšlel svěřit se s tím princi, ale pak

raději vzal stranou Trevora, požádal ho, aby na panoše dohlédl, a ten

mu to bez váhání slíbil.

Nastal čas se rozloučit.

„Pořád musím myslet na tu zbraň,“ prohodil Ray, když urazili

prvních několik kilometrů. Oba jeli na koních, Mark na Knoxovi a

android na hnědé klisničce, kterou spolu s dalšími koňmi přivedl

Trevor – dokonce prý za ně zaplatil! „Převážejí ji ve velkém

zavřeném voze a já nejsem schopen ji identifikovat. Dělá mi to

starosti.“

„Tak si ji omrkneme zblízka.“

„To sotva. Hlídají ji jako oko v hlavě, přes stráže se

nedostaneme.“

55

„Něco už vymyslíme,“ mávl rukou Mark. „Mně se zase nelíbí, že

naše mise na Tanakisu se nepříjemně prodlužuje a že jsme se trochu

moc zapletli do místní politiky. Někomu to bude vadit, zvlášť když

si pan Plant přisolí.“

„Informace o tom energetickém zářiči, nebo co to je, všechny

výhrady umlčí. Tedy pokud je získáme.“

„Máš pocit, že v tom mají prsty Danubiáni?“ nadhodil Mark. „Už

dlouho jsme na ně nenarazili.“

„Možná. Nebo někdo další.“

„To je nepravděpodobné.“

„Ale možné.“

S pokusy Danubiánů, konkurenční vyspělé vesmírné civilizace, o

jejíž velikosti a síle zatím existovaly jen dohady, proniknout do

sféry vlivu Pozemské unie se už na předchozích misích několikrát

setkali. Nic však zatím nenasvědčovalo tomu, že se schyluje k

závažnému ozbrojenému konfliktu, ale vláda federace přikládala

jakýmkoliv informacím o Danubiánech prvořadou důležitost.

Pokračovali v jízdě i po soumraku a v noci, která byla dík dvěma

měsícům Tanakisu světlá, a teprve když je zakryly mraky, slezli s

koní, aby si odpočinuli. Začalo pršet, drobně, ale vytrvale.

„Mohlo to ještě chvilku vydržet,“ mrmlal Mark, opřený o kmen

listnatého stromu. „Zrovna jsem si říkal, jaké tu mají příjemné a

stálé počasí, a teď tohle.“

„Občas holt zapršet musí,“ zašklebil se android. „Ale neboj se,

tvoje brnění zrezavět nemůže, rytíři z Hvozdu.“

„Jestli to bude dlouho trvat, zrezivím sám.“

Pršelo až do rána.

7.

V husté mlze, která se jen zvolna rozpouštěla a tlumila všechny

zvuky, vypadala krajina přízračně. Jeli pomalu a obezřetně, smysly

napjaté a ruce na zbraních.

„Už musíme být blízko,“ špitl Ray. „Divím se, že je není slyšet.“

„To ta zatracená mlha,“ zaklel Mark. „Jako bychom se brodili

56

mlékem.“

Drželi se při okraji lesa, neboť předpokládali, že armáda Noktů

táhne po otevřené pláni, a nemuseli se tedy obávat, že nečekaně

narazí na její předvoj. Vtom se Ray zastavil a zvedl ruku.

Mark přitáhl vraníkovi otěže. Pak to uslyšel i on.

Cinknutí podkovy o kámen.

Bleskurychle a neslyšně sklouzli ze sedel, odvedli koně za stromy

a přikrčili se v podrostu. Dusot kopyt se přibližovalo.

„Tři jezdci,“ zašeptal Ray. „Ne, čtyři.“

„Hlídka?“

„Asi. Necháme je projet?“

Mark kývl.

Z trhajících se závojů mlhy se vynořili čtyři Noktové na malých,

hustou srstí porostlých koních. Klusali volně a bezstarostně a bavili

se mezi sebou hrdelní řečí plnou ostrých sykavek. Když je míjeli,

Knox si hlasitě odfrkl.

Sakra! prolétlo Markovi hlavou, ale to už byl v půli cesty.

Jediným dlouhým skokem překonal vzdálenost k jezdcům, kteří

okamžitě zastavili, popadl prvního z nich za nohu a strhl ho na zem.

Ten se ale hbitě překulil a v jeho ruce se objevila ostrá klikatá dýka.

Mark neměl čas tasit meč, a tak se spolehl na opasek a vrhl se na

soupeře celou svou vahou. I přes silové pole ucítil bodnutí v boku,

ale nevšímal si toho, praštil muže loktem do ohryzku, křuplo to a

zmítající se tělo se změnilo v hadrovou loutku.

Mark byl v mžiku znovu na nohou a spěchal k Rayovi. Tomu se

tak dobře nevedlo, stihl pouze poranit jednoho z jezdců na stehně,

ale to ho nezastavilo – všichni tři kroužili kolem androida a

zasypávali ho prudkými ranami svých zahnutých šavlí, které Ray

krátkými tesáky s obtížemi odrážel. Jen díky své nadlidské hbitosti a

silovému poli opasku unikal, což jeho protivníky zjevně mátlo.

Mark se s ničím nemazlil. Vytáhl meč a v běhu jím sekl po

zadních nohou nejbližšího koně, který se vzápětí s bolestným

zaržáním zřítil k zemi. Ale Noktové byli bravurní jezdci a měli

bohaté zkušenosti z bojů v sedle, a tak i tenhle dokázal seskočit a

čelit Markovu útoku. Nastavil jeho úderu kulatý štít, v němž těžký

meč beznadějně uvízl, takže Markovi nezbylo nic jiného než

57

vymrštit pravou nohu a kopnout protivníka pod žebra. Ten zakolísal,

Mark mu vytrhl štít i se zaseknutým mečem z ruky a celou tou

kuriózní soupravou mu roztříštil lebku.

Bylo to něco trochu jiného než turnajové klání.

Ohlédl se. Další Nokt visel v sedle a zpod lopatek mu trčel Rayův

tesák. Poslednímu jezdci to rychle došlo – otočil koně, udeřil ho

patami do slabin a ujížděl pryč.

„Rayi!“ vykřikl Mark. „Nenech ho uniknout!“

Android zvedl ruku a z jeho ukazováčku vyšlehl tenký laserový

paprsek. Nokt už málem zmizel v mlze. Málem.

Ray se podíval na Marka s mírně provinilým výrazem v tváři,

ostatně jako vždycky, když použil tuhle nepovolenou zbraň, třebaže

jeho přítel mu to nikdy nevyčetl. Naopak.

„Samozřejmě mimo protokol, šéfe,“ ušklíbl se Ray, což

znamenalo, že v automaticky nahrávaném záznamu se tenhle

prohřešek neobjeví.

„To by mě zajímalo, co bys dělal, kdyby tu s námi byl pan

Plant,“ pokýval hlavou Mark.

„Nic bych dělat nemusel. Derek by je pobil sám.“

„Aha.“

Probodený Nokt ještě žil. Stáhli ho ze sedla a položili do trávy.

„Řekni nám něco o té vaší strašné zbrani,“ sklonil se k němu

Mark. „Víš, o té, co spaluje. No tak!“

Nájezdník umíral, ale ještě měl dost sil na to, aby stáhl ústa do

posměšného šklebu.

„Dračí vejce,“ zachrčel. „Už brzy… ho uvidíte… pošle vás…

k…“

Víc toho nestihl, a tak se jen mohli dohadovat, kam měli být

posláni.

„Dračí vejce,“ opakoval zamyšleně Ray a sáhl po tesáku trčícím

mrtvému ze zad.

„Vezmi si radši nějaký meč,“ radil mu Mark, ale android nedbal.

„Už jsem si na ně zvykl. Dračí vejce. Nesmysl. Žádní draci na

Tanakisu nejsou.“

„Ale možná kdysi byli, jako jednorožci, ne?“

„Možná. Ale z jejich vajec sis mohl tak akorát udělat amoletu, a

58

ne jimi zapalovat města a bořit hradby.“

Mark si ohmatával bok, kam ho zasáhla protivníkova dýka.

„Budu tam mít modřinu jak pěst,“ zabručel.

„Měl bych jich nejmíň sedm, kdybych si na ně potrpěl. Jsou to

dost zarputilí rváči, tihle Koktové,“ kontroval Ray.

„Musíme se pohnout, než se začnou shánět po ztracené hlídce.“

„Myslím, že dřív než večer je nikdo postrádat nebude. Ale máš

pravdu, jedeme dál.“

Mlha zvolna řídla, až ji nakonec slunce Tanakisu rozptýlilo

docela. Dřív, než spařili hordy knuta Činga, prozradily jim jejich

přítomnost ržáni koní, práskání bičů a křik. Zalehli do vysoké trávy

a zpoza vrcholku povlovného svahu sledovali, jak se dole pod nimi,

po vozové cestě podél řeky vine dlouhý had jezdců i pěšáků.

Uprostřed neuspořádaných oddílů jízdních bojovníků, nad jejichž

hlavami vlálo pár potrhaných praporců s dračím spárem v červeném

poli, se ztěžka pohyboval šestikolový vůz, zadní voj tvořily káry s

proviantem, složenými příbytky a kořistí provázené ženami a dětmi

– Noktové brali na válečné výpravy celé své rodiny – které střežil

rozptýlený hlouček nájezdníků. Před armádou i po jejích stranách se

míhali osamělí jezdci, nepochybně hlídky a zvědové.

„Dobré tři tisícovky hrdlořezů, co?“ poznamenal tiše Mark.

„Tři tisíce tři sta dvacet šest,“ upřesnil Ray. „Aspoň těch, co jsou

vidět.“

„Docela dost, řekl bych. Tamhle je to vejce?“ ukázal Mark na

vůz.

„Ano. Ta bedna, nebo spíš klec, je pobitá olověnými pláty, což

může znamenat, že záření vejce ohrožuje i Nokty samotné. Moc

zajímavé, jak přišli na olovo.“

„Pokus omyl?“ navrhl Mark. „Snad. Všiml sis šamanů?“

„Jo,“ kývl Mark, třebaže až po Rayově upozornění rozeznal mezi

jezdci obklopujícími vůz křiklavě oděné postavičky kmenových

kouzelníků. „Třeba mají nějaké zkušenosti s alchymistickými

pokusy.“

„Na hradech Tanakisu nejspíš nějaké primitivní alchymistické

dílny existují, ale jen stěží ve stanech nájezdnických kmenů. Chce to

přece jen aspoň základní vybavení. Pořád mi to nedává smysl.“

59

Mark přejížděl zkoumavým pohledem celý konvoj, ale nakonec

to vzdal – androidově vylepšenému zraku konkurovat nemohl.

„Vidíš princeznu?“

„Je tam vzadu, na nosítkách. Přepych ve srovnání s tím, jak

Noktové zacházejí se zajatci.“

„Má pro ně cenu, nejsou hloupí. Mohou jejím prostřednictvím

přitlačit na Eldara a hodila by se jim, i kdyby zahynul. Třeba by si ji

Čing vzal za svou devátou nebo kolikátou manželku a jeho nárok na

trůn Kronu by pak byl legitimní.“

„No, řekl bych, že Koktové se na diplomatické finty spoléhají

daleko méně než na své šavle,“ namítl Ray. „Dozvěděl ses o ní něco

od prince?“

„Moc ne, nezdálo se mi, že by k sobě zrovna pláli sourozeneckou

láskou. Je o tři roky starší než on, prý rozmarná a svéhlavá a měla

velký vliv na svého otce. Eldar se radši inkognito potloukal po

turnajích jako rytíř beze jména, než aby s nimi trávil poklidné

večery. Ale stejně…“

„Vsadím se o láhev tvé oblíbené whisky, že přemýšlíš o tom, jak

bys ji vysvobodil,“ poškádlil ho Ray.

