PETR MACEK

M A R K

STONE

KRÁLOVSKÝ

GAMBIT

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

© Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství, spol. s r. o., 2005

© Petr Macek, 2005

ISBN 80-237-3909-3

Úvod

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století

pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však

postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi

vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s

pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a

žebrali o techniku, kterou sami nedokázali pochopit. V případě jedné

planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli.

Podařilo se zachránit jen několik párů, které byly umístěny do

rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď

Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou

humanoidními bytostmi, měla rozkaz ji pouze zaznamenat, ale v

žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se

podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní

Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném

případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními

planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let

předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů

jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z

agenta činné služby a androida, kteří se nenápadně vmísili mezi

domorodce.

Jedním z takových androidů byl i Ray.

4

1.

Kaskády masivního skalního hřebenu se v načervenalých paprscích

odpoledních sluncí třpytily čerstvě napadaným sněhem. Měkký, bílý

prašan tvořil na vrcholcích Mount Evans návěje, které mezi kmeny

vzrostlých borovic vypadaly jako cukrové homole.

Řídký vzduch byl v několikatisícové nadmořské výšce této

planety cítit exotickou vůní něčeho, co turistům připomínalo vanilku

a nutilo je neustále se sem vracet. A když si chtěl někdo opravdu

dobře zalyžovat a zároveň poškádlit adrenalinové kalíšky, vrátil se

sem rád. Málokteré místo v Unii mu mohlo nabídnout vhodnější

prostředí. Byl to zkrátka zimní turistický ráj a balzám na nervy

zazobaných snobů.

Také Mark Stone tu byl na dovolené.

Jednou z výhod jeho často nedobrovolného členství ve správních

radách různých Elsiných podniků byla štědrá výplatní páska, a tím

nevyhnutelně spojený nedostatek finančních starostí. Tera Paradisa

však poskytovala mnohem víc lákadel než sladký opojný ozon a

eldorádo pro příznivce extrémního lyžování. Byla oblíbenou

prázdninovou destinací mezi obyvateli Zemské Unie kvůli

všeobecně panujícímu klidu a míru, byla na hony daleko od

hraničních válek, rebelujících planet vnitřního prstence i planet pod

přímou správou SDPP.

A přesně to teď Stone potřeboval.

Spokojeně se nadechl a přejel pohledem zasněžené špičky

velikánů. Lyže stvořené svými elegantními křivkami pro ty

nejpříkřejší svahy se na sjezd nemohly těšit víc než on. Vymotal se

ze stínu stromů a postavil se na začátek té nejnáročnější sjezdovky.

Kromě něj tu nebylo ani živáčka, všichni ostatní měli pud

sebezáchovy zřejmě v pořádku.

Dobře jim tak.

Mark zapíchl hůlky do hlubokého sněhu, sundal si rukavice a

shodil lyže z ramen. Je čas ukázat jim tu pravou jízdu, pomyslel si s

pohledem do údolí a začal si upevňovat boty do vázání. Když už měl

5

lyže upravené a byl připravený na cestu, zaslechl nad hlavou slabé

vrčení.

Vzhlédl a spatřil, jak k němu míří malý roztomilý model

letadélka.

Byl by se usmál, kdyby to v tomto mrazivém prostředí

nepůsobilo nepatřičně. Vrtulka dětského modelu pracně bafala a

zabírala do vzduchu, protože stroječek měl na podvozku

připevněnou vysílačku.

S posledními silami letadlo doletělo na několik metrů k Markovi,

ale pak motor vypověděl službu. Hračka spadla na zem k jeho

nohám a zabořila se čumákem do sněhu.

Z vysílačky se ozval vyzváněcí tón.

Stone se zamračil. Shýbl se, vyhrabal přístroj ze sněhu a vytáhl

ho zpět na světlo boží. Vysílačka neúnavně bzučela a dožadovala se

pozornosti.

Rozhlédl se, odkud by dálkově řízené letadélko mohlo přiletět,

jenže v téhle pustině neměl šanci. Jen na jedné ze vzdálených

skalních špiček na okamžik zahlédl odlesk něčeho třpytivého, ale to

mohlo být cokoliv.

Zvědavost zvítězila. Stiskl tlačítko, přiložil si vysílačku k uchu a

ohlásil se.

„Ano?“

„Dobré odpoledne, pane Stone,“ ozval se z reproduktoru suchý

zlověstný hlas.

„Vy?“

„Jistě musíte být rád, že zprávy o mé smrti byly poněkud

předčasné.“

„Plesám blahem. Co chcete?“

„Racionální, jako vždy,“ nenechal se známý baryton rozhodit

Markovou přímočarostí. „Dobrá, ať je po vašem, urychlíme to.

Slovy klasika: pomsta je pokrm, který je nejlepší vychutnávat za

studena,“ svěřil se se svými záměry a neodpustil si temný dodatek.

„A tady na horách je velká zima.“

„Ale ne. Už zase?“

„Jsou věci, které nikdy neomrzí.“

„Aha,“ odtušil Stone. „A tu o tom perníkovým mužíčkovi znáte?“

6

„Ne, obávám se, že tu neznám.“

„Tak vám to řeknu jinak. Nebudu s vámi hrát ty vaše pomatené

hry!“

„Na to mám jedinou radu, kapitáne,“ zasmál se. „Utíkejte!“

V tu chvíli se na horizontu v dálce něco zalesklo, pak podruhé a

potřetí, a na nebi se objevil proužek dýmu. To nebylo nic, co by

Markovi mohlo nahnat strach, ale proužek se rychle blížil. A čím

blíže se dostával, tím bylo jasnější, že není sám. Bylo to osm

jednotlivých proužků šedého kouře, které následovaly za střelami

typu vzduch-země.

Nebezpečné mršky. Obzvláště pro osamocené a neozbrojené

lyžaře.

„Jsou naváděné lidským teplem,“ prozradil volající. „Čím

rychleji budete prchat, tím snadněji vás zaměří. Mistrovská

technologie, že?“

Na další konverzaci už Mark nečekal. Odhodil vysílačku do

sněhu a odpíchl se hůlkami přímo k nejstrmějšímu svahu. Na cestu

ho vyprovázel reproduktorem zkreslený, ale výbušný smích jeho

vracející se Nemesis.

Dovolená skončila dřív, než začala.

Zledovatělý povrch sjezdovky dovolil Markovi v poměrně krátké

době vyvinout solidní rychlost, ale terén kopírující smečka raket se

nebezpečně přibližovala.

Sbalený do klubíčka si svištěl dolů po srázu a jeho mozek stejně

rychle zvažoval všechny možnosti. Moc jich nebylo. Ve chvíli, kdy

mu první dva z osmi projektilů začaly dýchat na záda, ho zachránilo

jen štěstí.

Červeným praporkem označený hrbolek vyčnívající ze skály

uprostřed dráhy měl méně zkušené varovat před přírodním

skokanským můstkem. Ne tak Marka, pro něhož červená barva

znamenala prakticky totéž co pro býka v koridě. Dnes mu měla

prodloužit život.

Navedl lyže přímo doprostřed skalnaté vyvřeliny a odhodil hůlky.

Rakety dosáhly průsečíku drah všech tří pohybujících se objektů

právě ve chvíli, kdy Marka neviditelná síla odstředivosti vyhodila do

vzduchu. Po vzoru olympijských hrdinů udělal kapitán SDPP nad

7

zemí trojité salto s pěti vruty a tlaková vlna pod ním se srazivších

explodujících raket mu dovolila prodloužit přemet ještě o vrut šestý

a sedmý.

Dopad byl bolestivý, ale smrt by byla určitě o něco horší.

Takhle Stoneovi pouze mocně křuplo v kolenou a zmírnit dopad

nepomohly ani hůlky, válející se touto dobou ve sněhu někde daleko

za ním. Mark udržel rovnováhu pomocí rukou a na další cestu se

vydal šusem.

Další naději před teď už jen šestičlennou smrtící klakou mu mohl

poskytnout les. Stromy vzrostlého borovicového remízku lemovaly

sjezdovku v intervalech několikakilometrových houštin, a právě do

nich Stone vjel.

Nedbal na nepříjemně švihající větve jehličnanů a kličkoval mezi

jejich kmeny s urputností kamzíka. Pro rakety dřeviny představovaly

problém, se kterým se přes svoji sofistikovanost tak hbitě vyrovnat

nedokázaly.

Na řadu přišla hrubá síla. Vepředu letící střela konečně narazila

do jednoho z kmenů a rozmetala ho na tisíce drobných třísek, které

se rozletěly do okolí. Po několika metrech si se stejným výsledkem

poradila další raketa s celým remízkem. Ohnivou katarzí prudce

přerušené poděšené kvíkání Markovi prozradilo, že ta veverka už to

asi nerozchodí.

Zbývaly čtyři.

Mark se po nich ohlédl. V blízkosti, z jaké se po něm střely

natahovaly, mohl vidět vlasové sváry na jejich trupu a označení

výrobce.

Stromy už ale víc nepomohly. Hájek končil a vydal Stonea zpět

holým svahům hor. Jako by se les rozhodl pomstít za to, že do

tohoto klidného hájemství Mark zavlekl násilí, nastražil mu do cesty

kořen.

Nebyl to kořen bludný, jen nepatrně vyčuhující, a o to zákeřnější.

Levá lyže se o něj při střemhlavé jízdě zachytila, vyrvala se mu z

vázání a odsoudila svoji pravou kolegyni k dráze sólistky. Lze říct,

že k Markově chvále ho ani tohle příliš nezpomalilo. Prostě jen

zavrávoral, změnil postoj a zaujal snowboardistickou pózu a

frajersky frčel dál.

8

Bylo to ale jen oddalování nevyhnutelného.

Když se letmo ohlédl přes rameno, uvědomil si, že tímto tempem

ho rakety dostihnou dřív, než je stihne svými kličkami zlikvidovat

nebo dorazit do údolí.

Jestli chtěl přežít, musel něco udělat.

Rychle prohrábl kapsy svojí značkové termobundy a v jedné z

nich nahmatal malou plechovou krabičku s nouzovým vybavením

pro pobyt v horách. Nikdy bez ní nevycházel, když šel sám lyžovat

do pustiny.

Standardní součástí těchto „křtů“ byla samozřejmě i světlice. Byl

div, že si na to Mark nevzpomněl dřív. Teď, když ji nahmatal, mu to

vlilo do žil trochu naděje. Zatímco manévroval po srázu a umiňoval

si, že jestli se z tohohle dostane vcelku, tak už se nikdy nebude

věnovat extrémním zimním kratochvílím a adrenalin bude doplňovat

pouze hrou šachů s profesorem Gonzalesem, vyňal z krabičky jednu

signalizační světlici.

Zmrzlé prsty sice volaly po rukavicích, ale nebyl čas dopřát jim

pohodlí.

Smrt měl za krkem.

Za jízdy se k raketám lehce natočil a okamžik jim čelil tvrdým

pohledem. Nezastavilo je to, ale Mark těch několik sekund stejně

věnoval spíš pozorování horizontu, odkud lovci přicházeli. Stále

nikoho neviděl, a přitom by tak rád pohlédl nepříteli do jeho ocelově

studených očí. S hněvivým výkřikem, který mu stejně od úst vyrval

vítr, vystřelil.

Červená světlice svůj úkol splnila, jak nejlépe uměla. Vyletěla

naproti svým technologicky dokonalejším bratříčkům a zazářila jim

přímo před nosem. Teplo vydávané její hlavicí splnilo účel a

odvedlo čtyřčlennou smečku ze stopy kořisti. Jako jedna změnily

střely prudce svoji cestu a slétly se k světelnému ohňostroji nad

sněhovým polštářem.

Tam konečně došly smyslu své existence a hromadně

explodovaly. Mark smykem zastavil svoji lyži a se zadostiučiněním

pozoroval, jak se z prskajícího ohnivého kotouče oddělují

prskavkovité gejzíry.

Po chvilce bylo po všem a připomínkou perných chvilek se

9

Markovi stala jen hromádka zčernalého hořícího šrotu v důlku

roztátého sněhu.

Do nastalého ticha tetelícího se v pocitu vítězství hory zaduněly v

odpověď a Stone si s hrůzou uvědomil, že už měl v životě i lepší

nápady. Země pod nohama se mu najednou začala chvět. Na obzoru

nad ním se objevila obří sněhová tsunami a řítila se mu přímo v

ústrety.

Proti lavině neměl šanci.

Rozhlédl se, ale široko daleko nebylo místo, kam by se mohl

schovat. Stromy před ním se pod tlakem lámaly jako třísky a údolí

bylo sice na dohled, ale pořád daleko jako život sám. Za několik

vteřin bezbranného agenta SDPP smetla živelná sněhová vlna a ještě

chvíli se s ním valila po úbočí Mount Evans. Teprve po několika

dalších kilometrech se zastavila, ale když se vířící sníh usadil, po

Stoneovi na něm už nebylo ani stopy.

„Sbohem, kapitáne Stone,“ řekl nostalgicky muž stojící na

jednom z horských vrcholků a odložil dalekohled. Pak si upravil

svoji sněhobílou ušanku, naposledy se nadýchl vanilky a nastoupil

do vrtulníku.

Jeho zlaté rolexky ukazovaly ten správný čas.

2.

Tělo na čerstvě povlečeném lůžku nadnášelo sanitární pokrývku

rytmickým zdvíháním lehce ochlupeného hrudního koše, kolem

jehož levé bradavky byl rozestaven celý šik přísavek. Z nich se

stahovaly svazky jemných drátů přímo do obludně vypadajícího

přístroje, jehož jediným viditelným účelem bylo pravidelné, ale o to

více efektní zapípání.

„Podle mne je už všechno v pořádku,“ odvrátil se od

přistaveného monitoru muž v doktorském plášti a začal sondy

odlepovat.

„Vidíte, a já myslel, že je to moje poslední hodinka.“

„Kdepak, generále,“ usmál se dobrácky lékař. „Vy máte tuhý

kořínek.“

10

Khov shodil své masité nohy z postele a zaplul do připravených

trepek.

„To jsem rád. To víte, nemůžu si dovolit být nějak vážně

nemocný. Služba má teď mnoho povinností, které si vyžadují můj

osobní dohled.“

Doktor Hochstapler se vědoucně usmál. Znal tenhle komplex.

Měli ho většinou lidé, kteří si nedokázali představit život bez svého

milovaného povolání a schovávali se za to, že jejich práce naopak

potřebuje je.

„Tak to prr, generále,“ usměrnil Khova. „Svoji sekretářku jste

tím srdečním záchvatem pěkně vyděsil. Měl byste se nejmíň několik

dní šetřit.“

„Zlatá Peggy,“ povzdechl si generál a odporoučel se za paraván u

okna, aby se převlékl. „Měl jste vidět, jak byla bledá. Ta snad měla

infarkt taky.“

Tato elegantní odpověď dala doktorovi dostatečně najevo, že apel

na to, aby se generál šetřil, má stejný účinek jako házení hrachu na

zeď, a tak jen s povzdychem vyplnil hlášení pro centrální

ministerstvo.

„Ještě vám musím odebrat krev,“ křikl při psaní, „tak si neberte

sako!“

Khov za zástěnou něco nespokojeně zabručel, ale když se vynořil

ven, měl skutečně sako obleku přehozené přes ruku. „Říkal jste, že

jsem OK!“

„Teď ano,“ souhlasil Hochstapler a natáhl se pro injekční

stříkačku. „Ale nechceme zanedbat něco, co by vás později odtrhlo

od práce, že?“

Generál poslušně natáhl ruku a vyhrnul si rukáv košile ze svého

zavalitého předloktí. Velitel SDPP byl veliký muž nejen poměrem

moci, jakou vládl.

„Jak dlouho už máte tyhle problémy?“ zeptal se doktor, zatímco

soustředěně zabodl jehlu do žíly. Zaznamenal při tom, že

překvapivou část Khovova objemu netvoří tuk, jak by si na první

pohled pomyslel, ale svaly.

„Ani nevím,“ odsekl generál neurčitě a zamračil se. „Proč se

ptáte?“

11

„No, vaše sekretářka naznačila, že se poslední dobou necítíte

dobře.“

„Je pravda, že v posledních měsících je práce víc. Ta rekuperace

Galdoru a…“

„Takže tak dva měsíce?“

„Asi,“ připustil Khov neochotně. „Ale teď už to bude lepší. Pro

zbytek dne si dám volno. Zavolám Peggy, ať přesune všechny

schůzky na zítřek.“

Hochstapler zdvihl významně obočí a nepravidelně si zaťukal na

hruď.

„No dobrá,“ vzdychl Khov. „Tak teda na pondělí. Spokojený?“

„Budu muset,“ vytáhl doktor jehlu z žíly a očistil ránu. „Tohle si

tam chvilku držte a stiskněte to, ať nemáte modřinu,“ podal mu

tampon. „Tak, to je všechno, generále, a při vší úctě, doufám, že vás

hned tak neuvidím!“

„Nápodobně.“

Doktor počkal, až za sebou jeho klient práskne dveřmi, a teprve

pak odnesl stříkačku s odebranou krví k laboratornímu stolu.

Odstranil kryt injekce a většinu krve přelil do zkumavky. Tu pečlivě

zapečetil, označil jménem, číslem sociálního pojištění pacienta a

adresou Státního medicínského ústavu profesora Gonzalese a vložil

do potrubní pošty.

Ve stříkačce ale stále několik kapek karmínově rudé husté

tekutiny zbylo. Hochstapler si spokojeně olízl rty a vytočil na

videofonu tajné číslo.

* * *

Jakkoliv by to na sobě nedal nikdy znát, po odchodu z ordinace

toho namyšleného doktora se Khovovi ulevilo. Srdce měl stále jako

zvon. Bylo však pravdou, že poslední dobou mu opravdu nebylo

dobře, a začínal se bát nejhoršího. Už mu ani nepomáhala ta

medicína, kterou mu Peggy každý den podle svého osvědčeného

receptu na dodání energie s láskou připravovala. Musí zvolnit, v tom

měl ten doktůrek pravdu.

Generálovu myšlenkovou renesanci přerušil hvizd náramkových

12

hodinek.

„Slyším,“ aktivoval Khov hlasem jejich display a podezřívavě se

podíval do vystrašených očí strážkyně své kanceláře. „Co se stalo,

Peggy?“

„Volala slečna Swensonová,“ zamrkala sekretářka skrz skla

svých tlustých dioptrických brýlí a zpoza nemoderních obrouček se

jí vyvalily slzy. „Mark měl na Paradise vážnou nehodu. Nevědí,

jestli to vůbec přežije.“

Khov okamžitě zapomněl na předsevzetí, že se bude šetřit, a

rozběhl se nemocniční chodbou plnou pochrchlávajících lidí k

východu.

* * *

Chodby nemocničního komplexu Paradise City naopak zely

prázdnotou. Sem lidé většinou nejezdili stonat. Na těch pár zlomenin

a vyvrtnutých kotníků většinou stačily místní ambulance a do

hlavního města planety se sjížděly jen ty nejvážnější případy.

Málokterému se ale dostalo pozornosti těch nejvyšších míst a

vládních kruhů. Na stav pacienta 1701-F se dotazoval i telegram z

převážně oválné kanceláře prezidenta Cliftona, a tak se sestra v

recepci ani nemusela koukat do záznamů v počítači, aby toho

mohutného plešatého pána s mongolskými rysy a tlustými rty

nasměrovala ke správnému pokoji.

Generál s těžkým srdcem kráčel dlouhou chodbou a chystal se na

nejhorší. Nic ho však nemohlo připravit na pohled, jaký se mu po

vstupu do pokoje naskytl.

Po návratu ze žádné z misí neviděl svého agenta v zuboženějším

stavu.

Mark ležel v bezvědomí na lůžku za skleněnou přepážkou,

oddělující návštěvní část pokoje od té antiseptické. Vypadal jako

pavouk, který číhá na svoji oběť uprostřed sítě. Jenže tenhle pavouk

byl polomrtvý a síť tvořila pavučina hadiček a kabelů, dodávajících

mu do těla živiny udržující ho při životě. Na obličeji měl

připevněnou kyslíkovou masku, a i přes ni bylo vidět, jak má bledou

a promrzlou pleť.

13

Na židličce před přepážkou seděla Elsa, s hlavou složenou v

dlaních.

Když Khov vešel, trhla sebou a s leknutím zdvihla hlavu. Po

spatření jeho monstrózní postavy se jí však ve strhaných a

unavených rysech objevila úleva.

„Generále!“ vyskočila a přiběhla k němu. „Jsem tak ráda, že jste

tady!“

„Co se stalo, děvče?“ objal ji a otcovsky přivinul. „Jak je

Markovi?“

Elsa zavzlykala, potáhla nosem a otřela si hřbetem ruky už tak

rozmazané stíny. Raději si celý obličej otřela kapesníkem, malovat

se nemělo cenu.

„Odpoledne si vyrazil do hor zalyžovat,“ řekla mezi

posmrkáváním na jeho sudovité hrudi. „Chtěl, abych jela do Mount

Evans s ním, ale volali mi z podniku a musela jsem řešit nějaké

problémy…“

Generál vyndal z kapsy kapesník a nahradil jím klopu svého

saka.

„Jel tedy sám. Stejně chtěl lyžovat až u vrcholků, a na to se já

necítím,“ pokračovala Elsa. „A pak mi volali, že měl nehodu.

Zavalila ho lavina.“

„Jak to, že ho nikdo nevaroval? Vždyť mají meteorologické

satelity!“

„Starosta vesnice na úpatí říkal, že tu lavinu způsobilo nějaké

hřmění. Nedalo se to předvídat. Místní lidé prý slyšeli krátce

předtím v horách rány.“

„Vědí, od čeho pocházely?“

„Ne. Lavina se valila několik kilometrů a smetla všechno, co jí

přišlo do cesty.“

„To měl štěstí, že ho vůbec našli,“ zachmuřil se generál a podíval

se přes sklo na zuboženého přítele. „Jak dlouho byl pohřbený pod

sněhem?“

„Několik hodin.“ Elsa se musela opět posadit, nohy jí vypovídaly

službu. „Mark byl pohotový a vystřelil krátce předtím, než ho to

zavalilo, světlici. Záchranáři se ho vydali hledat hned jak se sníh

usadil.“

14

Mark dál klidně, bez hnutí ležel na lůžku a přístroje mu dodávaly

do plic vzduch. Jeho mozek teď sice nepracoval naplno, dlouhá

odluka od vzduchu ho poslala do hajan, ale žil. Prozrazoval to však

jen biomonitor nad jeho hlavou.

„Co říkají doktoři?“ zeptal se po chvilce mlčení Khov. Měl

sevřené hrdlo a bál se odpovědi, ale tu otázku položit musel. „Kdy

se probere z komatu?“

„Nikdo mi to nechce říct,“ zavřela Elsa oči a těžce polkla. „To je

na tom to nejhorší. Nikdo neví, jak vážně je mozek poškozený, a

nedá se prý dělat nic jiného než čekat.“

Generál přikývl. Něco podobného očekával, něčeho podobného

se bál.

„Počkáme,“ řekl nakonec smířeně. „Přinejmenším mu to všichni

dlužíme.“

3.

Výtah se zastavil v jednom z nejvyšších pater luxusního mrakodrapu

v samém středu města a vypustil ze svých červeným plyšem

polstrovanýeh útrob jediného pasažéra. Muž s kaštanovými vlasy se

obezřetně rozhlédl, jestli ho někdo nesleduje, a svižnou chůzí přešel

chodbou k apartmánu, na jehož dveřích byla jednoduchá tabulka se

jménem partaje.

Otevřel si pomocí kreditní karty, vešel do Stoneova bytu a

rozsvítil. Světlo bodových halogenových lamp ozářilo drahý interiér

bytu, který poměrně nedávno prošel zevrubnou, bohužel nucenou

rekonstrukcí.

Žena, která tu na něj čekala, si musela zastínit své krásné tklivé

oči.

„Elso,“ vykřikl Ray, „proč tu čekáš potmě!“

„Lépe se mi tak přemýšlí,“ pokrčila Markova přítelkyně smutně

rameny a třesoucí se rukou si zapálila cigaretu. „Taky lépe cítím

jeho vůni a představuji si, že je tu se mnou,“ obsáhla gestem pokoj.

„Ale není.“

Ray za sebou zavřel dveře. „Jak je mu?“ zeptal se tiše.

15

„Pořád stejně,“ pokrčila rameny. „Za celou tu dobu se ani sám

nepohnul. Jsou u něj ti nejlepší doktoři celé Unie a všichni říkají to

samé. Možná…“

„Jsou to jenom dva týdny,“ pokusil se ji ukonejšit, protože viděl,

jak se jí začíná třást brada. „Vždyť říkali, že to může trvat několik

týdnů.“

„Nebo několik let,“ opravila ho s pláčem na krajíčku. „Bože, jsou

to ty nejdelší týdny, jaké jsem kdy prožila! Nemůžu jíst, spát, ani

pracovat…“

„Přesto vypadáš dobře.“

„Lichotníku,“ ovládla se bohatá průmyslnice. „A co teď děláš

ty?“

„Slíbil jsem generálovi, že ho nenechám ve štychu. Stejně se

potřebuju nějak zabavit, když tu Mark… když je… postavený mimo

službu,“ vyhnul se android ožehavému tématu. „Vzal jsem si na

starost čerstvé nováčky z Akademie SDPP a dělám jim něco jako

instruktora.“

„Nedokážu si tě představit jako učitele,“ ušklíbla se. „Profesor

Ray…“

„Proč ses vlastně chtěla setkat?“ zamyslel se najednou Ray a

zamračil se. „Myslel jsem, že zůstáváš na Paradise, dokud se Mark

neprobere?“

„Stavila jsem se tu jen pro pár věcí a… chtěla jsem tě o něco

poprosit.“

„O cokoliv.“

Elsa Swensonová přimhouřila oči a dlouze potáhla ze své

cigarety.

Nikdy předtím nekouřila, ale stres, napětí a obavy o život jejího

milence ji k této nectnosti přinutily. V Markově bytě popelníky

nebyly, a tak popel odklepla do prázdné květinové vázy. To, o co se

chystala androida požádat, přesahovalo jeho naprogramování, ale

doufala, že loajalita, kterou si u něj Stone vysloužil, mu pomůže

program překonat.

„Nebyla to nehoda,“ řekla nakonec. „Myslím, že to byl pokus o

atentát.“

„Cože?“

16

„Ta lavina byla spuštěná uměle,“ upřesnila. „Někdo se pokusil

Marka zabít a málem se mu to povedlo. Sakra, možná se mu to

opravdu povedlo!“

„Proč si to myslíš?“

„To hřmění, které lidé dole v údolí slyšeli, bylo pravděpodobně

od nějakých explozí. A místní vyšetřovatelé přišli ha to, že Mark tu

světlici vystřelil ještě předtím, než začala lavina padat. Potřeboval

pomoct!“

„Říkala jsi to generálovi?“

„Ano, volala jsem mu z Paradisy,“ kývla. „SDPP s tím nemůže

nic dělat, ani Vesmírná policie. Je to zcela v pravomoci té neschopné

místní policie!“ Vrátila se ke stolu, kde seděla, když Ray přišel, a

postavila¨na něj svoji kabelku. Z ní vyndala něco kovového,

zabaleného v červeném šátku.

„Tohle našli o kousek výš po srázu,“ podala mu to. „Je to střep z

rakety.“

„Jak jsi se k tomu dostala?“

„Jak jsem řekla, nevkládám příliš důvěry ve schopnosti jejich

ochránců pořádku,“ mávla nad tím rukou. „Jsou to všechno tlustí

tatíkové, kteří vyřeší maximálně krádež lyží. Neobstojí proti

někomu, koho vycvičil mistr.“

„Tys jim to ukradla?“

„Půjčila jsem si to.“

„Proč?“

„Oni tvrdí, že je to pozůstatek Markovy světlice. Já si to

nemyslím.“

Ray rozbalil šátek a vytáhl na světlo oblý šedý úlomek z nějaké

slitiny. Jako zkušenému odborníkovi mu bylo hned jasné, že se o

světlici nejedná ani náhodou, a rozborem slitiny rentgenovým

zrakem si to jen ověřil.

„Máš pravdu,“ potvrdil Else. „Ale kdo mohl po Markovi střílet z

raketometu?“

To už měla taky promyšlené. „Kdokoliv od admirála Neumanna

a účetních Služby až po stovky obyvatelů Nápravného zařízení na

Proxima Alcatraz,“ vzdychla. „Mark má nepřátele všude, kam se

podívá.“

17

„Touché,“ zasmál se android. „Co s tím budeme dělat?“

„Jak řekl generál, oficiálně nemůžeme dělat nic. Proto jsem

tady.“

Android se zamyslel a váhavě odložil předmět doličný zpět na

stůl.

„Chci, abys zjistil, kdo to Markovi udělal,“ řekla. „Jsi jediný, kdo

to může udělat a kdo má šanci zjistit pravdu. Ten zabiják je někde

tam venku, a já se nechci dočkat okamžiku, kdy zjistí, že jeho pokus

byl zatím neúspěšný a přijde bezbranného Marka dodělat. Uděláš to

pro něj?“

* * *

„Vaším úkolem bude standardní pozorovací mise na planetě

Everwood,“ ukázal generál Khov na světlý bod v holoprojekci a

otočil se k nováčkům. „Bude to ta nejrutinnější výprava, jakých

prožijete při své práci ve Službě stovky. Budete postupovat přesně

podle předepsané procedury a nevychýlíte se z ní ani o píď, je vám

to všem doufám jasné?“

„Ano, pane,“ odpověděli sborem. „Jasné!“

„Obyvatelstvo Everwoodu je na primitivní úrovni,“ pokračoval

generál. „Žijí ve skupinách různě rozmístěných po centrálním

kontinentu. Při naší poslední návštěvě na planetě před padesáti lety

byli teprve před vynálezem antiperspirantu. Není pravděpodobné

očekávat velký pokrok.“

V posluchárně SDPP bylo takové ticho, že by bylo slyšet

spadnout i špendlík, kdyby byl někdo tak troufalý a upustil ho. Na

dychtivých tvářích osmi nováčků se ale zračilo jen očekávání z první

vzrušující mise. Nad hlavami se najednou snaživě zatřepetala drobná

ručka hlásící se o slovo. Patřila drobné dívce s vlasy černými jako

uhel.

