VLADO RÍŠA

M A R K

STONE

PRVNÍ MISE

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

© Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství, spol. s r. o., 2005

© Vlado Ríša, 2005

ISBN 80-237-3910-7

Úvod

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století

pokračuje v expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však postupem

času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k

ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s pozemšťany

přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o

techniku, kterou sami nedokázali pochopit. V případě jedné planety

to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli.

Podařilo se zachránit jen několik párů, které byly umístěny do

rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď

Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou

humanoidními bytostmi, měla rozkaz ji pouze zaznamenat, ale v

žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se

podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní

Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném

případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními

planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let

předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů

jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z

agenta činné služby a androida, kteří se nenápadně vmísili mezi

domorodce.

Jedním z takových agentů se stal i Mark Stone.

4

1.

Mladičký poručík Mark Stone stál před budovou svého prvního

zaměstnavatele a ve zpocené ruce třímal holodisk se zařazením.

Ještě ho pobolívala hlava z několikadenního tahu, kterým završili

absolventi Akademie jmenování poručíky.

Mark slavil ještě víc, protože dostat se do SDPP bylo jeho touhou

a tudíž pro něj i velkým ternem. Nedovedl si představit, že by měl jít

k Vesmírné policii či k vojsku. Už na Akademii měl potíže se

subordinací a hodnocení jeho chování bylo jedinou poskvrnkou na

poručíkově štítu.

Stál s hlavou zakloněnou a pozoroval obrovskou budovu, která se

leskla v záři vycházejícího slunce. Několikrát se zhluboka nadechl a

vydal se rozhodným krokem ke vchodu. Prošel automatickými

dveřmi, které vypadaly jako kdyby byly ze skla, ale Mark dobře

věděl, že tomu tak není. Bylo to plastosklo, materiál, který byl

odolnější než všechny oceli jež člověk za dobu železnou dokázal

vyrobit. Hned za nimi stály dva ovoidy, bojoví roboti.

„Předložte průkazku,“ zachrčel jeden z nich, zatímco druhý

pootevřel otvory, v nichž se skrývaly výkonné lasery schopné

zlikvidovat astronef za předpokladu, že ho trefí.

Mark beze slova natáhl před sebe ruku s holodiskem a ovoid ho

pomocí dlouhého chapadla převzal. Holodisk zmizel v úzké štěrbině

na vrcholku bojového robota a prakticky v tomtéž okamžiku

vyskočil opět ven. Robot ho elegantním pohybem připomínajícím

odsek zkušeného šermíře chytil ze vzduchu a podal ho zpátky

Markoví.

„V pořádku, můžete pokračovat. SDPP je v…“

„Já vím,“ vzpamatoval se Mark a vydal se k výtahům, jejichž

stříbřité dveře se leskly na druhé strany haly.

* * *

Vyjel do posledního patra budovy, dveře výtahu se syčivě

5

otevřely a vypustily ho do podobné haly, jaká byla v přízemí, ale

tentokrát ho tam nevítaly ovoidy, ale obyčejný robot, přesněji řečeno

postarší android.

„Á, další zelenáč,“ řekl mírně plechovým hlasem, v němž však

bylo slyšet cosi jako sarkasmus.

Marka to zarazilo. S něčím takovým se ještě nesetkal. Vypnul své

urostlé tělo samý sval a ocelově šedýma očima se pohrdavě podíval

na androida. Chtěl něco odseknout, ale pak si to rozmyslel.

Ty stará plechovko mi nestojíš za to, abych se rozčiloval,

pomyslel si.

„Možná se však, pane, mýlíte,“ upřel na něj postarší android oči.

„Cože?“ vytřeštil Mark Stone oči. „Cos to řekl?“

„Třeba se ve svém úsudku mýlíte, pane,“ zopakoval android a

pokynul mu rukou. „Jděte do tamtěch dveří. Počkáte u sekretářky

velitele SDPP, až si na vás náš nový generál udělá čas.“

„Počkej,“ řekl Mark Stone, „jak to myslíš, nový generál?“

„Tak jak to říkám,“ odvětil suše android. „Generál Khov je tady

dneska první den jako velitel celého SDPP. Ne že by byl takový

zelenáč jako vy,“ pokýval android moudře hlavou, „slouží v SDPP

už patnáct let a prošel celým žebříčkem od obyčejného polního

agenta, přes koordinátora, pak přeskočil všechny administrativní

funkce a stal se velitelem.“

„Co ty seš zač?“ prohrábl si Mark Stone hnědou kštici, která mu

padala do očí.

„Jmenuji se R-2006PZ a poslední agent, s nímž jsem

spolupracoval, mi říkal Ray.“

„Počkej, tomu číslu nerozumím. Co znamenají ta písmenka PZ za

číslem série?“

„Psychický zesilovač.“

„Ahá,“ uhodil se Mark do čela, „četl jsem, že se taková

nepodařená série vyrobila ve Swensonově továrně, ale nebylo jich

mnoho…“

„Máte pravdu, pane,“ přikývl ošumělý robot. „Bylo nás padesát,

já jsem šestý ze série, ale nikdo s námi nechtěl spolupracovat, navíc

sehnat člověka, který by dokázal využívat naše schopnosti, není zase

tak jednoduché.“

6

„Jak ses dostal k SDPP?“

„V rámci zkoušek. Pan Swenson usoudil, že naše schopnosti by

se tady mohly hodit, ale pak se na mě pozapomnělo,“ povzdychl si

android.

„Proč tady hlídáš?“

„Můj poslední společník, velitel Skobryski, předchůdce generála

Khova, zahynul na Terranii CVI při kontrole práce místního agenta

SDPP.“

„Počkej, počkej,“ nakrčil čelo Mark Stone, „teď mě taháš za

nos.“

„Jak to myslíte, pane?“ podíval se na něj průzračnýma a

nevinnýma očima android. „Jak bych mohl tahat někoho za nos?“

„To se jen tak říká,“ zabručel Mark a při tom usilovně přemýšlel.

„Já vím,“ kývl Ray.

„Jak mohl zahynout na Terranii, když je to civilizovaná planeta, a

proč by tam měl být agent SDPP, když přece máme úplně jinou

náplň práce?“

„To vám, pane, nemohu říct, protože oficiální verze je taková,

jakou jsem vám řekl.“

„Dobře,“ popotáhl se Mark za ušní lalůček a pak mávl rukou.

„Vždyť je to jedno.“

„Máte pravdu, pane, Už jste měl být osmnáct vteřin u generála, a

jak ho znám, bude značně nevrlý. Spatně snáší, když se opozdí

někdo jiný než on.“

To už Mark Stone otevíral označené dveře a vcházel dovnitř. V

předpokoji seděla za stolem postarší žena, o níž by se dalo říct

cokoli, jen ne že je hezká. Byla to asi čtyřicetiletá stará panna,

vyhublá až do stavu, kterému se říká vysušená. Na špičatém nose jí

seděly staromódní kostěné brýle, za nimiž její oči vypadaly směšně

obrovské. Jakmile otevřela ústa, vykoukly z nich mohutné koňské

zuby, které by dělaly čest kterémukoli pivovarskému valachovi.

„Poručíku,“ štěkla ječivým hlasem, který připomínal dobře

roztočený kotouč cirkulárky, „máte neodpustitelné zpoždění!“

Stone se nadechl k ostré odpovědi, byl totiž náležitě pyšný na své

důstojnické hvězdy a nemínil nechat na sebe hulákat kdejakou babu.