„Co bys s tou lahví dělal? Neříkej mi, že ti začal chutnat alkohol!

Jestli ano, prásknu to Plantovi, který má k lidským choutkám

androidů pořádné výhrady.“

„Nezkoušej to zamluvit!“

„No,“ připustil váhavě Mark, „napadlo mě to. Vyrazili bychom

tím Noktům jednu zbraň z ruky.“

„Ale ne tu správnou. Vejce je daleko důležitější, Marku.“

„Vždyť já vím. Počkáme do večera a pak se rozhodneme.“

Rayův pozitronický mozek rychle hodnotil situaci.

„Do večera dorazí k Walstonu. Doufám, že se hraběti podařilo

město evakuovat. Noktové budou rozzuření.“

„Ale taky opilí. Musela tam zůstat spousta kraše,“ dodal Mark se

vzpomínkou na bolavou hlavu.

Po zbytek dne sledovali z bezpečné vzdálenosti postupující

armádu, k žádné rušivé události nedošlo.

Ještě před soumrakem se skutečně Čingovy hordy dostaly k sídlu

60

hraběte Haralda, jízdní hlídky už přinesly zprávu, že město i tvrz

jsou opuštěné. Nájezdníci se spokojili s pleněním a rabováním a pak

dřevěné domy zapálili. Přicházející noc tak prozařovaly plameny z

hořícího města i z ohňů Noktů, kteří rozložili své kožené stany na

louce, kde se před několika dny Mark proslavil v turnajovém klání.

Na velkých rožních se otáčela poražená dobytčata a zvěř, Noktové

popíjeli zkvašené mléko z měchů, ale někteří sahali i po hliněných

nádobách s krašem a mezi nimi se všude pletly špinavé polonahé a

divoce vypadající děti. Nicméně kolem tábora byly rozmístěny

ozbrojené hlídky – i když Mark na disciplínu Noktů příliš nevěřil a

tipoval, že i ony časem podlehnou veselí a jejich ostražitost

přinejmenším ochabne.

S Rayem se obloukem vyhnuli ležení a opačnou stranou vstoupili

do Walstonu. Nebyl tak zničený jako Ulan i doutnajících požárů

bylo míň, jako by to Nokty nebavilo, když nenarazili na odpor. Koně

nechali před městem a postupovali opatrně, třebaže nepředpokládali,

že by se tu nějaký nájezdník vyskytoval, co se dalo, odnesli a ve

stísněných prostorech se necítili dobře, dávali přednost nebi nad

hlavou a stepi kolem. Naopak, oba agenti Služby se tu mohli cítit

bezpečněji a také trochu doufali, že tu najdou nějakou zprávu, nebo

znamení od Eldara a Kallise. Marka navíc hryzalo svědomí, pokud

se týkalo Dereka Planta. Snad se mu nic nestalo.

Zatím nenarazili na nikoho a na nic, co by stálo za zmínku, všem

obyvatelům se zřejmě podařilo opustit město včas. Hospoda U tří

prstů dosud stála, jen vytlučená okna a vyražené dveře svědčily o

nedávné návštěvě, která přišla a odešla bez placení. Chtěli ji minout,

když se Ray zarazil.

„Někdo tam je,“ zašeptal.

Přitiskli se k vyvráceným veřejím. Skutečně! Zevnitř se ozývalo

tiché sténání.

Těžko to mohla být léčka, ale Mark přesto vytasil meč a krytý

Rayem vstoupil dovnitř. Krok za prahem se zastavil a pátravě

zkoumal potemnělou místnost – ano! Za stolem, právě za tím, u

něhož seděli, když hostinec navštívili poprvé, se krčila schoulená

postava.

„V pořádku, nikdo jiný tu není,“ ozval se polohlasně Ray a

61

zapálil zbytek silné lojové svíce.

Její mihotavé světlo dopadlo na bolestí zkroucenou tvář Leona

Pěnice. Potulnému pěvci tekla krev z mnoha drobných ran a

škrábanců, ale vážnější zranění vidět nebylo, jen prsty obou rukou

měl zlámané. Z očí mu stékaly slzy.

„Leone!“ přiskočil k němu Mark. „Rayi, dej mu něco.“

Android už měl v dlani tabletu silného analgetika s povzbuzující

a regenerační složkou, vložil ji pěvci mezi rty a dal mu ji zapít

pohárem vody.

Leon byl při vědomí, ale chvilku mu trvalo, než je poznal.

„Rytíř z Hvozdu,“ zašeptal vysíleně a zavřel oči.

Čekali, až lék zabere.

„Není na tom tak špatně,“ zhodnotil zatím jeho stav Ray. „Víš,

Noktové pěvce nezabíjejí. Neváží si jich, mají je spíš za blázny, ale

přesto pokládají jejich nadání za dar bohů, které nechtějí urazit.“

„No ale pohráli si s ním. Proč neodešel s ostatními?“

„Já…“ ozval se Leon, „zůstal jsem… dobrovolně. Nabídl jsem to

králi…“

„Jistě!“ vykřikl Ray. „Od někoho se přece Noktové museli

dozvědět, kam má Eldar namířeno!“

Leon chabě kývl.

„Taky jsem spoléhal na to, že… mě nezabijí. Ale… mučili mě…

rozšlapali mi loutnu a…“ pokusil se zvednout dlaně „… už nikdy si

nezahraju.“

Mark se na něho díval s obdivem. Takové hrdinství by od

uhrovitého mladíka navyklého na lesk hodovních síní a potlesk

opravdu nečekal.

„Ale zahraješ a zazpíváš, Leoně,“ uklidňoval ho. „Složíš píseň o

vítězné bitvě s Nokty a budeš ji zpívat králi a všem šlechticům

Kronu!“

Pěnice se smutně usmál a zavrtěl hlavou.

„Už nikdy.“

Mark vrhl tázavý pohled k Rayovi.

„Jistě,“ odpověděl android na nevyslovenou otázku. „Bude to

trošku bolet.“

„Když přežil mučení Noktů, přežije i tvou péči,“ zavtipkoval

62

Mark.

„Měl sis na tuhle misi vzít místo mě nějakého felčara. Pořád

abych někoho dával dohromady.“

Nalili do pěvcových úst sklenici silného krašaku, ale když mu

Ray rovnal přelámané prsty a fixoval je provizorními dlahami, Leon

stejně úpěl a nakonec upadl do bezvědomí. Odnesli ho do podkroví a

uložili do krčmářovy postele.

„Budeme ho tu muset nechat,“ dělal si starosti Mark.

„Někdo se o něj postará,“ mínil Ray. „Jakmile Noktové

odtáhnou, někteří obyvatelé se vrátí, krčmář určitě.“

Vyšli z hospody. Noc už pokročila a z ležení k nim doléhala

hlučná vřava.

„Uděláme to tak, jak jsme se dohodli,“ řekl Mark. „Odlákáš

jejich pozornost pořádným bengálem a já se zatím pokusím přiblížit

k vozu a trochu oťukat to vejce. Sejdeme se u koní.“

„Platí. Teď by se nám hodily naše polní kombinézy a nějaká

výzbroj. Takhle budeš mezi Nokty dost nápadný.“

„Nedá se nic dělat,“ usoudil Mark Stone a alespoň si začernil tvář

sazemi z ohořelého trámu. Ray si protentokrát ušetřil uštěpačnou

poznámku.

„Dej na sebe pozor,“ řekl jen a zmizel v postranní uličce.

Android běžel rychle a nehlučně po vnějším okraji tábora

nájezdníků a bez problémů se vyhnul všem hlídkám, jejichž

ostražitost, jak předpokládali, už také otupilo jídlo a alkohol. Bez

potíží se dostal až k jednoduché kruhové ohradě, kde přešlapovali

koně, opodál stálo pár naložených vozů. Přikrčil se, otevřel schránku

na svém stehně a vyňal z ní dva miniaturní, vysoce explozivní

granáty se zpožděným účinkem. Počkal ještě pět minut, aby poskytl

Markovi víc času, a pak jeden vsunul na korbu vozu a druhý hodil

doprostřed ohrady. Dva nebo tři koně poplašeně zafrkali, ale nikdo

si toho nevšímal, ostatně, jak si Ray všiml, žádný hlídač tu nebyl.

Rozběhl se zpátky.

Granáty explodovaly s ohlušivým třeskem. Vyděšení koně se

vzpínali a ržali a pak v návalu šílené paniky prorazili ohradu a

vyřítili se do noci. Druhý výbuch rozmetal vůz, hořící trosky

63

dopadly na další káry a zapálily je.

Z ležení zazněl vzteklý řev a Ray viděl, jak od ohňů a ze stanů

vybíhají Noktové a s tasenými šavlemi se hrnou k ohradě. Požáry

snadno uhasí, ale než seženou dohromady uprchlé koně… to by

mělo hodně Markovi usnadnit práci.

Mark také bez problémů minul hlídky, ale když se dostal mezi

stany, šlo už to hůř a pomaleji. Musel využívat každého stínu, aby

na jeho postavu nedopadla zář plamenů a dávat pozor na ojedinělé

bojovníky a také děti, kterých po táboře pobíhaly desítky.

Právě se krčil za jedním stanem a vyhlížel, jak daleko to má ještě

k vozu s vejcem, když se náhle rozhrnuly kůže u vchodu a ven vyšel

polonahý Nokt s vlasy svázanými do dlouhého ohonu, jehož trup se

leskl tukem. Překvapení bylo oboustranné, ale Mark reagoval daleko

rychleji. Zahákl pravačku kolem mužova hrdla, prudčeji škubl

stranou a nájezdník se mu bez hlesu sesunul k nohám. Vteřinu

vyčkával, jestli nevznikne nějaký rozruch, a pak odtáhl mrtvolu za

stan.

Trochu se tím zdržel a právě v tom okamžiku zazněly výbuchy.

Výborně, Rayi!

Teď mohl využít zmatku a postupovat daleko rychleji – kolem

něj se řítili rozzuření a hulákající Noktové, ale nikdo si ho nevšímal.

Pro jistotu taky mával rukama a křičel, ale přitom nenápadně

zpomaloval a posunoval se na okraj řvoucího davu, a když ho jeho

hlavní část minula, mrkl kolem a pak se plavným kotoulem přemístil

do tmy mezi stany.

Zvedl se na loktech a opatrně vyhlédl. K vozu s tajnou zbraní

Noktů to měl necelých dvacet metrů, ale nebylo mu to nic platné.

Vůbec nic.

Rayovi se sice podařilo vyvolat paniku v celém ležení, ale stráží

u vejce jako by se to netýkalo. Dvanáct statných Noktů ozbrojených

dvěma zahnutými šavlemi obklopovalo vůz, ani se nepohnuli a

dokonce si nevšímali požáru a vzniklého zmatku a stále upírali

ostražitý pohled před sebe. Navíc na kozlíku seděl jeden ze šamanů,

tvář pomalovanou rudými pruhy, na krku náhrdelník z kostí, v ruce

důtky s tenkými pruhy kůže.