„Ano, praporčíku?“ vyvolal ji Khov. „Nerozuměla jste snad

něčemu?“

„Gomézová, pane!“ vztyčila se jako pravítko. „Co když nás

zpozorují?“

„Pohov!“ pousmál se generál nad její aktivitou. Připomínala mu

18

tím jeho samotného v začátcích kariéry. Ta žába to možná někam

dotáhne. „Když dodržíte směrnici, nic takového se nestane. Astronef

přistane v dostatečné vzdálenosti a do osídlených oblastí se

dostanete po svých.“

Praporčík však měla další otázku.

„Dostaneme mapu?“

„Ano,“ odvětil generál s laskavou trpělivostí. „A tím se

dostáváme…“

Šplhounská ruka opět vystřelila a utnula tím mluvčího uprostřed

věty.

„Ale no tak, Gomézová,“ utrhl se na ni Khov, který nesnášel

vyrušování a rázem zapomněl, že jí ještě před okamžikem

prorokoval světlou budoucnost. „Další dotazy a podrobnosti vám

zodpoví váš instruktor!“

„Já se jen chtěla zeptat, kdo to bude,“ pípla žačka. „Pane.“

„Aha,“ zabručel. „Tak tedy, jistě rádi uslyšíte, že vaším velícím

důstojníkem bude, stejně jako u praktického výcviku, Ray. Na konci

úkolu vás zároveň oznámkuje. A pro ty z vás, kteří to náhodou

nevědí, Ray je android, a proto zapomeňte na jakékoliv nadržování

jedincům či… jedinkyním,“ utrousil při pohledu na jednu vyspělou

studentku s krátkou sukní, co si před ním právě přehodila nohu přes

nohu velice svůdným gestem, které v něm probudilo

polozapomenutý základní instinkt. „Tímto mu předávám slovo a

přeji vám hodně štěstí!“

S tímto se Khov otočil k Rayovi, který po celou dobu breefingu

seděl mlčky po jeho boku za řečnickým pultíkem a zadumaně

přemýšlel. Jeho mysl evidentně zaměstnávalo něco zcela jiného než

generálův proslov k nováčkům, a dokonce si ani nevšiml, že se k

němu přesměrovala všeobecná pozornost.

„Ehm,“ odkašlal si rozpačitě generál a lehce do rozháraného

androida strčil. Dokázal by ještě tak pochopit, že jeho řeč bude nudit

posluchače, ale instruktoři si při jeho zahajovacích řečech dovolovali

usnout málokdy.

„Rayi, vnímáte mě?“

Android sebou překvapeně trhnul a jeho mysl se vrátila zpět do

reality.

19

„Ano, pane, omlouvám se,“ vzhlédl. „Nad něčím jsem se

zamyslel.“

„V pořádku. Ale myslím, že vaši studenti čekají, až jim něco

povíte.“

Ray přikývl a postavil se. Přejel dlouhým, zkoumavým pohledem

třídu, kterou měl vést na jejich první výpravu. Byla plná mladých

tváří, nadšených mužů i žen, kteří hledali ve vesmíru dobrodružství

a zábavu. Jen on věděl, že v něm stejně tak lehce mohou najít smrt.

„Nadcházející týden pro vás bude náročný,“ začal a trochu

pobaveně sledoval, jak hltají každé jeho slovo. „Vaše mozky jsou

plné teorie a pouček ze stovek hodin příprav, ale v terénu se toho

musíte naučit ještě mnohem více. Naučíte se, že jedním z

nejdůležitějších atributů této práce je smysl pro týmovou práci a

kolegialita. Naučíte se důvěřovat přátelům.“

Praporčík Gomézová si poctivě dělala poznámky a rejdění ostře

ořezané tužky po bloku papíru bylo jediným dalším zvukem v

místnosti.

Slova, která android pronášel, byla stejně jako posluchačům

určena jemu samotnému. Přemýšlel nad nimi celou dobu generálova

projevu, a když teď slyšel sám sebe říkat to nahlas, pomohlo mu to

rozhodnout se.

Nadechl se.

„Za několik dní poznáte, že život není jen učebnice, a zjistíte, kde

leží skutečné hodnoty,“ usmál se na ně. „A bude na vašem velícím

důstojníkovi, aby vám pomohl nalézt osobní hranice a vštípil vám

to, co dělá vojáka dobrým vojákem.“

Odmlčel se a ještě jednou se krátce podíval každému z nich do

očí.

„Je mi trochu líto, že jím nebudu já,“ řekl lítostivě. „Za těch

několik týdnů, co jsem vás měl na starosti, jsem poznal, že budete

dobrý tým.“

Chvilku trvalo, než to došlo všem, i Khovovi.

„Rayi, co to má sakra znamenat?“ sykl na něj a odvlekl ho za

loket stranou od řečnického stupínku. Nedošlo mu však, že má

mikroport v klopě saka a jeho slova jsou stejně slyšet. „Skupina má

odlétat zítra ráno!“

20

„Generále, je mi líto, že vám dělám čáru přes rozpočet, ale

nemůžu s nimi letět,“ omluvil se kajícně android. Přesto si stál

pevně na svém. „Musím někam jinam. Pošlete s nimi třeba

Kulometa Harrise.“

„Jde o tu Elsyinu zatracenou střepinu, že jo?“

„Ano.“

Khov přivřel oči do úzkých štěrbinek a stiskl Rayův loket ještě

silněji. Kdyby pod napodobeninou kůže bylo něco jiného než jemné

servomechanismy, určitě by mu svými buřtíkovými prsty udělal

modřinu.

„Změní tvůj úmysl, když ti řeknu, že v té věci dělám, co se jen

dá?“

„Věřím vám, generále. Ale sám asi dobře víte, že to nepovede

nikam. Nic se nevyšetří a uzavřou to jako nehodu. Vy i já víme, že

to nehoda nebyla. A jsou cesty, kterými vy při svém postavení jít

nemůžete. Tam se můžu vydat jenom já. Mark by pro mě udělal

totéž. Dlužím mu to.“

„Nemůžu ti dát svoje oficiální požehnání, chlapče. Budeš v tom

sám.“

„To vím, pane.“

„Nemůžu ti také ale v ničem bránit,“ usmál se generál a mrkl na

něj spiklenecky. „Jsi Markův majetek, nejsi zaměstnanec SDPP a

můžeš si jít, kam chceš. Stejně tak ti nemůžu zakázat použít

Markovo soukromé vybavení.“

„S tím počítám.“

„Jsem rád, že si rozumíme,“ poplácal ho Khov po zádech. „Brzy

se vrať!“

„To je rozkaz?“

„Prosba.“

Ray stiskl mohutnému nadřízenému ruku, na podpatku se otočil a

opustil posluchárnu i náhle osiřelé nováčky. Všichni, včetně

Gomézové, ho zaskočeně pozorovali, dokud se za ním nezavřely

dveře. Nevěděli, co je teď čeká. On trochu tušil. Nezáviděl jim, že je

na jejich první misi bude doprovázet Kulomet Harris, ale nemohl

pro ně nic udělat.

Měl svoji vlastní misi.

21

4.

Usednout do pilotní kabiny Merkuru bylo pro Raye jako vrátit se

domů. Polstrování pilotního křesla se po dosednutí automaticky

přizpůsobilo křivkám jeho zad a vyleštěné ciferníky řídicí konzole

na něj mrkaly důvěrně známým leskem. Kokpitem voněla leštěnka

na dřevo a citrón. Markův oblíbený astronef nedávno prošel

generálkou a bylo to na něm zkrátka znát. Už jen absence prázdných

sáčků od bramborových lupínků v přihrádce pod palubní deskou

byla vysvědčením dobré práce servisních techniků.

Za tichého předení motorů opustilo vypulírované plavidlo orbitu

modré planety a Ray nastavil kurz na Paradisu. Měl sice pořád

trošku výčitky, že nechal generála Khova a třídu absolventů

napospas, ale nebylo času nazbyt.

Mohl jen doufat, že stopa v ledových horách Mount Evans ještě

nevychladla.

Hvězdy za okny se díky přechodu na nadsvětelnou rychlost

změnily v bílé čmouhy a Ray se v křesle pohodlně natáhl. Uvědomil

si, že ho čeká dlouhá a nudná cesta. Tahle myšlenka šla ruku v ruce

se vzpomínkou, jak si při podobných dlouhých výjezdech krátili čas

klábosením s Markem.

Chybíš mi, příteli, vyslal naprázdno myšlenku do vesmíru, ale

odpovědí mu bylo, stejně tak jako v uplynulých týdnech, jen

chmurné ticho.

Vlastně ne tak docela. Jeho jemné elektronické slechy v této

zádumčivé chvíli zachytily šramot, který nepatřil k běžným

zvukovým projevům chodu plavidla. Nastavil tedy kormidlo do

automatického módu a vydal se po stopách šelestu.

Ray astronef vyzvedával v servisních docích, které nebyly tak

dobře hlídané jako ty SDPP. Napadlo ho, jestli příležitosti nevyužil

černý pasažér, který se potřeboval dostat nepozorovaně z planety.

Neprověření zaměstnanci doků by si jistě rádi přivydělali podobnou

levotou. Lákavá mu nepřišla ani možnost, že by byl na palubě

Merkura uvězněný s drobným hlodavcem, ty od toho slavného

incidentu na Druidii opravdu nesnášel.

22

Ozbrojil se prozíravě těžkým klíčem ze skřínky na nářadí u

vchodu do strojovny a pomalu sestoupil po žebříku do

mechanického srdce astronefu.

Všechno vypadalo normálně. Stroje si potichu předly svoji notu a

výkon elektroplazmatického generátoru se držel v bezpečných

parametrech. Ani zbraňové systémy nevykazovaly údaje, které by

mohly způsobit ten nepatřičný zvuk.

Opatrně postupoval podél ponýtovaného trupu plavidla a po

chvilce zdvihl klíč nad hlavu. Ať už byl původcem ruchu kdokoliv,

skrýval se podle androidova předpokladu za bednou s nafukovacím

člunem.

Měl pravdu. Byl tam.

„Vy?“ zvolal překvapeně, když bednu odstrčil a spatřil za ní

přikrčenou postavu, pojídající ke svačině chleba se šunkou a vajíčko

natvrdo z mikrotenového sáčku.

„Ano, pane,“ hlesla Gomézová a s obavami pozorovala

napřaženou ruku s potenciálně velice bolestivým opravárenským

železem.

Android si jejího pohledu všiml, zbraň odložil, ale mračit se

nepřestal. Založil si kantorsky ruce na prsa a svoji žákyni si změřil

přísným pohledem.

„Co tady děláte?“

„Svačím.“

„Nesnažte se mě zmást přesnými odpověďmi. Víte, jak to

myslím!“

Gomézová sklopila oči. Poznala, že tady taktika, která na učitele

s umělou inteligencí většinou platila, fungovat nebude. Schovala

nedojedené potraviny do batůžku, hrdě se narovnala a vypnula dívčí

hruď.

„Hlásím se vám jako dobrovolník na misi, která má vypátrat

útočníka zodpovědného za zranění kapitán Stonea, pane!“ řekla po

vojensku.

„Jak o tom víte?“

„Slyšela jsem váš rozhovor s generálem. A myslím si, že děláte

správně.“

„Nepřípustné,“ zpražil ji Ray. „Jsem na soukromé cestě. A vy

23

nejste školený agent, máte teprve před zkouškami! Jak jste se sem

dostala?“

„Tušila jsem, že si vezmete Merkura,“ usmála se, hrdá na to, že

se jí lest povedla. „V docích jsem proklouzla a schovala se tu, když

jste vyřizoval startovní povolení.“

„Musíme se okamžitě vrátit,“ stiskl Ray rty do pevné linky. „Je

nebezpečné mít vás na palubě. Rodiče o vás musí mít hrozný strach.

Nehledě na to, že generál Khov by mi utrhl hlavu, kdyby se vám

něco stalo!“

„Při vší úctě, pane, o to se starat nemusíte. Naši jsou na služební

cestě na Terranii IL a stačí, když jim občas pošlu ujištění, že jsem v

pořádku.“

Androidovi se nad tou houževnatostí objevilo v obličeji lehké

pobavení, ale byl neústupný. Obrátil se k odchodu, a Gomézovou

vlekl prostě za ruku za sebou.

„To je jedno! Se mnou nemůžete.“

„Rozmyslete si to, pane,“ naléhala. „Vždyť jste sám říkal, jak je

důležité mít na misi někoho, na koho se můžete spolehnout. Ve dvou

se to lépe táhne!“

„A tím druhým máte být vy?“

„Sám jste mě cvičil!“ bránila se a chytala všech možných

pevných bodů, aby androidův postup k vysílačce zpomalila.

„Víte, že jsem velice dobrý agent a že zkouška s panem Harrisem

bude jen formalitou!“

Na to Ray neměl co říct, v tom měla drobná černovláska pravdu.

Být na jeho místě Mark, asi by už kapituloval, a to nejen díky jejím

schopnostem.

Gomézová vycítila šanci. „A když se se mnou vrátíte, ztratíte

spoustu času,“ kopnula nohou do hroutící se zdi jeho argumentů.

„To si nemůžete dovolit!“

To si fakt nemohl dovolit. Času ztratil už příliš, a ten byl jedinou

komoditou, kterou si nemohl za Elsyiny peníze dokoupit. K čertu s

tím!

„Tak dobře,“ přestal se s ní přetahovat a pustil ji. „Ale něco mi

slíbíte!“

Gomézová povolila sevření na ohýbající se trubce zábradlí.

24

„Cokoliv pane.“

„Budete se držet tak daleko od trablů, jak to jen půjde, a kdykoliv

ucítíte nebezpečí, tak budete utíkat opačným směrem! To je moje

podmínka.“

„Provedu,“ slíbila jeho šermujícímu prstu a ušklíbla se, až když

se otočil.

* * *

Na horách byla poprvé. Gomézová totiž pocházela z chudého

pozemského distriktu Maroko, kde se děti o horách a sněhu za

humny dozvídají jen z čítanek. To vlastně byl také důvod, proč se

před lety přihlásila na Akademii SDPP. Byla to pro ní možnost, jak

utéct osudu, který by ji čekal na Zemi, a splnil se jí i sen poznat jiné

kraje a planety.

Ray její dětinské nadšení chápal, a proto mu ani moc nevadilo,

když mu přistála ledovka za uchem. Bylo jen otázkou času, kdy jeho

žačka svojí přirozenou inteligencí pozná lákadlo pro ni exotických

zimních radovánek.

„Nejsme tu za zábavou, Gomézová,“ napomenul ji mírně a

vyklepal si sníh ze šály. „Nenechte se rušit prostředím. Soustřeďte

se na misi!“

„Lekce číslo dvacet šest,“ zařadila si správně jeho učebnicovou

poučku a odhodila zbytek sněhových nábojů. Koulovaná mohla

počkat.

Stáli spolu na úpatí pohoří Mount Evans, na místě, kde

záchranáři před několika týdny našli zmrzačené tělo Marka Stonea, a

rozhlíželi se po okolí. Masiv se před nimi tyčil jako nepřístupná a

nafoukaná modelka, která svá tajemství nehodlala vydat jen tak

kdejakému ochmelkovi.

„Jaký bude postup, pane?“

„Tady lavina skončila,“ řekl Ray a zachvěl se. Měl pocit, jako by

stál na Markově hrobě. Rychle ho zaplašil. „My se vydáme po směru

její dráhy až k bodu vzniku a budeme se modlit, abychom cestou

něco našli.“

„Neudělala to už místní policie?“

25

„Udělala. Přesto věřím, že my budeme úspěšnější,“ poklepal si

prstem na spánek. To nebylo gesto neúcty vůči lokálním mužům

zákona, ale upozornění, že senzory a mikroskopy zabudované v jeho

očích jistě odhalí i to, co biologická zraková čidla mohla lehce

přehlédnout.

„A co když nic nenajdeme?“

„Tak skončíme čtvrtou kapitolou.“

Výšlap byl mnohem náročnější, než předpokládala. Cožpak

android, tomu bylo s jeho posilovači chození hej, ale její lidské

svalstvo po hodině strmého pochodování úpělo. A to byli pořád dost

daleko od kýžených vrcholků.

„To jsme nemohli jet lanovkou?“ zaúpěla Gomézová po několika

dalších krocích a sedla si na zadek do sněhu. „Už necítím nohy!“

„Postrádáte vytrvalost, praporčíku,“ zavolal na ni Ray, který si to

lehce špacíroval po několikastupňovém srázu několik desítek metrů

před ní. „Ale to se časem zlepší, nebojte. A jestli zůstanete sedět,

nastydnete!“

Dívka, která oblečená v teplé kombinéze vypadala jako živoucí

reklama firmy Michelin, se s tlumenými nadávkami zvedla a vydala

se zase za velitelem. Byly doby, kdy se za svoji přehnanou aktivitu

nenáviděla.

„Víte, co říkala moje babička, když si někdo z mých kamarádů

zlomil ruku?“

„To netuším.“

„Že kdyby seděli doma na kanapi, tak se jim v životě nic

nestalo!“

„Moudrá to žena,“ ocenil android dobře míněné rady staré

Maročanky, přesto si neodpustil komentář. „Nepřipadá vám ten

názor trochu omezený?“

„Připadá,“ souhlasila unaveně. „Proto jsem tady. Víte, co ještě

říkala?“

„Hmm. Praporčíku?“

„No?“

„A víte, co jsem říkal já v lekci třicet šest?“

„Ať nikdy nejíme zeleninu pěstovanou u skladišť radioaktivního

odpadu?“

26

„Ne,“ opravil jí mezeru v paměti. „Ať při fyzicky náročných

úkolech šetříte síly. Koncentrujte se na pohyb těla a únavu odstraňte

vůlí.“

„Chcete říct, že mám mlčet, pane?“

„Chytrá holka,“ odtušil Ray nepřítomně. Gomézová se kvůli

tomu urazila, ale ani si toho nevšiml, protože jeho radar cosi

zachytil. Bylo to pod sněhem pár metrů před ním, v něčem, co

připomínalo vykácený hvozd.

„Jsme na správné stopě!“ vykřikl vzrušeně a přiklekl na místě,

kde mu senzory prozradily přítomnost cizího materiálu. Po několika

minutách hrabání opravdu držel v ruce další z kovových úlomků,

podobný, jaký Elsa zcizila z důkazních materiálů policie Tera

Paradisy. Tento byl ale mnohem větší a nesl na sobě část sériového

označení. Sice nečitelnou, ale bylo to to nejlepší vodítko, jakým teď

disponovali.

„Bingo!“

„Sám bych to nevyjádřil lépe.“ Ray schoval fragment do kapsy a

vydal se znovu na cestu. Žačka, potěšená úspěchem, se jako pejsek

vydala dýchavičně za ním. Její kolíbavý stín tak byl svědkem i

dalšího nálezu.

„Tak je to jisté,“ shýbl se android pro polámanou hůlku a

prohlédl si ji.

„Co?“

„Mark před něčím nebo někým utíkal. Jestli hůlky ztratil tak

daleko od místa, kde ho to zavalilo, určitě to bylo pro to, že

potřeboval být rychlejší.“

„Třeba ale celou dobu prchal skutečně před lavinou.“

„Nemyslím,“ zavrtěl Ray hlavou. „Jdeme dál, třeba ještě něco

najdeme!“

Opravdu se to po pár kilometrech stalo. Nebyla to však žádná

zbraň, která by je přesvědčila o teorii spiknutí. To, co našli, bylo

mnohem bizarnější. Ve sněhu tam ležel polozavátý model dětského

letadélka z druhé světové pozemské války.

Android ho opatrně vyhrabal a s údivem ho potěžkal. Tohle

neukazovalo na prohnaného atentátníka, ale spíš na komando

vraždících batolat.

27

„Já mu vždycky říkal, aby platil alimenty včas,“ povzdychl si

smutně.

5.

„Pane, tady ještě něco leží,“ vyrušila Gomézové svého velitele ze

zamyšlení nad pomstychtivostí zhrzených milenek mnoha planet a

světů.

Ray přestal studovat letadélko a soustředil se na nový nález. Byla

jím vysílačka, obyčejný typ, jaký se používá prakticky všude. To ho

k pachateli nepřiblížilo o moc blíže než ta hračka. Jsou jimi totiž

vybavené organizace od Vesmírné policie až po zločinecký

Orionský syndikát.

Jak tak ale stál na svahu Mount Evans, s letadélkem v jedné a s

vysílačkou v druhé ruce, něco ho přece jen napadlo. Podal oba

doličné předměty své společnici a rozhlédl se po horizontu. Jak se s

Gomézovou šplhali horským sedlem nahoru, stromy jim většinu

vrcholků sem tam zakrývaly, ale jeden z těch nejvyšších byl vidět

celou cestu.

Ve chvíli, kdy si to uvědomil, napadly ho v hlavě některé

odpovědi.

„Počkejte tady, hned se vrátím,“ houkl na Gomézovou a vznesl se

pomocí svých zabudovaných antigravů nad ni. Než mu stihla jízlivě

odvětit, že jsou místa, kam za ním nemůže, i kdyby nakrásně chtěla,

odletěl s jemných bzučením trysek pryč a zanechal za sebou jen

chvějící se vzduch.

Tušení nezklamalo.

Z nejvyššího bodu pohoří byl vidět pěkný kus planety. Co však

bylo mnohem důležitější, odsud mohl pozorovat prakticky celou

trasu, kterou většinou volí extrémní lyžaři a kterou podle Rayovy

teorie prchal i Mark. A proto si tohle místo určitě zvolil i atentátník,

aby si mohl celou pomstu vychutnat až do dna. Na to by Ray vsadil i

poslední elektronku.

Všechno ukazovalo na to, že to musel být člověk chladnokrevně

vypočítavý.

28

Nastavil si v očích maximální zvětšení a znovu si celý svah

podrobně prohlédl, od místa, kde našli Markovo tělo, až nahoru k

batolící se Gomézové. Byla to nebezpečná cesta i pro zkušeného

sportovce, natož pro rekreanta v ohrožení. Mark mohl být rád, že si

rovnou nesrazil vaz.

Ale před čím to utíkal? Střepina v kapse ho pálila jako čert a Ray

se těšil, až ji bude moci důkladněji prozkoumat. Mohl jen doufat, že

ho dovede k cíli.

* * *

Merkur byl vybavený na všechno. K dokonalosti mu chybělo jen

domácí multikino, ale Gomézová nepochybovala, že tak zručný

technik, jakým byl Ray, by ho z komponentů a součástek válejících

se po Merkurově laboratoři dokázal sestavit.

Teď měl však důležitější práci. Skláněl se nad složitým

mikroskopem, pod kterým byl v držáku upevněný plechový střep.

Na zvětšovací zařízení byl připojený počítač a lodní databanka,

schopná ihned srovnat získané údaje s vševědoucím počítačem

SDPP a následně i Unie.

Předmětem zájmu jak tohoto mikroskopu, tak i Raye za jeho

ovládacím panelem byl onen fragment čehosi, co našli ve sněhu

Paradisy. Velká nástěnná obrazovka zvětšený střep zobrazovala v

trojrozměrném provedení a nabízela na něj naší dvojici pohled ze

všech stran.

Už na první pohled bylo jasné, že se jedná o pozůstatek nějaké

trubice. Rayovi to jen potvrdilo prvotní odhad Elsy a koneckonců i

jeho samotného. Skutečně se jednalo o pozůstatek rakety. Jen policie

z buranova si mohla slitinu z vzácného vojenského durania splést se

světlicí.

„To je důkaz, aby se znovu otevřelo vyšetřování té nehody, že?“

zašeptala do Rayova soustředění Gomézová a slovo nehoda její

ukazováček s prostředníčkem doprovodily výmluvným naznačením

uvozovek ve vzduchu.

„Ano, to by je mohlo přesvědčit.“

„Mohlo?“

29

„Praporčíku, až budete ve službě tak dlouho jako já, také se

naučíte příliš nespoléhat na jiné,“ povzdechl si android. „Jinými

slovy, co si člověk neudělá sám.“

„Povídejte mi o tom,“ usmála se dívka natolik zasněně, až si tím

vysloužila jeho podezíravý pohled. „Tedy, ale já mám samozřejmě

přítele!“

„Nepochybuji o tom,“ ujistil ji, „přesto si ale myslím, že bude

produktivnější, když ve vyšetřování budeme dál pokračovat po

vlastní ose. Nicméně, hodlám oficiální policejní složky o našem

pokroku informovat.“

„Jistě,“ souhlasila se stále rudými tvářemi a byla ráda, když

počítač zabroukal a odvedl tím i zbytek pozornosti od smyslu jejího

spěšného doplnění.

„Spektrální analýza materiálu nám bohužel nic nového

neprozradila,“ shrnul Ray výsledky rozboru ve zcela lidském gestu

polohlasitého brumlání. „Podle toho přesný druh rakety ani výrobce

nenajdeme.“

„Takže jako bychom neměli nic? Celé to bylo vlastně úplně

zbytečné?“

„To jsem neřekl, praporčíku. Nevzdávejte se. Pořád máme ještě

ty znaky.“

Zadal na klávesnici přístroje příkaz a mikroskop ještě víc zvětšil

tu část úlomku, kde se dalo tušit několik znaků. Zbytky sériového

označení byly pro lidské oko nerozluštitelné, Merkur se ale mohl

pyšnit inteligencí umělou.

„Necháme teď počítač izolovat čitelné části těch písmen či číslic,

u kterých víme, že jsou více méně celé,“ vysvětloval jí postup.

„Možná dokážeme u některých odhadnout kompletní tvar. Zbytek

pak porovnáme s databází všech Unijních abeced a snad z toho něco

dostaneme.“

Skutečně. Počítač před jejími zraky vypreparoval každou část

znaku vyraženého na střepině a poskládal je pečlivě na samostatnou

obrazovku. Zatím to ale vypadalo jen jako nesouvislé řádky

vysypaného čaje. Jenže jeho inteligentní procesory ještě neřekly

poslední slovo.

Před zraky překvapeného nováčka se některá zrnka začala

30

prodlužovat a natahovat, posléze spojovat s dalšími, a po chvíli už

tvořily něco, co by se při troše dobré vůle dalo považovat i za

úlomky písma.

Číst se to však stále nedalo.

„Teď přijde to nejdůležitější,“ řekl Ray a zadal počítači ten

nejdůležitější pokyn. „Jestli si s tím neporadí, budeme muset najít

něco jiného.“

Naštěstí je nezklamal. Trvalo jen pár minut, než před jejich zraky

na projektoru závratnou rychlostí probliklo porovnání několika tisíc

různých druhů znaků a run a počítač jim našel odpovídající záznam.

Na monitoru se objevilo ono kouzelné „Pravděpodobnost shody

96 procent“ a písmena se vyloupla v celé své kráse. Jednalo se o

pozemskou abecedu.

„AC E 156…76?“ přečetla nahlas Gomézová výsledek. „To je

ono?“

„Ano, praporčíku, to je náš svatý grál.“

„Já z toho teda nejsem vůbec moudrá,“ přiznala. „Neodpovídá to

žádnému druhu konvenčních raket, jaké znám. Ani známému

výrobci.“

„Chce to jen trochu představivosti,“ napomenul ji. „Nápis není

úplný, počítač rekonstruoval jen části, které mohl rozluštit. Zkuste si

to doplnit.“

„A CE? No, to by mohlo být ACME, ne? Ta továrna přece vyrábí

zbraně.“

„No vidíte, nakonec vás stačí jen pošťouchnout!“

„Je to tak?“ zaradovala se. „Přišla jsem na to? Tu raketu vyrobila

ACME?“

„Podle všeho ano.“

„A co teda uděláme teď?“

„Ofíciality by trvaly příliš dlouho, a možná bychom povolení ani

nedostali,“ zauvažoval Ray. „Nejlepší bude, když se nabouráme do

jejich systému a zjistíme, pro koho tenhle typ vyrobili nebo komu ho

prodali.“

„Zvládnete to z Merkura?“

„Ne, počítače zbraňových koncernů jsou chráněné proti

bezdrátovému napojení na dálku. A ACME bude chráněné obzvláště

31

dobře, protože dodává obranné systémy i Ministerstvu pro periferní

planety.“

„Co s tím?“

„Musíme zaletět na planetu, kde se nacházejí továrny nebo

administrativní kanceláře, a dostat se přímo k jejich centrálnímu

počítačovému jádru.“

„Fíha!“ zhodnotila úkol Gomézová. „A kde mají ti fištróni

doupě?“

Ray se zeptal počítače a ten ho poslal na jedinou planetu, které by

se rád vyhnul.

A to obloukem.

6.

Terrania IL byla ošklivá, smradlavá planeta, jejíž technologická i

civilizační vyspělost byla na úrovni pozemského 21. století. Podle

toho to tu také vypadalo. Nezaměstnanost, zločinnost a neplánové

rodičovství tu jen bujely. Ray si jen těžko dokázal představit, co

přimělo zaměstnavatele rodičů jeho schovanky Gomézové, aby je

sem poslal na služební cestu.

Kromě těchto výhrad měl android v živé paměti i vyprávění

svého přítele Marka Stonea o jedné z jeho sólových akcí, která se tu

kdysi odehrála.