Než stačil vypustit z úst první hláska, cvaklo to v komunikátoru,

7

zachrčelo to a ozval se odtud burácivý bas:

„Tak už je tady konečně ten…“

„Ano, pane, trochu jsem ho zdržela, abych si zkontrolovala

všechny údaje,“ natáhla k němu ruku a on do ní beze slova vsunul

holodisk.

Usmála se něj a mávla rukou ke dveřím vedoucím do jámy lvové.

Mark na ni nechápavě vytřeštil oči, slyšitelně sklapl ústa a

zamířil ke kůží z mořského plejtvouna potaženým dveřím do

pracovny velícího důstojníka.

2.

Mark Stone za sebou tiše zavřel dveře a vypnul se do pozoru a

strnulým parádním krokem došel tři kroky před obrovský dřevěný

skoro prázdný stůl, na němž se vyjímal masivní prázdný popelník a

několik polozapuštěných obrazovek.

Za stolem trůnil člověk, který vyvolával pocit, že člověk stojí

před obrem. Měl dobré dva metry výšky a půl druhého metráku, ale

hlavně jeho rozložitost a svaly působily tak, že si každý rozmyslel s

ním nějak špásovat. Když k tomu připočteme oválnou tvář a šikmé

černé oči, dědictví po dávných mongolských předcích, a několik

jizev, byl to člověk, před kterým i známý rebelant a kverulant Mark

Stone stál v pozoru a skoro nedýchal. Vyholená lebka se generálovi

leskla, jak na ni dopadalo slunce pronikající zasklenou stěnou, za níž

se naskýtal impozantní pohled na rozlehlou newyorskou aglomeraci.

V ruce žmoulal doutník z Terranie IV, jehož cena byla pro Marka

pocházejícího z poměrně nebohatých poměrů něčím, co daleko

přesahovalo jeho vlastní možnosti.

„Jak si dovolujete přijít pozdě hned první den?! Myslíte si, že

Služba pro dohled nad primitivními planetami je holubník?!“

Mark mlčel. Byl si velmi dobře vědom, že to byly jen řečnické

otázky. Jen se ještě více vypnul a pohled upíral nad Khovovu hlavu.

Generál hřímal dobře dalších pět minut a Mark se začal víc

věnovat helijetům letícím za oknem prostorné pracovny. Tak to dělal

vždy, když si ho podával některý z velitelů Akademie za mnohé

8

prohřešky proti jejím předpisům, jichž se dopustil. Jen jeho

vynikající studijní výsledky ho vždy vytáhly ze všech malérů, do

nichž se dokázal namočit.

Vzpamatoval se, jako obvykle, v okamžiku, kdy burácivý

Khovův bas umlkl.

„… takže abychom si to shrnuli, když jste mě celou dobu

neposlouchal.“ Khovova šikmá očka se zableskla skrývaným

smíchem a Markovi došlo, že tohle není žádný žrout předpisů, ale

velitel ostrý jako břitva.

Mark Stone se na okamžik zamyslel nad slovem břitva, protože

vůbec neměl ponětí, o čem je řeč, ale pak nad tím v duchu mávl

rukou, i když mu bylo jasné, že je to nějaký nástroj, který se

vztahuje k jeho studijnímu zaměření.

„Budete, vzhledem k vaší specializaci, zařazen do oddělení

středověkých planet. To ovšem neznamená, že se nemůžete dostat i

jinam, když to bude situace vyžadovat. Peggy vám přidělí volného

androida a astronef. Od ní budete dostávat instrukce k akcím,

protože, i když je SDPP rozdělena na oddělení, agenty do akce

vysílám já, protože jenom já mám zodpovědnost, a také z toho

důvodu, že naše organizace je pečlivě sledována politiky i z těch

nejvyšších kruhů. Proto si nemůžeme dovolit žádný problém. Máte

týden k nastudování všech pravidel a předpisů, kterými se budete na

svých misích řídit. A také vám vřele doporučuji, abyste věnoval

velkou pozornost výstavce obrazů v hale. Jsou na ní všichni, kdo

zahynuli ve službách SDPP. Byl bych rád, kdybyste nerozšířil jejich

řady, i když vaše materiály ze školy nasvědčují tomu, že se u nás

příliš dlouho nezdržíte. Lidi, kteří nedokážou dodržovat striktní

předpisy, tady nemůžeme potřebovat.“

Khov bouchl pěstí, která velmi připomínala ploutev vyhynulé

velryby, již Mark Stone viděl v muzeu, do stolu, až se obrazovky

zatřásly.

„A připravte se na svou první misi! Vzhledem k tomu, že jste se

k nám dostal jen a jen díky svým studijním výsledkům, a zvláště

šerm, jak to tak vypadá je excelentní,“ řekl Khov sarkasticky, „a

nikoli pomocí tlačenky nějakého vysoce postaveného panáka, mám

pro vás první úkol. Navíc tu nikoho neznáte a nemáte tu navázané

9

žádné kontakty, které by mohly ovlivnit výsledky vašeho pátrání…“

Tentokrát Mark Stone poslouchal velmi pečlivě a dá se říct, že i

napjatě.

„I když jsem se dostal na toto místo díky úmrtí velícího generála,

neznamená to, že mě tento způsob těší. Mám tušení,“ Khov si v

zamyšlení přejel rukou lysou hlavu, „že jeho smrt nebyla nešťastná

náhoda. Zopakuje si jeho poslední cestu po čtyřech planetách, ale,

aby to nebylo tak nápadné, v jiném pořadí. Začnete na Terranii CVI,

pak se přemístíte na Buronii a Urbanii a cestu zakončíte na Jiranii.

Kromě Terranie CVI jsou to všechno planety středověkého typu,

všechny prošly kontrolou přibližně před padesáti lety, takže cesta je

oprávněná. Velitel Skobryski nestačil před svou smrtí odeslat

zprávu, tudíž je ta expedice nutná. Jen na Terranii se zastavovat

neměl. Ale to zjistíte sám. Uvažuji o tom, že s vámi pošlu

zkušenějšího kolegu, ale momentálně není nikdo volný, a kromě

toho by to přece jen mohlo vzbudit nežádoucí pozornost.

Je vám, doufám, jasné, že jen vaše výsledky mohou smazat

neodpustitelné zpoždění, kterým jste se uvedl v SDPP?“

„Ano, pane,“ hlesl Mark Stone a byl ve tváři rudý jako kvetoucí

mák.

„Můžete jít,“ mávl Khov velrybí ploutví, kterou používal místo

ruky.

* * *

Mark Stone se předpisově otočil na podpatku a vypochodoval z

kanceláře. Jakmile za sebou zavřel dveře, zhluboka si oddychl.

„Omlátil vám to o hlavu?“ vycenila na něj koňské zuby

sekretářka. „Z toho si nic nedělejte, bude i hůř,“ pronesla věštecky.

„Jak to myslíte?“ podíval se na ni zvídavě Mark, který věděl, jak

je vhodné mít dobré vztahy se sekretářkami.

Už na Akademii se mu to vyplatilo, neboť rektorova sekretářka,

mimochodem byla to velmi hezká mulatka jen o málo starší než

Mark, mu několikrát vytrhla trn z paty, když se až k velení školy

dostaly hlášky o Markových průšvizích. Takže se měl čas na

vyšetřování připravit a vždycky z něj vyšel jen se ztrátou nějaké té

10

květinky.

„Přečetla jsem si vaše materiály,“ řekla Peggy a podepřela si

hlavu rukou. „Dostal jste se sem díky svým výsledkům a také

vzhledem k tomu, že vedení Akademie uznalo, že se k Vesmírné

policii ani k armádě vůbec nehodíte. A tady je poměrně velká

pravděpodobnost, že přijdete o život daleko rychleji, než způsobíte

nějaké opravdu vážné problémy.“

Hodila mu holodisk a Mark ho obratně chytil.