64

Mark zklamaně vydechl. S trochou štěstí by mohl nehlučně

zneškodnit dva nebo tři, ovšem dvanáct mužů nikdy. Byl to dobrý

pokus, ale nevyšel.

Už se chtěl stáhnout, když se o několik metrů dál po jeho levé

ruce ze stanu s chocholem koňských žíní na špici vypotácel muž.

Vyprovázelo ho svištění biče, který dopadal na jeho záda a barvil je

krvavými šrámy. Knut Čing byl zlostí bez sebe a práskal bičem ještě

potom, co nešťastník unikl z jeho dosahu.

„Najděte je a zabte!“ ječel. „Nebo vás nechám roztrhat koňmi,

hlupáci!“

Mark měl tak poprvé možnost spatřit současného velitele

spojených hord Noktů. Kdyby nevěděl, jaké ukrutnosti páchá, musel

by se zasmát. Byl to malý stařík s vrásčitou tváří, řídkou šedivou

bradkou sestřiženou do špičky a zplihlými kníry. Ušpiněný plášť

lemovala vypelichaná kožešina, na hlavě měl čapku sešitou ze tří

různobarevných pruhů kůže, z jejichž okrajů splývaly řemínky s

navlečenými zuby – nejspíš lidskými. Dupal nohama jako umíněné

dítě.

Za ním vyšli dva ještě bizarněji vyšňoření kouzelníci a

uklidňovali ho.

„Kdo to je?“ prskal Čing. „Stigura jsme zabili a ten jeho parchant

je na útěku, ve městě není živá noha!“

„Jsou to zbabělci, knute,“ ozval se hubený šaman, který Činga

převyšoval o hlavu. „Nikdo ti nemůže odolat!“

„Ti smraďoši dneska zabili čtyři nehodné psy z mé hlídky! A teď

nám rozehnali koně! Tak mi řekněte, kdo si to troufá? Kde jsou?“

Na tuhle otázku se vychrtlý kouzelník rozhlédl kolem a Mark

zatajil dech. Chvíli se mu zdálo, že se dívá přímo na něj.

„Dostaneme je,“ ozval se druhý kouzelník, do jehož tváře Mark

neviděl, „a jejich krev utiší tvůj spravedlivý hněv“.

„Pojď, knute, poprosíme znovu bohy, aby stáli při nás a dopřáli

nám rozhodujícího vítězství.“

Mark viděl v Čingově tváři pochybnost – zřejmě si na víru příliš

nepotrpěl – ale pak se stařík přece jen nechal odvést zpátky do stanu.

Hubený šaman ještě otálel a s podezřením se díval do tmy. Ale

Mark už tam stejně nebyl.

65

Zvolna a obezřetně se stahoval zpátky, aby Rayovi oznámil, že

jejich plán nevyšel. Jenomže znovu ho něco zastavilo. Tentokrát to

byl ostrý, rozhořčený hlas mladé dívky.

„Já tohle jíst nebudu! A přineste mi nějakou vodu, abych se

mohla umýt! Teplou vodu, vy barbaři!“

Zavrtěl hlavou. Na to, v jaké byla situaci, si princezna Asenta

zatraceně vyskakovala.

Neměl potíže identifikovat místo, odkud se dívčin hlas ozval. Její

stan stál stranou ostatních a škvírami se z něho linulo matné světlo,

spolehlivějším vodítkem však byli dva nehybní strážci u vchodu. Z

něj právě vyšla shrbená žena a rozzlobeně mumlala:

„Coura jedna! Měli jste ji zabít a její vnitřnosti dát Runovi!“

„Mlč, ženská!“ okřikl ji pobaveně jeden ze strážců. „Bůh pomsty

má břicho plné a knut poručil!“

Žena se odšourala.

„Má pravdu, baba,“ rozmrzele podotkl druhý Nokt. „Dost na tom,

že tu musíme trčet a ani pořádně nevíme, co se děje. Aspoň kdyby

knut dovolil, abychom se s ní trochu pobavili.“

„Včera jsi říkal, že to s jejich ženskými za nic nestojí. Že jsou jak

měch loje a smrdí,“ chechtal se jeho druh.

„Tahle by třeba byla jiná.“

„Ale…“

Strážce chtěl možná ještě pokračovat, ale zabránila mu v tom

Markova dýka. S proříznutým hrdlem se špatně artikuluje.

Téměř ve stejném okamžiku vyletěla vpřed i Markova druhá

paže, v níž svíral meč. Pro dlouhý sek neměl dost místa, a tak jen vší

silou bodl, ostří proniklo tuhou koženou kazajkou, která u Noktů

suplovala brnění, a uvízlo mezi žebry. Překvapený strážce vyhekl,

ale než se vzmohl na výkřik nebo pokus o obranu, Mark přitlačil a

přišpendlil ho k zemi. Když vytahoval zbraň z jeho těla, muž se ještě

chvěl a zmítal, ale pak mu z hrudi vytryskl proud krve a bylo po

všem.

Mark na nic nečekal a vtrhl do stanu.

Asenta stála u stěny a česala si dlouhé tmavé vlasy kostěným

hřebenem. Jemné nařasené šaty v barvě jezerní zeleně měla

pomačkané a potrhané, z jedné trhliny vykukovalo zaoblené bělostné

66

rameno. Otočila se, upustila hřeben a začala ječet, jako když ji na

nože bere.

Mark přiskočil a zacpal jí ústa dlaní. V tom fofru zapomněl, že

by si před audiencí u princezny měl aspoň setřít saze z obličeje a

trochu se přepudrovat.

„Pst!!! Jsem přítel. Posílá mě Eldar!“ pokusil se to alespoň

nahradit naléhavým, vemlouvavým šepotem. Nicméně měl pocit, že

s tím přišel pozdě a čekají ho vážné problémy.

Asenta se zklidnila a prohlížela si ho velkýma temnýma očima, v

nichž se už zračila spíš zvědavost než strach. Sundal dlaň z jejích úst

a dobře udělal – byla to velmi krásná, dokonale tvarovaná ústa.

První dojem sice trochu kazil úzký a ostrý nos nad nimi, jenomže

Mark stejně na dojmy neměl čas.

„Kdo jsi?“ šeptla princezna.

Jen zavrtěl hlavou a popadl ji za ruku. Předem to asi nepůjde,

uvědomil si, bez váhání prořízl dýkou vypnutou koženou stěnu, u

níž stáli, a oba se protáhli ven. Rozběhli se, ale když se Mark ohlédl

přes rameno, viděl, že ke stanu už někdo míří. Měli sotva pár vteřin,

než Noktové narazí na mrtvoly a odhalí princeznin útěk. O sebe se

nebál, ale Asenta v dlouhých šatech sotva mohla sprintovat.

K okraji ležení a spásné tmě za ním to nebylo daleko, a tak to

riskl. Zastrčil dýku, bez vysvětlení hmátl po princezně a hodil si ji

přes rameno. Zmítala sebou a tloukla ho pěstmi do zad, takže se jí to

asi příliš nelíbilo, ale Mark už běžel jako o závod.

Zřejmě to přece jen byla chyba. Protože když se před ním, právě

ve chvíli, kdy už se domníval, že mají vyhráno, objevily tři stíny,

neměl moc na vybranou, ledaže by použil princeznu jako štít. Přesto

volnou rukou vytasil meč a běžel dál.

Stíny se rozestoupily, na chvíli zadoufal, že jsou to jen ženy nebo

děti a nechají ho být, ale pak něco zasvištělo vzduchem a na hlavu

mu spadla vržená síť.

To byl tedy pěkný podraz! Zřítili se k zemi, Mark v poslední

chvíli upustil meč, aby se na něj Asenta nenapíchla a pak už jen

ztumil pád. Princezna naštěstí zůstala na jeho zádech, takže se

nejspíš ani nepotloukla, jenomže zase mu bránila v už tak dost

omezeném pohybu, škubala sebou a z vlasů se jí přitom linula vůně

67

hřebíčku. Ta mu nevadila, horší bylo, že nedokázal sáhnout po dýce,

kterou by snad mohl přeřezat oka sítě, ostatně Noktové už stáli u

nich a světlo měsíců se stříbřitě lesklo na ostří jejich šavlí. Mark to

vzdal – tak ho přece jen dostali.

Neurvalé paže je popadly a pomohly jim na nohy. Velitel hlídky,

který měl místo jednoho oka jen díru lemovanou hnijícími strupy, se

k nim přiblížil a zvědavě si je prohlížel. Dech mu páchl jako žumpa,

kterou si oblíbili tchoři.

„Ha ha,“ zachechtal se odpudivě, „to se podívejme, jací ptáčkové

se chytili do Tavarovy sítě! U Runa a Gilgy! Knut bude mít radost a

Tavar dostane odměnu, pět koní a ženu, možná deset koní!“

Asenta se chvěla a přemáhala pláč, Markovi se zvedal žaludek.

Ten smrad byl horší než všechny šavle nájezdníků.

„Trhni si nohou!“ zabručel vztekle.

V řeči Noktů to nebyl zrovna frekventovaný výraz, nicméně

Tavar bystře pochopil, že jde o nadávku. Rozmáchl se a praštil

bezmocného Marka jílcem šavle do obličeje. Mark to napůl

očekával, takže se mu podařilo zůstat na nohou, jen se trochu

zapotácel, poněvadž to vážně byla šlupka, která zacloumala i

silovým polem.

Jednookého divocha překvapilo, že se zajatec nesesul k zemi a že

se mu dokonce ani ve tváři neobjevila krev. Vyvalil oči a udeřil

Marka znovu, tentokrát ještě silněji. Síť Markovi bránila aspoň krýt

se rukama, a tak mu nezbylo nic jiného, než se znovu pokusit to

ustát.

Povedlo se. Asentiny vlasy voněly ještě opojněji a Marka to

rozptylovalo. No, stejně nemohl nic dělat.

Tavar zíral a zbylí dva ustrašeně mumlali něco o kouzlech.

Dokonce o krok poodstoupili, jako by se bezmocného nepřítele báli.

Teď už se vzpamatovala i princezna. „Okamžitě mě pusťte, vy

hnusní barbaři! Víte, kdo já jsem?“

Mark by se vsadil, že kdyby jí to síť dovolila, rozhořčeně by si

dupla. Ach jo.

„Mrtvá kůže,“ zavrčel Tavar. „Odveďte je ke knutovi!“ obrátil se

ke svým podřízeným.

Ale ze dvou Noktů tam zbyl už jeden. Druhý se válel po zemi,

68

chroptěl a držel se oběma rukama za hrdlo, z něhož se valila krev.

Tavar se okamžitě vrhl k němu a jeho šavle se míhala šerem ve

snaze najít neviditelného nepřítele. Také další člen hlídky se s

tasenou zbraní zvolna otáčel kolem své osy a s vyděšeným výrazem

čekal na útok.

Tavar si dodával odvahy bojovým pokřikem, který nepochybně

přiláká další Nokty. Mark musel rychle jednat – s obtížemi

vydoloval levačkou z pochvy dýku a krátkými rozmachy se pustil do

sítě. Princezna mu překážela. „Ani se nehni!“ vykřikl na ni.

Zareagovala tak, jak předpokládal.

„Jak to se mnou mluvíš!“ vyprskla, nicméně se přestala zmítat a

stála pokojně.

Mark už měl ruce volné, ale marně šátral po meči. Vykašlal se na

něj a uvolnil si nohy.