„Fuj, no to je teda hnus,“ okomentovala hlavní město planety

Gomézová, když pozorovala osvětlené noční ulice během

přistávacího manévru.

„To tedy je.“

„Už jste tu někdy byl?“

„Já ne. SDPP tu sice zasahovala, já se té akce ale neúčastnil.“

„Proč?“

„Do toho vám nic není,“ odsekl jí. Bylo to poprvé, co se u něj

setkala s takovou prudkou reakcí. Připadalo jí to, jako by se za něco

styděl.

Kokpit modulu z astronefu se ponořil do trapného ticha, které

android využil k tomu, že přistál na veřejném střešním parkovišti

32

budovy, která sousedila s byrokratickým centrem firmy ACME a. s.

Ústředí militaristického molocha se ale tyčilo mnohem výš než

ostatní věžáky, jeho skleněné stěny jako by se chamtivě natahovaly

po samotném nebi.

Byl pozdní večer začátkem jara a na ulicích pod nimi byl čas

prostitutek.

Ray schválně počkal až do této doby, protože ke svému činu

potřeboval co nejmíň svědků. Teď už většina úředníků firmy určitě

odešla z práce domů, až na výjimky tmavá okna protější budovy to

potvrzovala.

„Praporčíku, jdeme na věc,“ zavelel. „Připravena překročit

zákon?“

„S vámi vždycky.“

„Kdyby něco, tak se neznáme,“ usmál se na ni a otevřel výpusť

modulu.

Na střeše je ovanul studený vítr a smrad přepálených hranolek z

fast foodu. Nebyla to zrovna vanilka Paradisy. Gomézová vyčkala,

až si android připne opasek s tajnými kapsami nacpanými špičkovou

špionážní elektronikou, a teprve potom se velice nenápadně

přesunuli k výtahu a posléze na ulici.

Vchod do skleněného mrakodrapu zdobila velká písmena názvu

sídlící společnosti a fontánka. Ta byla pro prestiž podniku stejně

důležitá jako její reklamy v desítkách kreslených grotesek už od

dvacátého století. Za průhlednými otočnými dveřmi do budovy byla

vidět recepce s gorilím vrátným, který jako by z právě takové

grotesky vypadl.

„Jak se dostaneme dovnitř?“ zeptala se Gomézová. „Nevypadá

příjemně.“

Ray si vyndal z náprsní kapsy plátěnou kšiltovku a narazil si ji na

hlavu.

„Učte se.“

Víc jí neřekl a vydal se houpavým krokem přímo do dveří. Jeho

zvědavé žačce nezbylo nic jiného než ho následovat, a dá-li bůh, tak

se i učit.

Meluzína vstoupila do dveří recepce společně s hromotluckým

androidem a donutila vrátného odtrhnout se od obrazovky holovize,

33

kde právě probíhal přímý přenos fotbalového utkání novodobé

Olympiády z Prahy.

Muž netrpělivě vzhlédl, ale jedním okem dál pozoroval napínavý

mač.

„Tak jsem tady, strejdo,“ zahlaholil Ray. „Kde máte tu zaseklou

mršku?“

„Co prosím?“ hlesla gorila zmatená familiérním oslovením a její

vysoké čelo se zkrabatilo úsilím rozšifrovat pozdrav. „Přejete si

něco?“

„Já ne. Taky bych radši vobhospodařoval ženušku, jestli teda

víte, co tím myslím,“ mrkl android. Muž přestal šilhat a chvíli

vypadal, jako že ví, co tím návštěvník myslí, ale ten už pokračoval.

„Zavolali mě sem na tu kopírku.“

A na důkaz svého tvrzení před něj položil umolousané lejstro

strojopisu.

Recepční si Raye podezřívavě přeměřil a podíval se do bloku na

stole.

Gomézová zadržela dech.

„Osmašedesáté patro, sekce alfa, kancelář číslo 5,“ oznámil jim

po chvilce hledání ve svých pečlivě vedených análech rozdělených

kolonkami zeleného zvýrazňovače. „Je tu napsáno, že přijdete až

zítra.“

„Jste naši nejlepší zákazníci,“ usmál se Ray. „Máte vždycky

přednost.“

Muž na něj ještě chvilku tupě zíral, ale pak jim jen odevzdaně

ukázal k výtahům a vrátil se ke své sportovně duševní potravě. Cesta

byla volná.

„To bylo výborné,“ zašeptala Gomézová, když Raye cupitavě

následovala chodbou ke zdvižím. „Jak jste věděl, že mají rozbitou

kopírku?“

„V takovéhle monstrózní firmě vždycky alespoň jedna věc

nefunguje.“

„Ale že zrovna…“

„Psst,“ přerušil ji android a položil si ukazováček na ústa. Stáli už

před výtahy a jeden z nich zrovna přijížděl dolů. Když zastavil, jeho

dveře se s decentním cinknutím rozestoupily a odhalily kabinu s

34

pohovkou a zrcadlem. Před ním stál muž v dokonalém proužkovém

obleku, jaký nosí vrcholní manažeři, a mačkal si červený pupínek na

bradě.

Jakmile uviděl, že ho někdo pozoruje, vylekaně od zrcadla

odskočil.

„Nevěděl jsem, že tu ještě někdo je,“ zamumlal povýšeně. Pak se

však rozhodl, že nicotná dívka a muž s kšiltovkou naraženou do čela

mu za vysvětlování nestojí, sebral z pohovky aktovku z krokodýlí

kůže a obešel je.

Ray se za ním ani neohlédl, společně s Gomézovou prostě

nastoupili a odjeli. Teprve poté, co se výtah zase rozjel, se oba

hlasitě rozesmáli.

* * *

Dokonalý gentleman s nelibostí poslouchal doznívající smích

těch cizinců. Pevněji sevřel držadlo své diplomatky a rozhněvaně se

zamračil.

„Kdo byli ti lidé, pane Stevensi?“ zeptal se u recepční desky,

když otiskem palce potvrzoval svůj odchod z kanceláře. Ne že by

opravdu musel, jemu to tady patřilo, ale rád šel zaměstnancům

příkladem.

„Opraváři kopírky, pane řediteli.“

„Na kterém podlaží je hlášená porucha?“

„Osmdesáté šesté.“

Ředitel ACME nechal aktovku na recepci a vrátil se k výtahům,

kde pozoroval blikající kontrolky nade dveřmi výtahu. Ukazovaly

jeho cestu vzhůru. Bílé světélko se zastavilo na čísle osmdesát šest a

dál nepokračovalo.

„No dejme tomu,“ zabručel nespokojeně, ale nemohl se zbavit

nepříjemného pocitu. Vždycky důvěřoval svým instinktům, a proto

se při odchodu ještě jednou zastavil u vrátného. „Dokud tu budou,

věnujte zvýšenou pozornost bezpečnostním kamerám. Vypadali

podezřele.“

„Ano, pane,“ přikývl poslušně Stevenson a ukázal na obrazovku

holovize. Fotbal už na ní nebyl, místo něj tu byla šachovnice záběrů

35

z různých chodeb.

„Dobře. Kdyby něco, zavolejte.“

* * *

Ray doufal, že nic nebude. Tušil, že je může zezdola někdo

kontrolovat, a tak výtahem nejel dál, než nahlásil. Hned jak s

Gomézovou vystoupili, rozhlédl se po bezpečnostních kamerách a

stáhl společnici mimo jejich úhel záběru. Teprve pak si rozepnul

opasek.

„Co to děláte?“

„Nebojte, bude to trvat jen chvilinku,“ uklidnil ji a vymotal si

pásek z kalhot.

„Teda, musím říct, že to je fakt špičkový vybavení,“ hvízdla

uznale, když spatřila jeho výzbroj. „Už jste tímhle někdy někoho

zabil?“

„Nebylo to nutné.“

Android odložil miniaturní laserovou pistoli, která byla schovaná

v přezce pásku, a vyndal skener. Na zápěstí si odstranil kožní

záklopku a do ní přístroj zapojil.

„Počítačové jádro je o dvacet pater výš,“ řekl po chvilce. „Není

kolem něj zapojený alarm, ale budeme se tam muset dostat tak, aby

nás nezachytily kamery.“

„Dvacet pater?!“ zaúpěla dívka. „A já byla ráda, že jsme se

zbavili hor!“

Na požárním schodišti sice alespoň nebyla taková zima jako na

Mount Evans, ale po dvaceti patrech už to bylo Gomézové úplně

jedno. A navíc ji iritoval její neustále čerstvý instruktor, který si to

nahoru štrádoval jako nic.

„Kdy tam konečně budeme?“ zeptala se udýchaně nejmíň tak po

dvacáté.

„Jsme tu,“ uklidnil ji Ray a zastavil se u plechových dveří do

chodby. Opatrně je otevřel a škvírou nakoukl dovnitř. Podle

očekávání byla tmavá a prázdná. Přímo naproti byly jediné další

dveře, a to ty k počítačovému jádru ACME.

36

„Pojďte, rychle,“ pokynul Gomézové. „Musíme si pospíšit!“

„Rychle,“ skuhrala. „Vám se to řekne, s tím vaším plechovým

zadkem!“

„Máte nějaký speciální zájem, co se týče mého zadku,

praporčíku?“

„Ne, pane,“ zamumlala.

„To jsem rád. Nemůžeme se totiž zdržovat.“

Vchod k centrálnímu počítači byl chráněný bezpečnostním

mechanismem, jakým se pyšnily ty nejbohatší instituce Unie. Tato

nebyla výjimkou. Trezorovým dveřím vévodil pancíř a sítnicový

zámek.

„Dokážete to překonat?“

„To brzy poznáme,“ pokrčil Ray rameny. Byly chvíle, kdy mu

Gomézová záviděla jeho flegmatismus. Nevěděla, že android má

díky svému dlouholetému příteli a učiteli pocity téměř srovnatelné s

lidskými.

Teď vyndal z kouzelného opasku podivnou duhovou kontaktní

čočku, nasadil si ji a sklonil se k zámku. Oční skener trezoru na

pokyn fotobuňky vyslal ven infračervený paprsek a přejel jasným

světlem přes nastavenou bulvu.

Co hledal, našel.

Syčení naznačilo, že písty se rozhodly odsunout kované dveře a

vpustit noční návštěvníky dál. Alarm se nekonal a Raye napadlo, že

firmě vyrábějící podobné zaručeně neoklamatelné zámky přijde zítra

pěkně sprostá reklamace.

„Profesor Gonzales nikdy nezklame,“ pochválil zručnost

vynálezce, jež svého času vyvinul pro SDPP mnoho užitečných

maličkostí.

„Španělé nikdy,“ přihlásila se děva hrdě ke svému kulturnímu

dědictví.

„Je to Mexičan.“

„To je totéž,“ nenechala se Gomézová zviklat ve víře a vešla za

ním.

Připomínalo to tu sluj, zasvěcenou nějakému elektronickému

bohu. Počítače byly všude, kromě stěny s tónovaným oknem. Jinak

tu byla tma, narušovaná jen blikáním barevných kontrolek. Tlumené

37

pípání drahých přístrojů připomínalo zpěv dávno vyhynulých

skřivánků.

Na ornitologii tu však nikdo neměl ani pomyšlení. Ray promptně

vyndal z bundy malou plazmovou obrazovku s několika tlačítky a

vlásenkovým kabelem ji spojil s jedním z ovládacích terminálů. Pár

dalších vteřin zabralo, než speciální program dešifroval tajný kód

počítače.

Povedlo se a na monitoru se objevila plocha operačního

programu, který speciálně pro ACME vyvinul počítačový gigant

Mackosoft.

„Jaké bylo sériové označení té hlavice?“

„ACME 156 – něco – 76,“ zavzpomínala Gomézová, která se mu

držela v zádech. „Ten prostřední symbol náš počítač na Merkurovi

nerozluštil.“

„To nevadí,“ řekl Ray a zadal na monitor hledané součíslí.

Během minuty měl odpověď.

„Celá série A – 156 byla vyrobená na zakázku Sikorsky Corp.,

jednalo se o rakety typu vzduch země,“ přečetl android údaje z

počítače.

„Co je to za firmu? Proč by chtěla zabít kapitána Stonea?“

„V životě jsem o ní neslyšel.“

„A ani neuslyšíte. Leda tak z vězení,“ ozvalo se ode dveří a

místnost se zalila prudkým světlem. Do komory vstoupil zasmušilý

muž, jehož potkali u výtahu, a recepční gorila. Ta teď přitahovala

jejich pozornost ne kvůli vizáži, ale kvůli pistoli, kterou na ně

chladnokrevně mířila.

„Myslím, že je načase odsud vypadnout,“ otočil se Ray klidně na

Gomézovou.

A jak řekl, tak i udělal.

7.

Dřív než se ředitel ACME stačil rozkoukat, Ray přiskočil k oknu a

mocným úderem pěsti ho rozbil. Střepy se s rachotem vyvalily ven

do noční tmy a za nimi vyletěla překvapená Gomézová, kterou

38

android z okna vlastnoručně vyhodil.

Chtěla zakřičet, ale nebylo jí to nic platné. Vítr jí ve volném pádu

rval slova od úst a ve chvíli, kdy z hrdla vyloudila vyděšený křik, se

už nacházela o několik desítek metrů níže než ona hysterická tónina.

Teď byl pohyb rychlejší zvuku.

Ani Ray nedal oprávněně rozhořčené dvojici majitele objektu a

jeho strážného možnost ke konfrontaci. Dříve než ho vrátný stačil

zasáhnout ochromujícím paprskem své elektrické pistole, vyskočil

za Gomézovou.

Plavným skokem vyměnil pevnou půdu pod nohama za

zamořený vzduch na úrovni osmašedesátého patra a zamířil

střemhlav po směru gravitačních sil.

Těch dvacet pater, která Gomézové zabrala deset minut

náročného výšlapu, zvládl za zlomek vteřiny a za další podobně

dlouhý časový úsek svoji padající žačku dohnal. Už nevřeštěla,

došly jí síly.

Uchopil ji pevně za vlající končetinu a zapojil si antigravitační

trysky. Pád se okamžitě zmírnil, až přešel do kontrolovatelného

klesání. Jako by to měl vypočítané, na chodníku před vchodem

přistál jako do bavlnky.

Teprve tady dívka omdlela a budovou ACME se rozezvučel

alarm.

„Evito?“ ozvalo se za Rayovými zády. „Co tady děláš?“

Android vzal ochablou Gomézovou do náruče a otočil se s ní. Za

nimi stál manželský pár obtěžkaný nákupními taškami ze zdejších

butiků. Muž i žena vypadali exoticky a jejich jako uhel černé vlasy

Rayovi někoho připomínali. S identifikací mu pomohlo samo jeho

břemeno.

„Mami?“ probrala se Gomézová. „Tati?“

Aby zavětřil problém, nemusel mít agent SDPP mozek nové

generace.

„Co tu děláš?“ zopakoval otec Goméz netrpělivě otázku. „Nemáš

být ve škole?“

Vezmeme-li v potaz, že starý pán právě viděl svoji ječící dceru

spadnout z budovy a v náruči ji držel o několik let starší muž, který

rozhodně nevypadal jako žádoucí zeť, byla to otázka poměrně

39

oprávněná.

Provinilé mlčení ze strany dívky Rayovu pozici nijak neulehčilo,

nehledě na to, že sirény blížících se policejních vozů už začínaly

splývat s místním alarmem. Android vzal proto iniciativu do

vlastních rukou.

„Jsme na školním výletě, pane,“ řekl, a než stačil rodič cokoliv

namítnout, rozběhl se k protějšímu domu, na jehož střeše zakotvili

modul.

„Co to děláte?“ vykřikla po vzoru svého otce Gomézová. „To

nemůžeme!“

„Jestli nás tu chytí, budeme mít zaražené vycházky poněkud déle

než při domácím vězení,“ ozřejmil Ray. „Vašim to pak nějak

vysvětlím.“

A s důvěrou ve vlastní přesvědčovací schopnosti pustil dívku na

zem, aby prchala také chvíli po svých. Rychlovýtah je dopravil na

střešní parkoviště během okamžiku, do vzduchu se pak dostali ve

chvíli, kdy dole před fontánkou smykem zaparkovaly tři policejní

vozy s blikajícími majáčky.

Rodiče Gomézové stále stáli na místě a poněkud bezradně se v

tom zmatku rozhlíželi. Služební cesta občas přináší nečekané

zážitky.

Modul zamířil na oběžnou dráhu, ale dívka zůstávala myslí u

rodičů.

„Ti mě zabijou,“ vzdychla. „Určitě mi nekoupí ten nový

helisporťák.“

„Koukejte se na to z té lepší stránky, praporčíku,“ uklidnil ji

android. „Získali jsme další důležitou stopu a můžeme pokračovat v

pátrání.“

„Hm.“

Gomézová se na chvíli zadumaně odmlčela a pozorovala čím dál

tím rychleji se míhající hvězdy za okny modulu. Ray z planety

pospíchal, chtěl být několik parseků odtud, dřív než četníci vyšlou

echo Vesmírné policii.

„Tak mě napadá, že jste mi zachránil život,“ promluvila, teprve

když se oba usadili v řídicí kabině Merkuru a vystřelili z orbity

Teranie.

40

„No, nejdřív jsem vás o něj málem připravil.“

„Stejně mám pocit, že vám něco dlužím,“ mrkla a vlepila mu

pusu.

Na to v Rayově programu chyběl behaviární subprogram. Ne že

by neměl se ženami zkušenosti, s Markem po boku to někdy

připomínalo přírodopisný dokument, ale z pozice pedagoga tak

jednat nedokázal.

Zvolil tedy cestu naprosté ignorace. Prozatím.

„Vyhledejte v počítači dostupné informace o té firmě Sikorsky,

co si objednala rakety,“ řekl jakoby nic. „To by nás mohlo někam

posunout.“

„Provedu,“ kývla a jen on mohl přehlédnout ten zamilovaný

pohled.

Trvalo to jen pár okamžiků.

Sikorsky, podnik pojmenovaný po vynálezci vrtulníku, se

překvapivě nezabýval leteckou technikou, ale těžbou vzácných

nerostů v extrémních podmínkách. Mnohem zajímavější bylo pro

Raye ale zjištění, že tato firmička patřila podle zápisu v rejstříku do

sítě podniků sdružených ještě nedávno pod hlavičkou Galdor Mining

Enterprises.

„Jste si jistá?“

„Ano, pane,“ překontrolovala data. „Nedávno ale změnili

vlastníka. Hned najdu, kdo to je. Když ho skřípneme, mohl by nám

ledacos vysvětlit!“

„Nic hledat nemusíte,“ zachmuřil se Ray. „Vím, kdo je nový

majitel.“

* * *

„Cože?“

„Je to tak Elso,“ trval na svém android. „Marka zranily rakety,

které pocházely z tvého podniku. Respektive z tvého dědictví po

Goreovi.“

„Tomu nemůžu uvěřit.“ Markova přítelkyně, jejíž obraz

zaplňoval obrazovku komunikační vysílačky astronefu zbledla. „To

nemůže být pravda!“

41

Myslí jí projely vzpomínky staré necelého půl roku. Tehdy se ona

a Mark málem stali oběťmi zločinného plánu maniakálního inženýra

Maxmiliána Gorea na ovládnutí světa, zahrnujícího drogy, magii

podobné schopnosti zmutovaných sluhů, ovládnutí Raye a Elsin

nedobrovolný sex. To, že se zrovna ona stala po Goreově záhadné,

nicméně předpokládané smrti dědičkou jeho obrovitého majetku, byl

následek dětského přátelství. A možná také trochu pomsta, ale téhle

Markově teorii Elsa nevěřila.

„Z kterého?“

„Co ti říká jméno firmy Sikorsky? Soustřeďuje se hlavně na

těžbu dilithia.“

Rozšíření ženiných zorniček bylo patrné i na monitoru a i

začínajícímu detektivovi, jakým byla Gomézová, to napovědělo, že

to jméno už Elsa slyšela i v jiné souvislosti než u právníků

Wolframa a Harta při výčtu pozůstalostí.

„Rayi, tohle mě doteď nenapadlo!“ zalapala po dechu. „Máš

pravdu!“

„Skutečně?“ Android lehce pozdvihl jedno obočí. Zatím nevěděl

v čem.

„Sikorsky často pracuje v horských terénech nebo ledovcích. Pro

ty případy máme ve skladech na Zemi různé druhy trhavin. Byly tam

uskladněné i rakety, kterými se z helijetů odstřelují nedostupné

překážky!“

„Šrapnel, co jsi zcizila na Paradise a ten můj odstřelovaly

Marka…“

„Asi před necelým měsícem jeden sklad vykradli,“ pokračovala.

„Vzali skoro všechno, mimo jiné i pár těch raket. Nenapadlo mě, že

by mohly být právě ty, co…“

„Otázkou zůstává, jestli je to náhoda. Přišla policie na to, kdo je

vzal?“

„Ne, byla to velice dobře provedená loupež,“ zavrtěla Elsa

hlavou a zamyslela se. „Všechny dveře a brány jsou na číselný kód,

a navíc tam obchází ochranka. Přesto všechno se tam někdo dostal a

ani nepoužil násilí. Bylo to jako v záhadě zamčeného pokoje. Ani

Mark na nic nepřišel.“

„Byl to někdo, kdo to tam znal…“

42

„Když jsem podnik převzala, několik manažerů jsem propustila.“

„Myslíš, že se někdo z nich mstil?“

„Nevím. Nikomu nic nedokázali. Všichni mají neprůstřelné

alibi.“

Teď bylo na Rayovi, aby se zamyslel. Nedávalo to smysl. Proč

by se někdo ze zhrzených a vyhozených mogulů pokoušel zabít

kapitána SDPP? Tak rádi Gorea určitě neměli. Chyběl tu společný

jmenovatel.

„Kde všude teď Sikorsky těží?“

„Proč?“

„Tahle firma je zatím jediné pojítko, které mám. Chci ji víc

prozkoumat.“

„Vydám oběžník, aby s tebou všude bezvýhradně

spolupracovali,“ souhlasila Elsa a zadala na počítači mimo záběr

kamery několik pokynů. „Posílám ti seznam planet a oblastí, kde teď

máme stanice.“

„Díky.“

„Ne. Já děkuji tobě, že to děláš. Ty a generál jste jediní, komu

věřím.“

„Jak je Markovi?“

„Pořád stejně,“ vzdychla. „Alespoň se to nehorší. Může se

probudit každou chvíli.“ Tu druhou část, která zněla „nebo nikdy“,

nechali oba nevyřčenou.

Na to jim stačil pohled.

„Dám vědět, jak to postupuje,“ rozloučil se android se slečnou

Swensonovou, dřív než mohl její vlahý pohled propuknout v pláč, a

obrátil se ke Gomézové.

„Už jsem ten seznam stáhla,“ podala mu snaživá dívka přenosný

počítačový záznamník. „Je tam sedm planet, roztroušených různě po

Unii.“

Ray přelétl rozpis zkoumavým pohledem. Byla tam výspa na

Jupiteru, stanice v Bolianském pásu asteroidů, těžební plošina na

pozemské Aljašce nebo podvodní naleziště dilithia na Oceánii II.

Samé drsné destinace.

„Kam pojedeme nejdřív?“

„Nejblíže je Bolias,“ srovnal Ray seznam s mapou. „Pak budeme

43

pokračovat.“

Dívka poslušně zadala kurz cílové planety a Merkur se zhoupnul,

jak se natočil požadovaným směrem. Než ale zažehli motory pro

meziplanetární lety, vyrušil je varovný signál vysílačky.

„To je jednomístný člun z fregaty Vesmírné policie!“ zesinala

Gomézová. Tyto stíhačky se nikdy nepohybovaly daleko od

mateřských, těžce ozbrojených lodí. „Zachytil nás a míří přímo k

nám!“

„No, praporčíku, ten váš školní výlet se stává čím dál tím

zajímavější.“

„Tohle už mi naši nezbaští,“ polkla akademická dezertérka a

pevně se chytila opěrek křesla. Cítila v kostech, že to teď bude

trošku házet.

8.

Žlutobílá stíhačka s černým označení VP se rychle blížila. Vesmírná

policie opravdu neztrácela čas a Ray už z předchozích setkání s

touto institucí věděl, že barvy Merkura, potažmo SDPP, působí na

hvězdnou pěchotu velice dráždivě. Tady už šlo o víc než o běžnou

rivalitu mezi dvěma složkami moci.

„Pane, volají nás,“ přeložila Gomézová dvojí pípnutí palubní

vysílačky.

Nezbylo než se zachovat jako muž a postavit se problému čelem.

„Na obrazovku.“

Na interním monitoru nahradil obraz blížícího se člunu obličej

jeho pilota. Když ho Ray poznal, okamžitě se mu ulevilo a roztáhl

rty do širokého úsměvu.

„Bobe!“ zvolal android nadšeně. „Co tě přivádí do takové pr-…

do tak prázdného koutu galaxie? To nemá Vesmírná policie nic

lepšího na práci?!“

Kapitán Wagner, který měl s jistými konkrétními agenty Služby

také své zkušenosti, jeho halasný pozdrav neopětoval. Naopak, tvářil

se ledově a měřil si posádku astronefu odměřeným pohledem

postrádajícím jakoukoliv emoci.

44

„Rayi,“ pozdravil nakonec pilota. „Mohl jsem tušit, že to budeš

ty.“

„Mark si vždycky vážil tvé nepopiratelné schopnosti briskní

dedukce.“

Policista ironii nepochopil. „Je mi líto, co se stalo kapitánu

Stoneovi,“ odpověděl automaticky s pramalou účastí.

„Doufám, že se uzdraví.“

„To my všichni,“ odtušil Ray. Něco tu je setsakra špatně,

pomyslel si překvapeně. Takhle Wagnera neznal. Přešel proto také

do úsečnosti. „Proč jsi nás zastavil, překročili jsme snad povolenou

rychlost?“

„Jsi zatčen.“

Úspornost policistovy komunikace a jednoduchost té holé věty

způsobila, že androidovi okamžik trvalo, než mu došel její pravý

smysl.

„A to jako proč?“

„Nedělej ze sebe hlupáka,“ mávl Bob znechuceně rukou. „To

vloupání do ACME bych byl ochotný ze staré známosti přehlédnout,

ale jistý pan Goméz podal hlášení, že jeho dceru někdo unesl.

Obávám se, že její přítomnost v kokpitu Merkura tě nestaví do

příznivého světla.“

„Praporčík Gomézová je moje žákyně,“ bránil se Ray. „Jsme

spolu na výcvikové akci v rámci cvičení Akademie Služby pro

dohled nad primi –“

„Ale no tak!“ přerušil ho příslušník VP. „Oba víme, že tohle není

akce SDPP! Oficiálně je to klasifikováno jako únos, a ty jako

android podléháš zcela jiným normám než lidé. Budeš prozkoumán

v Ústavu robotiky, a pokud tvůj program shledají vadným, budeš

odstaven,“ zasmál se a jízlivě se naklonil blíž k obrazovce. „Šíleným

androidům se nestávají dobré věci…“

Ray stále nemohl uvěřit takové změně v Bobově chování. Vždyť

byl kamarád! „To mi přece neuděláš!“

Však Wagner zavelel nekompromisně. „Sklopte štíty. Připravte

se k nalodění!“

Také Gomézová se zakabonila.

„Ale já nejsem unesená! Vydala jsem se na tuhle výpravu

45

dobrovolně!“

„Trpíte běžným typem stokholmského syndromu,“ odbyl ji. „To

vás za chvíli přejde. Nebojte, praporčíku, brzy budete v bezpečí u

rodičů.“

„A vy zas trpíte předčasnou senilitou!“ vypěnila Gomézová a

vypnula vysílačku.

„Praporčíku, co to děláte?!“

„S tímhle mamelukem se nedomluvíme, musíme pryč.“ Dívka

začala startovat vychladlé motory. „Viděl jste, jak byl proti vám

zaujatý?“

„Něco se muselo stát. Bob se takhle normálně nechová. Musí mít

nějaké rozkazy.“

Jenže ty rozkazy nepracovaly pro androidovo dobro. Stíhačka se

ještě jednou neúspěšně pokusila dovolat, ale ostentativní ignorace ze

strany renegátů jí dala najevo, že čas rozhovoru skončil. Merkur se

zrovna chystal k přechodu na nadsvětelnou rychlost, když se Bob

rychle rozhodl použít sílu.

Laserový paprsek stíhačky zabušil na štíty astronefu silou

neodbytného příbuzného a zatřásl dvoučlennou posádkou. Pak

aerodynamický letoun větší koráb obletěl a uštědřil mu stejný úder z

druhé strany.

„On to myslí opravdu vážně,“ hlesl Ray překvapeně, poté co ho

otřes vyhodil ze sedadla. Vyškrabal se zpátky a tentokrát si zapojil

bezpečnostní pásy.

„Co budeme dělat?“

„Ukážeme mu, jak se tahle hra hraje,“ svraštil obočí. „Držte se,

Evito!“

Bylo to poprvé, co ji oslovil křestním jménem, ale Gomézová

neměla zrovna moc času zatetelit se nad tím hřejivě familiárním

oslovením. Ray začal podnikat odvetné kroky proti stíhačce

Vesmírné policie. Tak jako Mark i on znal metody, jak je změnit v

kus levného šrotu.

Bobův člun zatím nabíral sílu k prolomení obrany a natáčel se k

dalšímu náletu. Ukolébán jejich nečinností se ukájel falešným

pocitem vítězství.

V tu chvíli motory astronefu mocně zabraly, a než stačila

46

elegantně kroužící stíhačka zareagovat, posunuly Merkura z jejího

dostřelu a zamířily s ním pryč. Podle kartografické databáze byl

nedaleko malý měsíc s hornatým povrchem, kolem kterého obíhalo

pět asteroidů. Teprve tam Ray zastavil a udělal otočku vzad.