„Opravdu jste vyhrál Sluneční olympiádu v šermu šavlí?“

Peggyiina tvář byla samý otazník.

„Hm,“ zabručel Mark Stone a vzpomněl si na „dopink“, kterým

ho počastoval jeho trenér, když mu před finálovou skupinou

prozradil, že rektor Akademie zjistil, kdo mu zablokoval řízení

helijetu, tak aby létal v půlkilometrových kruzích kolem Akademie a

nemohl splašené vozidlo nijak zastavit a strávil tak k obveselení

všech studentů a nutno přiznat i učitelského sboru skoro celé

dopoledne.

„Jedině když to vyhraješ, máš šanci, že se to nějak zaretušuje,“

řekl mu tehdy trenér a Mark bojoval jako o život.

Ostatně o něj vlastně šlo.

„Tady máte předpisy,“ hodila mu další holodisk, „můžete si je

nastudovat při letu na Terranii. Dostal jste přidělený astronef

Merkur. Je to jeden z nejstarších modelů, co tady máme, a vystřídalo

se na něm už osm agentů, takže být vámi…“

„… ho rozeberu do posledního šroubku, protože nechci zůstat

viset někde ve vzduchoprázdnu,“ dokončil Mark. „Mám na to týden,

který mi generál dal na nastudování předpisů, ale ty počkají.“

„Horší to bude s androidem,“ Peggy se hluboce zamyslela.

„Nešlo by to bez něj?“ navrhl Mark Stone.

„Nešlo,“ zavrtěla energicky prošedivělou hlavou Peggy, „až si

prostudujete předpisy, zjistíte, že android, mimo jiné, zaznamenává

veškerou činnost na cestě.“

„Aha,“ zamyslel se Mark Stone, „jak to, že generál Skobryski po

sobě nezanechal zprávu, když se všechno natáčí?“

„Právě proto, že s sebou neměl androida. Ray byl v opravě…“

„To je nápad,“ pleskl se do čela Mark Stone, „Tenhle android je

11

volný. Mohl bych ho dostat?“

„Já nevím,“ znejistěla Peggy, „to bude muset rozhodnout generál

Khov. On ho kromě velitele nikdo nechtěl kvůli jeho…“

„Já vím,“ mávl rukou Mark, „kvůli psychickému zesilovači. To

mně nevadí.“

„Opravdu?“ rozzářila se Peggy. „V tom případě je váš.“

„Děkuji,“ usmál se na ni Mark Stone.

„Tady máte kartu na astronef a také poukázku do výstrojního

skladu. Musí vám tam vydat ochranný opasek. O ostatní se už

postará váš android v astronefu.“

„Jaký opasek?“ Mark Stone byl překvapený.

„Vypadá jako obyčejný opasek s velkou kovovou přezkou, v níž

se skrývá atomový článek, který vytváří kolem svého nositele

ochranné silové pole, jež ho chrání před ranami, projektily, i před

paprsky termometu. Ochranný pás je skutečným zázrakem

pozemské techniky. Jedinou jeho nevýhodou je, že při kontaktu s

domorodci se musí snížit intenzita, aby nevzbudil podezření. Je

nastaven pouze na svého nositele a zatím se nikomu nepodařilo

nastavení kreknout,“ zazubila se Peggy, „díky tomu se ani nekradou.

Ale musíte si ho nafasovat na jméno a nechat si ho nastavit.“

„Dobře,“ usmál se i Mark a pak dodal: „Děkuju moc.“

„Rádo se stalo.“

3.

„Marku, tohleto se spravit nedá,“ v Rayově hlase, i když to nebylo

možné, protože androidi neměli žádné naprogramované emoce,

Mark Stone zaslechl tóny rezignace. „S touhle plechovkou bych se

neodvážil ani na Měsíc, natož kamkoliv jinam, obzvláště do

podprostoru.“

Mark Stone si utřel nos do rukávu, přece jenom v hangáru

přiděleném SDPP byla docela pořádná zima, teklo mu z něj.

„Tak s tím budeme muset něco udělat,“ pokrčil rameny.

„Máme na to ještě deset dnů. Teď už víme, co všechno

potřebujeme, jenom je nutné vymyslet, kde to vzít.“

12

Ruce měl špinavé od chladicí kapaliny, která mu na ně vytekla,

když opravoval zabezpečovací zařízení motoru a náhodou zavadil

ramenem o zcela zpuchřelou tlakovou hadici. Nyní měl zašpiněný i

nos a kus tváře. Ray se na něj podíval ode dveří, neboť on sám se

vrtal v řídicím pultu v pilotní kabině, a roztáhl ústa do něčeho

podobného úsměvu.

„Vypadáš jako poslední čistič kanálů,“ poznamenal, „ale ti mají

podstatně nižní plat.“

„To mi ani nepřipomínej, že jsem si vybral pětiměsíční plat

dopředu a celý jsem ho vrazil do tvé opravy,“ zavrčel Mark Stone,

ale přece jen zálibně přejel pohledem po inovovaném androidově

zevnějšku.

A to vlastně hlavní změny byly uvnitř. Některé si Ray udělal sám

a raději o nich nemluvil.

„Teď nemám ani na zaplacení nájmu. No, snad mi počkají, než se

vrátím.“

Otřel si ruce do notně špinavého hadru a tentýž kus látky použil i

na obličej. Po chvíli usilovného utírání začal vypadat o něco líp.

„Už toho dnes necháme, začínám dělat chyby z únavy,“ zabručel

a zamířil k východu z astronefu.

* * *

Prošli s Rayem skrz hangár vyhrazený SDPP a přešli plochu

normálního letiště. Byl večer a rychle se stmívalo. Ve vzduchu se

vznášela vůně odkvétajících květin, kterými se snažili vyzdobit

astroport jeho majitelé.

„To je zajímavé, jaká je v hangáru zima, když venku je docela

fajn,“ vrtěl nechápavě hlavou Mark.

Ray se nadechl k delší vyčerpávající přednášce, avšak Mark

Stone ho zarazil.

„Až někdy jindy. Dnes už toho mám dost.“

Prošli malou brankou, kterou směli používat jen zaměstnanci, a

to ještě jenom někteří. Když se přiblížili ke svému helijetu, vylétl z

vedlejší ulice pestře pomalovaný helijet nejnovější značky a jeho

antigravy hvízdaly námahou, aby se udržel v letové dráze.

13

„Má vypnutou automatiku a řídí ručně,“ poznamenal Ray. „A je

příliš nízko.“

„To je nějaký mlamoj,“ pohrdavě zabručel Mark Stone.

Ray na setinu vteřiny zaváhal, a to je na androida setsakra dlouhá

doba, protože si projel všechny dostupné slovníky, ale ono podivné

slovo tam nenašel.

„Kdože to je?“ zahulákal, aby překřičel hvízdání namáhaných

antigravů.

„Mladý moderní jinoch, navíc s bohatým papínkem,“ mávl rukou

Mark směrem k řítícímu se helijetu.

„Myslím, že máme po vozidle,“ řekl Ray nevzrušeně a jeho slova

se vzápětí potvrdila. Pestře pomalovaný sporťák narazil bokem do

jejich zaparkovaného helijetu, ozvala se rána a hned poté skřípání

trhaného plechu. Oba helijety se do sebe zaklínily a roztočily se na

jízdní dráze. Narazily do dalšího zaparkovaného helijetu a

zdemolovaly ho.