Z přítmí vyletěl blýskající se tesák, Nokt ho spatřil na poslední

chvíli a podařilo se mu ho odrazit, neškodně se svezl po jeho paži.

Tavar zaječel a vrhl se směrem, odkud se vržený tesák vynořil, ale

na nikoho nenarazil a jen vztekle zařval.

Moc hluku, uvědomil si Mark. Konečně se vymotal ze sítě a

vyrazil. Nehlučně se dostal až za Tavarova záda a se škodolibým

zadostiučiněním mu poklepal na rameno.

„Hej!“

Jednooký nebyl žádný nováček, a když se otočil za hlasem,

doprovodil obrat dlouhým sekem, který by normálního muže

přepůlil. Jenomže Mark s něčím takovým počítal, prohnul se vzad,

ostří šavle minulo jeho tělo o potřebných pár milimetrů a vzápětí

jeho pravačka trefila Tavarův obličej. Dal si na té ráně záležet a

přijal s uspokojením praskot lícních kostí i spršku krve z

přeraženého nosu. Velitel hlídky odletěl a padl do trávy jak pytel

mrtvých tchořů.

„Čisté K.O.,“ ozvalo se za Markem.

S úlevou se obrátil. Poslední Nokt už byl také vyřízený, ležel na

zemi s hlavou vyvrácenou v nepřirozeném úhlu, přikrčený Ray se

rozhlížel kolem.

„Nemohls přijít o trochu dřív?“ vyčetl mu šťastný Mark.

„Jestli si vzpomínáš,“ připomněl mu ve stejném duchu Ray, „já

69

tu vůbec neměl být. Naštěstí moc dobře vím, že když tě nechám

samotného, vyvádíš strašné hlouposti. Tohle,“ ukázal na princeznu,

která se zbavovala zbytků sítě a snažila se tvářit důstojně,

„mimochodem taky nebylo v plánu.“

„Radši bychom se měli co nejrychleji vypařit,“ nadhodil Mark,

který nechtěl Rayovi příliš dávat za pravdu, „zatím jsme měli z

pekla štěstí.“

„Štěstí, jo?“ zavrtěl nevěřícně hlavou android. „Koně jsou kousek

odsud. Co s ní?“ ukázal na Asentu.

„Hoď si ji přes ramena,“ řekl Mark lehce. „Je na to zvyklá.“

Ray to udělal.

8.

Mark spal jako zabitý. Po vyčerpávajícím dni a noci nutně

potřeboval pořádně si odpočinout.

Předtím se s Rayem pohádali – anebo přesněji řečeno vyměnili si

názory na další postup. Ray chtěl, aby zamířili přímou cestou k

Návrší mrtvých hlav, kde by se měla soustřeďovat Eldarova armáda

k nastávající rozhodující bitvě. Mark mu oponoval, že jsou unaveni,

Knox bude muset nést dvě osoby a princezna potřebuje aspoň

minimální pohodlí. Navrhoval, aby se vrátili do hostince U tří prstů.

Androidovi se to ani za mák nelíbilo.

„Rayi, znáš to přísloví, že pod svícnem je největší tma?

Ani je nenapadne hledat nás ve městě!“ přesvědčoval ho Mark.

„Znáš to přísloví, Marku, že kdo si hraje s ohněm, určitě se spálí?

To na mě nezkoušej!“

„No dobře. Taky bychom se měli přesvědčit, jak je na tom

Leon,“ podotkl nepřesvědčivě Mark.

„Prosím tě! Já si myslím, že bereš moc velké ohledy na tu

nafintěnou holku!“

„Je to princezna! Nelíbí se ti? A vezmi v úvahu, co všechno

musela vytrpět.“

„Nejsme tu kvůli ní!“

„To máš pravdu. Ale co jsme zjistili o vejci? Vůbec nic. Jestli je

70

to opravdu ničivá zbraň, co nám pomůže, že budeme stát vedle

Eldara, až Noktové jejím prostřednictvím rozpoutají zkázu?“

Tenhle argument nakonec Raye přesvědčil, takže souhlasil, že se

vrátí do města, budou dál zpovzdálí sledovat nájezdníky a čekat na

vhodnou chvíli k odhalení tajemství dračího vejce. Jeli tedy celou

hodinu mělkou řekou pryč od ležení Noktů, aby nezanechali stopy,

pak z ní vystoupili v místech, kde obtékala skalnatou výspu, a

širokým obloukem znovu zamířili k Walstonu. Stihli to jen tak tak,

než začalo svítat.

Leon Pěnice byl v pořádku, Ray ho donutil něco sníst a dal mu

další dávku sedativ. Asenta za celou cestu nepromluvila jediné

slovo, usnula nebo omdlela, a Mark ji pořád musel přidržovat v

sedle před sebou. Měl toho tak akorát, když se v hospodě svalil na

lůžko, ale věděl, že Ray už se o zbytek postará.

Když otevřel oči, udeřilo ho do nich jasné ranní slunce

pronikající dovnitř přivřenými okenicemi. Bylo to nepříjemné, a tak

je zase zavřel. Vůně hřebíčku byla daleko příjemnější.

„Rayi?“ zašeptal zbytečně.

Ústa mu zavřel dívčí ukazováček.

„Pst,“ zašeptala Asenta. Cítil, že sedí vedle něho, ale oči nechal

zavřené. „Tvůj panoš šel na výzvědy. Mám prý se o tebe postarat!“

uslyšel smějící se zvonky v jejím hlase. „Ještě jsem ti nepoděkovala

za své vysvobození. Co si přeješ, rytíři Marku z Hvozdu?“

Nejdřív si chtěl říci o snídani, ale usoudil, že to není nejlepší

nápad. To nemohl být obyčejný hřebíček, vůně byla daleko

intenzivnější a omamnější. Možná by ho měl trochu přivézt Else…

„Nic nepotřebuju,“ podařilo se mu vyslovit.

Něco chladivého se dotklo jeho tváře, jemné plátno navlhčené

vodou.

„Máš tu ošklivou modřinu, rytíři. Trochu hyzdí tvůj mužný

vzhled,“ dodala Asenta koketně.

Jak se nad ním skláněla, cítil, že její rty jsou blízko, velice blízko

a že by stačil jediný pohyb…

Nebyl si jistý, jestli ho udělal.

Byl to prudký, divoký polibek. Jemně mu při něm skousla spodní

ret a pak mu vsunula jazyk do úst a vášnivě jím pohybovala,

71

hřebíčkové vlasy mu zaplavily obličej a za tou záplavou slyšel

dychtivý, přerývaný dech. Vztáhl ruce, aby ji objal.

Položila mu je zpátky.

„Nehýbej se,“ zašeptala horce, „musíš nabrat sílu!“

Proč ne, pomyslel si. Její prsty mu zručně rozvázaly tkanici

haleny, stáhly mu ji přes ramena, pak se přesunuly k opasku a

kalhotám. Docela rád se jim podvolil, jen se trochu nadzvedl, aby jí

ulehčil práci a jeho vzrušení přitom rostlo a rostlo. Když už byl

úplně nahý, zaslechl, jak princezna s obdivem vydechla a konečně

otevřel oči.

Klečela nad ním v dlouhé bílé plátěné košili, s vlasy

rozpuštěnými a hořícími tvářemi, v očích jí planul oheň a spíš než

unylé královské dceři se podobala divoké kočce. Krásná a

nebezpečná, napadlo Marka, ale to už si vykasala suknici a nasedla

přímo na něj. Z klína jí vytryskla horká láva. Přidušeně zasténala a

pak začala prudce přirážet, její paty tloukly Marka do stehen, jako

by skutečně cválala na neosedlaném hřebci.

Noktové, mihlo se mu na prchavý okamžik myslí.

Jeho dlaně vylétly k Asentině hrudi, roztrhly výstřih košile a

vysvobodily podlouhlá hrotitá ňadra s tmavými bradavky, chtěl je

sevřít, ale ona mu znovu odstrčila ruce.

„Ne! Ne!“

A tak jí je volně položil na kolena a s potěšením sledoval, jak se

Asentiny prsy pohupují v rytmu zběsilé jízdy, jak prudce oddechuje

a olizuje si špičkou jazyku kapičky potu ze rtů, jak se její vzrušení

stupňuje, až dosáhlo vrcholu. Byl připraven. Vykřikla jako šelma

zasažená šípem a její štíhlé tělo se vypjalo do oblouku, chvíli tak

setrvala s nepřítomným pohledem, než se s tichým zaúpěním svezla

na jeho hruď.

„Láska k nám přichází jak jarní bouře,

jak oheň plný plamenů a kouře,

co tělo stravuje a duši bere klid…“

ozval se za stěnou zesláblý hlas potulného pěvce Leona Pěnice.

Nepochybně se uzdravoval a zřejmě získal inspiraci pro svou

novou baladu.

Mark kupodivu nevěděl, co má dělat nebo říkat. Tušil, že by

72

nějakým láskyplným gestem (třeba kdyby ji pohladil po vlasech)

princeznu nepotěšil, a tak mlčel a čekal. Ostatně veškerá iniciativa

až dosud vycházela od ní, byla zkušená a nepochybně zvyklá

vládnout – přinejmenším v posteli.

A skutečně, netrvalo jí dlouho, než se vzpamatovala, sklouzla z

lůžka, upravila si košili a vlasy a zamířila ke dveřím.

„Možná z tebe udělám krále, rytíři Marku z Hvozdu,“ řekla

sebejistým hlasem, z něhož už se vytratilo všechno vzrušení.

„Králem je Eldar,“ opáčil klidně Mark, kterého Asentino chování

popuzovalo, i když ostatní přinejmenším ušlo. Zarazila se.

„To štěně!“ vyprskla s opovržením.

„Je statečný a myslím, že i spravedlivý, třebaže je ještě mladý,“

řekl Mark popravdě, ačkoliv věděl, že ji to dráždí. Anebo možná

právě proto. „Bude z něj dobrý král.“

Viděl, jak se jí sevřely rty, ale ovládla se. Dokonce k němu

vyslala škádlivý úsměv.

„Kdybys stál po mém boku, Marku…“

Nechala větu nedořčenou a s náznakem příslibu opustila

místnost.

To bych si dal, řekl si pro sebe Mark.

„Až pohřební dohoří hranice,

na nebi zářivá zas vyjde denice,“

skuhral dál za zdí pěvcův hlas.

A s ní i krásný Leon Pěnice, přidal mu efektní závěr kapitán

Služby pro dohled nad primitivními planetami Mark Stone.

Když se Ray vrátil, byl už Mark umytý a oblečený a uždiboval

sousta z okoralého chleba a nějaké scvrklé zeleniny. Asenta stála u

okna nálevny a tvářila se, jako by se nic nestalo – vlastně daleko

nepřístupněji. Android věnoval oběma rychlý zběžný pohled, ale

Mark si byl jistý, že by mu všechno bylo jasné, i kdyby se culil jako

naprosté neviňátko. Doufal alespoň, že princeznina přítomnost

zabrání jeho uštěpačným poznámkám.

„Noktové likvidují ležení a chystají se na pochod,“ řekl Ray a

usedl ke stolu naproti Markovi. „K mrtvým, které máme na svědomí

my, přibylo pár dalších. Knut Čing musel řádit jako pominutý, když

73

zjistil, co se v noci stalo.“

„Naše stopy neobjevili?“

„Zdá se, že ne.“

„Takže je všechno v pořádku,“ kývl spokojeně Mark.