Vždycky je výhodou čelit nepříteli zepředu a na místě, které si k

tomu sami vyberete.

Protivník dorazil za několik vteřin.

„Nemáš šanci, androide,“ rozlehl se z éteru Bobův hlas. „Vzdej

se. Nedaleko odsud je naše fregata. Nemáš kam utéct ani se kde

schovat.“

„Ty seš ale blbeček,“ odpověděl mu Ray, vysílačku ale nechal

vypnutou.

Na to blbeček zaútočil podruhé.

Tahle střela byla tvrdší než první dvě a způsobila astronefu

drobné přetížení. Rayovi hbité prsty ale nečekaly, až se

nahromaděná energie vyřádí zkratováním v obvodech, a vypustil ji

ven skrz dezintegrátory.

Jinak řečeno, také Merkur ukázal zuby. A nebyly to zrovna

mlíčňáky.

* * *

Trosky zničené lodi se pomalu přibližovaly k měsíci a byly

stahovány gravitačními silami do jeho atmosféry. Tam zazářily jako

padající hvězdy, až shořely na prach, některé však byly rozdrceny

ještě na oběžné dráze kroužícími asteroidy. Za okamžik zkrátka

nebylo ve vesmíru ani stopy po boji.

Zůstal jen jeden člun se šokovanou posádkou, která valila oči na

tu spoušť.

„Ale já ho nechtěl zabít,“ zašeptal ohromeně Ray, když poslední

kus stíhačky Vesmírné policie s Bobem na palubě dohořel v

atmosféře šedého měsíce.

„Nemohl jste za to, pane,“ položila mu na rameno ruku

Gomézová.

„Byl to náš přítel. Společně jsme zlikvidovali drogovou mafii na

Salazaru…“

47

„Poslouchejte mě!“ zatřásla s ním dívka silněji. Nikdy předtím

neviděla androida v tak dezorientovaném stavu, ale možná to bylo

tím, že právě neúmyslně porušil jeden ze zákonů robotiky. „On si to

zavinil sám!“

Bylo to trošku alibistické rčení, ale z jistého úhlu pohledu to

pravda byla.

Ray na Wagnerovu stíhačku vystřelil, za normálních okolností by

ji však tohle množství energie mělo jen zneškodnit.

Výbuch, jaký následoval, poté co ji silová vlna zasáhla, nečekal

ani v nejdivočejších snech.

Snad to bylo chybou útočícího pilota nebo zkratované obvody

astronefu přidaly do výstřelu víc energie, než měly, výsledek byl

prostě explozivní.

Na truchlení ale nebyl čas.

„Musíme pryč, než začne včelí královna postrádat jednu ze svých

dělnic.“

Návrat do reality byl pro androida bolestivý. Výčitkám

elektronkového svědomí mohl dát průchod později, Gomézová měla

pravdu v tom, že museli zmizet. Naposledy věnoval omluvný pohled

studenému hrobu bývalého kamaráda a vrátil kurz astronefu zpět na

původní koordináty.

Merkur vystřelil k Sikorského těžební stanici na Boliasu jako

šipka. Jestli bude mateřská fregata hledat svoji stíhačku, tady už nic

nenajde.

Gomézová ale na Rayově tváři našla stopy zármutku. A hodlala

je z něj smést tím jediným možným způsobem, jakým to dokážou

zamilované ženy. Vstala ze svého křesla a začala mu zezadu

masírovat trapézové svalstvo. Ne že by to jako umělá forma života

potřeboval, potěšilo ho jen to gesto.

V tu chvíli potřeboval zapomenout na realitu a hodit vše ostatní

za hlavu.

Za ta léta se od Marka naučil mnoho, i to, jak využívat přízně

slabšího pohlaví. Pohladil ji automaticky po drobné ruce a zvrátil

hlavu dozadu.

„Říkala jste, že máte přítele.“

„Lhala jsem.“

48

„To je dobře.“

Na to čekala.

„Kdy jsi se naposledy miloval?“ políbila ho a odhrnula mu

kaštanové vlasy z čela. Svraštil obočí do přemýšlivého úsměvu a

kolem očí se mu udělaly vějířky vrásek. V tu chvíli byl Stoneovi

podobnější než kdy jindy.

„Doufám, že naposledy to ještě nikdy nebylo.“

A měl pravdu, protože cestou k Boliasu to zvládli ještě nejmíň

šestkrát.

9.

Androidova strojová výkonnost se neodrazila pouze v erotických

kratochvílích na dlouhých cestách, ale i v neutuchajícím zápalu, s

jakým šel po stopách toho zákeřného atentátníka. Astronef Merkur

se hnal vesmírem bez přestávek a od cíle k cíli s maximálně

propočítanou efektivitou.

V bouřlivém pásmu Boliaských asteroidů se nezdrželi déle než

den. Ukázalo se, že malá těžební stanice spoutaná vlečným

paprskem s jedním ze zmítajících se meteoritů není tou teroristickou

buňkou, kterou hledali. Meteority bohaté na vzácné plyny tu

zpracovávali pomocí štěpeného laseru a místní inženýři pomalu ani

nevěděli, co se děje ve vnějším světě.

Jejich život byl natolik složitý, že neměli čas na nic jiného.

Ray s Gomézovou přesto provedli důkladnou prohlídku, během

které android ocenil svoje stabilizátory a dívka silný žaludek. Umělá

gravitace těžební plošiny totiž měla občas výpadky, a proto to tu

občas připomínalo centrifugu.

O to víc oba ocenili palubu a nehybný, odstředivé síly prostý

kokpit.

„To jsou všechny Sikorského zakázky na tak nemožných

místech?“ oddechla si Gomézová, když se odpoutali od plošiny, a

tiskla si rozbouřený žaludek. Přišlo jí, jako by se stěny pilotní

kabiny houpaly.

Ray trpělivě počkal, až Merkur bezpečně vykličkuje z oblasti

49

zamořené nevypočitatelností hrozícími asteroidy, a teprve potom

odpověděl.

„Ano, proto jsou její služby tak drahé. Patří mezi nejdůležitější

složky Galdor Mining,“ zavzpomínal na Elsyinu složku. „A

nejvýdělečnější.“

Poslední kus malé horniny se s jiskřením odrazil od silového pole

lodi a odletěl do volného vesmíru. Astronef byl volný, aby mohl

zamířit za dalším cílem.

„Co je dál na mapě Poznávej krásy galaxie prizmatem těžkého

průmyslu?“

„Pozemská Aljaška nebo Oceania.“

„Co je blíž?“

„Aljaška.“

„Tak jedeme tam.“

„Myslíš, že je to dobrý nápad?“ namítla dívka. Od určité doby si

tykali, jsou situace, při kterých jde jakákoliv úcta stranou. „Určitě po

nás pátrají.“

„Máš pravdu,“ zarazil se Ray. „Dobrý postřeh. Vosí hnízdo si

necháme nakonec.“

„Co se těží na Oceánii?“

„Krystaly surového dilithia. Oceánie jím zásobuje prakticky

celou Unii.“

„Zatímco nám jde prakticky celá Unie po krku,“ shrnula situaci

Gomézová.

A zase měla pravdu.

* * *

Jakmile Merkur vystoupil z mraků, posádku doslova ohromil

pohled na tu nekonečnou vodní plochu, která se pod nimi

rozprostřela. Povrch Oceánie II tvořilo devadesát devět celých devět

desetin procenta vody a její oceány skýtaly útočiště a domov

milionům rozličných tvorů, které vědci dosud všechny ani

nezkatalogizovali.

Tedy ne že by nechtěli. Někteří to zkoušeli, ale ti se z výprav

nevrátili.

50

Moře tak brázdily spíš jen obrovské rybářské tankery společností,

jejichž úlovky plnily talíře luxusních restaurací. To pravé bohatství

planety se však skrývalo až hluboko pod hladinou, dokonce metry

pod jeho dnem.

Dilithium mělo veliký potenciál. Ne jako vzácný kámen, ale jako

surovina k výrobě pohonných hmot. Energetická krize, jakou Unie v

této době procházela, totiž hrozila přerůst v krizi ekonomickou, a tu

si prezident nemohl dovolit. Ne teď, před koncem jeho funkčního

období.

Do voleb muselo být vše vyřešeno a dilithium tu moc

obsahovalo.

Sikorsky získal tuto zakázku ještě za vlády Maxe Gorea a těžko

říct, jestli to bylo díky jeho osobnímu přátelství k prezidentovi.

Clifton si stále přál být pravidelně informován o pokroku a Elsa

Raye ve svém komuniké varovala, aby byl při pátrání opatrný.

Tady nebylo místo pro skandál.

Proto také měla stanice, která těžbu dilithia z mořského dna

zajišťovala, celou řadu výhod, od toho nejlepšího vybavení po

prioritní zásobování.

Konstrukce stála osamoceně na mohutném pylonu vyrůstajícím

jako na kuří noze z vln uprostřed nekonečna, omílaná vodou a

poryvy burácejícího větru. V odpoledním slunci zářila běloskvoucí

čistotou a byla naprostým opakem otřískaného Sikorského zařízení

na Boliasu. Astronef k ní zamířil a zakotvil v jedné z vysouvacích

přistávacích kójí, která ladně zaplula do útrob plošiny, jakmile

vystoupili ven na plochu.

Tam už je netrpělivě očekával ředitel stanice, inženýr Braun.

„Vy musíte být kapitán Ray z SDPP, předpokládám,“ pozdravil

je a krátce si s oběma hosty potřásl suchou rukou. „Vítám vás na

Oceánii II.“

„Děkujeme za přivítání,“ přijal android nabízenou ruku a přitom

si Brauna důkladně prohlédl. Byl to vysoký, příjemný muž ve

středních letech, s předčasně šedivějícími vlasy. Nevypadal ale, že

by byl z jejich návštěvy nadšený. Dokázal to nade vši pochybnost

hned následující větou.

„Slečna Swensonová nám dala vědět o vašem příjezdu. Nemůžu

51

říci, že bych tím byl nadšen,“ přiznal se, když je vedl po plošině k

výtahu do nitra těžebního kolosu. „Provádíme tu velice náročné

úkoly a nemám dostatek lidí, abych se vám mohl nějak zvlášť

věnovat.“

„Postaráme se o sebe sami. A pak, nebudeme vás tu asi dlouho

zdržovat.“

„Popravdě nechápu, jak vám můžeme pomoci,“ pokračoval

Braun. „Z oběžníku centrály jsem pochopil, že se jedná o

vyšetřování té defraudace ve skladu trhavin, ale s tím my ani

nemůžeme mít nic společného.“

„Provedl to někdo, kdo byl obeznámen s bezpečnostními

procedurami firmy,“ odtušil Ray. „Nemám jiné vodítko než prověřit

všechny pobočky.“

„Proč by to měl dělat někdo z nás?“

„Třeba to byl někdo, kdo není tak úplně spokojený s novým

vedením.“

„Tak si poslužte,“ vzdychl ředitel a otevřel jim dveře do řídicí

věže. Tady ale byla jen komunikační ústředna a nákladní výtah,

který vedl dolů. Teprve tam se nacházelo živoucí jádro plošiny.

„Nemáme před vámi co skrývat.“

Android se zdvořilostně usmál a mrkl na Gomézovou. Už aby

byli pryč.

Výtah po chvilce zastavil a vypustil je do centrální haly. Odtud

vedlo několik dveří. Kromě vstupu do jednotlivých sekcí,

skrývajících vybavení, obytné a společenské prostory, tu byl také

vstup do přestupní komory v ústředním pylonu, který chránily dva

těžké hydraulické zámky. Tudy se těžaři dostávali dolů.

Braun je však odvedl jinam, tam, kde byla jídelna. U dlouhých

stolů tu sedělo několik horníků, relaxujících po náročné šichtě. Na

rozdíl od robustních umolousaných kolegů, jaké Ray s Gomézovou

potkali na Bolianských asteroidech, tito byli většinou malí štíhlí

chlapíci.

Někteří jedli, jiní hráli stolní hry, ale většina z nich se koukala na

holovizi, kde právě běžel další díl nějakého nekonečného sci-fí

seriálu. Muži zvyklí na stresující povolání v uzavřených prostorách

ani nedutali a s napětím sledovali, jak se kapitán Kirk právě chystá

52

zaútočit na svého zlého dvojníka.

„Nechápu, jak se poměrně inteligentní lidé dokážou na něco

takového dívat,“ šeptla androidovi dívka znechuceně. „Nezdají se

vám všechny tyhle příběhy o nezničitelných superhrdinech děsně

nadsazené?“

„Ticho!“ okřikl je jeden z mužů a zamračil se. Kapitán právě s

pomocí svého přítele se špičatýma ušima nepřítele úspěšně

zpacifikoval.

„Nebudeme je rušit,“ odvedl Braun návštěvníky stranou. „Kluci

mají jen několik hodin volna denně a neradi se o něj nechávají

připravit,“ vysvětlil.

„To je pochopitelné.“

„Mám vám připravit kajuty? To víte, pětihvězdičkový hotel

nejsme, ale…“

„To snad nebude nutné,“ odmítl Ray. „Večer bychom měli být

pryč.“

„Dobrá tedy,“ přikývl nerudný inženýr spokojeně. „Začneme s

prohlídkou.“

Skupinka se vrátila do haly. Zrovna byl konec jedné směny a u

hermetického uzávěru se seřadila pětice horníků, kteří čekali na

svoji šichtu.

Červené světlo nad vstupem do komory hlásalo, že vnitřek je už

plný, a zámek se zasyčením povolil. Ven se vyvalilo pár unavených

mužů, ze kterých doslova kapal pot. Jejich čerství a odpočatí

kolegové si s nimi vyměnili pár zdvořilostí, a než se Ray s

Gomézovou rozkoukali, dveře komory za nimi zase zapadly. Tady

časem opravdu nemrhali.

„Říkal jsem vám, že to tady lítá,“ pokrčil rameny Braun, když si

všiml jejich udivených pohledů. „To víte, vláda nám šlape na paty,

chtějí výsledky.“

„Jedete bez přestávky?“

„Muži se střídají tak, aby se práce nikdy nezastavila. Dole je

omezený prostor, proto nepotřebujeme velkou posádku. Každá

směna má pět chlapů.“

„Stanice vypadá mnohem větší…“

„Spoustu prostoru zabere vybavení, zásoby a sklady. To víte,

53

často tu panují silné bouře, a v takovém případě se běžně stává, že

jsme několik týdnů odříznuti od zásobování. Nedostane se sem

žádná loď.“

„To musí být mrzuté.“

„Zvykli jsme si,“ postrkoval je inženýr chodbou. „Tady je

hangár.“

Nelhal. Ocitli se na vnitřní straně vysunovacích doků, kde

parkoval i Merkur. Bylo zvláštní vidět ho tady těžkopádně viset v

kovových držácích. Ta tam byla jeho elegantní lehkost, jakou se

pohyboval vesmírem. Společnost mu dělalo několik jednomístných

helijetů.

„Ty máte na průzkumné lety po okolí?“

„Ano,“ kývl Braun. „Sem tam je třeba rozvířit vzduch a odehnat

zvědavé rybáře.“

„A támhleto je co?“ ukázala Gomézová na jednu úplně zakrytou

kóji.

„Staré železo,“ mávl Braun rukou a směroval je zase pryč. „Nic

zajímavého.“

„Stejně bych to rád viděl,“ nenechal se android odbýt a vydal se

blíž. Než ho stačil muž zastavit, stiskl tlačítko a roleta krytu vyjela

nahoru.

Uvnitř stál starý vrtulník.

„No, myslím, že si ty kajuty připravit necháme,“ usmál se Ray a

otočil se na zmateného Brauna. „Přece jen se tady ještě chvilku

zdržíme.“

10.

„Promiňte, ale nechápu,“ zakoktal Braun, kterého Rayův náhlý

požadavek zarazil. „Myslel jsem, že se tu nebudete zdržovat. Stalo

se snad něco?“

Také Gomézová nevěděla, proč androida zrovna nález starého

vrtulníku přiměl k prodloužení návštěvy na stanici. Teprve poté si

všimla, že helikoptéra má po stranách připevněné nosiče raket. To

není zrovna obvyklé vybavení.

54

„Ne, nevzrušujte se,“ uklidnil Ray inženýra. „Jen jsem si

uvědomil, že to dnes přece jen asi všechno nestihneme. Nebudeme

vám tu nijak překážet?“

„Ne, samozřejmě že ne,“ zamumlal, ale bylo na něm vidět, že zas

tak úplně v pohodě není. „Slečna Swensonová nás přece požádala,

abychom vám byli k dispozici. Chcete si teď prohlédnout další části

stanice?“

Ray zalitoval, že ho s Gomézovou nepojí stejné pouto jako s

Markem a nemůže se s ní domlouvat mimosmyslově. Byla to ale

chytrá dívka a mnoho věcí dokázala vycítit sama. A když nevěděla,

o co jde, radši mlčela.

„Možná později. Vzhledem k tomu, že nespěcháme, bych se rád

ubytoval.“

„Zařídím, aby vám byly přiděleny kajuty,“ vzdal se Braun.

„Hned někoho pošlu. Já se s vámi ale teď rozloučím, za pár minut

má dorazit poštovní modul.“

„V pořádku, uvidíme se později.“

Velitel stanice nasadil masku zdvořilého úsměvu, na panelu u

dveří stiskl tlačítko interního reproduktoru a nechal do hangáru

zavolat doprovod pro hosty. Za okamžik se dostavil. Byl to zavalitý

Asijec v šedivém saku a s visačkou na klopě. Přestože Gomézová s

Rayem svoje myšlenky neslyšeli, oba je napadlo totéž. Ten člověk

vypadal, jako by vyšel ze stejné rodné vesnice jako jejich generál.

„Představuji vám pana Čonga, šéfa bezpečnosti,“ seznámil je

Braun.

Zasmušilý Asijec nehnul ani brvou a měřil si hosty rentgenovým

pohledem.

„Velice nás těší,“ usmála se dívka a napřáhla paži k přátelskému

pozdravu.

Čong ruku ignoroval a jen jim pokynul. Odešel, aniž by se

přesvědčil, jestli ho následují, a těžkými kroky mířil k výtahu. Ray si

přitom všiml jeho netradičních bot. Vypadaly na první pohled jako

obyčejné naleštěné černé polobotky, ale špičku a patu měly obražené

lesklým kovem.

„Odvede vás do obytných buněk,“ přerušil androidův zájem o

vietnamskou obuv Braun. „Je možná trochu samorostlý, ale velice

55

efektivní.“

„V jakém slova smyslu?“

„Těžíme tu vzácný nerost, slečno,“ odpověděl inženýr zvědavé

tazatelce. „Ze začátku jsme měli problémy s jistou… defraudací. To

ale skončilo po jeho příkladných zakročeních. Od té doby si už

nikdo krást nedovolil.“

„Rád bych se s jeho metodou seznámil.“

„To bych vám nedoporučoval,“ odvětil Braun tajemně. „Ale jestli

víte, jak otrokáři trestali ve dvacátém století dělníky v diamantových

dolech, jistě si to dokážete představit. Nechal se inspirovat.“

„Není takové ubližování nelegální?“

„Bylo to ještě za pana Gorea. Provinilci si dobrovolně zvolili,

jestli chtějí být nahlášeni Vesmírné policii, nebo dál pracovat pro

nás. I s malým defektem.“

„Jak lidumilné…“

„To je věc názoru. A teď už opravdu musím odejít,“ rozloučil se

Braun. Nechal své vzácné hosty neosobní péči pana Čonga a vrátil

se na povrch. Čekala na něj totiž v poště důležitá zásilka, která

podléhala zkáze.

* * *

Venku byl klid před bouří.

Braun si zastínil oči a vzhlédl k obloze. Dneska bylo opravdu

hezky, takhle jasno bylo na Oceánii málokdy. Dokonce se na obzoru

daly zahlédnout rybářské lodě, a to se nestávalo často. Inženýr se na

ně podezíravě zamračil, ale držely se mimo bezpečnostní pásmo

těžební plošiny.

Pro jistotu si usmyslel, že na to upozorní Čonga. Poslední dobou

se bárky přibližovaly čím dál tím blíž k ochrannému pásmu, a jestli

se jim včas rázně neukáže hranice, jednou by se jim mohly

promenádovat přímo pod nosem. A to by pro jejich záměry nebylo

vhodné.

Čong uměl vyrábět nehody. Na volném moři se neštěstí prostě

jednou za čas stávají. Ne že by s metodami velitele bezpečnosti

Braun přímo souhlasil, ale v tomto se musel podrobit jejich

56

společnému chlebodárci.

Přes nos mu přelétl stín a vytrhl ho z obav o bezpečnostní riziko

projektu. Na obloze se objevila malá černá tečka, rychle se

zvětšovala a mířila k němu. Rozhlédl se, jestli jsou všichni jeho

muži připraveni, a dal pokyn řídicí věži, aby připravila kotevní lana.

Vál tu od vody silný vítr, a i když poštovní modul přistane jen na pár

minut, musí se upevnit.

Pilot byl mladý usměvavý muž ve slunečních brýlích, který se

ležérně opíral o křídla svého mezihvězdného letounu, zatímco

Braunovi muži vykládali zásoby a náhradní součásti pro svoje

vybavení.

Když byli dělníci hotovi, poslíček počkal, až náklad odvezou k

nákladnímu výtahu, a teprve potom si sundal brýle a přistoupil k

Braunovi.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se inženýra. „Všechny počty

souhlasí?“

„Nevím,“ odpověděl Braun domluvené heslo. „Pošťák zvoní

dvakrát.“

„Cink cink,“ odhalil pilot thymolinový úsměv a vyndal z bundy

malou krabičku. Byla přelepena nálepkami žadonícími o křehké

zacházení a chránění před teplem. „Další zásilka bude připravena

příští týden.“

„Díky. Šéf vám dá další instrukce.“

„Od té doby, co byly vynalezeny kredity a dolsy, se přece

děkovat nemusí.“

„Nebojte, určitě nepřijdete zkrátka,“ ucedil Braun znechuceně

nad hamižností prostého příštipkáře a schoval krabičku. „Brzy bude

vše ve starých kolejích a pak budete rád, že jste byl na té správné

straně. Na naší straně.“

„A čí je to vlastně strana?“

„Nechte se překvapit.“

Pilot se skutečně překvapit nechal, ale o tom až jindy. Pro tuto

chvíli jen pokrčil rameny, nasadil si brýle a vrátil se do svojí

stíhačky, aby vyřídil další zakázky.

Braun ho sledoval, dokud nezmizel v mracích, a znovu přelétl

pohledem opuštěný povrch plošiny. Dělníci už odvezli všechno do

57

skladů.

Byl tu sám.

Nedočkavě vytáhl balíček a strhl z něj obal. V nerozbitném obalu

tam byla ampulka s červenou tekutinou. Krev. Na štítku bylo

napsáno jediné jméno.

Právě začala hra té nejvyšší úrovně.

* * *

Čongovy okované špičky se zastavily přesně uprostřed perského

koberce Braunovy pracovny a paty se zvučně srazily k sobě.

„Jsou naši hosté s ubytováním spokojeni?“

Lehké pokývnutí hlavou muselo jako odpověď stačit. Inženýr už

byl na Asijcovu úsečnost zvyklý, proto se jí nijak nevzrušoval a

přešel rovnou k další věci.

„Dostali jsme novou zásilku od doktora Hochstaplera,“ oznámil

Braun a položil před sebe na psací stůl krabičku s ochlazenou

ampulkou vzácné krve. „Tahle je poslední. Dnes v noci už splní

úkol.“

Byla natočená tak, aby bylo vidět jméno jejího dobrovolného

dárce. A že byl dobrovolný, to bylo jisté, protože prezidentu

Cliftonovi by jen tak někdo krev neukradl. Otázkou zůstávalo, jestli

ten věděl, že je určená k rukám vrchního inženýra Brauna ze

Sikorského těžební stanice.

Asi ne, ale to byl jen podružný detail.

Bezpečák si jméno přečetl, ale opět nehnul ani brvou. Obličejová

mimika vůbec nepatřila k jeho častým výrazovým prostředkům, a

Braun pochyboval, jestli na tváři nějaké svaly má. Jestli ano, vůbec

je nepoužíval.

„Tím jeho práce pro Projekt C skončí. Máte rozkazy vydat se na

Zemi.“

Čong nehnul brvou.

„Jeho eliminace musí proběhnout nenápadně. Však máte

zkušenosti,“ dodal Braun promptně. „Odletíte ale, až vyřídíme

všechny místní problémy.“

Jestli čekal nějakou reakci nebo otázku, o jaké problémy se jedná,

58

nedočkal se jich. Čelil jen nekonečně trpělivému a blahosklonnému

pohledu své pravé ruky. Někteří by tu blahosklonnost mohli

pojmenovat jako tupost, ale ti by to nikdy nepojmenovali nahlas. Ne

před Čongem. A jestli ano, bylo by to to poslední, co by v životě

udělali.

„Ty lidi z SDPP tu zůstali proto,“ povzdechl si Braun po krátké

oční výměně, „že viděli šéfův vrtulník. Nevím, jestli něco tuší nebo

je to náhoda, v každém případě je to nečekaná komplikace. Musíme

být opatrnější.“

Nabádat bezpečáka k opatrnosti bylo stejně zbytečné jako házet

perly sviním, Braun si ale neodpustil trošku ho podráždit. Věděl

dobře, že z hostů nespustí oči a o vše se postará. Lepší je rozkaz

zopakovat než pak litovat.

Inženýr vstal, obešel svůj psací stůl a sebral z něj ampulku s

Cliftonovou krví. „Už jsem šéfa informoval,“ vyprovázel Čonga ke

dveřím pracovny. „Jeho instrukce jsou jasné. Nesmějí nás nijak

ohrozit.“

Byla by to škoda. Projekt C byl už daleko na to, aby se něco

pokazilo. Nebýt toho atentátu, který fungoval jako šéfova osobní

pomsta a se kterým Braun nikdy nesouhlasil, neměli by ani tenhle

malý problém.

Byla hloupost použít k tomu Sikorského vybavení a Braun byl

tak trochu rád, že teď může šéfovi dokázat svoji pravdu. Jen díky

jeho chybě tu mají vyšetřovatele.

„Vaším úkolem je zajistit, aby odsud nikdy neodletěli,“ shrnul

jádro problému. Ampulka v ruce ho nepříjemně studila. „Zbavte se

jich.“

Čong věděl co má dělat a nehnul ani brvou.

11.

Braun si pospíšil, aby se jeho hosté příliš nenudili a nestihli si toho

moc povědět. Jen co se rozloučil s Čongem a odevzdal krevní

vzorek, už stál přede dveřmi návštěvních kajut.

Ty se nacházely ve stejné oblasti jako obydlí pracovníků, tady

59

nebylo místo pro přílišný komfort. Ubikace Gomézové sestávala

pouze ze spartánské palandy s tvrdou matrací a jednoduché dřevěné

skříně na šaty a pár osobních věcí. Jediné, co se dalo požadovat za

luxus, bylo, že jako dívka měla nárok na soukromí a nemusela tu mít

spolubydlícího.

Šťastná to žena.

Ray takovou kliku neměl, byl přiřazen do komůrky k jednomu

spícímu dělníkovi. Když tu Čong androida zanechával, tak muž spal

po těžké šichtě, a tudíž se nemohli seznámit. Jeho charisma a kouzlo

osobnosti tedy Ray nemohl ocenit, zatím ze svého spolubydlícího

viděl jen chlupatý zadek vyčuhující zpod tílka, a zaznamenal jistý

neodbytný odér.

Naštěstí dýchat nepotřeboval, a mohl se bez těžkého vzduchu

obejít.

Ne tak Braun, který kapitána přišel vyzvednout, aby pokračovali

v prohlídce.

Jakmile vstoupil do kajuty, do očí mu vstoupily slzy. Ještěže tak,

protože jen díky tomu včas nespatřil, jak si Ray urychleně zaklapl

servisní panel ukrytý ve svém předloktí, a nedozvěděl se tak pravou

podstatu androidovy osobnosti.

Lidé, kteří neznají své protivníky, mívají nezdravou tendenci je

podceňovat.

„Omlouvám se za ty podmínky,“ protřel si Braun oči, „ale

nejsme tu moc zařízení na návštěvy. Snad vás tu nebudeme dlouho

zdržovat.“

„Neomlouvejte se, příteli, já jsem plně spokojený. Pokračujeme v

exkurzi?“

„Jistě.“

„Tak nebudeme rušit mého kolegu a půjdeme,“ vydal se Ray ke

dveřím a cestou spícího dělníka přikryl, aby mu nenastydla odhalená

záda.

Gomézová už byla připravená. Moc se ve své ubikaci

nezabydlovala, předpokládala, že tu nestráví příliš času. Nalezenému

vrtulníku takovou váhu jako android nepřikládala. Byla zvědavá, jak

jí svoje chování vysvětlí, ale dosud neměli šanci si o tom spolu

60

promluvit.

Tu nedostali ani teď, protože Braun se jich držel jako klíště a

nenechával je o samotě. Vymotali se z úsporně úzkých chodbiček

obytného sektoru, a druhé kolo prohlídky začali tam, kde skončilo to

první.

V hale se zastavili před vstupem do přestupové komory. Čekala

je prohlídka toho nejdůležitějšího a nejcennějšího, kvůli čemu tady

těžaři byli.

Braun vyťukal na uzávěru kód a čekal, až je hermetický zámek

propustí.

„Než vejdeme dovnitř, musím vás seznámit s přísnými

bezpečnostními opatřeními, která se v dole dodržují,“ upozornil svůj

doprovod.