Mark s Rayem se rozběhli k hromadě šrotu, v niž se proměnila

všechna tři vozidla. Android využil své síly a utrhl zkřivená dvířka,

která nešla otevřít. Zevnitř se vykulil zkrvavený mladík a vrhl se na

přibíhajícího Marka.

„Ty svině!“ řval nepříčetně. „To jsi udělal schválně!“

Vrhl se pěstmi na překvapeného Marka. Nicméně mladík narazil.

I překvapený absolvent Akademie je podstatně lépe vycvičený než

mlamoj. Mark lehce odrazil zběsile poletující mladíkovy ruce a pak

ho jednou jedinou, leč dobře mířenou ranou na bradu poslal do říše

snů.

Okamžitě se přestal starat o bezvládně ležícího mladíka a

pospíchal Rayovi na pomoc. Android opatrně vytahoval ze

zdemolovaného helijetu zraněnou dívku. Pracovali jako dobře

sehraná dvojice, takže než začaly vraky hořet, měli venku obě dívky,

které měly shodná zranění, zlomené nohy. Zranění blondýnky

nebyla ani zdaleka tak vážná jako hnědovlásky. Ta ještě ke zlomené

noze, z níž jí crčela krev, měla i ránu na hlavě.

Ray se sklonil k hnědovlásce a ohledal zranění. Vytáhl si nahoru

nohavici na pravé noze a otevřel schránku, kterou měl na stehně.

Vytáhl z ní dvě ampulky. Jednu se zelenavou kapalinou, která

14

sloužila ke zmírnění bolesti, a druhou s jasně rudou tekutinou na

zastavení krvácení. Srovnal kosti na noze a použil speciální lepidlo,

jímž uzavřel ránu. I druhou dívku stačil ošetřit ještě dřív, než se

přiřítily helijety rychlé záchranné služby.

Když předali zraněné k odvozu do nemocnice, otevřela mladičká

hnědovláska oči v okamžiku, kdy ji Mark zvedal, aby pod ni mohli

podsunout antigravitační lehátko.

„Moc děkuji,“ zašeptala, „zachránil jste nás.“

Mark Stone jen stačil zavrtět hlavou a usmát se na dívku.

„To bude dobré.“

Vtom ucítil na rameni ruku, a když se otočil, uviděl policistu a

uvolnil již zaťaté pěsti.

„Vy jste viděli celou havárii?“ zeptal se uniformovaný muž.

„Ano,“ odpověděl Mark Stone. „Jeden z těch helijetu byl i můj.“

„Kam jste jel?“

„Nikam,“ zavrtěl hlavou Mark, „chtěli jsme odjet domů, když

támhleten…,“ ukázal na mladíka, kterého stále ještě zdravotníci

neodvezli, ale který už přišel k vědomí, seděl na kraji cesty a opíral

se zády o jeden ze zaparkovaných helijetů, „… nám ho zdemoloval.“

Mladík zaslechl Markova slova a vyskočil. Přiběhl blíž a

rozkřičel se:

„To je lež! Ten chlap se proti mně vyřítil a napálil to přímo do

mého helijetů! Kdybych nebyl vynikající řidič, mohl nás všechny

zabít! Už jsem volal otci a za chvíli je tu náš rodinný právník. Ten

darebák si to musí odsedět! Víte, kdo já jsem?!“

„Blbej mlamoj,“ zabručel Mark Stone tak tiše, že ho slyšel jen

Ray svým elektronickým sluchem.

„Jsem Markus Grondahlen.“

„Ten Grondahlen?“ vzdychl policista. „Nemáte náhodou

odebrané řidičské oprávnění na tři roky?“

Tatík tohohle blbečka je největší výrobce motorů do astronefů,

prolétlo Markovi hlavou.

„Přesně tak, pane,“ přitakal Ray.

„Dostal jsem ho zpátky, protože…“

… tatík zaplatil všem, doplnil si Mark.

„To není pravda,“ přerušil mladíka Mark Stone. „Ten mladík lže,

15

jako když tiskne.“

„To se bude muset ještě vyšetřit,“ řekl policista v okamžiku, kdy

u hromady plechu, která byla ještě nedávno třemi helijety, zastavil

mohutný černý helijet H-600 a z něj vystoupili dva dobře oblečení

muži.

„Tak co jsi zase provedl?“ zavrčel tlusťoch s narvanou rudou

tváří, který se vzdáleně podobal mlamojovi.

„Já nic, to támhleten!“ ukazoval prstem mladík na Marka Stonea.

V tomtéž okamžiku připlachtil velký helijet místní policie a z něj

vystoupil šéf vyšetřovačky. Mladému policistovi, který byl doposud

jediným zástupcem práva na místě, se evidentně ulevilo. Krátce

shrnul protichůdné zprávy o průběhu nehody a dodal, že došlo k

vážnému zranění dvou dívek v Grondahlenově helijetu. Z

policejního helijetu se vyrojili technici a začali se svou prací.

„Šlo o Jeanettu Lamperiérovou…“

Řetězec hotelů na všech Terraniích, blesklo Markovi hlavou.

„… a Swensonovou, křestní jméno nemám,“ dodal policista

nešťastně.

Astronefy, androidi, doplnil si Mark Stone.

„Táto, jsem v tom nevinně,“ mladíkův hlas byl mírně brečlavý.

„Už se postarám, aby se to pořádně vyšetřilo a můj syn nebyl

nařčen z něčeho, čeho se evidentně nedopustil.“ Tlusťoch se potil.

„To je samozřejmé, pane Grondahlene.“

„Dovolíte, pane?“ vstoupil poprvé do debaty Ray. „Myslím, že

mladý pán utrpěl při havárii, díky nárazu do hlavy, otřes mozku a

nějak se mu to poněkud pomotalo v hlavě.“

„Co si to dovolujete vůči mému synovi?!“ zařval starší

Grondahlen.

„Jsem osobní android přidělený důstojníkovi SDPP a právě jsme

opouštěli letiště, když došlo k nehodě. Protože jsem podle zákona a

znění předpisů pro práci SDPP vybaven nahrávacím zařízením, které

za normálních okolností dokumentuje terénní práci agentů SDPP,

dovolil jsem si natočit i tuto politováníhodnou příhodu od její

počátku. Bohužel tam už není situace, kdy jsme s poručíkem

Markem Stonem vytahovali mladého pána z rozbitého helijetu,

protože jsme se místo natáčení zabývali záchranou jeho života.

16

Samozřejmě po svolení, které zajisté od velení SDPP dostaneme,

předám všechno policii jako důkazní materiál.“

Ray se maličko uklonil a ustoupil do pozadí. Markovi se

ohromně ulevilo. O tom, že Ray má něco takového, jako záznamové

zařízení, neměl ani potuchy. A že ho android využil pro natočení

havárie, by ho už vůbec nenapadlo.

„To poněkud mění situaci,“ řekl distingvovaně oblečený muž

doprovázející staršího Grondahlena. „Jako právník rodiny

Grondahlenů vám zaručuji, že budeme plně spolupracovat s policií

na vyřešení tohoto politováníhodného případu. Naštěstí došlo jen ke

zraněním, a nikoli k úmrtí, takže je možné se domluvit na určitých

kompenzacích…“

„O tom rozhodne soud,“ odpálil právníka šéf vyšetřovačky.

„Který je samozřejmě zcela neúplatný,“ zabručel sarkasticky

Mark Stone, ovšem tak, aby ho nikdo neslyšel.

„Mohl bych dostat vaši adresu?“ přitočil se k Markovi právník.

„Pan Grondahlen vám samozřejmě nahradí jak zničený helijet, tak

by vás chtěl i odměnit za záchranu svého syna.“

Mark vytáhl z kapsy navštívenku, jednu z těch, které si nechal v

mladickém furiantství vytisknout na papíře, když ukončil Akademii

a dozvěděl se, kam byl určen.