„Mám ještě dvě zprávy, Marku,“ ozval se android a Mark

zaregistroval v jeho hlase značné znepokojení.

„Nejdřív tu špatnou.“ Mark byl pořád v dobré náladě.

„Mají Dereka,“ pronesl ponuře Ray.

„Dereka?“ Včas si uvědomil Asentinu přítomnost a polkl narážku

na skutečnou identitu svého panoše. „Mého bratra? Jak je to možné?

Kallis přece slíbil, že na něho dohlédne!“

„Nevím,“ pokrčil rameny Ray. „Jak znám tvého bratra, pane,“

dodal s nepatrným náznakem ironie, „je poněkud horkokrevný. Snad

zatoužil získat si slávu nějakým samostatným odvážným činem.“

Mark v duchu zaklel. Tohle jim ještě scházelo! Měli spoustu

důležitějších věcí na práci, než starat se o nezávislého poradce,

kterého jim na krk pověsil Senát nebo bůhvíkdo. Jenomže vtip byl v

tom, že se o něho postarat museli.

„Teď tu dobrou zprávu, Rayi,“ řekl mrzutě.

„Chystají se ho usmýkat koňmi, pane.“

Asenta se krátce zasmála, ale hned si zahanbeně přitiskla dlaň na

ústa. Markovi sice byl Rayův černý humor po chuti, ale v této situaci

musel reagovat jako rytíř z Hvozdu.

„Cože?“ vykřikl proto pobouřeně. „Jak se opovažuješ… jak se

opovažují?“

„Je to jejich oblíbená zábava, pane,“ odvětil nevzrušeně Ray.

„Na koně!“ zařval teatrálně rytíř z Hvozdu, „musíme ho

zachránit!“ Pak si uvědomil, že to nebude tak jednoduché.

„Princezna pojede s námi. Sežeň jí nějaký jezdecký oblek, Rayi!“

To se nakonec ukázalo jako kámen úrazu. Ray sice schrastil po

hostinci pár kusů jakž takž vhodného oblečení, jenomže Asenta se

do něj odmítala obléci. Mark se jí zas tak moc nedivil, byly to

otrhané hadry a s největší pravděpodobností si v nich lebedily celé

generace vší. Na princeznu nezabíraly ani výhrůžky, že ji tu nechají,

nebo že ji vrátí Noktům v dárkovém balení a teprve, když jí Mark

pohrozil, že ji ohne přes koleno a naplácá jako malé holce, podvolila

74

se. Ne samozřejmě beze slov, těch se jí z úst valily přívaly, a příliš

neladily s jejím vznešeným původem.

Ztratili tím spoustu času. A navíc – teď za jasného dne bylo

krajně obtížné vyjet bez povšimnutí z města a najít úkryt, odkud by

mohli pozorovat, co se děje v táboře Noktů. Vlastně prakticky

nemožné.

Vypadalo to, že nezávislý poradce Derek Plant skončí svou

zářivou kariéru na pláních Tanakisu. Mark bude muset vysvětlovat,

jak to mohl dopustit a skoro jistě, i při vší podpoře generála Khova,

to bude znamenat i konec jeho kariéry.

Nezbylo jim nic jiného, než opatrně dojet na nádvoří Haraldovy

tvrze a zkusit něco vypozorovat zpoza pobořených hradeb. Trvalo

jim to jen chvilku, ale právě když seskočili z koní a obezřetně se

přikradli k ochozům, zazněl z ležení Noktů jásavý pokřik, neklamné

znamení, že přišli pozdě.

Vyhlédli. Ze shluku jezdců právě vyrazil kůň, štván práskáním

bičů a výkřiky a na dlouhých kožených otěžích za sebou vláčel do

půli těla vysvlečenou postavu muže uvázaného za kotníky. Hlava a

ruce za ní divoce poskakovaly na drnech travnaté pláně. Markovi se

sevřelo srdce.

„Derek?“ položil zbytečnou otázku.

„Ano,“ kývl Ray. Také on se tvářil vážně a zasmušile.

„Má opasek?“ napadlo náhle Marka.

Ray se soustředil na vzdalující se nesourodou dvojici, kterou

ještě provázelo a popohánělo několik nájezdníků.

„Nevím,“ řekl. „Nemůžu to na takovou vzdálenost rozeznat. Ale

řekl bych, že je to jeho jediná naděje. A ne moc velká. Ani silové

pole nemůže zabránit vážným následkům takového zacházení.“

Šeptal, aby je Asenta neslyšela.

Noktové zřejmě považovali představení za ukončené, zazněly

ostré povely, jejich armáda se seřadila do pochodového šiku a

vydala se na pochod.

Mark už běžel k vraníkovi.

„Doženu Dereka,“ křikl na Raye. „Zůstaň tu s princeznou a dávej

pozor!“

A než mohl android něco odpovědět, už seděl v sedle a zabodl

75

paty do Knoxových slabin. Hřebec vyrazil jako šíp.

Ani teď ještě nemohl použít hlavní bránu, a tak znovu musel jet

oklikou, aby mezi ním a hordami nájezdníků leželo pobořené město.

Když se konečně dostal na volný prostor, nebylo po Derekovi ani

památky a on mohl jen zamířit směrem, kudy pádil štvaný kůň. Ale

ten za sebou vláčel těžké břemeno a Markův odpočatý vraník byl

plný sil, letěl s větrem o závod, Mark se tiskl k jeho hřbetu a

neustále ho pobízel vlídnými slovy. Knox jako by mu rozuměl a

ještě dokázal svou rychlost zvýšit.

Navzdory chmurnému očekávání objevil Mark svého k smrti

odsouzeného panoše brzy. Kůň, který ho vlekl za sebou, samozřejmě

pádil cestou necestou, a když se řítil pásem nízkých křovin,

Derekovo tělo v nich uvízlo. Zapříčilo se v nízké rozsoše a splašený

kůň, nečekaně zbrzděný v šíleném letu, se vzpínal na zadních a řičel.

Pro Nokty představovali koně to nejcennější, co měli, a tak se ani

tohohle nemínili vzdát. Jeden z těch, co odsouzence provázeli, už

držel uzdu těsně u koňské tlamy a pokoušel se zvíře uklidnit, druhý

se skláněl nad Derekem a odřezával otěže, jimiž byl spoután.

Nešťastný poradce se pohnul a zasténal. Překvapený nájezdník,

který se oprávněně domníval, že jejich oběť už dávno nežije, nechal

pižlání a zvedl nad hlavu zahnutou šavli, aby zajatce dorazil.

Mark byl ještě příliš daleko, než aby mohl zasáhnout, a tak jen ze

všech sil zařval. To stačilo – Nokt se otočil po zvuku, a když viděl,

jak se k nim řítí rytíř s taseným mečem, nechal Dereka Derekem a

rychle skočil ke svému koni, aby mohl útoku čelit v sedle. Stihl to,

ale Mark se přihnal jako vichřice, jejímuž náporu nemohlo nic

odolat, a třebaže nájezdník s vyholenou hlavou a dlouhým knírem

Markův sek vedený zprava přes hrudník odrazil, vyvedlo ho to z

rovnováhy a dílo zkázy dovršil Knox, který v prudkém nárazu smetl

koně i s jezdcem. Jen trochu přitom klopýtl a pokračoval dál, k

druhému protivníkovi, který na zemi neměl šanci. Pokusil se sice

nájezdu uhnout, ale Mark se akrobaticky vyklonil ze sedla a téměř v

přímce s vraníkovým hřbetem švihl mečem. Uťatá hlava Nokta se

odkutálela, jako by se na to nemohla dívat.

Mark zarazil Knoxe, seskočil a spěchal k Derekovi. Zpod

76

padlého koně se s kletbami a nadávkami pokoušel vysoukat

holohlavý nájezdník, ale Mark neměl čas ani náladu na diskuse, a

tak ho jen umlčel razantním kopem pod bradu a už se o něj nestaral.

Derek byl v bezvědomí, ale Mark přesto vydechl úlevou, protože

si všiml opasku. Čert ví, proč mu ho Noktové nesebrali, nejspíš pro

ně nepředstavoval cennou kořist a jistě také spěchali, nakonec šlo

jen o bezvýznamného panoše, jehož smrt jim sotva mohla

vynahradit ztráty uplynulé noci. Odbyli to, naštěstí.

Přesto si Derek Plant nepochybně užil své a Mark, ačkoliv

postrádal Rayovy diagnostické schopnosti, to odhadoval na pěkných

pár zlomenin, možná i na nějaké vnitřní poranění. Jeho přítel měl

pravdu – na téhle planetě se měli vylodit s perfektně vybaveným

polním lazaretem.

A znovu musel řešit problém co teď, a znovu se nabízelo stejné,

jediné možné řešení. Zbavil panoše pout, vzal ho do náručí a opatrně

položil přes Knoxovo sedlo. Koníci obou Noktů se mezitím

rozprchli, ale ten, který vláčel Dereka, byl stále ještě zapletený v

křoviskách, Mark ho vysvobodil, popadl za uzdu a vydal se pěšky

nazpět k Walstonu, vraník je rozvážně následoval.

„Rayi, připrav další lůžko, dlahy a léky,“ vyslal telepaticky vzkaz

androidovi.

„Už se stalo. Co z toho budeš potřebovat ty?“

O dvě hodiny později vypadala situace takhle: V podkrovním

pokoji hostince U tří prstů ležel na jednom lůžku Leon Pěnice s

rukama v dlahách a tvrdě spal. Na druhém odpočíval Derek Plant se

zlomenou nohou, klíční kostí, otřesem mozku a desítkami podlitin,

což byl, jak konstatoval Ray, překvapivě dobrý výsledek. Když ho

ošetřovali, na chvíli se probral s děsem v očích, ale pak je poznal a

děs vystřídala úleva a dokonce slzy.

„Díky bohu,“ zašeptal s námahou, „v životě jsem neměl takový

strach.“

„To je dobře,“ zamumlal polohlasně Ray, ale Mark našel pro

Dereka soucitnější slova:

„Nemluv a odpočívej,“ řekl. „Všechno bude v pořádku.“

„Děkuji vám…“ pokusil se Derek Plant o úsměv a vzápětí upadl

77

pod vlivem utišujících prostředků do hlubokého spánku.

Stáli před hostincem a radili se o dalším postupu.

„Necháme je tady, ať se o ně postará princezna,“ navrhoval Ray,

kterému zřejmě Asenta do oka nepadla.

„Zkus jí to říct,“ zašklebil se Mark, „Vyškrábe ti oči.“

„Máš jiný nápad?“

Vyrušil je nějaký zvuk. Oba byli okamžitě ve střehu, ruce na

jílcích mečů.

Ozýval se ze spáleniště vedle hostince, kde původně stála stáj pro

koně. Mark si všiml, jak se jeden z ohořelých trámů pohnul.

„Rychle, pomoz mi!“ pobídl Raye, přiskočil k trámu a odsunul

ho stranou. Android se přidal, společně odklízeli trosky, zpod nichž

bylo slyšet tlumené rány a bušení. Konečně narazili na poklop s

velkým železným kruhem, Mark ho uchopil a jedním trhnutím

maskovaný vchod otevřel.

Z primitivního, v zemi vyhloubeného a jen dřevem zpevněného

úkrytu se namáhavě vysoukal tří prstý majitel a jeho baculatá dcera.