„Plat v SDPP nás dost saturuje,“ usmál se Ray. „Dilithium vám

krást nebudeme. Můžete říct svému veliteli bezpečnosti, že na nás

své metody uplatňovat nemusí.“

„Tak jsem to samozřejmě nemyslel,“ zasmál se inženýr poprvé

od srdce. „Jde o vaši osobní bezpečnost. Protože všechny naše

operace se odehrávají pod mořským dnem, je zapotřebí dodržovat

jistá pravidla.“

„Nehneme se od vás ani na krok,“ ujistil ho Ray. „Až se vrátíme,

pošlu hlášení slečně Swensonové a vyzdvihnu vaši příkladnou

starostlivost o naše pohodlí.“

„Obávám se, že to nebude možné,“ řekl inženýr smutně. „Před

okamžikem jsem byl informován, že se nad planetou rozpoutala

iontová bouře.“

„Co to znamená?“ zeptala se Gomézová. „Jak může být bouře ve

vesmíru?“

„Iontové částice a záření ruší subprostorové komunikační

signály, jaké tu používáme. Nelze z planety vysílat ani přijímat

žádné zprávy.“

„Škoda,“ odtušil Ray. „Ale nebojte, nezapomenu se o vás zmínit

příště.“

„Jste velice laskavý,“ ocenil ho Braun, ale to už se dveře do

komory otevřely a vpustily je do útrob centrálního pylonu, který

vedl do mořských hlubin.

61

Hned za nimi byla provizorní ošetřovna, kde každý dostal od

primitivního lékařského droida injekci séra, které v těle zajišťovalo

vyrovnávání tlaku a zkracovalo dobu nutnou pro dekompresi při

návratu na povrch.

Poté sestoupili ještě o několik metrů níže do prostorného

podvodního doku. Tady byla nádrž s kójemi pro několikamístné

ponorky, kterými se dělníci dopravovali do samotného zařízení na

dně.

Jejich řízení bylo poměrně jednoduché, nebyla k němu zapotřebí

žádná speciální obsluha. Braun otevřel poklop navrchu, a postupně

se všichni tři vtěsnali do doutníkovitého prostoru člunu. Inženýr jim

určil místa na pravoboku, zkontroloval jestli jsou připoutaní, sám se

posadil ke kormidlu a zapojil turbínu. Motory tiše zapředly a

ponorka se začala ponořovat.

Skrze kulatá okénka po stranách mohli pozorovat, jak se olejem

znečištěná voda v nádrži stanice pomalu mění v azurově mořskou a

potom postupně tmavne, jak se dostávali do hlubin celoplanetárního

oceánu.

Gomézová se kochala výhledem na exotické hlubiny a ukazovala

Rayovi obskurní mořské tvory a ryby, proplouvající kolem nich, ten

se však obdivoval spíš než živoucím organismům neprozkoumaného

oceánu technologii ponorky.

Samotné plavidlo představovalo ten nejmodernější výkřik

techniky, přesně jak Sikorsky pro své náročné mise vyžadoval.

Panel v řídící části obsahoval ten nejdokonalejší plazmový počítač s

automatickou kontrolou vnějších podmínek, tlaku, autopilota, čtyři

airbagy a držáček na pití. Takové vybavení neměly ani ty nejnovější

astronefy SDPP. Pomalu klesali do černé tmy pod nimi, až se za

okny objevilo slabé bílé světlo, které neustále sílilo. Blížili se ke dnu

a jeho pokladům.

„Za pět minut přistaneme,“ oznámil jim Braun tiše, jako by i on

měl pořád ještě úctu k nekonečně velkým hlubinám, a zahájil kotvicí

manévry.

Ray s Gomézovou uslyšeli tlumené zadunění, jak plavidlo

zapadlo do kotevních svorníků a cítili, jak je vtahováno někam

dopředu. Pak vše ustalo, a za okny začala klesat voda. Byli v

62

podmořském doku na dně.

Braun vstal od kormidla a požádal je, aby ho následovali. U

výstupu jim podal ještě malé respirátory s upozorněním, Že tu není

příliš dobrý vzduch.

„Generátory vzduchu pracují na sto procent, ale při vytížení, jaké

tu je, nestačí ovzduší udržovat neustále čerstvé,“ vysvětlil. „Kdyby

se vám chtělo omdlít, tak řekněte.“

Hosté si roušky poslušně navlékli a následovali inženýra do jeho

království.

Dok na dně byl na první pohled stejný jako ten na plošině.

Ale rozdíl tu byl. Zatímco na plošině by se teď vydali žebříkem

nahoru, zde byl jen průlez někam dolů. Vedl do chodeb pod

mořským dnem, kde se v žilách těžilo dilithium.

Pod přístavem se prostorem šetřilo ještě víc než nahoře. Těsná

vlhká chodba, ve které Ray musel jít lehce předkloněný, je zavedla

do převlékárny, respektive nástrojárny. V buňkách tu byly uloženy

pracovní oděvy dělníků, které připomínaly víc než oděv nějakého

mimozemšťana.

Veškeré vybavení podvodních horníků bylo totiž připevněné a

zavedené přímo do oblečení, takže Braunovi muži na sebe při práci

vlastně oblékali robota. V rukávech a rukavicích měli aplikované

různé lasery a vrtáky, ovládané jemnými pohyby prstů nebo svalů na

zápěstích.

Nedílnou součástí výzbroje byla pohotovostní kyslíková nádrž,

která byla spojena s uzavřenou přilbou. Všechna tahle těžká výstroj

se ovládala servomotory a ovladači na pažích úboru. Ve vysokých

botách se skrývaly další miniaturní turbíny a trysky, které dělníkům

usnadňovaly se ve zbroji nemotorně pohybovat, ale přece jen

rychleji než normální člověk.

Braun je ale vedl ještě dál. Za strojárnou byl vchod přímo do

šachty.

Ozýval se odtamtud hukot syčících nástrojů a úpění horniny,

která se podvolovala dřině horníků. S rachotem se odlupovala od

skály a dva muži, díky složitému obleku vypadající jako

dvoumetroví roboti, ji podavači přendávali do kontejnerů, které

putovaly do nákladního doku.

63

Něco takového Gomézová spatřila poprvé v životě, a možná i

naposledy. Ti chlapi tady dole si vydělávali každý dols opravdu

tvrdou prací.

„Součástí stanice nahoře je i malá rafinerie!“ zakřičel na ně

Braun přes hluk strojů a podal jim ochranné brýle. „Teprve tam se

extrahuje čisté dilithium. Teď budete svědky štěpení, kterým

rozbíjíme tvrdou skálu.“

A opravdu. Jeden z horníků na konci chodby před nimi před sebe

zamířil rukou s přidělaným nástavcem a vypálil. Z obvodů

připevněných na prstech mu vystřelily paprsky modrého laseru, a

zakously se do skalní hmoty.

Vzduch v místnosti se najednou zavlnil teplem, a dívka

pochopila, proč se horníci vracejí na povrch splavení potem. Ona

sama měla vlhko i na zadku, a to tu byla jen pár minut. Intenzivní

světlo ji přinutilo nasadit si tmavé brýle, jakými se pozorují atomové

výbuchy, a teprve pak se mohla horníkovi podívat přímo pod ruce,

jak laser pracuje.

Skála před paprskem doslova měkla a odlamovala se, jakmile ale

spadla na zem, opět se z ní stala tvrdá hornina. Některým

odolávajícím kusům musel muž pomoci nástavcem na druhé ruce,

připomínající cepín.

Štěpení skončilo a muži začali úlomky třídit a nakládat. Před

dalším výstřelem se musel energetický zásobník zase dobít.

„Opravdu fascinující,“ otočil se android na Brauna. „Velice

efektivní.“

Braun se nadmul pýchou. „Tady toho k vidění už víc není, ale

nahoře vám ukážu ještě rafinerii,“ vedl je zpět. „Uvidíte, že nemáme

co skrývat. Je mi líto že vám nemohu pomoci s vyšetřováním té

krádeže.“

Ray pomalu přikývl, ale nic neodpověděl, myslel si své. Své si

myslela i zpocená Gomézová a inženýr, kterého cestou zpět k

ponorce kacířsky napadlo, že likvidace zvědavých návštěvníků není

zase tak nezbytná.

Ale i špatný rozkaz je rozkaz. A on byl jen poslušný služebník

svého pána.

64

12.

Ponorka vyrazila zpět nahoru k základní stanici a naváděcí světla

podvodního doku nechala za zádí. Společně s ní k hladině

vystupovaly i tisíce miniaturních vzduchových bublinek unikajících

z důlní klimatizace.

V kabině bylo ticho. I jindy výřečná Gomézová seděla jako

zařezaná. Slova jí vzal dojem ze statečnosti těch mužů, kteří

pracovali v klaustrofobických podmínkách, a nad hlavou při tom

měli ještě tisíce metrů vody. Ona sama byla ráda, že se už vracejí,

necítila se dobře, když věděla, jak málo vzduchu kolem ní je. Ray si

také tiše přemýšlel, a Braun se soustředěně věnoval řízení. Kokpitem

znělo jen decentní pípání kontrolek.

Po chvíli černá voda za okny zesvětlala a začaly se v ní opět

objevovat ryby. „Brzy budeme v doku,“ okomentoval to inženýr.

„Akorát na večeři.“

Doutníkové plavidlo zamířilo k výpusti na spodku centrálního

pylonu a ladně do něj zaplulo. Byli opět doma. Člun se vynořil nad

hladinu ve staniční nádrži, a jeho posádka se ocitla na relativně

suché půdě plošiny.

Už tam na ně čekal pan Čong.

„Stalo se něco?“ zeptal se znepokojeně Braun, když si Asijce

všiml.

A pak se to stalo. Ray s Gomézovou ho poprvé uviděli promluvit.

Na svou mohutnou postavu měl poměrně melodický a vysoký hlas.

„Na hladině vypukla bouře,“ řekl. „Museli jsme stanici

hermeticky uzavřít, aby se dovnitř nedostala voda. Vlny dosahují

několika metrů.“

„Já nic necítím,“ zamračil se Ray. „Nemělo by to stanicí otřásat?“

„Poděkujte našim dokonalým stabilizačním systémům,“ zastal se

svého království vrchní inženýr. „Antigravy, které nás drží nad

hladinou, se dokážou přizpůsobit prakticky čemukoliv, s výjimkou

tsunami.“

„Jsme v nebezpečí?“

„V žádném případě,“ odmítl Braun. „Ale musíme teď pečlivě

65

prozkoumat předpověď počasí a senzorové otisky z našeho

meteorologického počítače. Snad budeme schopni určit, jak dlouho

to potrvá.“

„A do té doby?“

„Do té doby musí být stanice z bezpečnostních důvodů

neprodyšně uzavřená. Bojím se, že než se počasí uklidní, nebudete

moci odletět.“

Android se ušklíbl.

„To jsme stejně zatím neměli v úmyslu. Tahle stanice nás zajímá

stále víc.“

Teď si dal Braun záležet, aby nehnul ani brvou.

„To mě těší. Bohužel ale pro tuto chvíli musíme prohlídku opět

přerušit. Než zjistíme sílu bouře, požádám vás, abyste zůstali ve

svých kajutách.“

„Nevadí,“ usmál se zdvořile Ray. „Pro dnešek už máme dost

zážitků.“

„Dobrá. Večeře vám bude doručena za půl hodiny. A zítra vás

zvu na snídani k sobě,“ dodal Braun na odchodu. „Dnešní večer vám

vynahradím.“

Oba hosté přisvědčili, že se na ráno těší a inženýr s Čongem

odspěchali. Do kajut je tak doprovodil jeden z dělníků, který sem

přišel speciálně pro ně. Útlocitný Braun se o své hosty opravdu

staral pečlivě, nechtěl, aby tu, chudáci, bloudili.

* * *

Rayův spolubydlící už byl vzhůru. Díval se na androida ve svém

pokoji poněkud udiveně, neřekl ale nic. Jen chvilku rozpačitě

chrchlal, a pak si vzal pornografický časopis pro pány a odešel na

toaletu. Dny o samotě tady byly fakt dlouhé.

Porada proto proběhla v kajutě Gomézové. Ray během ní pro

jistotu pustil ze svého hrudníku přehrávač mikrodisků. To pro

případ, že by byli odposloucháváni.

Pravdou bylo, že o dvě patra výš v komunikační ústředně stanice

se Čong s Braunem skutečně velice podivili, když se jim ze

sluchátek ozvala nesmrtelná Dáda Patrasova se svým revolučním

66

hitem Rumba Rej. Hosté se mohli nerušeně bavit.

Zaprvé se shodli na tom, že na stanici není vše v pořádku a Braun

před nimi něco tají. Co, to museli teprve zjistit, ale podle Raye to

mohlo mít opravdu něco společného s atentátem na jeho kamaráda

Marka Stonea.

„Ten vrtulník tu není jen tak,“ podotkl android. „I kdyby to byla

nakrásně náhoda a měli ho jen na lety po okolí, jak se nám Braun

pokoušel vsugerovat, ty nosiče raket náhoda nejsou. Myslím, že už

vím, odkud vane vítr.“

„Odkud?“

„Znal jsem jednoho člověka, který měl rád staré helikoptéry a

zároveň zájem na Markově smrti,“ zamyslel se. „Ale ten je už půl

roku mrtvý.“

„Takže jsme zase na začátku.“

„Ne, nejsme. Jen musíme být při pátrání obezřetnější. Jestli se

Braun snaží z nějakého důvodu pomstít svého bývalého vlastníka,

může to být součást spiknutí proti Else, která po něm všechny jeho

podniky zdědila. Včetně Sikorského. A nemusí se jednat jen o tuhle

těžební plošinu.“

„Může v tom být zapleteno víc podniků?“

„Možná. Jak víme, Elsa rozdala několik výpovědí nadbytečným

manažerům.“

„Co chceš dělat?“

Android se usmál a políbil ji. To potěšilo Brauna, který je

sledoval na skryté kameře, a vyvrátilo jeho podezření, že piklí. Zase

v tom byl jen ten sex.

„Dnes v noci budu mít ideální podmínky k tomu, abych se tu

porozhlédl. Braun s Čongem mají starosti s bouří. Musí tu být něco,

co poslouží jako důkaz.“

„Můžu ti nějak pomoci?“ oplatila Rayovi francouzák a cele se mu

podala.

„Můžeš mi pomoci s mnoha věcmi,“ ujistil ji, a předvedl

šmírákům za kamerou pro změnu jeho nářadí. Kam se výkonností

hrabaly písty v dole.

A Dáda jim k tomu zpívala dál a dál.

67

* * *

Android měl pravdu. Mohla mu pomoci s mnoha věcmi. Dohodli

se proto, že pátrání povedou každý zvlášť. Gomézová se vydala na

vlastní pěst do útrob plošiny, a Ray si zvolil náročnější úkol.

Rozhodl se totiž podrobně prozkoumat doly na mořském dně. Jestli

Braun něco skrýval, jistě to bylo tam.

Když dnešní představení skryté kamery skončilo a android se

vrátil do své kajuty k opět spícímu dělníkovi, dívka se už

nezatěžovala oblékáním a zhasla. V pozorovatelích to vzbudilo

oprávněný dojem, že se šla konečně vyspat.

Jenže ona ne. Potmě se zas oblékla a potichu se vykradla na

chodbu.

Ulička označená orientačními značkami vedla podél kajut nalevo

i napravo. Kdyby se vydala nalevo, dostala by se po červené do

sociálně společenské místnosti, pravá cesta, označená modrou

barvou, vedla do centrální haly.

Rozhodla se pro modrou, protože měla vštípeno, že modrá je

dobrá.

Pravičáctví se jí opět vyplatilo.

Centrální hala skýtala vstupy do oblastí, kde s Rayem ještě

oficiálně nebyli, a které slibovaly mnohé. Tady dostala na vybranou

ze třech sektorů.

Strojovna, rafinerie horniny, sklady. Ve všech těchto částech

stanice se mohlo skrývat něco zajímavého. Rozhodla se nakonec pro

sklady, protože tady byla nejmenší pravděpodobnost, že tu potká v

pozdních nočních hodinách službu. Ve strojovně i v rafinerii asi

budou dělníci pracovat bez přestávky, jak se Braun dříve toho dne

vytahoval.

Sklady byly rozděleny na další tři sektory, do kterých se sjíždělo

pojízdnou plošinou. Byl tu sklad kontejnerů vyčištěné horniny

čekajících na expedici, ale ten byl zapečetěn zámkem a alarmem. To

neriskovala. Pak se tu fasovalo vybavení a materiál, jedna část byla

určena pro potraviny.

Tou Gomézová začala. Plošina skřípavě sjela na její pokyn do

druhého suterénu. Ve sterilně a úzkostlivě vyčištěných bílých

68

regálech tu byly nekonečné řady stříbrných konzerv s potravinami

nepodléhajícími zkáze.

Vzala jednu z nich do ruky a zakřenila se. Vepřové ve vlastní

šťávě nejedla.

Mimoto se tu daly najít i přepravky s bramborami a jinou

zeleninou, ovocem, moukou, těstovinami a balenou vodou s

bublinkami.

Tady se rozhodně žádné spiknutí proti mocné finančnici

nepřipravovalo.

Zbýval třetí suterén, kde bylo uskladněno vybavení. Plošina sjela

o další patro, ale ani tady nebyly nikde rozložené tajné mapy a plány

důležitých Elsyiných sídel či citlivých bodů, jak si Gomézová

takové spiknutí naivně představovala.

Zato tu bylo spousta toaleťáků, nářadí, olejů, špíny. Typicky

mužská stanice, pomyslela si křehká dívka a postupovala zešeřelým

skladem dozadu.

Na první i na druhý pohled se tu nedalo najít nic zajímavého,

pokud tedy nejste Přemek Podlaha. Ale ani ten nezosnoval puč s

pomocí několika hasáků. Nápadné jí nepřišly ani náhradní hornické

skafandry.

Už se chtěla vrátit k výtahu a pokračovat v prohlídce jinde, když

si všimla, že kus zdi úplně vzadu má na jednom místě trochu

oprýskanou omítku. Skvrna byla jen na tom jednom místě, jakoby se

o něj někdo často opíral.

To bylo podezřelé.

Měla pravdu. Ve zdivu tam byla tenká vlasová prasklina

obdélníkového tvaru, což nepochybně znamenalo tajné dveře někam

dál. Nikde tu však nebylo ani stopy po nějakém ovládacím zařízený

nebo zámku. Zkusila na to olysalé místo zatlačit, jenže marně. Dveře

se ani nehnuly.

Gomézová se přemýšlivě opřela o regál, a jak jí automatická

pořádkumilovnost poručila, zarovnala jeden z vyčuhujících prášků

na praní do řady s ostatními. Ve chvíli, kdy jím pohnula, něco uvnitř

zdi tiše klaplo.

Bingo!

Zkusila na zeď zatlačit ještě jednou, a tentokrát jí omítka pod

69

rukama ustoupila. Dveře se zasunuly dovnitř a vpustily dívku do

nitra tajné chodby, na jejímž konci zářilo jasné světlo. Vypadalo to

skoro jako brána na onen svět.

Vstoupila a udělala několik kroků dovnitř, ale pak se nerozhodně

zastavila. Možná by to měla nejdřív nahlásit Rayovi. Jenže ten byl

teď bůhví kde.

Osud to rozhodl za ni.

Stěna za ní totiž s kovovým bouchnutím zaklapla a odřízla jí

cestu zpět.

Nezbývalo, než se vydat dopředu za světlem.

13.

Ani Ray nezahálel. Vydal se na cesty přibližně ve stejnou dobu jako

Gomézová, a v dobu, kdy se dívka vydávala do tajné chodby, on

vyplouval ponorkou ze stanice.

Okamžitě zamířil do hlubin a doufal, že se mu podařilo obelstít

monitorovací zařízení. Byl by nerad, kdyby tam dole věděli o jeho

nezvané návštěvě dřív, než mohl něco podniknout. Zatím tomu nic

nenasvědčovalo. Pokud mohl posoudit ze sonaru ponorky, z plošiny

ho nikdo nesledoval, a v přístavu na dně ho ozbrojená stráž také

nevítala.

Popravdě ho překvapilo, jak to bylo jednoduché.

To nejtěžší ho ale stejně teprve čekalo. Zakotvil ponorkou stejně

jako Braun předtím, a vydal se do šachet. Postupoval opatrně, aby

nedělal hluk, a snažil se proklouznout co nejdál. Při prohlídce

navštívili jen chodbu, ve které probíhala těžba, android si ale všiml,

že jich tu byla celá rozvětvená síť.

V podmořských katakombách by se mohla skrýt třeba celá

armáda.

Dnes tu ale nebyl nikdo. Dolem pod hladinou se rozléhalo

nečekané ticho. V šachtě, kde před několika hodinami panoval čilý

ruch a horečná práce, bylo mrtvo. Veškerá vytěžená ruda byla pryč,

stejně jako horníci.

Vybavení zůstalo, nebyl tu však nikdo, kdo by ho

70

obhospodařoval. Bylo to zvláštní, Braun se přece oháněl tím, že

práce probíhají bez přestávky. Něco nečekaného se tu muselo od

jejich návštěvy stát.

Najednou Ray zaslechl klapot podpatků za svými zády. Uskočil

do jednoho výklenku, aby ho příchozí nespatřil, a nenápadně

vykoukl do tunelu za rohem.

Šachtou kolmou na tu ve které stál, procházel Čong. Obezřetně se

rozhlížel kolem sebe, a pospíchal někam dozadu. V ruce nesl

kovový trezorový kufřík, připoutaný k masité ruce bezpečnostním

náramku.

Android se vydal potichu za ním. Všiml si, že do chodby, kam

bezpečák směřuje, se sbíhá většina elektrického vedení, které tu bylo

natažené po hrubě opracovaných stěnách. Evidentně tam bylo něco

důležitého.

Chodby dolu byly k Rayově smůle ražené přímočaře, a proto, aby

si ho Čong nevšiml, musel od něj udržovat poměrně velkou

vzdálenost. Díky tomu se mu Asijec brzy ztratil z očí, a android se

mohl orientovat pouze podle ozvěny jeho okovaných bot. Takhle

postupoval několik minut.

Pak kroky z ničeho nic utichly.

Ray znepokojeně přidal a doběhl na podzemní rozcestí. Šachta se

tady dělila na dvě neosvětlené chodbičky, obě směřovaly někam

dolů, do neproniknutelné tmy.

Do jedné z nich ale Čong musel vejít, jiná možnost se nenabízela.

Android se chvilku rozmýšlel, ale byl si vědom toho, že každou

sekundou se nepřítelův náskok zvětšuje. Jestli měl mít alespoň

padesátiprocentní šanci na úspěch, musel se rozhodnout setsakra

rychle.

Pro jeho elektronický mozek to nebyl problém.

Vykročil tedy do tunelu, který se stáčel doleva. Kam až dohlédl,

všude byla tma. Ještě že měl v základním vybavení z továrny v očích

zabudované infračervené přístroje na noční vidění, které mu postup

usnadnily.

Během poměrně krátké doby díky tomu urazil velký kus cesty a

došel na konec. Šachta dál nevedla, byl to jen slepý tunel z tvrdého

kamene.

71

Někde vzadu se ozvalo zakašlání.

Ray se otočil, a ve světle ústí tunelu spatřil mohutnou postavu.

Zvětšovacím zařízením poznal v nehybném stínu Čonga. Asijec se

svýma prasečíma očkama díval přímo na něj, a usmíval se. V ruce

měl místo kufříku vysílačku.

Byla to celou dobu past!, uvědomil si android.

Byla. Bezpečák mu lakonicky zamával, a než stihl Ray cokoliv

udělat, stiskl na vysílačce tlačítko. Dolem se ozvala silná exploze, a

stěna tunelu se provalila.

Čong nehnul ani brvou.

Padající kamení Rayovi nejdřív odřízlo výhled, a během

okamžiku úplně zavalilo východ. Několik úlomků skály mu spadlo

na obličej a poškodilo umělou pokožku. V odhaleném skeletu

androida zazářila světélka.

Po chvilce se prach usadil a Ray se mohl rozkoukat. Nebylo ale

na co.

Zbylo mu pouhých několik metrů prostoru před ním, zbytek

chodby byl zavalený. Kdyby byl člověk, vzduch by mu došel za pár

minut.

„No, mohlo to být horší,“ usoudil.

Na hlavu mu dopadla kapka vody. Jak mu stékala po tváři,

dostala se k odkrytým obvodům, zajiskřilo to a Ray přišel o sluch v

levém uchu.

„Sakra,“ sykl, a podíval se nad sebe. Ve stropě se objevila drolící

se trhlina, a rychle se zvětšovala. Prosakovala jí sem voda z

mořského dna.

„Sakra!“ ucedil podruhé a v duchu se opravil. Horší už to být

nemohlo.

* * *

Gomézová v tom na rozdíl od androida neplavala, naopak měla

pocit jako že přihořívá. Tajná chodba, kterou objevila ve skladu

vybavení na plošině, ji zavedla do jakési hypermoderní vědecko-

lékařské laboratoře.

Uprostřed místnosti stál velký kulatý stůl, kolem kterého bylo

72

soustředěné veškeré další vybavení. Tedy, stůl to ani nebyl, jako spíš

složitá počítačová konzole s desítkami blikajících monitorů. Byly tu

různorodě poskládané také rozličné zkumavky, baňky, skenery,

rentgen a diagnostická lůžka. Přístroje melodicky pulsovaly energií

z generátoru.

Přestože to vypadalo jako nepořádek, udržovalo si to určitý

systém.

Vzduchem se linula silná desinfekce. Klimatizace ji sem vháněla

z dalšího pokoje, který byl za touto místností. Gomézová obešla

drahé přístroje a vydala se tam.

Když vešla, přišla si jako ve svatyni.

Tahle prostora byla dvakrát větší než ta předchozí. Podél stěn tu

byly velké kóje napuštěné namodralým roztokem.

Musely jich být desítky. Uvnitř něco plavalo, vypadalo to jako

nějaká embrya v různém stadiu vývoje. Do nádrží byly zavedeny

hadičky a měřicí přístroje, z nichž čerpal údaje počítač vpředu.

Skla baněk byla orosená párou, takže se nedalo přesně poznat co

je uvnitř.

Přistoupila k nejbližší z nich a setřela páru dlaní. Uvnitř plavalo

lidské mimino, a dívalo se netečným pohledem přímo skrze ni.

Mrtvé ale nebylo, jen v jakémsi stavu uměle udržovaného

bezvědomí. K hlavě mělo připojeno encefalografický senzor

pozorující jeho mozkové vlny.

Dívka přešla k další. Tady bylo embryo v ranějším stadiu vývinu

a teprve dostávalo podobu lidského těla, nedalo se ještě ani poznat

jestli to bude chlapec nebo dívka. Stejně tak ve třetí a ve čtvrté

nádrží.

Teprve v páté kóji bylo asi dvouleté dítě. Tohle mělo sešikmené

oči, buclatý obličej a faldíky na vypouleném břiše. Nejvýraznější

však bylo jeho husté housenkovité obočí, které Gomézové někoho

silně připomínalo.

Prohlédla panel s ovládáním prostředí a teploty udržovacího

roztoku. Našla na něm nalepený štítek, kde pod vrstvou rosy bylo

napsané jakési jméno.

Po jeho přečtení spadla dívce údivem sanice.

Vrátila se pohledem k zárodku generála Khova a pak zpět na

73

jmenovku. A ještě jednou tam a zpět. To, co bylo zřejmé, jí

docházelo asi tak minutu.

Ray se šeredně spletl, když si myslel, že tajemství plošiny je na

mořském dně.

Rychle přebíhala kolem dalších nádrží a pročítala jmenovky. Už

nebylo pochyb, že se nacházela v klonovací továrně, kde kdosi

pěstoval náhradníky lidí, kteří něco znamenali. Kromě dorůstajícího

Khova tu pučela Elsa, admirál Neumann, herci, politici i mocní

průmyslníci.

Několik nádrží zelo prázdnotou. Znamenalo to buď to, že jejich

obyvatelé už dorostli a káď opustili, nebo že se do nich teprve náplň

chystá.

Na poslední prázdné kóji, kde si Gomézová stihla přečíst jméno

chystaného plodu, bylo označení samotného prezidenta. I v tomhle

se mýlili. Nebylo to spiknutí proti slečně Swensonové, ale proti celé

Pozemské Unii!

„Ale, ale, ale,“ promluvil v tu chvíli někdo těsně za ní. „Není už

po večerce, mladá dámo?“ podíval se významně na svoje zlaté

rolexky. „Jestlipak pan Braun ví, že se mu takhle v noci touláte

venku?“

V mladé dívce by se krve nedořezal.

Jenže když se otočila, aby se podívala kdo ji to načapal, ztuhla

ještě víc.

Dokonale střižený oblek obepínal atletickou postavu asi

pětatřicetiletého muže s blond vlasy a zářivým úsměvem. Typický

americký hezounek, který se na těžební plošinu hodil jako námořník

na poušť.

Naposledy jeho obličej viděla v novinách. Byl v černém

rámečku.

První reakce, která Gomézové přišla na mysl, bylo hodně rychle

utéct. Muž, jako by to vytušil, ji chytil pevně za předloktí a

sadisticky stiskl.

„Kampak, kampak?“

„Pusťte mě, to bolí!“

„Bude ještě víc, děvenko,“ ucedil skrze zuby a táhl ji za sebou

někam dozadu. Byly tam dveře do dalších laboratoří. „Jakpak ti

74

říkají?“

„Gomézová,“ zaúpěla bolestí, jak jí smýkal za sebou. „Jsem z

SDPP!“

Jestli doufala, že ho to ohromí nebo se vyděsí, měla pech. Muž se

jen zle zasmál, a vlekl ji dál do svého tajného útočiště před policií v

útrobách plošiny.