Právník se mírně uklonil a rychle následoval svého

zaměstnavatele a jeho syna, kteří už nastupovali do rodinného

helijetu.

Mark zavolal na velitelství SDPP a Khov mu promptně dal své

svolení předat natočené materiály policii.

* * *

Byla už hluboká noc, když opouštěli budovu policie. Mark se

zastavil a pohlédl vážně na Raye.

„Dneska jsi mi zachránil život,“ podrbal se ve vlasech, „a když

ne život, tak určitě velmi nepříjemné oplétačky. Možná že by mě

dokonce i odsoudili, protože prachy starého Grondahlena dokážou

skoro všecko. Chtěl jsem ti za to poděkovat.“

„Není zač,“ odvětil suše Ray. „Ale dovolil jsem si ještě předat

17

onen záznam do tridi, takže se to teď vysílá jako hlavní zpráva dne

po celé sluneční soustavě. Samozřejmě že to nešlo od nás, ale jako

únik informací z policie, ale čtvrt milionu dolsů máte na účtu vy,“

zakřenil se Ray a Mark vzhledem ke tmě si tím nebyl úplně jistý.

„Jak tě to napadlo?“

„Dělají to všichni agenti. Když jejich androidi na nějaké misi

natočí něco zajímavého, tak se to prodá buď do zpravodajství, nebo

jako triky do tridi filmů.“

Mark zůstal stát s otevřenou pusou.

„Agenti v SDPP nejsou bůh ví jak placeni a v mnoha případech

jim ani neproplatí všechny pohledávky. Stát je strašně moc opatrný

na své peníze, pokud mají jít slušným lidem.“

„To jsi vyčetl kde?“ vzpamatoval se Mark Stone.

„To je od jednoho prastarého autora, který napsal několik knih o

osídlování Měsíce dávno předtím, než k němu opravdu došlo.

Jmenoval se Waldo Šarý.“

4.

„Co s tím?“ mával velkou, na tuhém polymetalovém kartonu

tištěnou pozvánkou Mark Stone. „Pozítří odlétáme a ještě nepřišly

objednané součástky. Máme málo času.“

„Samozřejmě že tam půjdeš,“ pokrčil Ray rameny v tak lidském

pohybu, že to až zaráželo.

Mark si stále musel připomínat, že jde o androida, a ne o člověka.

„Snad bych mohl Swensonovi připomenout, že objednané

součástky nutně potřebujeme,“ řekl zamyšleně Mark Stone.

„Dovolil jsem si připravit ti šaty, které jsem dnes koupil. Musíš

hledět na dobré jméno Služby pro dohled nad primitivními

planetami.“

„Jenže tenhle výdaj mi nikdo neproplatí.“

„To nevadí, aspoň budeš mít jeden slušný oblek. A kromě toho ti

přišly peníze za zničený helijet a nějaké ty drobné jako pozornost od

Grondahlenů.“

„Aha,“ povzdychl si Mark a uvědomil si, jak moc se změnil jeho

18

život v okamžiku, kdy se do něj zapojil Ray.

Dnes už si ho bez něj nedokázal představit.

* * *

Uplynula necelá půlhodina a Mark nastupoval do přivolaného

helijetu, který ho odvážel do sídla rodiny Swensonových. Cesta byla

dost dlouhá, protože jejich pozemky ležely až za městem a teď

navečer byly všechny koridory přeplněné, a to i ty, které vedly

přímo u země.

* * *

S měkkým zhoupnutím se helijet zastavil a Mark vystoupil na

lijonové dlaždice, které vyráběli domorodci na Solanu VI a byly tak

drahé, že si je mohli dovolit jen opravdoví boháči.

To abych se předělal na antigrav než šlapat po takové nádheře,

pomyslel si Mark a snažil se našlapovat opravdu zlehýnka.

Pak si uvědomil svoji bláhovost a přestal s tím. U dveří ho čekal

majordom a převzal od něj pozvánku. To všechno byla jenom

fasáda, protože Mark si dobře všiml skeneru schovaného v oblouku

nad vjezdem na pozemky rodiny Swensonových.

Vešel do ohromné haly, která mu připomněla sál newyorského

divadla, kam ho jednou zatáhla jeho tehdejší láska. Kvůli ní opravdu

vytrval až do konce neskutečně nudné opery hrané napůl

porouchanými androidy. Byla to prý anvantgarda.

Ještě nyní se Mark otřásl, když si na to vzpomněl.

„Vítám vás,“ potřásl si s Markem rukou vytáhlý pohublý muž s

prořídlými vlasy, v němž Mark bezpečně poznal majitele nejen

zdejšího domu, ale i mnoha továren po celém známém vesmíru.

Robert Swenson byl jedním z nejbohatších lidí vůbec, avšak

nechoval se podle toho. Byl milý a přátelský, ovšem jen do té doby,

než začal pracovat, pak se z něj vyklubal žraloun, kterému nebylo

radno přijít do cesty. Bylo to vidět na jeho šedivých očích, které

nyní sice zářily teplem, ale kdesi vzadu v nich byl led.

„Dnešní večer je věnován mojí dceři, která díky vám přežila jízdu

s tím bláznem Grondahlenem. Ani jsem nevěděl, že je možné u

19

helijetu úplně vypnout automatiku. Musím se na to podívat,“ ťuknul

se do čela, „aby to nešlo. A také samozřejmě vám, který jste ji

zachránil, protože by jinak uhořela. Lauru už pustili z nemocnice,

ostatně tady má lepší zázemí než tam,“ mávl lehce rukou.

Okamžitě se k nim přitočil sluha s tácem, na němž stály sklenky

se zlatavou tekutinou. Jakmile se k nim přiblížil, zavanula k

Markovi nádherná vůně staré whisky. Téměř nábožně vzal do ruky

sklenku a přivoněl k ní. Na tváři se mu rozlil blažený úsměv.

„Rád vidím někoho, kdo má k tomuto nápoji stejnou úctu jako

já,“ usmál se Swenson a vzal Marka za loket.

Vedl ho na druhou stranu sálu, lidé se před nimi rozestupovali a

teprve nyní si Mark všiml, že na druhém konci haly je výklenek, v

němž stojí postel. Na ní ležela nádherná mladičká dívka, jejíž hnědé

vlasy se jí vlnily kolem hlavy. Skoro seděla, tolik měla za zády

polštářů. Usmívala se na všechny strany a povídala si s několika

dalšími dívkami asi v jejím věku, které seděly kolem lůžka. Mark

Stone by ji snad ani nepoznal, tak se změnila. Když ji tahal z

roztříštěného helijety, byla zakrvácená, napůl v bezvědomí… Nyní

to byla princezna, nad jejíž krásou se tajil dech.

Mark se zastavil a otočil se. V tu chvíli už u něj stál sluha, jenž

mu předal kytici růží, kterou mu připravil starostlivý Ray. Marka by

to vůbec nenapadlo. Mladý důstojník se uklonil a předal Lauře

květiny. Její tvář znachověla, a aby zakryla rozpaky, ponořila ji do

květů a vdechla nádhernou vůni.

Mark najednou seděl na vyřezávané, velmi nepohodlné, ale

krásné židli a povídal si s dívkou, kterou by za normálních okolností

neměl šanci poznat. Teprve po jisté chvíli si všiml, že si nemocnou

zabral zcela pro sebe, a tentokrát se začervenal on, což se mu nestalo

už hodně dlouho. Vyskočil, omluvil se a zamířil mezi lidi. I když to

vypadalo, že Lauru jeho rychlý odchod poněkud zklamal.