Ta se okamžitě vrhla do Rayova náručí a láskyplně se k němu

přitiskla.

„Miláčku,“ zabroukala, „já věděla, že se pro mě vrátíš!“

Jedinou starostí hostinského bylo zjistit, jakou úhonu utrpěl jeho

majetek. Ani jim nepoděkoval a okamžitě se hnal do výčepu. Možná

příliš neuváženě a bezohledně, protože vzápětí uslyšeli ostrý

panovačný hlas princezny Asenty.

Mark se pobaveně zasmál a s ještě větším pobavením sledoval

Raye, který k němu vysílal bezradné pohledy. Dívka na něm visela

jako klíště.

„Zdá se, že náš problém je vyřešený,“ prohodil k němu Mark a

nezapomněl dodat: „Miláčku!“

9.

Návrší mrtvých hlav tvořila skalnatá plošina, jejíž jedna strana

poměrně strmě klesala do úzkého údolí s potokem a vozovou cestou,

kdežto druhou představoval takřka kolmý sráz. Jediný přístup sem

78

byl možný pouze ze severu po lesní pěšině klikatící se soutěskami

mezi skalami a bludnými balvany – muži Kallise Trevora ji

zatarasili mohutnými záseky z poražených stromů a kamenů. Bylo to

místo jako stvořené pro obranu, z něhož však zároveň neexistovala

prakticky žádná možnost úniku.

Princi se za krátkou dobu podařilo shromáždit zhruba pět set

bojovníků, jejichž jádro tvořila družina hraběte Haralda a rytíři, kteří

se zúčastnili turnaje. K nim se přidalo pár šlechticů z nejbližšího

okolí s narychlo svolanými vesničany, nezkušenými a nedostatečně

ozbrojenými. Mark s Rayem a princeznou dorazili na návrší spolu se

soumrakem, armáda Noktů byla půl dne za nimi.

Všichni je přivítali s nadšením, rytíř z Hvozdu si už svými skutky

stačil vydobýt jméno. Eldar mu poděkoval za vysvobození sestry a

hned se s ní odebral do jediného stanu, který byl na plošině vztyčen,

hrabě Harald nešetřil uznalými slovy za princovo zázračné

uzdravení z těžké rány, Kallis ho dokonce bouřlivě objímal a smál

se. Nevěděli, co je čeká, o dračím vejci k nim pronikly jen kusé

zprávy, a tak před oběma agenty Služby stála nutnost aspoň trochu

je na ně připravit.

Dostali k tomu příležitost po krátké chvilce oddechu, v níž se

najedli a napili, na improvizované poradě u okraje plošiny. Obránci

tu navršili kamenný val do výše prsou dospělého muže – Mark

doufal, že je aspoň částečně ochrání před energetickými výboji

tajemné zbraně. Posedali kolem dohasínajícího ohně: zachmuřený

Eldar, jemuž setkání s Asentou zřejmě zvláštní potěšení nepřineslo,

hrabě Harald s vousy protkanými stříbrem, věčně dobře naložený

Trevor, který si v posledních dnech získal princovu důvěru, a k

Markově radosti i poněkud pobledlý, leč odhodlaný rytíř Rowan z

Kamenné hory.

„Noktové tu budou za úsvitu,“ ujal se slova Mark. „Jsou jich asi

tři tisícovky, ale protože jsou zvyklí bojovat v sedle a na otevřených

pláních, dostanou se tady do úzkých. Je to dobré místo. Poslal jsem

svého panoše na výzvědy, přinese čerstvé zprávy.“

„Rozdrtíme je!“ pronesl sveřepě Eldar. „Budou litovat, že

zákeřně vtrhli do mé země!“

„Nebude to tak jednoduché,“ oponoval Mark. „Mají s sebou

79

neobvyklou, velice účinnou zbraň, říkají jí dračí vejce.“

„Dračí vejce?“ ozval se rytíř z Kamenné hory.

„Nepodařilo se nám o něm zjistit nic bližšího. Ale…“ Mark

přemýšlel, jak by jim to vysvětlil, „… vrhá koule ohně a přírodní

síly, které ničí všechno živé.“ Byl to velmi nedostačující popis.

„Nemůže to být tak strašné,“ mávl rukou Trevor.

„Jenom díky vejci dobyli Noktové dobře opevněný a střežený

Ulan a spálili ho na popel. Můj panoš tam byl a všechno viděl,

včetně hromad mrtvých, kteří jistě bojovali statečně a přece marně. I

drug Sando.“

„A můj otec,“ dodal Eldar skrz sevřenými rty. „Co navrhuješ,

rytíři Marku?“

Mark Stone jim vysvětlil svůj jednoduchý plán. Jeho úspěch

spočíval v tom, zda se v průběhu nadcházející bitvy podaří jemu a

Rayovi dostat se k vozu s vejcem a zneškodnit ho.

„Půjdu s vámi,“ hrnul se do toho Kallis.

„Ne,“ zavrtěl Mark hlavou. „Myslím, že bys měl se svými lidmi

čekat u záseků, pár Noktů se docela určitě pokusí napadnout nás

zezadu, Tedy…“ uvědomil si náhle, že si přisvojil roli velitele,

nepochybně náležející Eldarovi, „… pokud princ bude souhlasit.“

Ale Eldar už nebyl tím trochu rozmazleným, do sebe zahleděným

mladíčkem, zvyklým, že mu na turnajích dřevce soupeřů uhýbají.

Rychle se učil pokoře a zodpovědnosti.

„Rytíř z Hvozdu má pravdu. A jsem rád, že bude bojovat po mém

boku, stejně jako vy, přátelé. Zvítězíme, nebo zemřeme!“

Rytíř z Kamenné hory, hrabě Harald i Kallis povstali a opakovali

jeho poslední slova jako přísahu – Mark se k nim přidal, třebaže mu

to připadalo poněkud teatrální. Ale koneckonců byl ve středověku.

Když se ostatní rozešli, vzal si Eldar Marka stranou. „Poslyš,

Marku,“ položil mu ruku na rameno, „nevím, kdo jsi a jakými silami

vládneš. Nejsou obyčejné. Ale důvěřuji ti.“

„Děkuji, princi!“ To však byl jen úvod.

„Nejde mi do hlavy,“ ztišil Eldar hlas do šepotu, „jak mohlo

královské město, navzdory té kouzelné zbrani, padnout tak rychle a

snadno.“

„Zdá se, že Noktové zastihli tvého otce a jeho bojovníky zcela

80

nepřipravené.“

„Právě. Skoro to zavání zradou, nemyslíš?“

„To nedokážu posoudit,“ odpověděl Mark velmi opatrně.

Princ se na něho zkoumavě podíval a pak řekl přímo:

„Poznal jsi mou sestru. Myslíš, že by toho byla schopna?“

Mark zůstal jako opařený. Tohle ho nenapadlo… anebo přece

jen? Nemihl se mu v jednu chvíli stín nejasného podezření?

„Tomu nevěřím,“ hlesl nepřesvědčivě.

Eldar pokýval hlavou.

„Víš, byla vždycky velice… cílevědomá. Nezastírala, že by

dokázala zemi vládnout lépe než já – samozřejmě s vhodným

člověkem po boku – a snažila se o tom přesvědčit i otce.“

Marka ani nenapadlo, aby princi prozradil, že tuhle nabídku

dostal od Asenty i on. A možná opravdu nebyl první…

„Pokud zítra zvítězíme, budeš králem ty, můj pane,“ řekl velmi

vyhýbavě. „Nikdo ti to nebude moci upřít.“

Eldar na chvíli vypadal, jako by ho Markova odpověď příliš

neuspokojila, ale nakonec neřekl nic, rozloučil se a zmizel ve stanu.

Mark přihodil na oheň poleno, opřel se zády o kamenný val a udělal

to, co mělo v téhle chvíli největší smysl.

Usnul.

„Přicházejí, Marku,“ probudil ho Rayův hlas. Okamžitě byl na

nohou.

Svítalo a Návrší mrtvých hlav se už rojilo obránci, kteří zaujímali

svá místa za kamennou hradbou. Mark přes ni vyhlédl – po vozové

cestě se tryskem hnal předvoj Noktů na houževnatých koních s

tasenými šavlemi. Jakmile spatřili opevněnou plošinu, stočili koně,

přehnali se přes potok a s ječením je popohnali do svahu. S žádnou

taktikou si hlavu nelámali – když budou nahoře první a pobijí

obránce, získají si slávu a přízeň knuta Činga.

Jenomže svah byl příliš strmý i pro malé koně nájezdníků, navíc

ho pokrývala zvětralá břidlice, v níž jejich kopyta nenalézala

dostatečnou oporu, suťová pole s nimi sjížděla nazpět a srážela je k

zemi. Ale Noktové se nevzdávali a pobízeli je plochými stranami

svých šavlí. Zpoza hradby vylétlo pár šípů a našlo si cíl – Mark se

81

překvapeně otočil a spatřil, jak se na něho přívětivě šklebí mladý

Hulk z Kallisovy tlupy, kterému se podařilo sehnat a narychlo

vycvičit nějakých deset lučištníků. Mark znovu zalitoval, že na

Tanakisu luky zanedbávají, v téhle situaci by jim hodně pomohly.

Několik Noktů přece jen dosáhlo vrcholu návrší, ale narazili na

kopí obránců, v mnoha případech to byly jen zašpičatělé kmínky

stromů a větve, ale svému účely posloužily, vyhazovaly útočníky ze

sedel a ti se bezmocně kouleli po svahu dolů. První nápor byl

snadno a beze ztrát odražen a po celé plošině zazněl jásot.

„Radují se předčasně,“ zamumlal Ray a Mark přikývl. Také

princ, hrabě Harald i rytíř z Kamenné hory mírnili nadšení obránců a

neustále kontrolovali jejich rozestavení. „Podívej!“

Z ohybu cesty se vynořil obrovský vůz s klecí tažený šesti koňmi,

který následovaly tentokrát uspořádané šiky Noktů s praporci, na

nichž se zlověstně svíral dračí dráp. Jásot na návrší rázem utichl.

Koktové zavezli vůz doprostřed potoka čelem proti návrší,

vypřáhli koně a čarodějové začali z přední strany klece odstraňovat

tyče s připevněnými pásy olova. Mark je sledoval škvírou mezi

balvany a srdce mu bušilo, Ray oběhl všechny velitele a připomněl

jim, aby se muži co nejlépe kryli za hradbu, a pak se vrátil k

Markovi.

„Připrav se na nejhorší. Nebude to pěkné.“

Mark jen nasucho polkl.

Vejce se pomalu vynořovalo ze svého hnízda a on jen nevěřícně

zíral. Viděl zeleně se lesknoucí, dva metry vysoký kovový předmět

ve tvaru ovoidu s poškrábaným a pomačkaným pláštěm, po jehož

obvodu se v dolní třetině táhl pruh s kulatými otvory. Ze špičky

trčely zničené zbytky nějakého zařízení, nejspíš anténního systému.

Než se stačil o své poznatky podělit s Rayem, z otvorů vejce

vylétly první výboje. Koncentrovanou energii nebylo samozřejmě

vidět, ale jakmile narazila na překážku, vybuchla v oslňujícím

záblesku a s třeskem, který trhal uši. Kameny se pod výboji tříštily a

rozpadaly jako skleněné koule. Vejce si nevybíralo cíle, pálilo

naslepo, ale výbuchy vyvolaly v obráncích opravdu nefalšované

zděšení.