„Ano, já vím,“ prozradil jí. „Těší mě. Moje jméno je Maxmilián

Gore.“

14.

S dobře míněnými radami babičky naší hrdinky Gomézové jsme se

už měli tu čest seznámit. Mezi další moudrosti této patřilo i varování

vnučce, aby nikdy, za žádných okolností, nestrkala nos do cizích

věcí. Kdyby dívka poslechla, neocitla by se dnes v moci dobře

vypadajícího člověka, jehož složku v archivech SDPP bohužel ale

zdobil veliký, červenými tiskacími písmeny vyvedený nápis

„NEBEZPEČNÝ PSYCHOPAT!“

Také tam však bylo napsáno „PRAVDĚPODOBNĚ MRKEV.“

Byl to samozřejmě překlep, správně tam mělo být napsáno, že si

myslí že je mrtev, ale ani to nebyla tak docela pravda. Maxmilián

Gore se měl příliš rád na to, aby se nechal jen tak sprovodit ze světa,

který mu skýtal tolik dobrého.

Věřte potom učitelům, když vás praktický život přesvědčuje o

opaku.

„Vy máte být mrtvý!“ dostala ze sebe Gomézová jakmile se

vzpamatovala ze šoku. Gore ji překvapil ještě víc než objev

klonovacích nádrží. Začínala si dokonce myslet, že tyhle věci spolu

souvisejí. Jedna a jedna jsou dvě, tak je to jednoduché, říkal už

major Zeman, a měl pravdu.

„Řeči se vedou a voda teče,“ zasmál se Max. „Já, na rozdíl od

drahého pana Stonea, hodlám žít věčně! Ale nebudeme se přece

hrabat v minulosti.“

„Jak to myslíte?“

Gore ji zatím dovedl do pokojů sousedících s klonovací

75

laboratoří, kde měl provizorní sídlo. Nebylo to tu tak noblesní jako v

jeho předchozím sídle na Galdoru, ale Gomézová stejně nemohla

srovnávat. Navíc, protože tu byl kvůli policii inkognito, nemohl si

ani nijak vyskakovat.

Dříve než odpověděl, usadil překvapenou vězenkyni do vysokého

ušáku. Podle pověstí čekala horší zacházení. Naoko pohodlná

lenoška však vystrčila zoubky, hned jak dívka dosedla. Z opěradel se

vysunula kovová pouta, a drtivým stiskem přimáčkla její útlé ruce k

sobě.

Marně sebou cloumala, ocel nepřemohla.

„Je to marné,“ prozradil jí Gore nadutě. „Jste zcela v mé moci,

dítě.“

Podívala se mu vzpurně do očí, a kdyby pohledy mohly zabíjet,

Gore by na místě padl jako podťatý. Nesnášela, když z ní dělali dítě.

Už jí dávno bylo osmnáct, a měla řidičák! Miliardář vycítil, že je

nutné ji trochu zpacifikovat.

Přitáhl si svůj kožený fotel přímo naproti ní, pohodlně se do něj

usadil, a nalil si sklenici bílého rumu značky Ron Hill z Valašského

Meziříčí.

„Mám pro vás smutnou zprávu,“ usrkl lačně lihovinu. „Tiskové

agentury Unie před pár hodinami vydaly zprávu, že kapitán Stone

podlehl svým zraněním.“

Gomézová ztuhla, přestala se prát s pouty, a do očí se jí vyřinuly

slzy.

„Chápu váš zármutek a cítím s ním,“ odtušil. „Když je někdo vaší

Nemesis tak dlouho, jako pro mě byl Mark, cítíte s ním jakési

duchovní spojení.“

Nevěřila mu ani slovo. Také mu to naznačila.

„Lžete!“

„Tak to tedy ne,“ urazil Gore. „Klidně vám tady přiznám, že jsem

zorganizoval atentát na něj, a že jsem sledoval jeho zdravotní stav.

Přál jsem si, aby už konečně zemřel a zaplatil za to, co mi provedl.

Ale nikdy bych neřekl, že je mrtev, pokud by nebyl. Mám přece

svoji hrdost!“

To mělo svoji zvrácenou logiku.

„To Stone mě uvrhl do tohoto tísnivého vyhnanství. Před

76

několika měsíci překazil můj plán na zvýšení blahobytu obyvatelstva

Unie, odloudil mi ženu, kterou jsem miloval, a připravil mě o můj

majetek,“ hořekoval. „Jen díky němu mě považují za mrtvého, a já

se musím potupně skrývat!“

Dívka teprve zde plně pochopila význam lékařského termínu

psychopat.

„Ale ještě jsem neřekl poslední slovo,“ nenechala se odradit

předpokládaná mrtvola od klasicky vychloubačného dobyvatelského

proslovu. „Dozrává čas pro vyvrcholení mého mistrovského plánu,

Projektu C!“

Otázku, co se stalo s projekty A a B raději spolkla.

„Co je Projekt C?“

To byla voda na jeho mlýn. Gore chopil příležitost za pačesy a

rozjel se.

„Prst na tepu Unie drží nesprávní lidé!“ rozohnil se. „Nikdo z

nich není tak silný, aby mohl nastolit ideální stav. Ani nejsou tak

inteligentní, aby se spojili za stejným cílem, a vedou své žabomyší

války!“

Šílenec se obrátil směrem ke svým laboratořím a vizionářsky

zdvihl prst.

„Tady leží cesta z toho marastu!“ vykřikl. „Jednoho po druhém je

nahradím svými dokonalými klony. Tato fáze už začala. Za několik

týdnů budu ovládat všechny důležité oblasti vlády i soukromého

sektoru!“

„A co dál?“

„Budeme dobývat galaxii! Naše vojska si podmaní okolní světy a

planety. Unie bude jen vzkvétat. Prostým lidem se uleví, a jednota

nahradí chaos!“

Chaos z této propagandy v dívčím mozku narušil nenápadný

příchod Čonga.

„Co chcete?“ obořil se na něj Gore. Zrovna se dostával do

nálady.

„Úkol splněn.“

Miliardář, který byl právě duchem ve své zářivé budoucnosti,

nejdřív nepochopil, a Čong mu musel historku o likvidaci nepřítele

zopakovat.

77

„Kapitán Ray je mrtvý,“ řekl prostě. „Vyvolal jsem výbuch v

dole. Naše práce to neohrozí, a bude to vypadat jako nehoda. Neměl

tam co dělat.“

„Jsi si jistý, že je mrtev?“ ověřoval si průmyslník. „Ray hodně

vydrží.“

Gomézová by o tom mohla vyprávět.

„Takový výbuch a zával nemohl přežít ani android,“ trval Čong

chladně na dobře vykonané práci. Nesnášel, když ho šéfové

podceňovali.

„Ne! Bože, Ray ne!“ zaštkala Gomézová jako raněné zvíře a

začala sebou v okovech divoce zmítat, až s ní křeslo skákalo. „On

nesmí zemřít!“

„Ach ano,“ otočil se k dívce Gore. „Viděl jsem na kameře, jak

moc jste se milovali. Ale nebojte, koupím vám nový vibrátor. Jestli

to přežijete…“

A rozesmál se dunivým smíchem šílence, který se ozvěnou nesl

celou stanicí.

* * *

Vibrátor jsme opustili v okamžiku, kdy mu doslova a do písmene

teklo do bot. V těchto chvílích už měl vodu po pás, a odhadoval, že

je otázkou jen několika mála minut, než se ocitne v mokré patálii

kompletně.

To se mu mohlo stát osudným.

Ne že by mu hrozilo utopení. Jako android dýchat nemusel, jeho

nepoháněl vzduch, ale elektronické odvody. A právě tahle výhoda se

mohla obrátit proti němu. Padající sutí poškozená umělá

polymerická kůže na obličeji teď nedokázala izolovat citlivé

procesory uvnitř a kdyby se do nich dostala voda, mohl ho zkrat

nenávratně poškodit nebo deaktivovat.

Jako by toho nebylo dost, i kdyby se nakrásně nemusel potýkat s

vodou, stále zůstával uvězněný v zavaleném dole na mořském dně,

kde ho od pevniny dělily desetitisíce metrů hlubiny a metráky

tvrdého kamene.

Nezbylo než si určit priority a problémy řešit postupně jeden po

78

druhém.

Naštěstí nebyl panikář. Chladně zanalyzoval, která část jeho těla

je relativně postradatelná a lehce nahraditelná, a pak si vyhrnul ještě

suchý rukáv.

Rayova ruka byla dokonalou replikou končetiny živé. Paže byla

vybavena podkožním svalstvem, měla vymodelované lehce

vystouplé žíly, a dokonce jemné černé chloupky na předloktí. Škoda

jí. Na nostalgii ale nebyl čas.

Bez meškání zaryl nehty do umělé kůže těsně pod loket, a bez

mrknutí oka si ji prudce strhnul. Odhalil tím kovovou kostru i s

drobnými mechanismy ovládajícími jednotlivé prsty a elektrické

vedení. Voda se mu už vyšplhala až po prsa, a tak musel ruce držet

nahoře nad hladinou. Rychle gumový rukáv roztrhl ještě po délce, a

obalil si jím pevně obličej tak, aby viděl a zároveň ochránil citlivé

součástky. Stihl to jen tak tak.

Vypadal jako nějaký mudžáhíd kanibal, ale alespoň to zatím

neprosakovalo.

Životodárná tekutina už totiž stihla zatopit každičký kubický

centimetr jeskyně a další nepřitékala. Neměla kam. Za fungující

mozek a většinu těla sice musel obětovat levou ruku, která po styku

s vodou zajiskřila a visela mu bezvládně podél boku, ale jinak pořád

fungoval. Když se proud zastavil a kal usadil, Ray mohl začít řešit

problém s pořadovým číslem dvě.

Tahle rovnice nenabízela příliš možností. Cesta, kterou sem

přišel, už neexistovala. Přes několikametrový zával se dostat nedalo,

a ani by neměl kam odhazovat suť. Nezbývalo než si vytvořit novou

únikovou trasu.

Trhlinu vytvořenou výbuchem ještě trochu vymlela voda a

vytvořila škvíru na několik prstů. Ray se tryskami vznesl ke stropu a

strčil do otvoru ruku.

To půjde, pomyslel si a zabořil ruku do skály.

Kámen obsahující dilithium odolával, ale android měl v zásobě i

další triky. Trysky zaúpěly zpětným chodem a zabraly silou několika

koní.

Narušené dno se s ním chvíli tvrdohlavě pralo, ale nakonec s

vydatnou pomocí tlaku vody seshora povolilo. Raye to málem znovu

79

zavalilo, protože řítící se kamení padalo dolů moc rychle, ale díky

reflexům zděděným po Blade Runnerovi uhnul a zajásal. Teprve

když se chtěl protáhnout vzniklou dírou, zjistil že pro něj stále

zůstává moc úzká.

První vyhrání z kapsy vyhání.

Android udělal to jediné, co mohl. Věnoval věčným lovištím

elektronkového nebe ochromenou ruku, která mu stejně nebyla na

nic, a vytrhnul si ji z ramenního kloubu. Teď už se vešel. Poslední

metr se ještě musel prát s tekutým pískem, ale podařilo se mu hrobu

na dně vymanit. Nejdřív se ven vynořila ruka, a za ní se vysoukal

skoro celý Ray.

Vyplul do černočerné tmy, jestli to bylo možné, tak ještě temnější

než byla ta v jeskyni. Chvilku se nechal jen tak unášet proudem, a

rovnal si myšlenky.

Jedno bylo jisté, Gomézová byla v nebezpečí. Když Čong

připravil takovouhle past na něj, co si asi mohl vymyslet na

bezbrannou dívku.

Musel se co nejdřív dostat zpět na plošinu.

Nejprve se zorientoval, kde je nahoře a kde dole, a pak několik

minut plaval k přístavu, kde měla být zakotvená ponorka. Světla tu

ale byla vypnutá a výpusť uzavřená. Na androida čekala jen mlčící

konstrukce vrat doku.

Pomalu zvrátil hlavu a zadíval se nahoru. Pěšky to bude pěkná

štreka.

Nic jiného než svépomoc ale nezbývalo. Ray se spánembohem

pomodlil, a pustil se do toho. Když se dostal asi deset metrů nad

dno, vysunula se mu ze spodní části zad malá turbína a zakousla se

do tekuté materie. Tisíce drobných perliček vzduchu rozčeřily vodu

a android vystřelil jako šipka k hladině.

Pro některá povolání prostě znamená mít vrtuli v zadku velkou

výhodu.

15.

Jednoruký android mířil vzhůru k noční hladině, vzdálené teď stejně

80

daleko jako mořské dno. Připadal si jako chycený mezi dvěma světy,

neméně exotickými jako vzdálené planety. Tady končila pustá

hlubina a začínal život.

V této hloubce se už totiž objevovaly mnohem pestřejší druhy

živočichů než dole, kde žilo jen pár slepých ryb. Díky

přizpůsobivým očním senzorům se Ray mohl kochat vyhlídkou na

pestrobarevná rybí hejna, slizké obří medúzy, mořské koníky a tisíce

dalších typů rozličných mořských tvorů, jakoby vypadlých z

dokumentů cyklu National Geographic.

Někde napravo od něj plaval dokonce párek elektrických úhořů a

výboje jejich modrého světla mu chvilkami osvětlovaly nudnou

cestu. Jen díky jejich společnosti mohl odhadovat, jak daleko má

ještě k cíli.

Pak se někde pod ním něco pohnulo. Ani by si toho nevšiml, ale

muselo to být něco obrovského. Zahučelo to. Všechny ryby z jeho

blízkosti zmizely jako mávnutím kouzelného proutku a rozprchly se

do tmy. Androida opustili i jeho věrní světlonoši úhoři, a ponechali

ho napospas neznámému nebezpečí.

Ray vypnul turbínu, zastavil a okamžik jen tak volně driftoval

mezi proudy.

Upíral zrak dolů, a potichu pátral po zdroji podmořského neklidu.

Neproniknutelně hustá tma ale stála na straně domácích. Poskytla

pláštík neviditelnosti neznámému zvířeti, jehož chuťové pohárky

pátraly po svačince.

Aniž by se však tvor k androidovi potřeboval přiblížit blíž, vycítil

v něm cosi umělého. A na náhražku jídla chuť rozhodně neměl.

Zklamaně zařval, a dřív než ho Ray mohl spatřit na vlastní oči, vrátil

se zpět, odkud přišel.

Rayovi tak zbyla jen představivost a otisk tepelných senzorů, aby

odhadl jeho vzhled. Zvíře muselo být asi tak dvacet metrů dlouhé a

pohybovalo se poměrně rychle. V každém případě byl rád, že tvor

nešel na přímou konfrontaci. V tomto stavu by si moc šancí

nepřipisoval. Raději se vrátil k pohybu vzhůru a doufal, že si to tvor

ještě nerozmyslí.

V elipsovitých obloučcích už bez dalších prodlev ladně vystoupal

až k hladině, vynořil se, zastrčil vrtulku a zamířil k plošině na

81

horizontu. Během plavby naslepo se totiž lehce odchýlil, a teď se

musel pár kilometrů vrátit.

Také zdejší přístav byl uzavřený.

Nezbylo tedy, než si opět najít nějakou méně konvenční cestu

dovnitř. Ray se rozhodl zkusit vyšplhat po centrálním pylonu nahoru

k plošině, což nebylo nic jednoduchého ani pro androida. Bohužel

nemohl dál využít svoje antigravitační trysky, znatelně chyběla i

utržená ruka.

Nebylo však nic povzbudivějšího, než spatřit hvězdy na noční

obloze. Braun samozřejmě lhal, když tvrdil, že venku zuří bouře.

Nebe bylo jako vymetené, a nad hladinou si jemný vítr pohrával se

zčeřenou pěnou vln.

Dezinformací bylo pravděpodobně i tvrzení o iontové bouři ve

vesmíru.

Když zvládl únik z hrobu a desetitisíce metrů vodní masy,

vyšplhá i ten zbytek, umínil si android, a vpřed ho poháněl i strach o

Gomézovou. A nebyl to pouze obyčejný strach, jakým se učitel

obává o svého žáka. Nepostradatelnou úlohu při jeho motivaci měla

ale také reciprocitační složka.

Pylon spojující stanici s potopeným přístavem byl vybaven

žbrdlením pro přístup servisních techniků. To Rayovi skvěle

posloužilo a zakrátko se po nich dostal na spodní úroveň těžební

plošiny. Tam bylo kromě tlakových trysek udržujících kolos ve

vzduchu i několik otvorů pro vypouštění fekálií.

Ray se cítil, jako by mezi ně zapadl, a proto do jednoho bez

výčitek vlezl.

Jeho čichové senzory možná neuměly odlišit libé vůně od

smrdutých pachů, dokázaly však určit stupeň jejich intenzity. Podle

něj mu bylo okamžitě jasné, že na této stanici je skutečně něco

shnilého.

Prolezl rychle soustavou neustále se ztenčujícího potrubí, a když

už nemohl déle protáhnout, využil prvního světélka na obzoru. Jako

výstupní otvor z kanalizace mu osud zvolil toalety poblíž

společenské místnosti.

K Rayově smůle byla tahle konkrétní zrovna obsazena.

Jestli měl android někdy důvod nechat si od někoho dělat na

82

hlavu, dnes to nebylo. Proto mu přišlo vysloveně nefér, když se

dočkal takového přivítání.

Dlužno říct, že ten dělník, který náhle objevil mezi nohama hlavu

umolousaného mokrého chlápka, si infarkt také nezasloužil. Mísa

vyletěla z podlahy hned poté, co muž opustil kabinku s gatěmi na

půl žerdi, zanechavše na místě rozečtené noviny.

Ray je použil k provizorní očistě zevnějšku, a vyrazil do chodeb

plošiny.

Ve dveřích záchodů potkal ještě pár zvědavců, kteří se přišli

podívat, co kolegu tak vyděsilo. Handicapovaný android elegantně

schoval dráty vyčuhující mu z kovového ramenního kloubu, hodil do

koše cáry umělé kůže, které mu posloužily jako rouška, a hrdě mezi

dělníky prošel.

„Kdo jste?“ odhodlal se k drzé otázce jeden muž, když kolem něj

Ray procházel.

„Instalatér,“ odvětil android klidně. „Trochu jsem prošťouchl

odpady.“

Než ho stihli usvědčit ze lži, zmizel jim z očí v koridoru ke

kajutám.

* * *

Gomézová seděla vyčerpaně zhroucená v plyšovém křesle. Už

ani neměla sílu dál brečet. Gore s Čongem její dramatický výlev bez

emocí sledovali, a během něj si občas něco špitali, jako by hodnotili

umělecký dojem.

Skutečnost však byla mnohem prozaičtější.

Probíhala mezi nimi totiž porada, co dál s vězenkyní udělat. Jako

svědek se jim stala nepohodlnou zátěží, a musela zmizet. To bylo

bez debat.

Jenže Goreovu chorobnou mysl napadla myšlenka ještě o něco

ďábelštější. Mohl tento dorost SDPP obrátit na jejich stranu, a získat

tak v centru Unie dalšího cenného spojence. V ilegalitě se naučil

zdroji neplýtvat.

Usmál se proto a vrátil se k návštěvě.

„Je mi líto, že jsem vás tím tak zarmoutil, drahá,“ zatvářil se jako

83

andílek a pohladil ji po ruce. „Ray musel být deaktivován, protože

by nepochopil náš záměr.“

Připoutaná dívka se musela ovládnout, aby se neotřásla odporem

při jeho dotyku. Teď zbyla sama, a jestli měla mít Rayova smrt

nějaký smysl, Gomézová tohoto šílence musela zastavit dřív, než

dokončí svůj plán.

Pozemská Unie se ocitla v jejích rukách! Přesto si neodpustila

jedovatost.

„Co kapitán Stone? Ten také něco nepochopil?“

„Jak jsem řekl, osobní neshody,“ pokrčil Gore rameny. „Ale

přece nebudeme zatahovat privátní škraloupy do tak slibně se

rozvíjející budoucnosti.“

„Jste si ale vědom, že jestli o sobě nedáme s Rayem vědět, budou

nás slečna Swensonová a generál Khov hledat,“ pokoušela se dívka

útočit logikou. „Vědí, že jsme se kvůli raketám zajímali o vaše

podniky.“

Logika se však po psychopatově kluzkém egu svezla jako hrách

po stěně.

„Ach, ty nešťastné rakety,“ vzdychl Gore vyčítavě. „Čekal jsem,

že se jejich úlomky vypaří při explozi. Nebýt jich, nikdy byste

neměli šanci mě objevit.“

Nebyl daleko od pravdy. Byl dokonce blíž, než byla ochotna

připustit.

„Co se týče mého miláčka Elsy,“ pokračoval, „o té bych raději

nemluvil. Raději se věnujme příjemnějším věcem. Pojďte, něco vám

ukážu.“

Uvolnil dívce pouta a nechal ji vstát z křesla. Aby si však příliš

nezvykala na svobodu, Čong se jí držel neustále v patách. Cítila na

krku jeho horký dech.

Gore ji vedl zpět do klonovací laboratoře. Do ní akorát tajnými

dveřmi z druhé strany vcházel rozrušený Braun. Když uviděl

Gomézovou ve společnosti svého nadřízeného, uklidnil se i znejistěl

zároveň.

„Díky bohu že jste ji našel, pane,“ ulevil si. „Před okamžikem

jsme zjistili, že ona i ten kapitán zmizeli ze svých pokojů. Hned

jsem šel za vámi.“

84

„To je v pořádku, Braune,“ mávl Max rukou. „O kapitána Raye si

už nedělejte starosti, pan Čong se o něj postaral. A o slečnu se teď

starám já.“

„Jak si přejete.“

„Vy jste to celou dobu věděl,“ zasyčela Gomézová na Brauna

hněvivě své obvinění. „Budete mít na svých rukách krev nevinných

lidí!“

„Já to vidím jinak.“

„Pan Braun mi na rozdíl od jiných zůstal loajální,“ poplácal Gore

inženýra pochvalně po rameni. „Proto jsem si jeho stanici vybral

jako záložní stanoviště už během prvních známek toho, že se na

Galdoru proti mě něco chystá,“ zavzpomínal. „A udělal jsem

evidentně to nejlepší, co jsem mohl.“

„Mohu pro vás ještě něco udělat?“

„V projektu budeme pokračovat až ráno,“ zavrtěl hlavou. „Ale

zůstaňte tu se mnou. Rád bych se tady své návštěvě pochlubil s naší

prací.“

Braun přikývl a zaujal místo po Goreově boku. Ten se podíval na

hodinky.

„Čongu, myslím, že je čas, abyste šel na obchůzku a s hrůzou

zjistil, jaká nehoda se to stala v dolech,“ pokynul Asijci. „Vezměte

si s sebou pár mužů. Nezaujatí svědkové vždy vypadají v policejních

protokolech dobře.“

Velitel staniční bezpečnosti odešel, a inženýři osaměli s

Gomézovou. Braun mezitím poslušně aktivoval laboratorní počítače

a vybavení, aby Gore mohl pokračovat ve své chvástavé

předváděčce Projektu C.

„Tohle jsou nástroje mého převzetí moci,“ přejel Maxmilián

majetnickým gestem řadu kójí. „Budete svědky aktivování dalšího

mého dítěte.“

Braun pokračoval v mačkání kontrolek, a dívka ho jen tiše

sledovala.

Tekutina z jedné buňky se začala vypařovat, a roztok obklopující

tělo neznámého nahého muže se začal vypouštět. Nemohla si

nevšimnout že to byl velice hezký a správně vyvinutý mladý muž.

Když bylo tekuté fluidum pryč, odpojily se od nehybného bledého

85

těla hadičky, a drátek připojený ke spánku se zachvěl probíhající

energií. Muž otevřel oči.

„Představuji vám pana Campbella,“ zašeptal Gore. „Jeho

předobraz byl poradcem pro otázky národní bezpečnosti

prezidentské kanceláře.“

Probuzený Campbellův klon se v kóji narovnal a počkal, až

Braun uvolní záklopku. Pak sklo oddělující člena šílencova stáda

vyjelo vzhůru, a nový přírůstek Goreovy spokojené rodiny udělal

první krok do světa.

„Za několik hodin nahradí skutečného prezidentova poradce, a

bude připravovat kancelář k převzetí,“ pochlubil se Max. „Má totiž v

mozku naprogramovaný můj plán na ovládnutí Unie, a je mi

stoprocentně věrný.“

„Jste ďábel!“

„Slečny říkají, že to pan Campbell také. Nechcete vyzkoušet,

jestli si skutečně udržel všechny dovednosti originálu?“ nabídl

Gomézové milionář bezelstně. „Když už jsem vás připravil o toho

androida…“

Za to mu dívka uštědřila pohlavek, po kterém se mu až otočila

hlava.

„No dobrá,“ usmál se a pohladil si červenou tvář, jako by se mu

to líbilo. „Musíme si poradit bez vás. A tím se zároveň dostáváme

zpět k vaší otázce, jak zajistit, aby vás moje drahá dědička Elsa a

generál nepostrádali.“

Braun vytáhl injekční stříkačku a aktivovaný klon dívce spoutal

ruce.

„Vy se k nim totiž vrátíte. Pohříchu, s politováním jim oznámíte,

že Ray zahynul při nehodě. Také jim řeknete, že Sikorsky je v tom

úplně nevinně.“

„To neudělám!“

„Ale uděláte,“ přimhouřil Gore lišácky své ocelové oči. „Jsem si

tím jistý.“

86

16.

Vzrušené hlasy dělníků za Rayovými zády pro něj byly dostatečným

upozorněním, že by se neměl dlouho zdržovat na jednom místě, a

nutily ho k co nejrychlejšímu vyklizení pole. Za chvíli se jeho malý

záchodový incident jistě donese až k Čongovým uším, a pak teprve

nastane to pravé pozdvižení. Přemýšlel proto, kam zmizet, aby

bezpečák nemohl využít jeho handicapu, a nechtěl dokončit to, co

tak neúspěšně započal dole v dole.

Nabízelo se několik možností, žádná se mu ale zrovna moc

nezamlouvala.

Potřeboval se dát někde trochu do pořádku a co nejrychleji nalézt

Gomézovou. Vyčítal si, že jí dovolil pátrat na vlastní pěst. Trochu

ho ovšem uklidňovalo, že by ho stejně neposlechla a udělala si, co

sama chtěla.

Napadlo ho, že ideálním místem, kudy by mohl vést pátrání,

kanalizace nebo klimatizace. To první už podruhé absolvovat

nechtěl, ventilace navíc měla tu výhodu, že vedla úplně všude.

Větráky na stropě viděl zatím prakticky ve všech místnostech, které

na stanici navštívil.

A pak si uvědomil jeden nepoměr.

Cestou vzhůru odpadními šachtami musel překonat několik

podlaží, přestože vnější vzhled stanice proklamoval že má pouze tři

základní levely.

Muselo tu být skryté patro s tajnými místnostmi. Android tak

rázem získal jasný cíl svého pátrání. A i kdyby vchod do oblasti hit

sunt leones byl sebelépe skrytý, ventilační roury tam někudy vést

musely.

Našel nejbližší mřížku ventilace, vyrazil ji a vyhoupl se do ní.

Dál už pokračoval inkognito a beze svědků. Bylo to pohodlnější

než odpadní šachty, nebylo tu mokro, a také to méně páchlo. Sunul

se jako píďalka úzkými hranatými trubicemi, a přitahoval se svojí

jedinou rukou. Na první odbočce slezl do nižšího patra, a tak

postupoval ještě několikrát.

Už ho štvalo, jak často měl pravdu.

87

Nejspodnější patro ventilace opravdu vedlo na tajné podlaží. To

se dalo poznat podle toho, že chodby tady dole nebyly obloženy

ochrannými deskami, vedení bylo taženo po hrubých stěnách, a

žárovky tu blikaly konspirativním světlem. Sem mělo přístup jen pár

vyvolených.

Android opustil inkognito stropního bludiště a seskočil do

chodby.

Odsud se dalo pokračovat jedinou cestou. Vlhká chodba vedla

někam dozadu, a končila masivními dveřmi ovládanými číselným

kódem. Přes svých deset centimetrů oceli pustily jen toho, kdo znal

těch kouzelných pět čísel.

Ta správná ruka Rayovi naštěstí zůstala. Elektrický šroubovák

skrytý v ukazováčku si poradil se šroubky kryjícími vedení, a

přemostění těch správných obvodů dveřím poradilo, že v tomto

případě bude lepší spolupracovat.

Spolupráce se vyplatila.

Na druhé straně bylo vězení. Ve tmě jakési neurčitě dlouhé

místnosti zářilo několik osvětlených cel. Modrou září pulzující

obruče obepínaly jejich vchody, silová pole, která vyzařovaly, však

jejich obyvatele nepustila ani na krok. Nešťastné postavy většinou

rezignovaně ležely na prostých kavalcích, nebo tupě zíraly skrz

energetickou bariéru.

Když Ray vstoupil, obličeje všech lidí se k němu netečně otočily.

Při spatření jedné z nich mu spadl kámen ze srdce. V jedné z cel

byl Bob Wagner, příslušník Vesmírné policie, kvůli jehož smrti měl

Ray už několik dní silné výčitky. Jakmile zarostlý policista androida

s odhalenou kovovou čelistí spatřil, vyskočil z pryčny jako čečetka,

a přiskočil k silovému poli.

„Rayi!“ zasmál se šťastně. „Ježiši, ani nevíš jak jsem rád, že tě

vidím.“

„Bobe, jsi to ty?“ zdráhal se android věřit očím. „Ty jsi živý a

zdravý!“

„Zatím ano. Ale jinak to stojí za… nestojí za nic. Už dva měsíce

mě tu Gore drží v zajetí, a nevím proč. A někteří další jsou tu ještě

déle!“

Android se zamračil.