Po chvíli, když už měl opět v ruce sklenku s whisky a stál v

koutě, odkud pozoroval hemžení lidí, k němu přišel pán domu.

„Jsem rád, že jste přijal mé pozvání na dnešní oslavu Lauřina

návratu domů. Nicméně bych to rád využil i pracovně. Mohl byste

mě následovat do mé pracovny?“

Mark jen polkl, pak lehce pokrčil rameny a vydal se za Robertem

20

Swensonem. Prošli nápadnými dveřmi do chodby zdobené obrazy,

jejichž kopie Mark viděl na několika výstavách. Jinak byla chodba

strohá, bíle vymalovaná a osvětlovala ji kulovitá světla z planety

Branirdy, kde rostla na stromech jako lákadla pro neopatrné

motýlice.

Swenson vešel do rozlehlé místnosti, které vévodil mohutný krb,

v němž praskalo dřevo a sytilo vzduch v místnosti vůní hořícího

přírodního materiálu, a mohutný stůl s několika monitory.

Robert Swenson se posadil za něj a pokynul Markovi, aby se si

sedl do křesla pro hosty. Stone zapadl do koženého křesla skoro až

po uši, úplně ho objalo. Bylo to nesmírně příjemné a pohodlné.

„Před několika dny dostala jedna z mých továren zakázku na

součástky k archaickému astronefu. Objednavatelem jste byl vy.“

Swenson přešel hned k věci. „Nechal jsem si vypracovat zprávu o

vaší objednávce a zjistil jsem, že dotujete z vlastní kapsy opravu

astronefu, který by už dávno měl být na smetišti nebo v našem

muzeu.“ Swenson se usmál. „Nebudu vám nabízet peníze, jak to

učinil Grondahlen, i když je mi jasné, že byste je využil.“

Mark udělal gesto vyjadřující mírný nesouhlas.

„Nechal jsem na vás převést nejnovější typ astronefu. Je to

vývojový typ pro vojáky, přesněji řečeno pro výzvědnou službu. Je

postaven tak, aby nebylo na první pohled jasné, jakými možnostmi

disponuje, avšak pro jakéhokoli nepřítele je nebezpečným

protivníkem. Doufám, že ho využijete ve prospěch nás všech.

Rozhodl jsem se tak proto, že SDPP povoluje vlastnictví jak

astronefů, tak i androidů. V praxi to není příliš využíváno vzhledem

k nízkým platům v této státní složce, což však nevadí. A také jsem

se rozhodl, že vám daruji nejnovější model androida, který

vyrábíme…“

V tom okamžiku se Mark vymrštil z křesla jako čertík z krabičky

a rozčíleně rozhodil rukama.

Robert Swenson překvapeně zmlkl.

„Nevím, jak bych vám měl poděkovat,“ začal Mark Stone, ale

tentokrát odmítavě zamával rukama Robert Swenson, „astronef je

královský dar. Ale o Raye bych nechtěl přijít. Za těch několik dní,

co je v mé péči a já v jeho, jsem si na něj obdivuhodně zvykl. Pokud

21

to jenom trochu půjde, chtěl bych si ho nechat, i když vím, že byl

SDPP pouze zapůjčen na testy.“

Swenson se podíval na obrazovku, kterou měl po pravé ruce, a

kývl.

„Máte pravdu. Pokud na tom trváte, tak vám ho převedu do

osobního vlastnictví, a navíc k tomu dostanete doživotní upgrady a

opravy, které bude potřebovat.“

Mark stál na vysokém koberci, do něhož se bořil až po kotníky, a

poprvé v životě nevěděl, co říct.

„Jsem vaším dlužníkem a nevím, jestli vám to někdy…,“ Mark se

zadrhával.

„Je to naopak,“ přerušil ho drsně Robert Swenson, „to já jsem

vaším doživotním dlužníkem. Po smrti ženy mi zůstala jenom Laura,

a kdyby nebylo vás a Raye, neměl bych nic. Berte to jako splátku a

máte moji neskonalou vděčnost.“ Robert Swenson vstal a mírně se

uklonil.

Mark Stone ho napodobil.

„A nyní bychom se měli vrátit mezi hosty, neboť jste při dnešní

oslavě hlavním hrdinou,“ Swenson se jen mírně pousmál, „a

nemohu si vás okupovat jen pro sebe. Na to má dnes právo pouze

má dcera.“

Bohužel, je to jenom právě dnes a jenom dnes, pomyslel si Mark

Stone, když vycházel ze Swensonovy pracovny.

* * *

„Máš tady další pozvánku.“ Ray ukazováčkem přivolal Marka k

monitoru. „Tentokrát to není tak oficiálně pěkné.“

„Co to je?“

„Tak se podívej sám,“ ušklíbl se Ray a Markovi se jako vždy v

těchto případech zachtělo uvěřit, že Ray není android, ale přítel.

Mark se sklonil k monitoru a četl:

Dostavte se dnes do budovy Lamperiére Hotel. Jste tu očekáván

ve čtrnáct hodin v kanceláři číslo 2045, která se nachází ve

dvacátém patře. Pan Lamperiére na vás bude mít deset minut.

Podepsaná Lenie Doughalová, osobní sekretářka J. J. Lamperiéra.

22

„Tohle pozvání mi tónem připomíná první návštěvu u generála

Khova,“ zavrčel Mark Stone a přejel si hřbetem ruky po špičce nosu.

„A to tam přijdeš tentokrát včas,“ ironie z Rayova hlasu jen tak

decentně ukápla.

* * *

Přepychově zařízená kancelář osobní asistentky byla značně

neosobní. Bylo vidět, že se na ní architekt vyřádil. Byla velmi

pěkná, ale Mark si pomyslel, že by v ní nevydržel pracovat ani půl

hodiny.

Ani Peggy by to nedokázala, vzpomněl si na kolozubou

sekretářku generála Khova.

Stěny zdobily moderní obrazy z přelévajících se barev, nábytek

byl z dokonalé napodobeniny teakového dřeva, monitory tak tenké,

že se jimi dal krájet chleba.

Ten nábytek je snad z opravdového dřeva, vytřeštil poručík Stone

oči a mírně se orosil, když si měl do jednoho z křesel sednout, aby

vyčkal pozvání.

Trvalo dobrých patnáct minut, než se ozval suchý hlas postaršího

pána, který nařizoval vpuštění poručíka Stonea do kanceláře.

„Těmito dveřmi,“ zcela zbytečně ukázala vyzývavá černovláska

na masivní vysoké dveře, za nimiž zcela evidentně trůnil majitel

celého hotelového impéria.

Mark pružně vstal, protáhl se a několika kroky se ocitl přede

dveřmi. Otevřely se samy, neboť sekretářka stiskla skoro neviditelné

tlačítko.

Mark Stone vešel do místnosti, která svojí rozlohou připomínala

kraolanové hřiště. Když se zahleděl do dáli, kdesi v mlhách uviděl

obrovský stůl, za nímž trůnil suchý, nevysoký, postarší holohlavý

muž. Potřásl hlavou a musel se svým představám pousmát.

Samozřejmě že místnost byla veliká a také navržená špičkovým

architektem tak, aby případného návštěvníka zdrtila svou velikostí a

už předem ho odsoudila do role poníženého prosebníka. Na to však

byl Mark Stone příliš otrlý. Klidně došel až ke stolu, usmál se a

usedl do křesla stojícího mírně stranou. Zcela ignoroval už na první

23

pohled příšerně nepohodlnou židli přímo před stolem. Na stěně za

hoteliérem visela na zdi zelená vlajka s vyšitým zlatým maltézským

křížem.