„Stáhněte se! Pryč od hradby!“ křičel Mark ze všech sil, ale

82

obránci už stejně utíkali a odhazovali zbraně. Mark se přikrčeně

rozběhl k Eldarovi.

„Dejte je dohromady!“ řval, aby přehlušil rachot výbuchů. „Ať

zachovají klid. Dokud ta ďábelská věc pálí, Noktové nemohou

útočit!“

Bledý princ přikývl a odběhl. Mark se vrátil k Rayovi a cestou

nastavil silové pole opasku na maximum. Při přímém zásahu by ho

nejspíš neuchránilo, ale před úlomky kamenů a plameny byl v

bezpečí.

„Proboha, Rayi, co to je?“ svalil se vedle androida, který upřeně

pozoroval dění v údolí.

„Nechtěl bych se mýlit. Ale podle mého je to havarovaná

vesmírná sonda s radiomajákem a automatickým obranným

systémem reagujícím na vyšší biologické formy. Na zajíce by to

nejspíš nestřílelo.“

„Tos mě utěšil,“ ušklíbl se Mark. Z vejce vylétávaly výboje v

pravidelných třicetivteřinových intervalech a bušily do hradeb i

země kolem. Vzduch houstl prachem a dýmem.

„Radiomaják byl nejspíš při dopadu zničen, ale obranný systém

se aktivoval. Ti šamani Noktů musejí být docela koumáci, přišli na

to, že senzory sondy se dají odstínit vrstvou olova, i když kdoví, za

jakou cenu.“

„To nám moc nepomůže.“

„Ne,“ souhlasil android. „Musíme ho deaktivovat.“

„A jak? Granáty? Laser? Papírové konfety?“

„Jsme moc daleko. Žádnou schůdnou cestu nevidím. Ale

Noktové ho zase utlumí, až budou potřebovat zaútočit. Pak snad…“

Mark se rozhlédl. Princ a jeho velitelé už své muže jakž takž

zformovali mimo dosah výbojů, ale jejich morálka dost utrpěla.

Roztrhaná těla válející se u hradby jim taky nepřidala.

„Poslouchej, Rayi,“ napadlo ho, „sonda nerozlišuje na přátele a

nepřátele, co? Proto taky Noktové neodstranili pláty ze zadní strany

vozu a schovávají se za nimi. Kdyby se nám podařilo to vejce shodit

z vozu, otočit ho, nebo tak něco…“

„Dobrý nápad, Marku! Jdeme na to!“ domyslel android okamžitě

účinný plán. „Tamhle!“

83

Přesunuli se za největší balvan, vlastně ještě zbytek skalního

masivu, u paty obnažený a zeslabený větrnou erozí. Už také dostal

zásah, ale odolal, byl příliš mohutný.

Ray otevřel skrytou schránku na svém stehně a vyňal poslední

miniaturní granát a dva malé válečky plastické trhaviny. Pečlivě je

umístil k základně balvanu a pokynul Markovi.

„Teď se schováme. Ale jakmile se začne valit dolů, poběžíme za

ním. Když se to povede, ať se Eldar přidá.“

Neodběhli daleko, důvěřujíce v ochrannou sílu opasků, a Mark

posunky naznačil princi, co má dělat. Snad tomu porozuměl, na nic

jiného nebyl čas.

V pekelném randálu energetických výbojů jejich exploze téměř

zanikla. Ale Ray ji nasměroval dobře – obrovský balvan se po ní

zakymácel, naklonil a pak se začal nezadržitelně valit dolů.

Okamžitě vyskočili a v jeho krytu se rozeběhli po srázu k vejci.

Děsivý jekot Noktů je utvrzoval v tom, že to vykoumali dobře.

Skála s sebou strhla lavinu menších kamenů a sutě, která

Markovi i Rayovi podtrhávala nohy, takže chvílemi sjížděli svah v

poněkud nedůstojné pozici, v prachu a dýmu navíc téměř nic

neviděli. Další výboj ze sondy zasáhl zem nedaleko Marka a tlaková

vlna ho vyhodila do vzduchu, naštěstí ho neomráčila, a tak se stačil

srovnat, dopadnout na nohy a pokračovat několika parakotouly, při

nichž se cítil jako citron v automatické pračce. Bude pěkně otlučený.

Ale už byli téměř dole a slyšeli tu šlupku. Řítící se balvan narazil

do vozu s vejcem z boku a roztříštil kola, dřevěnou podlahu i klec na

kousky. Vejce, vymrštěné ze svého lůžka, se skutálelo do potoka a

zůstalo ležet v mělké vodě. Senzory okamžitě vyhodnotily novou

situaci a ze dvou otvorů na boku vyšlehla koncentrovaná energie.

Jenomže tentokrát zasáhla Nokty. V řadách jezdců natěsnaných

na úzké cestě způsobila příšerný masakr, do vzduchu vylétly kusy

těl, koně řičeli ve smrtelných bolestech anebo se vzpínali v šíleném

děsu a ani zkušení nájezdníci je nedokázali ovládnout. Navíc moc

dobře znali účinky tajné zbraně a mysleli jen na jediné – jak se co

nejrychleji vzdálit z jejího dosahu. Údolí ovládla šílená panika

podtržená fontánami krve, zápachem škvířícího se masa a sprškou

vnitřností, výboje dál bušily do změti jezdců pokoušejících se

84

uniknout.

Mark také skončil v potoce, pár metrů před špičkou sondy. V

mžiku byl na nohou, uviděl Raye, jak se k ní opatrně přibližuje

zprava a zamířil k němu. „Rayi, deaktivuj ji. Rychle!“

„Pokusím se.“

Zčistajasna se před Markem zjevil mohutný polonahý Nokt

mávající dvěma šavlemi a vrhl se na něj. Mark sáhl po meči – a

nenahmátl ho! Ztratil ho v tom bláznivém sešupu. Paže útočníka se

míhaly jako větrný mlýn a Markovi nezbylo nic jiného než uhýbat a

ustupovat. Dařilo se mu to, dokud nezakopl a neupadl naznak do

vody potoka, strážce vejce vítězoslavně vykřikl a rozmáchl se ke

smrtícímu úderu. Mark horečně šátral rukama po dně, v posledním

okamžiku nahmátl chlazený valoun, sevřel ho do prstů levačky a

mrštil jím po útočníkovi. Trefil ho přímo nad kořen nosu a Nokt se s

vyjeveným výrazem skácel – a to levačka byla Markova slabší ruka.

Ale jen o trošku.

Se zaklením se zvedl, otřepal se, vylovil z vody soupeřovu šavli a

rozhlédl se. Ray už klečel u spodku sondy a hledal přístup k jejímu

ovládání. Vrchol návrší se ztrácel v dýmu, ale princovi muži se

zřejmě stále ještě obávali hrozivé zbraně a vyčkávali, zatímco

několik Noktů, zřejmě především dobře vycvičení strážci, se už

opatrným obloukem začalo vracet. Proboha, Eldare, pomyslel si

zoufale Mark, nedovol jim, aby se znovu zformovali! Jinak to

nevyhraješ!

Ray věděl, že atomový generátor, který nepochybně dodával

obrannému systému energii, musí být umístěn někde v základně

ovoidu. Ležel, hlavu ponořenou ve vodě potoka a pátral očima i

rukama po jakémkoliv náznaku přístupu a byl tak úplně bezmocný

proti možnému útoku. Mark to zaregistroval a spěchal k němu.

A znovu se mu někdo postavil do cesty.

Tentokrát to byla bizarní postava kmenového šamana Noktů,

hubený asketicky vyhlížející stařec v plášti z liščích kůží ozdobeném

barevnými koženými řemínky s navlečenými kostmi drobných zvířat

a ptáků. Na hlavě měl místo čepičky vybělenou koňskou lebku

pokreslenou podivnými znaky. Vztáhl proti Markovi obě ruce a

začal mumlat nějaká zaklínadla.

85

„Uhni, strejdo!“ zamumlal otráveně Mark. A vtom ho zasáhla

neuvěřitelně silná vlna mentální energie a téměř ochromila jeho

mysl.

Ray konečně nahmatal vlasovou rýhu v plášti sondy. Ale protože

byla dílem cizí civilizace, neměl ani ponětí, jakým způsobem vstup

otevřít, a tak – třebaže kvůli pozdějšímu zkoumání nechtěl způsobit

žádné velké škody – použil laserový paprsek. Objel ukazovákem

čtverec kovu, a když se odchlípl, sáhl dovnitř. Rizika sice

registroval, ale odmítal se jimi zabývat. Byla dvě – sonda mohla být

vybavena autodestrukčním zařízením anebo mohla vybuchnout,

když se její přístroje dostanou do styku s vodou. Obojí znamenalo

jistou smrt.

A tak, sotvaže se jeho prsty dotkly malého panelu, bez dlouhého

rozmýšlení ho prostě odtrhl. Kdyby byl člověkem, nepochybně by

mu v téhle chvíli proběhl před očima celý jeho život. Nebo by

alespoň zatajil dech. Android nic z toho dělat nemusel.

Nic se nestalo. Vlastně stalo. Vejce se odmlčelo a přestalo plivat

své smrtonosné sliny.

Z návrší zazněl jásot a Eldarovi muži se hnali dolů.

Mark málem zapomněl na to, jak často se na primitivních

planetách může agent setkat s netušenými a nepoznanými přírodními

nebo mentálními silami. Sám se o tom několikrát přesvědčil, ale

tentokrát byl plně zaujatý záhadou sondy a s ničím podobným

nepočítal. V posledním zlomku sekundy se pokusil zablokovat svou

mysl před šamanovým útokem, jak ho to učili zenoví specialisté

Služby, ale podařilo se mu to jen zčásti.

Připadal si, jako by ho obklopila voda, všechno se strašně

zpomalilo, mezi jeho mozkem a tělem se tyčila stěna, nebo spíš

husté, neproniknutelné závoje nedovolující jeho myšlenkám a

příkazům postupovat obvyklými cestami. Viděl před sebou šamana

jako nejasný temný stín obklopený mihotavou září, která ho

oslepovala a znehybňovala.

Ale jeho trénované, bezmála už automaticky reagující tělo stále

ještě pokračovalo v naplnění původního úmyslu. V neuvěřitelně

fantaskním zážitku sledoval Mark sám sebe, jako by se díval na

86

zpomalený film. Promočený, špinavý kapitán Služby pro dohled nad

primitivními planetami s pomačkaným krunýřem a slepenými vlasy,

v očích nepřítomný lesk, udělal roky trvající krok a mávl šavlí.

Minula celá věčnost, než se ostří setkalo s šamanovým hrdlem, a o

něco míň než věčnost, než se prokousalo kůží, masem, tepnami a

obratli na druhou stranu.

A pak to bylo pryč.

Mark zamrkal a otřásl se. Fujtajbl, to tedy opravdu stálo za to!

Nejlepší, úderné oddíly Noktů rozprášilo vejce, nejhorší, nejméně

disciplinované se rozprchly, takže Eladarovi lidé se v údolí střetli jen

s jádrem armády nájezdníků soustředěným kolem knuta Činga.

Terén prakticky znemožňoval veškeré jezdecké manévry a v pěším

boji muže proti muži byli nájezdníci jen poloviční. Snad se to ani

nedalo označit slovem bitva, byla to krvavá řež bez jakékoliv

strategie a pravidel, vedená pouze zuřivostí a slepým vztekem.