88

„Gore? Maxmilián Gore?“

„Ano, ten parchant,“ potvrdil Bob. „Také jsem myslel, že je

mrtvý. Jenže jednou cestou z práce mě přepadli a omráčili. Probudil

jsem se tady, s vpichy po injekci na zápěstí, a za silovým polem.

Gore se tu občas objevuje na inspekci, ale nikdy na moje otázky

nereagoval. Nevím, co chystá.“

„Myslím, že tuším,“ odtušil Ray, kterému se konečně propojily

všechny indicie. Ten muž, kterého zabil, musel být klon. Ale o

mrtvých jen dobře.

„Jdete nás s Markem zachránit?“

Bobův dotaz androida zjihlého znovunalezeným přítelem opět

probral.

„Ne, jsem tu sám. Popravdě řečeno, nevěděl jsem, že vás tady

najdu,“ přiznal. „Přiletěl jsem na stanici vyšetřit, kdo na Marka

spáchal atentát.“

„Co je s Markem?“ ozval se mu za zády povědomý, starostlivý

hlas.

V kobce tam stála měsíci trýznění zubožená Peggy.

* * *

Běžná agenda generálovy sekretářky nebyla moc zábavná.

Většinou spočívala v třídění korespondence, ale také fungovala jako

nárazník přede všemi, kteří chtěli s generálem mluvit. To ona

rozhodovala, kdo k němu bude puštěn, a kdo ne.

Právě teď vytiskla hlášení ze zkoušek absolventů Akademie

SDPP. Generál nebude spokojený. Praktické završení studia ve

výcvikovém středisku Everwood dostal pro indispozice obvyklých

instruktorů tento rok na starost agent Harris, který si vydobyl

přezdívku „kulomet“.

Právě díky, a nebo kvůli jeho schopnostem, letos skončilo dříve

než začalo. Výsadkový modul díky jeho chybné navigaci přistál

několik kilometrů od vytyčeného bodu, a to přímo doprostřed

bažiny.

Studenti se stihli z potápějícího, stroje evakuovat, vybavení

včetně vysílaček a ochranných pásů však kleslo na dno tekutého

89

bahna. Na souši díky tomu polovinu zelenáčů pokousal místní

infikovaný hmyz a pijavice, což mělo za následek lehkou formu

malárie.

Všichni přežili, mateřské lodi však trvalo dva dny, než je konečně

našla.

Peggy uložila několikastránkový materiál do desek, a položila ho

na stůl. Předá ho až ráno. Už byla pozdní noc, a přestože generál

ještě pracoval, ona ho nechtěla zatěžovat dalším důvodem, proč

zůstávat v kanceláři. Doktor už dlouho říkal, že by se měl šetřit. A

dnes toho na něj bylo víc než jindy, zpráva o Markově prohraném

boji s komatem jím otřásla.

Měl by si konečně odpočinout, politovala šéfa, do kterého byla

zamilovaná.

Její romantické snění přerušil videofon. V tuto dobu by nikdo

nevolal, kdyby to nebylo důležité. Stiskla tedy tlačítko příjmu, a na

obrazovce se vylíhl bodrý úsměv doktora Hochstaplera, hlavního

lékaře Služby.

„Peggy!“ vychrlil na ni. „Ještě že jste v kanceláři!“

„Stalo se něco?“ Sekretářce přejel mráz po zádech. „Je něco s

Markem?“

„Kvůli tomu nevolám.“ Hochstapler zvážněl. „Generál je ještě u

sebe?“

„Ano. Potřebujete s ním mluvit?“

„Ne,“ zavrtěl doktor hlavou a pronikavě se na Peggy zadíval

zpod hustého obočí. „Potřebuji jen, abyste mu něco vyřídila od pana

Brauna.“

„Kdo je pan Braun?“

„To je jedno. Ale věřte mi, že je to důležité.“

„Tak povídejte.“

„Vzkaz zní,“ nadechl se Hochstapler dramaticky, „Kuba nechce

lízátko!“

Do Peggy jako když udeří hrom. V jejím naprogramovaném

mozku heslo aktivovalo podvědomý rozkaz, a ona ho musela stůj co

stůj vyplnit.

Běžná agenda generálovy sekretářky nebyla moc zábavná. Dnes

si ji ale měla zpestřit. Nejdřív vypnula videofon a vymazala celou

90

jeho paměť přijatých hovorů. Pak otevřela horní zásuvku psacího

stolu, a vytáhla z ní ostrý nůž. Khov jí ho přivezl jako suvenýr z

Vulkánu, a původně měl sloužit k otvírání dopisů. Peggy ho hodlala

použít k otevření generálova pajšlu.

Zamířila do jeho kanceláře a bez zaklepání vešla. Mohla si to

dovolit.

Khov byl zabraný do nějakých papírů a jeho masitý zátylek

odrážel měsíční svit dopadající sem okny. Ani nezdvihl hlavu a jen

zabručel.

„Co zas?“

Neodpověděla, a jako robot se k němu blížila.

Generál si povzdychl, odložil papíry, promnul si unaveně kořen

nosu a teprve pak se podíval nahoru. To, co uviděl, se mu nějak

nezamlouvalo.

„Jste v pořádku?“ zeptal se starostlivě. „Nevypadáte příliš

dobře.“

Peggy nikdy nevypadala jako krasavice. Měla vystouple lícní

kosti, špatnou pleť a navíc nepobrala příliš vkusu. Její kostěné brýle

se silnými skly patřily snad do první poloviny dvacátého století, a

oblečením se stylizovala k asexuálním příslušnicím militantních

feministek.

Oči však měla vždy živé. Kromě dnešní noci.

„Měla byste si jít domů odpočinout,“ poradil jí. „Máte nějaký

problém?“

„Kuba nechce lízátko,“ vydala ze sebe automaticky a vytáhla

nůž.

Její nadřízený to lakonické sdělení nepochopil.

„Kdo je Kuba?“ zakoktal lehce popleteně. „Nějaký náš nový

agent?“

Odpovědi se nedočkal. Útlá žena z hrdla vyloudila válečný

pokřik a vrhla se na něj. S překvapivou pružností vyskočila na jeho

stůl a mrštně generála kopla botou s plochou podrážkou do

sudovitého hrudníku. Khov se i se svým vysokým křeslem převrátil

nazad a spadl na koberec.

Ženě v okamžité akci zabránila úzká sukně. A právě, okamžiku,

který potřebovala, aby si kudlou vyrobila provizorní rozparek

91

dovolující volnější pohyb, Khov nahmatal nohou malé tlačítko na

spodku stolu.

Ve strážnici zazvonil alarm.

Peggy se tím nevzrušovala a skočila šéfovi po krku. Vždycky se

mu chtěla dostat na tělo, a v jejích pohybech byla dlouhá léta

potlačovaná vášeň.

Nebohý generál z toho ale žádný smyslový prožitek rozhodně

neměl.

Odkopl ze sebe harašící pracovnici měsíce vší silou, až odletěla k

protější stěně. Hned se ale převalila zpět na záda a vyhoupla se na

nohy. Byla jako čertík, dokonce se Khov musel zamyslet, kde přišla

k těm akrobatickým dovednostem, a co s nimi asi umí v posteli.

Překvapivě mu nedala šanci to zjistit. Zvedla z podlahy starožitný

nůž, který jí při pádu vypadl, a hodila ho po tlustém terči.

Pravděpodobnost zásahu jí přála.

Nepočítala s generálovými vycvičenými reflexy, zocelenými léty

služby.

Hbitě se letící čepeli vyhnul, a tak ho škrábla jen na rameni a

roztrhla mu drahou hedvábnou košili. Let dokončila zpomalenou

rychlostí a zabodla se do diplomu za zády generálova křesla. Tedy

tam, kde bylo obvykle.

Khov si prokřupl pěst a vykročil k bezbranné útočnici. Ta

poznala, že prohrála, a sportovně se na bývalého šéfa usmála. Pak si

z dutého zubu jazykem vyšťourala ukrytou pilulku pro případ

nezdaru a spolkla ji.

„Vzdejte se, Peggy,“ řekl jí Khov, který si toho nevšiml. „Odpor

je marný. Jestli jste si chtěla vzít dovolenou, stačilo říct. Měla byste

si zajít k doktorovi.“

Ani ten nejlepší lékař Unie by jí už ale nepomohl. Jed se dostal

do krevního oběhu a počal devastovat všechny životní funkce.

Zastavil dýchání, mozkovou činnost i srdce, zkontroloval, jestli něco

nezapomněl a beze stopy se rozplynul. Peggy zmodrala, zhroutila se

a padla na podlahu.

V ten okamžik dveře generálovy kanceláře rozkoplo komando

osobních strážců a do místnosti vběhlo pět mužů s pistolemi v

rukou. Ležící sekretářku zaznamenali hned, a na okamžik je napadlo

92

jestli neruší nevhod.

Nerušili. Khov se nad ní postavil a podíval se udiveně na krev z

rány na rameni. Potom se k nehybnému tělu sklonil, vzal její hlavu a

změřil tep na krku.

„Je mrtvá,“ podíval se na bodyguardy zmateně. „Peggy mě chtěla

zabít!“

17.

Bledý Hochstapler mohl už jen konstatovat smrt. Zřízenci tedy

zabalili mrtvolu generálovy dlouholeté sekretářky do stříbřité

hliníkové fólie a naložili do rakve. Její staropanenské tělo už nikdy

nepozná nic než mráz márničního boxu a pach hlíny. Kancelář se

plnila lidmi. Bylo až neskutečné, jak rychle se ta zpráva roznesla.

Přede dveřmi hlídalo několik bodyguardů, aby se dovnitř nedostal

nikdo nepovolaný. Muži s výmluvně vyboulenými černými saky v

podpaží chrabře odolávali nátlaku televizí, rozhlasu i bulvárních či

seriózních tiskovin. Daně platící veřejnost si přála být informována.

Vyšetřovatelé z útvaru Vnitřních záležitostí i Policie snímali

otisky prstů ze všech myslitelných plošek, a citlivými přístroji

analyzovali zejména nůž. Zbraň použitá k pokusu o vraždu zatím

stále byla zabodnutá do lakovaným dřevem obložené stěny na úrovni

generálova krku.

Khov to vše pozoroval krví podlitýma očima, nevnímal okolí a

stále jako by se nemohl vzpamatovat ze šoku. Za posledních pár

hodin se mu celý život zhroutil jako domeček z karet. Nejdřív

zpráva z Paradisy o Markově smrti a teď tohle. Se světem, jaký znal,

bylo něco šeredně v nepořádku.

„Mohu pro vás ještě něco udělat, generále?“ sklonil se k němu

doktor Hochstapler, který sám vypadal jako by potřeboval pomoc

odborníka.

„Vodu,“ zašeptal šéf SDPP a sundal si kravatu. Jeho stárnoucímu

srdci se takovéhle zacházení moc nelíbilo a upozornilo na to

divokým klepáním na hrudník.

„Říkal jsem vám, že se musíte šetřit,“ připomněl mu lékař, a

93

poslušně mu nalil sklenici vody z karafy na stolku. „Tohle vás

mohlo zabít.“

Generál zdvihl oči a nevěřícně se na něj podíval. Ano, opravdu

šlo o život.

„No, už musím jít,“ rozloučil se Hochstapler a vyhnul se jeho

pohledu. „Až provedu pitvu, dám vám vědět. Tak kolem poledního.“

„Rozumím,“ kývl Khov nepřítomně. „Budu tady.“

S doktorem odešli i pohřebáci, a svou práci pomalu končili i

vyšetřovatelé. Vysoký muž v uniformě dal generálovi podepsat

nějaké prohlášení a se zasalutováním vyklidil místnost. Zbytek lidí

ho následoval.

Generál osaměl.

Za okny kanceláře pomalu svítalo, a společně se světlem na

generála padla deprese. Poprvé za celou tu dobu, co Službu vedl, ho

napadlo, jestli není čas odejít do důchodu. Tak důležitou organizaci

by měl asi vést někdo mladší.

Na psacím stole mu zazvonil telefon. Jeho první myšlenka byla,

že ho určitě vezme Peggy. Teprve pak si to uvědomil. Sám ho

nechtěl brát, musel vyrazit ven, pryč z téhle místnosti, která mu

všechno připomínala. Vzal si sako a vykročil ke dveřím, ale

zakořeněná odpovědnost mu nedovolila jen tak odejít. Práce byla to

jediné, co mu zbylo.

Byla to Elsa.

Chtěl jí říct, co se stalo a vyjádřit jí soustrast nad společnou

ztrátou, ale nenechala ho ani dokončit pozdrav. Něco v jejim hlase

znělo tak naléhavě, že ho to donutilo bez hlesu naslouchat vodopádu

slov.

A pak sluneční paprsky začaly Khova opět hřát.

* * *

I na Oceánii se rodil nový den. Gomézová z něj sice nic neměla,

protože ji Gore zavřel ve své laboratoři, ale jinak si na nepohodlí

stěžovat nemohla. Ležela na měkké podušce a do uší jí hrála

příjemná hudba z počítačových reproduktorů. Také byla připoutaná

na diagnostickém lůžku a nad ní se skláněli dva muži s chirurgickou

94

rouškou přes ústa.

Byl to Gore se svým věrným nohsledem.

Braun průmyslníkovi vložil do natažené ruky injekční stříkačku a

dívčino předloktí potřel desinfekcí. Operace, při níž měl být

Gomézové odebrán vzorek DNA použitelný k naklonování její

repliky, mohla začít.

„Nebyl jste původně inženýr?“ polkla dívka a nejistě pozorovala

Maxovu operatérskou lehkovážnost, se kterou se opíral o kraj jejího

lůžka.

„Mám kurz první pomoci.“

To ji moc neuklidnilo. Naopak ji to donutilo k zamyšlení, kdo

průmyslníkovi s výstavbou takhle moderní lékařské laboratoře

pomohl. U zrodu myšlenky na ovládnutí světa stál jistě sám,

vědecké schopnosti postačující ke klonování lidí ale neovládal.

Musel mu ještě někdo pomáhat. Kdo, s tím se Max pochlubit

nehodlal. Jeho pomocník Gomézové odborně poklepal na předloktí a

našel nejvhodnější žílu. Byla krásně nafialovělá a přímo sváděla k

napíchnutí. Do té by se musel strefit i ten nejhorší možný student

medicíny.

Gore si soustředěně olízl rty a započal lékařský zákrok. Přiložil

jehlu k vyboulené véně a Braun křečovitě zavřel oči. Nesnášel

pohled na krev. Také Evita stiskla víčka a odvrátila hlavu. Krev jí

většinou nevadila, ale když měla být její, bylo to něco jiného. Oči

zavřel i Gore.

Pak ji nazdařbůh píchnul. Anatomický kurz slavil úspěch,

kupodivu se trefil.

„Au!“ sykla dívka bolestí. „To bolí!“

„Než se vdáte, tak se vám to zahojí,“ odbyl ji inženýr a nabral do

injekce několik životodárných mililitrů. „Ale možná se vdát

nestihnete.“

„Nemusíte mě zabíjet.“

„Ale můžu,“ namítl lhostejně Max, a na místo vpichu, kde se

dívce začala dělat modřina, nalepil leukoplast. „To je ta nejlepší věc

na tom, být všemocný, má drahá bláhová. Můžete si dělat, co se vám

zachce. Myslete na to tak, že vlastně nezemřete. Vaše místo zaujme

jiná Evita Gomézová. Zdravější, krásnější, inteligentnější, a hlavně,

95

mě oddaná!“

S někým se prostě nedohodnete.

O své božské nadřazenosti přesvědčený průmyslník odešel se

vzorkem k soustavě mikroskopů, a ponechal svého pokusného

králíka o samotě s Braunem.

„Braune, tohle dělat nemusíte,“ zkusila to dívka s prosíkem na

jiné vrbě. „Pusťte mě, a zařídím, aby to bylo bráno jako polehčující

okolnost.“

Velitel stanice se trochu provinile usmál.

„Je mi líto, slečno,“ poplácal ji po tváři. „Měli jste odletět, dokud

jste mohli.“

Gore skloněný nad mikroskopem spokojeně zamručel. Krev byla

kvalitní a mohla být použita k vypěstování klonu. Kóje v sousední

laboratoři už se napouštěly biologickým roztokem, do nějž měl přijít

zárodek.

„Víte, že budete vyrůstat s prezidentem?“ houkl přes rameno a

natáhl se pro ampulku s Cliftonovou krví. Chtěl mít funkční kopie

obou co nejdřív, těšil se na svůj comeback víc než dítě na vánoční

stromeček. Než ale připravil zkumavku, ve které měl proces růstu

tkáně na molekulární úrovni začít, do laboratoře vrazil jako velká

voda šikmooký velitel bezpečnosti.

Podle jeho divého výrazu něco nebylo v pořádku.

„Robot utekl,“ zodpověděl bezpečák Maxovu nevyslovenou

otázku, a potvrdil mu tak podezření, že je obklopen neschopnými

idioty.

„Kde je teď?“

„Nevím. Skrývá se někde na stanici. Naši muži ho viděli vylézt z

kanalizace.“

V mrazivém tichu, které po Čongově prohlášení nastalo, by bylo

slyšet spadnout špendlík. Místo něj o podlahu zazvonila injekce,

která Goreovi leknutím vypadla z ruky, a z ní se vylila odebraná

krev Gomézové.

Tohle v Plánu C nebylo.

* * *

96

Ray už byl ještě dál, než se Čong obával. Možná by Asijce

potěšilo, že se android toho času nacházel ve vězení, bohužel by mu

to nutně kalil fakt, že na té svobodné straně barikády.

„Peggy, jste to opravdu vy?“ ověřoval si nevěřícně identitu

vyhublé postavy ženy, která tu byla uvězněná za silovým polem, a

která měla být desítky světelných let daleko odsud. „Proboha, jak

dlouho jste tady?“

„Není podle čeho určovat čas, ztratila jsem pojem. Tak čtyři

měsíce.“

„To ne!“ zvolal. „Před několika dny jsem s vámi mluvil v ústředí

SDPP!“

„To jsem nemohla být já.“

Gore svými klony už evidentně nahradil mnohem víc lidí, než se

Ray obával. Až z toho mrazilo. Podle toho, kolik dalších lidí tu bylo

uvězněno, měl ve svých spárech pomalu celou Unii. Chybělo málo,

a mohlo mu to tentokrát vyjít.

„Ale to teď není důležité,“ pokračovala sekretářka. Své uvěznění

brala statečně, mnohem víc ji vyděsilo, co slyšela o Markovi. „Kde

je Mark?“

„V nemocnici,“ řekl android popravdě. „Gore na něj spáchal

atentát.“

„Bude žít?“

„To nikdo nedokáže posoudit.“ Ray neměl přístup k vysílačce

nebo frekvencím zpravodajských serverů, a proto nebyl o nedávno

zveřejněném smutném prohlášení z Paradisy informován. „Leží v

komatu.“

„A generál?“

„Když jsem s ním naposledy mluvil, tak byl v pořádku,“ ujistil ji,

ale musel poctivě přiznat i svoji nemalou obavu. „Jestli je však na

vašem místě nasazený Goreův klon, může se každou chvíli ocitnout

v ohrožení.“

„Tak na co tady sakra ještě čekáme?“ ozval se Bob odhodlaně ze

své cely. „Dostaň nás odsud a my tomu holomkovi ukážeme, zač je

toho loket!“

Ray dál nečekal a dobře mířeným zásahem elektrického výboje

do centrálního rozvodového panelu zabezpečení zrušil silová pole v

97

celém vězení. Desítky utlačovaných milionářů, státních úředníků a

herců se vyhrnuly ven, a v touze po odplatě se ozbrojily vším, co

bylo po ruce.

Bob společně s nasupenou Peggy a jednorukým androidem je

vyvedli z vězení do útrob těžební stanice, jejíž licence na těžbu

dilithia se tímto ocitla v nebezpečí.

18.

Pomstychtivé komando uprchlých vězňů postupovalo těžební

plošinou pomalu, ale s konkrétním cílem. Dveře kobky držící je

stranou od svobodného světa neodolaly soustředěnému náporu, a

poroučely se do kovového šrotu.

Jakmile se ocitli venku, projevila se jejich potlačovaná agresivita,

která demolovala vše, co nebylo přibité. Pryč byla úcta jindy

distingovaných jedinců k cizímu majetku, a opět se potvrdilo rčení,

že inteligentního člověka od barbarského neandertálce dělí jen jeden

teplý oběd.

Nad tajným vězeňským podlažím byla strojovna. Zpacifikovat

službukonající techniky a těch pár pochrupujicích stráží nebyl žádný

problém.

Ray, jehož osvoboditelská činnost mu zajistila post neoficiálního

velitele této improvizované čety bojovníků za demokracii a lidská

práva, tady skupinu zastavil. Bylo načase se rozdělit a efektivně

určit cíle.

První část musela zůstat zde, a měla za úkol udržovat v chodu

stoje pro zajišťující životní prostředí. Na energetických generátorech

závisel život všech, a nikdo nechtěl riskovat nechat je bez dozoru.

Jako velitel této malé záložní eskadry byla ke svému zklamání

určena Peggy, která se tolik těšila na to, až bude moct Goreovi

vyškrábat oči.

Nakonec uznala, že její kondice není na takovou fyzickou zátěž

po dlouhodobém věznění připravená, ale než je nechala pokračovat

v misi, Ray jí musel svatosvatě slíbit, že průmyslníka příkladně

potrestá sám.

98

Tuhle podmínku mělo ale víc lidí v místnosti, a někteří si pod tím

pojmem představovali věci, které by nevymyslel snad ani Gore

osobně.

Druhý tým, do jehož složek připadla drtivá většina všech

ostatních, měl za úkol zajistit ostatní pracovníky plošiny, od dělníků

moře po strážní jednotku. Tomuto uskupení byla přidělena i většina

palných zbraní zabavených ve strojovně, a jeho velitel si už

prozkoumával konstrukční plány stanice, které nalezl v místním

počítači.

Nezařazení zůstali jen Ray a Bob.

„My půjdeme kam?“

„Naším cílem je zachránit praporčíka Gomézovou,“ řekl Ray s

takovým zápalem, že příslušníkovi Vesmírné policie bylo okamžitě

jasné, že tato dívka znamená pro jeho kamaráda víc než kolegyni ve

zbrani.

„Pane, něco jsme našli,“ zavolal na Raye velitel druhého týmu,

jehož zaujetí pro věc a lehkost, s jakou zaplul do vojenského drilu

dávaly tušit, že v běžném životě pracuje v armádních složkách.

„Tohle vás bude zajímat!“

Na monitoru před ním byla zobrazená složitá síť chodeb a

místností.

„Procházel jsem projekty, abych určil nejlepší postup pro svoji

jednotku,“ řekl, když k němu android přistoupil, „a našel jsem v nich

nesrovnalosti.“

„Jako co třeba?“

„Zbytečně silné vnitřní zdi a nesmyslně vedené chodby,“ ukázal

muž na obrazovku. „Tohohle molocha navrhoval buď šílenec nebo

paranoik.“

„Souhlasí. Obojí by odpovídalo psychologickému profilu Maxe

Gorea.“

„Podle mě je tu spousta tajných chodeb a místností,“ pokračoval

voják. „Nejvíc je jich soustředěno v levém křídle plošiny, tam, co

jsou sklady, a nad rafinerií.“

„Dobrý postřeh, poručíku,“ ocenil ho Ray. „Tam se vydáme

nejdřív.“

Na to se otočil čelem do prostorné strojovny, kde se zbytky

99

osvobozených připravovaly na trestnou výpravu. Chtěl jim dodat

odvahy, ale rozmyslel si to. Lidé tady byli tak nažhavení vylít si

vztek, že by jakékoliv přilévání oleje do ohně bylo zbytečné.

Naopak cítil potřebu je trochu zbrzdit, aby neublížili těžce

pracujícím nevinným horníkům, kteří o špinavostech za zdmi a

příčkami stanice neměli ani tušení.

„Víte, co máte dělat,“ řekl jim. „Těším se s vámi na shledanou

nahoře.“

Myslel tím heliport na plošině, kde právě přistávala malá

stíhačka.

* * *

V laboratoři tou dobou zavládla horečná panika. Gore už měl s

Rayem osobní zkušenosti, a měl oprávněnou obavu, že by si

naštvaný android mohl chtít popovídat i o několik měsíců starém

incidentu, kdy musel průmyslníkovi nedobrovolně sloužit.

Max překročil kaluž rozlité krve a přeběhl k počítačové konzole.

Několika stisky tlačítek si na nástěnném monitoru v čele laboratoře

vyvolal záznamy bezpečnostních kamer objektu, které byly

rozmístěny prakticky všude.

Díky tomu mohl vidět, že prakticky všude začíná prohrávat. Na

záběrech v chodbách, rafinerii i ve společenské místnosti se jako

mravenci rojili lidé, které Gore používal jako předobrazy pro klony,

a hlásili se o svá práva. V tuto noční dobu ospalá ochranka se

nechala lehce přemoci, což nebyla pro šikmookého dobrá vizitka, a

dělníci většinou ani nechápali, co se děje. Max ten masakr svých snů

sledoval s ledovým klidem.

„Panebože, panebože, panebože,“ drmolil šokovaný Braun, který

se ještě před několika minutami cítil pánem situace, a teď začal

propadat hysterii. Chladnokrevný byl jenom když vyhrával.

„Půjdeme do vězení!“

„Vy do vězení nepůjdete, moc byste mluvil. Postarám se o vás.“

Braunovi se viditelně ulevilo. On byl ten typ, co by vězení snášel

špatně, a určitě by musel nějakému velkému černochovi ve sprchách

podávat mýdlo.

100

„Máte připravený únikový plán?“ vydechl vděčně. „Tak sem s

ním!“

„Dobrá,“ otočil se k třesoucímu se poskokovi Gore. „Ale možná

budete zklamaný. Čongu, postarejte se tady o našeho pana Brauna.“

Teprve teď si velitel stanice uvědomil, že šéfova slova se dají

brát s několika významy, a ten pravý je pohříchu ten, který se mu

moc nezamlouval.

Nestačil ale ani nesouhlasně kviknout, a bezpečákův úder

malíkovou hranou, vedený zákeřně zezadu do inženýrova vazu,

zbavil Gorea starosti číslo jedna. Zbývaly starosti dvě až šedesát

devět. Tolik měl totiž původně ve vězení hostů. Dosud připoutaná

Gomézová tomu nemohla zabránit.

Braun padl jako podťatý a byl mrtvý ještě než se složil na

podlahu.

„Nachystejte únikový modul!“ zavelel Max a přiskočil k dívce,

aby jí uvolnil pouta. Nehodlal vyklidit pole s prázdnou. „Nebojte,

ještě to neskončilo.“

Šikmooký se přesunul k počítači a zahájil aktivaci únikového

protokolu. Laboratoř potemněla, a na všech monitorech se objevila

číslice 10:00. Gomézová netušila, kudy chce tahle vykutálená

dvojice zdrhnout, ale muselo to mít něco společného s klonovacími

kójemi, protože k těm ji Gore vlekl.

„Vaši přátelé myslí, že vyhráli, ale brzy poznají, jak se velice

mýlí!“

„Jak to?“

„Za deset minut tahle stanice i se všemi důkazy vyletí do

povětří!“

„Autodestrukce připravena,“ potvrdil Čong. „Mám ji spustit?“

„Samozřejmě!“

Asijec zadal počítači poslední úkol, a odpočítávání se okamžitě

rozběhlo. Nebyl už důvod dál se zdržovat na potápějící se lodi, a oba

zlosynové to dobře věděli. Společně se rozběhli k prázdným

buňkám, a vzpouzející se rukojmí táhli za sebou. Mohla jim být

užitečná při projektu D.

„Ne tak rychle, pánové!“ zadržel je hrobově výhružný hlas po pár

krocích. Gore s Čongem zastavili a neochotně se otočili. Ve dveřích

101

do laboratoře stál jako bůh pomsty Ray, s věrným Bobem po boku.

Oba měli plné ruce zbraní. Tedy tři.

„Rayi,“ pozdravil androida suše průmyslník. „Dlouho jsme se

neviděli.“

„Rayi!“ zvolala i Gomézová, v jejímž srdečném projevu se dalo

vysledovat mnohem víc radosti než v Goreově lakonicky

neupřímném pozdravu.

„Odstupte od ní!“ řekl Ray ultimativně a významně na Maxe

zacílil.

Mělo to však přesně opačný účinek než rezignaci. Inženýr k sobě

dívku přitiskl ještě více, a vytvořil si z ní živý štít. Kdyby android

vystřelil, nutně by to odnesla i ona. A jako by to padouch vycítil,

zákeřně se usmál. „Nech mě jít, nebo ji zabiju!“

„Nemáš kam utéct!“

V laboratoři nastal klasický případ patové situace, kdy byly síly

vyrovnány. Na oficiálně mrtvého zbohatlíka příliš živý záporák si

toho byl dobře vědom, a hodlal využít ke svému prospěchu emoce,

které měl android překvapivě vyvinutější než tento bezcitný člověk a

jeho zabiják.

„Tak, a co teď, androide?“ procedil skrz zuby. „Máš nějaké eso v

rukávu?“

„Má!“ zazněl hlas z druhé strany místnosti. Gore s Čongem zase

museli udělat otočku čelem vzad. Tentokrát však užasli nejen oni,

ale i ostatní.

„Marku!“ zvolali sborově. „Jsi to ty?“

„Ano,“ řekl legendární kapitán SDPP a vystoupil ze stínu

skrytých dveří.

„Stone, vy nejste mrtvý?“ nevěřil šokovaný Gore. Jistoty se mu

hroutily.