Lamperiére se na Marka Stonea díval černým očima pichlavýma

jako trnky. Ústa měl stažená do mírně opovržlivého úsměvu.

„Pozval jste mě, pane,“ mírně sklonil hlavu Mark, „ale

omlouvám se, neboť mám čas jen pět minut, vzhledem k tomu, že

jste mě nechal čekat. Jsem státním zaměstnancem a SDPP si velmi

cení mého času, než aby mě jím nechala plýtvat.“

Postarší muž zalapal po dechu. Něco takového se mu zřejmě už

nestalo dlouhá léta. Trvalo pár okamžiků, než se vzpamatoval.

„Chtěl jsem vám jen poděkovat, když jste se nachomýtl k té

nešťastné havárii, o níž nejsem přesvědčený, že ji mladý Grondahlen

zavinil.“ Tichý a mírně skřípavý hlas staršího muže zněl místností

jako ševelení větru. „Splnil jste svou občanskou povinnost a

zachránil životy těm mladým truhlíkům. I když jsem slyšel, že

většinu práce stejně zastal Swensonův android…“

„Děkovat mi nemusíte,“ opáčil Mark Stone, jemuž se majitel

zdejší místnosti zamlouval čím dál tím míň. „Máte pravdu v tom, že

jsem udělal jen to, co by udělal každý slušný člověk nebo android.“

Mark Stone vstal, znovu se mírně uklonil a vypochodoval ze

dveří, které z této strany měly kliku. Nechal za sebou človíčka s

otevřenými ústy, který nebyl schopný kloudného slova dobrých pět

minut.

5.

„Vstávat, pane,“ probil se laskavým hlasem pronesený příkaz mlhou

Markova nevědomí.

Bylo v něm i trochu jízlivosti, ale to tam snad ani nemohlo být,

vždyť androidi nemají… Mark si protřel oči, ale moc to nepomohlo.

„Přechod z podprostoru je za námi a blížíme se k Terranii CVI.“

Mark Stone se namáhavě zvedl z lůžka a chytil se za hlavu.

Třeštila mu jako po pitce toho nejhoršího alkoholického patoků,

kterou si udělali na Akademii po skončení prvního ročníku. Oči se

24

mu jen pomalu zaostřovaly a teprve nyní uviděl před svým

obličejem ruku s pohárem mléčně bílé tekutiny.

„Vypij to, udělá se ti líp.“

Mark Stone vzal do mírně roztřesených rukou pohárek a nepříliš

chutnou tekutinu vypil na jeden zátah.

„Whisky to tedy není,“ zabručel.

„I na ni možná dojde,“ potěšil ho Ray.

„Fakt?“

„Terranie CVI je pověstná svými hotely a výletními místy. Jako

všechny Terranie je prakticky shodná se Zemí, takže není nutné,

abych ti dával školení. Jsou tu dva menší kontinenty, na jednom je

dominantou pohoří vysoké až sedm tisíc pět set metrů, pokryté

věčným sněhem. Na druhém, který je nedaleko rovníku, je

dominantou rozlehlá poušť. Ostrovy nedokázaly dát přírodě dostatek

prostoru na to, aby se tu mohl objevit významný suchozemský život.

Zato v moři je dostatek fauny a flóry. Vzhledem k tomu, že není ani

ta nejmenší pravděpodobnost, že by se tu vyvinul inteligentní život,

byla uvolněna k využití. Nejsou tu žádná významná ložiska

minerálů. Agentem SDPP je tu Oliveiro Costa.“

„Proč tady má SDPP externího agenta? V materiálech jsem to

nemohl najít.“

„Je tady příliš velká koncentrace bohatých lidí a příliš blízko k

zapovězeným planetám Buronii a Urbanii. Na obou jsou…“

„Já vím,“ mávl rukou Mark Stone, „civilizace středověkého

typu.“

„To je a není pravda,“ zavrtěl hlavou Ray. „Na Buronii to platí

jednoznačně, ale na Urbanii jsou výjimky. V jejích oceánech se

zachovaly druhohorní potvory, alespoň tak to bylo uvedeno v

materiálech.“

Mark mávl rukou a řekl:

„Uvidíme až na místě.“

* * *

„Vítám vás na Terranii,“ potřásal malý, podsaditý, hnědovlasý a

mírně obtloustlý agent SDPP major Oliveiro Costa Markovi rukou.

25

„Čekal jsem, že se tu kvůli té nešťastné příhodě někdo objeví, ale

myslel jsem si, že to bude daleko dřív.“

„Výměna vedení vždycky naruší hladký chod jakékoli

organizace,“ poznamenal hlubokomyslně Ray, který stál krok za

Markem.

„Doslechl jsem se, že k tomu došlo při hlubokovodním

potápění,“ poznamenal Mark Stone, když mířili k helijetu nejnovější

série.

„To máte pravdu,“ kývl Costa, „podal jsem o tom hlášení.“

„Můžete mě zavést na místo, kde se to stalo? Mám projít všechna

místa, kde se generál nacházel, a místo, kde zahynul, bude jedno z

nejdůležitějších.“

„Ale samozřejmě,“ rozzářil se jako sluníčko Costa. „Je to

nejoblíbenější část místního turistického komplexu. Jde vlastně o

obrovské přírodní akvárium, vedoucí až do hloubky tisíc šest set

metrů pod hladinou. Samozřejmě, jsou tu i jiná lákadla, jako

extrémní lyžování na západě v horách Sequoj, létání nad pouští

Maurie a další. Ostatně vybere si tady každá finanční kategorie…“

Mám pocit, že Costa by se spíš hodil za agenta cestovní kanceláře

než na majora SDPP, pomyslel si Mark Stone.

„Myslím, že máš pravdu,“ zabručel Ray a znovu Marka

překvapil.

Stone si stále ještě nezvykl, že Ray někdy může „slyšet“ jeho

myšlenky. Android mu vysvětlil, že je to dost výjimečné, protože

lidí, kteří mají předpoklady k telepatickému spojení, není mnoho, a

proto se výroba jeho série zastavila, neboť pro ni nebylo využití a

androidi byli příliš drazí.

„… ale k tomu dojde až zítra. Dnes už je poměrně pozdě,“ Costa

se podíval na drahé náramkové hodinky, „už jsou tři hodiny. Určitě

si budete chtít po dlouhé a únavné cestě odpočinout. Objednal jsem

vám pokoj v Lamperiére hotelu. Je nejen nejlepší, ale vzhledem k

dobrým vztahům s touto firmou máme významné slevy, což těší

naše finančáky.“

Mark přikývl a vlezl do načančaného helijetu. Projížděli ulicemi

plnými zeleně, zvláštních stromů, keřů a květin dovezených z

různých planet.

26

„Život tady musí být příjemný,“ poznamenal po chvíli Mark

Stone.

Costa se jen mlčky poklepal po vybouleném břichu.

„Je to náročné při našich platech, ale když se člověk stará, tak

má.“

Mark na to jen pokrčil rameny, na takovouhle filozofii byl ještě

příliš mladý a nezkušený, i když něco podobného zažil již v

Akademii.

Zastavili před honosnou budovou, která se vymykala i zdejšímu

standardu. Vstup byl podepřený řeckými sloupy a naznačoval

serióznost. Mark se mírně ušklíbl. Vešli do haly, kde by se dala hrát

tri-di tragédie s třemi tisícovkami statistů a ještě by tu nebylo

přeplněno. Oliveiro se tu pohyboval jako doma. Zamířil přímo k

mahagonové obludnosti, která měla být recepcí. Za pultem stáli živí

lidé, což Marka mírně vyvedlo z míry.