Mark s Rayem se od sebe nevzdalovali ani na krok, oháněli se

meči a prosekávali si cestu řadami nepřátel, silová pole jejich opasků

se vlnila a prohýbala pod údery noktských šavlí a fakt, že zůstávali

nezranění, budil v nájezdnících děs. V krátkých sekvencích viděl

Mark rytíře z Kamenné hory, jak kolem sebe hromadí haldu mrtvol,

než mu čísi meč projel břichem, Kallise Trevora s obličejem plným

krve, ale přesto se usmívajícího, Hůlka vypouštějícího zpoza kmene

stromu jeden šíp za druhým a pak semknutý klín bojovníků vražený

hluboko do nepřátelských řad, v jehož středu se černala zbroj prince

Eldara provázeného hrabětem Háraldem. Obrazy se objevovaly a

mizely střídané ranami, obranými kryty, krví, výkřiky a smrtí.

A náhle všechno ustalo. Koktové odhazovali zbraně a dávali se

na útěk. Mark nechápavě sklonil meč, ale Ray do něho štouchl

loktem a unaveně řekl: „Podívej!“

Nad družinou prince Eldara se příšerně šklebila useknutá hlava

knuta Činga napíchnutá na čísi kopí.

O dva dny později byl princ Eldar v narychlo upravené a

vyzdobené síni sídla hraběte Haralda korunován králem Kronu.

Zamýšlel se co nejrychleji vrátit do královského města, pohřbít se

87

všemi poctami svého zavražděného otce, obnovit zničený Ulán a

napravit všechny další škody, které země utrpěla ve válce s Nokty.

Ale ještě předtím byli všichni, kdo přežili krvavou srážku u Návrší

mrtvých hlav, (padly v ní více než tři stovky mužů) štědře

odměněni. Kallis Trevor byl pasován na rytíře, což přijal

s viditelnými rozpaky a nejistým úsměvem, Harald se stal velitelem

královských vojsk, Hulk byl přijat do královy osobní družiny,

dokonce i Leon Pěnice, zarmoucený z toho, že se svými zlámanými

prsty nemůže zahrát a zazpívat oslavnou baladu, získal titul

dvorního pěvce. Samozřejmě došlo i na Marka a Raye – Eldar si to

schoval na konec.

„Nemůže být pochyb o tom, že bychom nikdy nedosáhli tak

přesvědčivého vítězství, nebýt přispění udatného rytíře z Hvozdu a

jeho panoše.“

Souhlasné výkřiky a bušení pěstí do štítů i stolů vyjádřily

všeobecný souhlas přítomných.

„Zachránils mi život, i život mé sestry, zničil jsi kouzelné dračí

vejce Noktů, nikdy jsem nikoho neviděl bojovat tak statečně.

Neznám nic, čím bych dostatečně vyjádřil svou vděčnost, rytíři z

Hvozdu, můj příteli Marku. Přej si cokoliv a já ti dávám své

královské slovo, že tvé přání bude splněno,“ zakončil Eldar

slavnostně a dojatě.

Asenta, sedící po jeho levici v zelených, bohatě zdobených

šatech, se spletenými vlasy protkanými stříbrnými sponami, se na

Marka vyzývavě podívala, jako by mu chtěla vsugerovat, aby řekl:

Přeju si tvou sestru a půlku království. I na tu vzdálenost se mu

zdálo, že cítí omamnou vůni hřebíčku, ale dnes to byla jen vůně

koření, ne ženy.

„Rád jsem ti pomohl, můj pane, pokládal jsem to za svou

povinnost,“ řekl. „Ale nepřeji si nic, než vrátit se domů a ujmout se

svého dědictví. Snad kdybys mi dovolil odvézt si s sebou dračí

vejce, aby mi připomínalo vše, co jsme prožili.“

Síní to zahučelo, i Eldar vypadal překvapeně.

„Ale…,“ vyskočil hrabě Harald, „… je to mocná zbraň!“

Eldar ho umlčel pohybem ruky. Dlouho se díval do Markových

očí a do tváře se mu vkrádal smutek.

88

„Vezmi si ho a jeď, Marku,“ řekl tiše. „Myslím, že už se

neuvidíme, ale já na tebe nikdy nezapomenu.“

Ani já, pomyslel si kapitán Mark Stone a mlčky sklonil hlavu.

„A co já?“ zaslechl Mark telepatický vzkaz. „Ta Asenta není

špatná. Koukni, jak se vzteká!“

„Na tu jsi krátký, Rayi. Rozebrala by tě na tištěné spoje,

kamaráde!“

10.

Kapitán Služby pro dohled nad primitivními planetami Mark Stone

seděl v malém útulném baru, zvolna usrkával whisky z hranaté

sklenice a bylo mu báječně. Za chvíli se měl setkat s Elsou a těšil se

jako malé dítě – neviděli se déle než měsíc, a to bylo zatraceně

dlouhé odloučení.

Jejich mise na Tanakisu se trochu protáhla, ale nakonec skončila

úspěšně. Vytratili se z Walstonu za noci, kdy oslavy vítězství a

bohatá hostina byly ještě v plném proudu, naložili sondu na vůz a

stavili se v hostinci pro Dereka Planta. Trpěl značnými bolestmi, ale

přesto se vyptával, a tak mu Ray cestou vyprávěl poněkud okleštěný

a upravený příběh tak, aby se mohl objevit v poradcově závěrečné

zprávě a příliš se nelišil od oficiálního záznamu, který android

pořídil.

Derek – a nejspíš to nebylo jen vlivem utržených zranění –

vypadal zkroušeně.

„Omlouvám se za potíže, které jsem vám způsobil,“ vypravil ze

sebe dokonce slabým hlasem, a to byl, ve srovnání s jeho chováním

na počátku, opravdu pokrok.

Mark jen mávl rukou a poradil mu, ať šetří síly. Protože jim

trvalo ještě dlouho, než se dostali na opuštěné místo v lese za

Walstonem, kam mohli přivolat modul. A jen s velkými obtížemi se

podařilo naložit sondu, nadřeli se jako otroci, ale nakonec uspěli a

těsně před úsvitem odstartovali. Na oběžné dráze okamžitě navázali

spojení s dispečinkem Služby, kde už vládlo mírné znepokojení, a

podali stručnou informaci generálu Khovovi.

89

„Vezeme vám dárek, pane,“ zakončil hlášení Mark. „Budete

překvapený.“

„Doufám, že bude stát za to,“ komentoval to šéf SDPP a Mark si

ho představil, jak si ve své pracovně nalévá panáka, spokojený, že

jeho oblíbený agent znovu uspěl.

Na oběžné dráze s ničím neotáleli a hned při druhém obletu se

spojili s Neptunem II. Když se štíhlá, elegantní silueta astronefu

objevila na obrazovkách, měl Mark pocit, jako by se mu vracel

někdo známý a blízký, po němž se mu stýskalo. Neptun znamenal

klid, bezpečí, pohodu a příslib rychlého návratu domů.

Umístili Dereka Planta do lékařského boxu a pak celých

čtyřiadvacet hodin kroužili vesmírným prostorem nad Tanakisem a

jeho dvěma měsíci, než přístroje oznámily, že poradcův fyzický stav

umožňuje cestu subprostorem. Naprogramovali loď a naposledy se

rozloučili s namodralým kotoučkem planety – až se sem za padesát

let vrátí agenti Služby na další pravidelnou inspekci, nejspíš už

nenajdou Eldara, Asentu, Kallise Trevora a možná ani království

Kron. Všechno pomíjí.

Markovi to tentokrát bylo líto víc než jindy.

Sonda vzbudila mimořádnou pozornost a generál Khov s

potěšením tlumočil Markovi s Rayem oficiální uznání ministerstva

galaktických vztahů, ministerstva obrany i Senátu Pozemské unie.

Vědci a technici, kteří ji podrobili důkladnému zkoumání, došli k

závěru, že nejspíš skutečně patří Danubiánům, a získali cenné

poznatky o principu a funkci jejího automatického obranného

systému. Dopad na planetu ovšem nenávratně zničil její naváděcí

zařízení a také vysílač, takže se bohužel nepodařilo zjistit, kam měly

signály sondy směřovat. Nezodpovězena rovněž zůstala otázka, zda

Tanakis byl prvotním cílem průzkumu Danubiánů, anebo zda sonda

selhala při průletu soustavou a na planetu se jen zřítila. S tím si ale

kapitán Mark Stone hlavu lámat nemusel.

Dveře baru se otevřely a Mark nedočkavě vzhlédl od své

skleničky. Jenomže to nebyla Elsa.

Senátor Paisley se snažil vypadat, jako by sem zabloudil čirou

náhodou, a dokonce se mu podařilo vyloudit ve tváři překvapený

výraz, když se jeho pohled setkal s Markovým. Zkrátka politik.

90

„Kapitáne,“ zahlaholil srdečně, „jsem rád, že vás zase vidím.

Dovolíte?“

Mark pokynul směrem k prázdnému křeslu, které se vzápětí

poslušně zformovalo kolem senátorova těla.

„Ani jsem netušil, že se mi tak brzy naskytne příležitost, abych

vám osobně poděkoval,“ rozplýval se Paisley.

„Za co, pane? Dělal jsem svou práci,“ pokrčil rameny Mark.

„Za Dereka Planta. Vím, že jste mu zachránil život, řekl mi to,

třebaže ve svém hlášení jste to taktně pominul. Abyste rozuměl – je

to tak trochu můj chráněnec a nápad poslat ho s vámi možná nebyl

právě nejšťastnější.“

Mark se jen ušklíbl. Bylo mu jasné, čí nápad to byl.

„Mimochodem, jak už asi víte, Plantova zpráva pro senátní výbor

vyzněla velmi pozitivně a definitivně rozptýlila veškeré pochyby o

postupech Služby a jejích agentů. Naopak – vysoce ocenila jejich

kvalifikaci, profesionální přístup a osobní angažovanost.“

Markovi to bylo upřímně fuk.

„Takže vaše nabídka už neplatí?“ zeptal se s trochou

škodolibosti.

„Má nabídka platí pořád,“ usmál se Paisley. „Ale momentálně

mám pocit, že jste pravý muž na pravém místě a pro SDPP prakticky

nenahraditelný.“

Mark už ho neposlouchal. Ve dveřích baru se konečně objevila

krásná Elsa Swensonová.

„Omluvte mě,“ zamumlal Mark a rozběhl se jí vstříc jako malý

kluk.

91

M A R K

STONE

Zdeněk Rosenbaum

Dračí krev

Mark Stone se vydává v doprovodu dalšího

z kontrolorů na rutinní kontrolní cestu.

Na čtvrté zastávce se však věci zvrtnou: jde o planetu

středověkého typu a Mark při turnaji málem zabije

jediného králova syna. Než se mu podaří ho uzdravit,

vtrhne do království nepřítel, který ničí všechno,

co mu stojí v cestě. Markovi nezbývá nic jiného,

než se zapojit do války, neboť nepřítel používá strašnou

zbraň nazývanou Dračí vejce.

O jakou zbraň jde? Je místní provenience,

nebo přišla odkudsi z vesmíru?

To jsou otázky, které trápí nejen Marka Stonea,

ale i jeho věrného androida Raye.

Doporučená cena 79 Kč

Doporučená cena pro předplatitele 65 Kč

ISBN 80-237-3854-2

Document Outline

Úvod

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.