„Ještě ne,“ ušklíbl se agent se zafačovaným temenem hlavy, ale

jinak nepochybně živý. „Ale tyhle vaše mejdany mě jednou určitě

zabijou.“

„Jak to?“ zoufal si Max. „Vždyť zprávy říkaly, že jste podlehl

zraněním!“

„Cílená dezinformace,“ vysvětlil Mark stručně. „Když jsem se

včera probral z komatu, do kterého jste mě tak vypočítavě poslal,

102

uvědomil jsem si, že si nedáte pokoj, dokud se vám to nepovede.

Požádal jsem proto Elsu, aby všechny nechala v tom, že jsem

zemřel, a vydal se přímo sem, uzavřít tuhle nepříjemnou kapitolu

jednou pro vždy.“

„Jak jsi věděl, že jsme právě tady?“ ozval se Ray. I on byl

nadšený z přítelova zmrtvýchvstání, ale zvědavost chtěla být

ukojena také.

„Z Oceánie přišlo tvoje poslední hlášení, a pak jsem se z tebou

nemohl spojit,“ pokrčil Stone rameny. „Bylo nasnadě, že se tu něco

nekalého děje.“

Gore využil chvilky vysvětlování, kteroužto chybu obvykle dělají

ti špatní chvastouni, a stiskl tlačítko alarmu. Stanicí se rozezněl

ječák klaksonů.

„Ale ne,“ zaúpěl Mark a promnul si útrpně spánky. Migréna po

zranění trvala a hluk mu stále nedělal dobře. „Už takhle mě bolí

ukrutně hlava.“

Na tuhle chvilku jeho nepozornosti Max čekal, odhodil od sebe

Gomézovou, až spadla k Rayovým nohám a rozběhl se pryč. Nastal

zmatek.

Odpočítávání autodestrukce ukazovalo 07:30 a čas nesmlouvavě

ubíhal.

19.

Válka je vznešená věc, ale člověk se při ní brzo unaví. Tak pravil

klasik, a Mark Stone by se pod to klidně podepsal. Jeho zdravotní

stav nebyl pořád ještě ideální, a ani ohlušující křik alarmu s chaosem

v laboratoři mu na kondici nepřidal.

Otřesu, jaký nedoléčenému agentovi zvuková vlna způsobila,

využil lapený Max Gore, a zcela nesportovně ho kopl mezi nohy.

Mít lepší trefu nebo silnější nápřah, rozplakal by tím řadu slečen,

Elsou Swensonovou počínaje. Takhle jen pohmoždil Stoneova třísla

a způsobil mu krátké mžitky před očima. Ray s Bobem byl příliš

daleko, než aby stihl prchajícímu průmyslníkovi zabránit v tom, co

následovalo bezprostředně poté.

103

Na panelu klonovací kóje, před kterou stál, vymačkal Gore

rychlý sled čísel, a když se komůrka rozevřela, vstoupil do ní. Sklo

opět zajelo na své místo, a celý vnitřek začal klesat tajným výtahem

pod úroveň podlahy.

Maxíkovi už nemohl v cestě do záchranného modulu nikdo

zabránit.

O zmizení po anglicku se pokusil i Čong. Pochopil, že na stanici

mu už pšenka nepokvete. Zasáhla však Gomézová, lépe řečeno se o

to pokusila.

Pořád ještě ležící na zemi, kam ji Gore tak negentlemansky srazil,

zařvala varovně jako tur, vyskočila, a rozběhla se za couvajícím

Asijcem.

Jenže nedoběhla.

Šikmooký velitel nehnul brvou, promptně se zul, a vycházkovou

polobotku s kovem zocelenou špičkou a patou hodil po dívce jako

bumerang. Obuv rychle zasvištěla vzduchem a zasáhla útočící

amazonku přímo doprostřed čela. Pak se ladně vrátila majiteli do

ruky a společně s ním vyklidila pole.

Android si mohl vybrat mezi jím a pomocí Evitě. Rozběhl se

proto k omráčené dívce, sklonil se nad ní a prohlédl její zranění.

Byla v bezvědomí, ale pravidelně dýchala, a vše nasvědčovalo tomu,

že až se probere, tak bude v pořádku. Pouze na čele měla malý dolík

a fialovou modřinu.

Stone se mezitím dobýval do skleněné buňky, ve které uprchl

šílený Max.

„Vezmu si na starost Čonga,“ zavolal na něj Ray, a aniž by čekal

na odpověď, vydal se po ještě teplé stopě žlutého zabijáka.

„Zvládneš to tady sám?“

„To se ví,“ zamumlal Mark a hledal způsob, jak se dostat za

Gorem.

Jeho marný boj s přepážkou kóje připomínající zoufalý mimický

výkon a složitost kontrolního panelu přiměla androida, aby se ještě

vrátil a okamžik zdržel. Ze svého pásku vyňal zbývající rukou

osvědčený přístroj na dešifrování číselných trezorových kombinací,

a podal ho kolegovi.

„Takže zase společně v akci?“ přijal ho Stone. „Už mi to

104

chybělo.“

„Ne tolik jako mně,“ usmál se Ray, ale už se nemohl déle

zdržovat. Zbytek si poví později, až budou ti špatní mimo provoz

nebo za katrem. I policistu postaveného několik týdnů mimo službu

už želízka svědila v kapse. Postavil se do pozoru a připravil se k

pronásledování.

„Co mám dělat já?“

„Zůstaň s praporčíkem Gomézovou,“ zaúkoloval ho android na

odchodu. „Zařiď, aby se dostala na ošetřovnu, a ať jí pořádně

prohlídnou!“

Boba to zklamalo, ale uznal, že dívku v mdlobách by opouštět

neměli.

„Rozkaz!“

Přátelé se zase museli na čas rozdělit. Zatímco Mark se dál

pokoušel vlámat za Gorem a Bob se ujal péče o raněnou, android se

vydal za kořistí.

Vystopovat ji nebylo nijak složité. Čong prchal hlučně a bez

kličkování. Jako ústupovou cestu zvolil tajnou chodbu ústící ve

skladu s vybavením, a několikavteřinového náskoku využil k jejímu

provizornímu zatarasení. Nestihl se proto dostat nijak daleko, a to se

mu stalo osudným.

Regál s prošlými saponáty nemohl být pro androidovu strojovou

sílu dostatečnou překážkou, a ten ho hravě odsunul pryč i jednou

rukou.

Asijec se akorát dostal na druhé straně skladu k výtahu. K jeho

smůle byla plošina zrovna ve vyšších podlažích, a jinudy se odtud

dostat nedalo. Pomalé skřípání, které prozrazovalo pohyb výtahu

dolů, nemohlo bezpečáka dostat z dosahu naštvaného androida včas

ani omylem. Jednal proto stejně jako zvířata zahnaná do kouta.

Postavil se pronásledovateli čelem a vystrčil drápky. Tedy,

nevystrčil nic, ale rozhodl se proměnit ve zbraň cokoliv, co měl v

dosahu rukou.

Opřel se plnou silou do nejbližšího regálu, ten se zakymácel,

vypadala z něj doživotní zásoba dvojvrstvého toaleťáku, a svalil se

na bok. S třísknutím vrazil do svého souseda s mýdlem, a

kaskádovitým efektem porážel další a další, jako kostky domina. Na

105

druhé straně řetězce se ocitl Ray.

Sice se stihl schovat, ale ztratil na několik okamžiků z očí

tlustého Japončíka. Jakmile hluk padajícího kovu utichl, android byl

zase na nohou a rozhlížel se, kam se Čong mohl schovat. Na místě,

kde ho viděl naposledy, už nestál, na jeho pozici se dokutálela

rozmotaná rolička papíru. Výtah dorazil, ale zel prázdnotou.

Bezpečák musel být tady.

Byl.

Těžce dunící kroky se rozezněly místností a Čong se do Rayova

zorného pole vrátil. Jenže byl vyšší, silnější a rychlejší. Měl totiž na

sobě jeden z robotických dělnických úborů vybavený různými

nástavci, které teď hodlal místo na rozbití horniny použít na rozbití

androida.

Nastal čas, kdy měla užitková technologie poměřit síly s umělou

inteligencí.

Asijec se rozběhl proti Rayovi, odrazil se posílenýma nohama do

dlouhého skoku, a udeřil ho nástavcem připomínajícím cepín pod

bradu. Odnesl to další kus kůže, a z levého důlku androidovi

vypadlo oko.

Síla úderu jím mrštila proti jednomu z posledních stojících

regálů. Proletěl jím, upadl, a narazil hlavou do zdi za sebou. Při tom

se mu v hlavě propojilo několik spojů, a on omylem zachytil hlášení

nějaké ne příliš vzdálené vysílačky. Bylo to hlášení policejní fregaty,

která právě posílala do těžební stanice ozbrojený výsadek. Mark si

stihl zajistit posily.

Jsou tu naši!, pomyslel si, a poprvé za dlouhou dobu uslyšel v

hlavě odpověď od mozkových vln svého nejlepšího kamaráda. Už

nebyl ve vesmíru sám.

Čong se nad ním rozkročil, a zamířil mu na hlavu hlavní

generátoru štěpeného laseru. Zásobník svítil červeným světlem, měl

čerstvě nabito.

Ray nehnul ani brvou.

Jen se v duchu pomodlil, aby jeho antigravy už vyschly a zapojil

je. Tlak vzduchu zasyčel šikmoočkovi mezi nohama, a vytlačil

androida po zádech mimo dostřel laseru. Právě včas, protože v tu

chvíli podlahu, kde měl Ray ještě před sekundou krk, prořízl jasný

106

paprsek.

Toto neúmyslné propojení skladu s Goreovým soukromým

budoárem zapojilo automatický protipožární poplach, který spustil

spršku mžící vody. Žhnoucí laser krátce zazářil, a po několika

sekundách se vyčerpal. Bude trvat asi minutu, než se zásobník

dobije na další výstřel.

Na Čongovu helmu dopadl oslepující déšť. S nutností stěračů

designér při navrhování skafandru nepočítal, a přispěl tím k porážce

žlutého nebezpečí. Dezorientovaný Asijec zavrávoral a udělal dva

kroky zpět.

Ray jako cvičený agent využil jeho chvilkové slabosti, obkroužil

pomocí svých trysek místnost, a prudce dvoumetrovému nepříteli

vrazil do zad.

Zavalitý bezpečák ještě neuměl ovládat robotické končetiny

natolik dobře, aby takový výpad ustál, a přepadl dopředu. Zřítil se

jako kámen do vypálené díry, a jeho pádu až na dno průmyslníkova

obýváku zabránilo mávnutí cepínovým nástavcem. Zachytil se jím

na okraji otvoru, a zůstal viset uvězněný mezi dvěma patry stanice.

Na úrovni podlahy vyčuhovala jen naštvaná hlava s prasečími očky

v průzoru helmy.

Android přistál a podal poraženému ruku, aby mu pomohl se

vytáhnout.

Asijec ruku přijal a přitáhl se. Teď, když ho Ray držel, mohl si

osvobodit paži s cepínem a vyhoupnout se nahoru. Ale to neměl v

úmyslu. Jakmile uvolnil ostrý hrot nástroje, vší silou ho zabodl

androidovi do nohy.

Pro dobrotu na žebrotu.

Na zásobníku druhé ruky, kterou ho Ray držel, se rozsvítila

červená. Muž vyrazil přidušený skřek, a opět zamířil na nepřítele.

Ten už nepovažoval za nutné obětovat zbývající ruku záchraně

takového nevděčníka a pustil. Společně s kopancem do měkkého

obličeje to Čonga poslalo dolů.

Robotické nástavce Čongova oděvu ale nevydržely tlak

podrážky, praskly, a zůstaly nahoře. Asijec dopadl o patro níž, zcela

beze zbraní, a z těžební soupravy mu vyčuhovaly jen jeho vlastní

ruce. Ray to považoval jako splátku za vlastní končetinu. Sebral z

107

podlahy utržený nástavec s generátorem laseru a nahlédl do díry, kde

zmizel Čong. Potupený bezpečák dole zuřil.

„Já se vrátím!“ křičel. „Najdu si tebe i tu tvoji holku a zničím tě!“

„Ne,“ ujistil ho suše Ray. „Nezničíš.“ Bez výčitek zamířil

rozžhavenou hlaveň laseru na Asijce a vypálil.

20.

Dar přítele androida na dešifrování číselného kódu buňky Markovi

pomohl. Stačila chvilka, a průhledná přepážka mu přestala bránit ve

vniknutí do Goreovy únikové šachty. Ta vedla někam dolů, stáčela

se mimo dohled, a ozývalo se z ní hučení průmyslníkova výtahu

sjíždějícího stále níž.

„Zvládneš to tu?“ ohlédl se na Boba klečícího starostlivě u

Gomézové.

„Jasně,“ ujistil ho policista. „Brzy tu budou posily, neváhej a

skoč!“

Stone se nedůvěřivě podíval do hloubky. Nemohl říct, že by ho

zrovna lákalo vrhnout se střemhlav někam do prázdna, váhal ale jen

okamžik.

Pak se pokřižoval a skočil za Maxem. Tentokrát nedovolí, aby z

toho ten šílenec vyvázl lacino jako v předchozích případech. Letěl

nohama napřed, ale protože tunel výtahu byl poměrně úzký, mohl

strmý pád kontrolovat. Po pár metrech se tubus zkroutil, a Mark

dopadl zadkem na ponýtovaný plech. Hon se pro něj změnil v hru.

Začal klouzat dolů jako na tobogánu, a v tu chvíli si to dokonale

užíval.

Následoval tvrdý dopad nohama napřed na střechu stojícího

modulu.

Mark prokopl mřížku na stropě a nasoukal se dovnitř. Kabina,

která dřív sloužila jako klonovací nádrž, už byla prázdná. Gore se

stihl dostat pryč.

Tunel končil ve staničním přístavu pod vodou. Mark tu ještě

nebyl, a proto ho pohled na velkou nádrž s moly a zakotvenými

osobními ponorkami ohromil. Stroje se poklidně houpaly na hladině,

108

Maxe ale neviděl.

Ten se uzavřel v jedné z ponorek a žhavil motory, aby se dostal

pryč než se k němu Stone dostane. Nastartoval rychle turbínu a

namířil si to k průplavu.

Stone zpozoroval unikající doutník a rozběhl se po molu za ním.

Gore mířil k ústí přístavu, ale než k němu dospěl, Mark se prudce

odrazil a plavným skokem přeskočil na velitelský můstek ponorky.

Zloduch uvnitř uslyšel dopad na trup a pokusil se setřást

pronásledovatele divokými manévry. Mark se však držel zuby nehty

a pomalu se přitahoval pomocí několika zarážek směrem ke

vstupnímu poklopu.

Jednomu zabránit ale nemohl, a Max si tuto nepopiratelnou

výhodu dobře uvědomoval. Jakmile to hloubka nádrže dovolila,

okamžitě se ponořil a odepřel agentovi SDPP nalepenému na plášti

přísun vzduchu.

A s tím nemohl bojovat ani on. Ponorka pod vodou ještě

zrychlila, protáhla se výpustí, a zamířila rovnou do širých hlubin.

Dál už Mark nemohl stačit s dechem a uznal porážku dřív, než mu

prasknou plíce.

Prohrál bitvu, ale ne válku. Vyplaval na hladinu před plošinou,

kam ho ponorka zavlekla, několikrát se zhluboka nadechl a vrátil se

hned zase pod vodu. Podmořský dok byl stále otevřen.

Stone se jím dostal nazpět do nádrže, a vyhoupl se na molo, ze

kterého skočil za Gorem. Proudy vody z něj jenom crčely, ale na

pohodlí nebyl čas. Jenom odhodil košili, která se mu nepříjemně

lepila na tělo a z hlavy si strhl nacucané obvazy. Potápění v ledové

vodě ho probralo, zas byl ve své kůži a žilami mu proudil

rozpumpovaný adrenalin.

V přístavu kotvilo několik dalších ponorek. Mark si vybral tu, co

byla nejblíže ústí, zaplul do ní ladně jako do kokpitu Merkur a

nastartoval.

Tachometr stroje se prakticky během několika sekund přetočil do

červených hodnot, a rychlost povolená v doku směrnicemi Unie se

pro pilota stala jen vlažným doporučením. Vrtule turbíny se zuřivě

roztočily a vyslaly do bazénu gejzír bublinek. Pak se odpíchly a

ponorka vystřelila za Gorem.

109

Širá moře Oceánie mohla Maxovi poskytnout diskrétní

ochrannou náruč, a Markovi pátrání po něm komplikovala

omezenost vizuálního kontaktu.

Předním průzorem nebylo vidět daleko, a velkou část výhledu

zakrývala hejna pestrobarevných ryb, které si zřejmě podvědomě

uvědomovaly, že do blízkosti těžební plošiny se rybářské lodě

neodváží.

Naštěstí se Gore nestihl dostat mimo dosah palubního sonaru.

Monitor s blikající žlutou tečkou na Markově řídicí konzoli

prozradil směr uprchlíkova snažení, a jeho ponorka se hnala jako

splašená za ním.

Stejně vybavený však byl i průmyslník. Když zaznamenal, že se

k němu Stone rychle blíží, zamířil se svým strojem do větší hlubiny.

Tlak a mořské proudy zde totiž práci sonaru komplikovaly, a

donutily člun v závěsu ještě zrychlit. Motory obou však už

pracovaly na maximum a úpěly přetížením. Vyhraje ten, jehož

výbava se ukáže odolnější.

Ponorky brzy překonaly hranici, kam dosáhlo světlo pronikající z

hladiny a zahalila je neproniknutelná tma. Mark okamžik

zapřemýšlel, jestli má zapojit reflektory, ale uvědomil si, že by se

tím Goreovi jen prozradil.

Stejné myšlenky pronásledovaly i Maxe, a tak se podvodní

honička proměnila ve hru na slepou bábu. Popleteným sonarům

nemohl ani jeden z protivníků důvěřovat, a bral je jen jako

nezávislou nápovědu. Dokud náhoda bloudící stroje nepřivede blíž k

sobě nebo to jednoho ze soupeřů bažících po zničení toho druhého

nepřestane bavit, zůstane to plichta.

Do napjatého ticha v řídicí kabině Stoneovy ponorky zapraskal

reproduktor.

„Stone, jste někde tam venku?“

Na to mohl Goreovi odpovědět, to ho nijak neohrozí. Vzal do

ruky mikrofon a stiskl tlačítko příjmu. Měl rád noční telefony, neměl

tak vysoký tarif.

„Já jsem tady, kde jste vy?“

„Ani smysl pro humor jste neztratil, to rád vidím. Nezměnil jste

se.“

110

„Taky jsem nostalgický,“ souhlasil Mark. „Víte, co mi tohle

připomíná?“

„Netuším.“

„Ale no tak,“ podivil se. „Opravdu ne? Přece náš rozhovor před

několika týdny na vrcholcích Mount Evans. Mluvil jste něco o tom,

že pomsta studí.“

„Ten citát zněl trochu jinak,“ rozvzpomněl se Gore, znechucený

Stoneovou ignorancí. Tehdy si to připravoval tak dlouho, považoval

to za skvělý vtip. „Ale nemůžu po vás chtít, abyste měl klasické

vzdělání.“

„No, hlavně že si pamatuju smysl toho vašeho starého

pořekadla.“

„Nechme toho,“ navrhl Gore. „Přece byste nebyl najednou tak

úzkoprsý. Pojďme se konečně nějak dohodnout, co říkáte, starý

příteli?“

„Jak byste si to představoval, brachu?“

„Necháte mě jít, a já vám svatosvatě slíbím, že už se nikdy

nevrátím.“

„To je lákavá představa.“

„Tak vidíte,“ zaradoval se Gore. „Přece jen jste inteligentní, to

jste mě překvapil. Tak já jedu, pozdravujte Elsu, a tu vaši Unii si

nechejte.“

„Počkejte,“ zarazil ho Mark po chvilce. „Neřekl jsem, že to

beru.“

Gore neměl rád, když si s ním někdo hrál na kočku a na myš.

Zakřičel na Stonea nějakou sprostou nadávku v dialektu orionských

pašeráků, motory ponorky zapojil opět na nejvyšší výkon, a zamířil

nazdařbůh pryč.

Markův sonar zaznamenal, jak se kolem jeho plavidla něco

rychle mihlo a pustil se za tím. Maxmilián zapomněl v afektu

vypnout mikrofon vysílačky, a tak Stone pořád slyšel jeho nadávky

a pípání přístrojů.

Dozvěděl se ale i jiné věci. Upoutal ho i Goreův náhle zmatený

tón.

„Co to sakra…,“ zabrblal průmyslník, a do šumění sonaru v

Markově kabině se přimíchal cizí řev. „Kurva!“ nechal se ještě

111

slyšet průmyslník vyděšeně, a pak se komunikace s jeho ponorkou

přerušila.

Nastalo tíživé ticho.

Mark se natáhl pro vysílačku.

„Maxi?“ zapnul ji. „Maxi, jste tam?“

Odpověď nepřišla, a Stone neměl čas na ni čekat. Jeho stroj totiž

do něčeho měkkého narazil a zastavil se. Motory těžce zabafaly

přetížením, a protože déle nápor nevydržely, trucovitě zastavily.

Kokpit zhasl. Trpět klaustrofobií, zažíval by Mark pěkně perné

chvilky úzkosti.

Venku ve vodě něco znovu zařvalo.

Byl to ten stejný hlas jaký slyšel v komunikátoru. Stone vyhlédl z

okénka, ale krom tmy nic neviděl. Pomohl sonar. Ten problém s

viděním neměl, a ukázal Markovi veliký žlutý flek přímo ve svém

středu. Před ponorkou plavalo něco zatraceně velkého. A nechtělo se

to mazlit.

Trup ponorky cosi drtivě sevřelo jako v lisu a kov zaúpěl

námahou.

Stone si připadal jako sardinka v plechovce, do které se pokouší

dostat hladový generál SDPP. Ponorkou si to obrovské něco

pohazovalo s lehkostí peříčka, pilot uvnitř létal jako míček, a

otloukal se o stěny a přístroje.

Chytil se křesla a s námahou se natáhl k palubní desce. Dřív než

se nenasyta do konzervy dostane, zbývaly Markovy jen vteřiny.

Poslední nadějí bylo tlačítko záložního generátoru. Stiskl ho, a

strojovna zavrčela výbojem energie. Stone ten zbyteček síly která

jeho plavidlu zbyla, přesměroval do předních reflektorů, a posvítil si

ven, co ho to vlastně hodlá sníst.

Gejzír světla prořízl hlubinu, a udeřil přímo do červeného

zaníceného oka monstrózní krakatice, která ve svých slizkých

chapadlech tiskla dvě ponorky. Z kruhovitých úst jí čouhal špičatý

jazyk.

Proti ní vypadaly čluny jako dětské hračky do vany. Kolem nich

se omotávaly desítky černých mozolnatých chapadel vyrůstajících z

tupé ploché hlavy, a zbytek dlouhého těla mizel zase ve tmě, kam

kužel světla nedosáhl.

112

Mark se zapřísáhl že už si nikdy v restauraci nedá oliheň. Obří

zvíře sebou divoce zmítalo, jak mu vadilo přímé bílé světlo, a

nakonec Stoneovu ponorku zářící jako vánoční stromeček pustilo.

Proud ji sice odnesl kousek dál, ale pořád zůstávala vyhladovělému

netvoru na dohled.

Jediný agent SDPP se tak stal svědkem tohoto bizarního

představení.

Tvor uvolněná chapadla soustředil na Goreovu ponorku a

rozlouskl ji jako vlašský ořech. Vyztužený kov praskl jako papír a

vyvalila se z něj kopa bublin. Mezi nimi zahlédl průmyslníka s

vytřeštěným zrakem, jak ho jedno chapadlo popadlo a chtivě ho

strčilo do chřtánu olihně.

Skoro až k sobě mohl Stone slyšet jak to křuplo. Tentokrát

nebylo pochyb, že ďábelský inženýr Maxmilián Gore už problémy

dělat nebude.

Mark polkl a věnoval dlouhodobému nepříteli tichou modlitbu a

sbohem.

Nastala minuta ticha.

Uspokojená krakatice si pak říhla, proplula kolem druhé ponorky

bez povšimnutí a švihnutím chapadel zmizela opět ve tmě svých

domovských vod.

Bylo načase, aby se vrátil i Mark Stone.

21.

Generálova kancelář se změnila k nepoznání. Jindy strohá místnost

odrážející asketickou povahu svého uživatele byla ověšená

barevnými fáborky, vystřihovánkami, vlaječkami a balónky, kterým

vévodil monumentální transparent s nápisem „VÍTEJTE DOMA,

PEGGY A MARKU!“ Sám neméně monumentální Khov stál

uprostřed té vlajkoslávy se skleničkou šampaňského v ruce, a

pozoroval tu nevkusnost smířeným výrazem. Ve tváři měl už v tuto

pozdní hodinu ojíněný ruměnec.

Jeho vesmír získal zpět své jistoty a obrysy, stejně tak Služba pro

Dohled nad Primitivními Planetami. Události minulého měsíce se

113

začínaly zahalovat mlhou zapomnění, a nebýt Rayova hlášení v

archivu nebo zbytku náplasti na čele čerstvě jmenované agentky

Gomézové, staly by se pouhou vzpomínkou. Lidská mysl má

obdivuhodnou schopnost zatlačit nepříjemné vzpomínky rychle do

pozadí.

Mark i Peggy se revitalizovali ze svých zážitků a tohle byla

oslava na jejich počest. Stavili se dokonce i admirál Neumann a

prezident, který chtěl osobně poděkovat za záchranu stanice na

Oceánii.

Jen díky SDPP se dilithium bude těžit dál.

Většina hostů už ale odešla, a mezi stoly s občerstvením

zůstávalo jen zdravé jádro. Peggy s Elsou si povídaly s Evitou,

holky si špitaly a po očku se koukaly na Raye. Ten dělal jako že je

nevnímá, a držel se v hloučku s Markem, Bobem a generálem.

Doma se dozví, co si povídaly.

Měl metody, jak to zjistit. Všechny končetiny už mu opět

fungovaly.

„Příští měsíc mi končí rekonvalescence,“ říkal akorát Mark

generálovi, když se Ray znovu soustředil na rozhovor. „Máte pro mě

novou misi?“

„Pro začátek rutina,“ škytl Khov, vysrkl zbytek bublinek a

jazykem zalovil jahodu na dně vysoké sklenice. „Pojedete na planetu

Keldoran. Ale nejdřív chci vidět zprávu doktora Sovy o vašem

zdravotním stavu! A nemyslete si, že ho ošidíte jenom proto, že je

nováček.“

„Nebojte, pane. Jsem ve stoprocentní kondici. Zeptejte se Elsy.“

„Raději budu věřit zprávě oborníka,“ zamručel generál

spokojeně. Jahoda byla sladká a správně nasákla lihovinou. „I když

je pravda, že poslední doktor, kterého jsme tu měli, tak důvěryhodný

nebyl…“

„Už Hochstaplera našli?“

„Ne, zmizel beze stopy ten den, co spáchala sebevraždu falešná

Peggy. S ním i jeho záznamy a dokumenty. Že to byl on, kdo

zásoboval Gorea krevními vzorky a řídil venku jeho agenty, jsme

zjistili až z komunikačních stop v počítači. Těžko říct, koho všeho

naklonoval.“

114

„Jediným vodítkem zůstávají lidé, které Gore věznil na plošině

Oceánie“ podotkl kapitán Wagner. „Už jsme jejich náhradníky

zajistili a originály jsou na svých místech. Doufejme, že žádný

podvodník neunikl.“

„Co se stalo s klony, které byly teprve ve vývinu?“ zeptal se

android.

„Projekt C byl předčasně ukončen,“ pokrčil generál rameny.

„Ty klony jsme propustili z růstového roztoku, ale pak si je

převzala Sekce 31.“

„Co je to za organizaci?“

„To je přísně tajné. Ale nečekám, že se s nimi ještě někdy

setkáme.“

„Oni je zabili?“ zděsil se Bob. „A co etické hledisko?“

„Tím se Sekce moc neřídí…“

„Takže po světě nebudou běhat kopie důležitých lidí a vy se

nemusíte bát, že vás někdo bude chtít za pár let nahradit,“ pokusil se

Mark odlehčit situaci. „Takovouhle práci by stejně nikdo jiný

nezvládl.“

„Gore to měl dobře vymyšlené. Ještě že jsme se ho konečně

zbavili.“

„Ten chlap mě bude dlouho strašit v nočních můrách,“ zasmušil

se Mark. „A Elsa se ho nezbaví nikdy. To dědictví po něm je jako

dvojsečná zbraň.“

„Ale bát se o něj nemusí, mluvil jsem s právníky z Wolfram and

Hart. Teď když je Gore definitivně mrtvý, nikdo jí jeho podniky už

nemůže vzít.“

„Ne, že by jí na tom tolik záleželo,“ ohlédl se Stone na svoji

přítelkyni. Ve světle lampiónů jí to ohromně slušelo. Jejich oči se

setkaly.

Usmála se.

V tu chvíli Marka napadlo, že vlastně ještě nechce, aby dovolená

skončila.

115

M A R K

STONE

Petr Macek

Královský gambit

Mark Stone je na dovolené a vypraví se

za extrémním lyžováním.

Netuší, že na něj číhá past, umělá lavina.

Mark přežije, ale jeho stav je vážný.

Kdo spustil lavinu?

Kdo se chtěl pomstít Marku Stoneovi a za co?

Nepřátel má dost, vždyť jich do vězení poslal spoustu!

Ray se pouští do pátrání po neznámém zločinci.

Doporučená cena 84 Kč

Doporučená cena pro předplatitele 69 Kč

ISBN 80-237-3909-3

Document Outline

Úvod

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.