Tedy to je snobárna, pomyslel si překvapeně.

Mrkl na Raye, který se chápavě usmál.

* * *

„Předpokládám, že si nemyslíte, že se půjdu s vámi potápět,“

zasmál se žoviálně Oliveiro Costa, dnes oblečený do bílého obleku z

alteránské burroviny.

„Ani by mě to nenapadlo,“ ušklíbl se Mark. „Ale potřebuju

nějakého průvodce, tohle podvodní loviště je obrovské, a jestliže

mám prohlédnout místo, kde zahynul generál…“

„Samozřejmě je připravený,“ zaculil se Oliveiro a ukázal na

ovoid, který se líně pohupoval v drobných vlnkách u sestupu do

vody. „Nebudete se potápět hluboko, jenom nějakých dvě stě metrů.

To je maximální hloubka povolená pro začátečníky a lidi, kteří se

sem přišli jenom podívat. Opravdové lovy začínají hlouběji, tam

jsou…“

„Já vím,“ zamával Mark Stone rukama, „pro sváteční lovce sem

speciálně přivezená zvířata z různých planet.“

Přetáhl si přes hlavu průhlednou blánu, která mu k ní pevně

přilnula a začala dodávat speciální dýchací směs pro velké hloubky.

27

Ray naposledy zkontroloval Markovo vybavení a pak zvedl palec na

znamení, že je všechno v pořádku. Stone došel kolébavým krokem

ke kraji, provedl rutinní kontrolu vybavení a poplácal kameru na

hrudníku a malý termomet na opasku. Pak kývl hlavou a skočil do

vody.

Mark Stone klesal do hloubky a ovoid ho následoval. Mark se

rozhlížel kolem sebe nejen proto, aby se kochal nádherou

podmořského světa, ale také aby dával pozor na nebezpečná zvířata.

Dobře si pamatoval upozornění, že sice fungují oddělovací paprsky,

ale může se stát, že některé ze zvířat najde cestičku, jak se přepážce

vyhnout. Ovoid by sice měl zasáhnout, ale Mark se raději spoléhal

sám na sebe. Neskutečně průzračná voda umožňovala skvělý

rozhled. Teprve po delší chvíli si Mark uvědomil, že světlo

nepřichází shora, ale je tu všude, takže s hloubkou neubývá. Kolem

něj proplouvali delfíni, kosatky, žraloci, ale Mark pro ně nebyl

kořistí, takže si ho nevšímali, právě tak jako Burbosaidi z Terranie

II, Myrmikonti z Nolfy VI, či Geriasti z Petrosie. Ovoid na Marka

zablikal příjemným zeleným světlem, které podle domluvy

znamenalo: Následuj mě.

Mark se podřídil a zamířil ke skalám, které se vynořily z hlubiny.

Voda byla příjemně teplá. Dýchalo se mu lehce a pohyb ve vodě ho

nenamáhal. Ovoid se zastavil vedle malé plošiny, která vykousla

vystupující horu, takže vypadala jako vykotlaný zub. Na povrchu

ovoidu se objevil obraz, který ukazoval totéž místo, a pak nastoupila

animace.

Ke hladké stěně připlouvají člověk a ovoid. Člověka najednou

zkroutí křeč, rozhodí rukama a připlouvající ovoid vybuchuje při

nárazu na skálu. Člověk pomalu padá do hlubiny a jeho tělo je

rozdrásané výbuchem strážného robota.

Mark už tuto rekonstrukci nehody viděl několikrát. Ale její

opakování přímo na místě nehody v sobě mělo zcela jiný náboj.

Markovi se najednou zdálo, že se voda ochladila. Vyplašeně se

rozhlédl kolem sebe, ale v okolí se nic nezměnilo. Zhluboka se

několikrát nadechl, aby se uklidnil. Nakonec se mu to podařilo.

Ovoid ho několikrát obkroužil a pak zamířil nahoru ke slunečnímu

světlu a teplu. Mark se chystal ho následovat, ale ještě jednou se

28

pořádně rozhlédl po okolí, kde se ještě povalovaly zbytky

vybuchnuvšího ovoidu, které ještě nebyly sebrány kvůli vyšetřování

nehody. O několik metrů níž zahlédl Mark cosi, co se zatřpytilo.

Prohnul se v pase a několika energickými kopnutími ploutvemi se

přiblížil k noži, který se navlas podobal tomu, co měl připevněný v

pouzdře na lýtku.

Natáhl k němu ruku, ale najednou se z velkého tmavého otvoru

vedle nože, kterého si předtím Mark Stone nevšiml, vynořila dlouhá

chapadla pokrytá nepříjemně vypadajícími přísavkami. Za nimi se

objevilo i pytlovité tělo neznámého hexopuse. Chapadla ovinula

Markovy nohy a přisála se k nim. Stone vytrhl dýku z pochvy a

začal bojovat o život. Bleskově vrhl pohled vzhůru, kde se poklidně

vznášel ovoid, který ho měl chránit. Bolest v nohách ho přiměla, aby

se okamžitě soustředil na záchranu svého života. Mával kolem sebe

zběsile dýkou, ale ta procházela hexopusovým tělem bez jakéhokoli

odporu.

V té chvíli se Markovi spojily fakta do sebe. Zavřel oči, ale stále

měl před vnitřním zrakem vlající chapadla kolem svého těla. Mark

se napnul a soustředil se na vzpomínku, která mu byla nesmírně

příjemná – na návštěvu u Swensonových. Představil si sebe, jak sedí

u lůžka půvabné slečny, a najednou chapadla začala průsvitnět a

mizet. Mark Stone otevřel oči a podíval se dolů. Na noze mu visel

malý hexopus a živil se jeho krví. Mark ho smetl jediným pohybem

a prudce vyrazil vzhůru. Ovoid ho následoval v cestě ke hladině.

Tenký čúrek krve, který se táhl za Markem, přilákal pozornost

několika menších Burbosaidů, ale ty ovoid odradil slabými výstřely

z termometu. Než dorazili na hladinu, rána na Markově noze se

prakticky zavřela.

* * *

Mark Stone ležel na obrovitánské rozkošné posteli a sledoval

svůj boj s mrňavým hexopusem, jak ho natočil ovoid. Velmi se to

podobalo animaci rekonstrukce generálovy smrti.

„Víš, co je na tom, Marku, zajímavé?“ ozval se Ray, který

sledoval celou scénu už po několikáté a stále ji zastavoval a

29

zvětšoval si některé části obrazu. „Že tenhle hexopus je zcela

neznámý druh. Je několik podobných, jsou to paraziti nebo spíš,“ na

setinu vteřiny se zamyslel, „symbionti velkých predátorů. Žijí

přichyceni na jejich kůži, cestují s nimi, sbírají odpadky z jejich

stravy a čistí jejich kůži od cizopasníků. A někdy se napijí i jejich

krve. Ale hexopus, který využívá telepatie ke zmatení kořisti… O

tom není nikde záznam v mých informačních kanálech. Ale odeslal

jsem dotaz na ústředí SDPP a uvidíme, jestli se nenajde něco tam.“

S mírným zafuněním se otevřely dveře do Markova apartmánu a

dovnitř vběhl vyplašený Oliviero Costa. Jeho tmavá tvář byla

zešedlá a potil se.

„To jsem rád, že se nic zvláštního nestalo,“ vyhrkl. „Kdyby tady

zahynul druhý příslušník SDPP, tak by z toho byl…“

… pěknej průser, doplnil si jeho větu v duchu Mark Stone. A

tebe by odvolali z teplého místečka.

„… pěknej mazec,“ dokončil Oliviero. „Našel jste něco, co by

vysvětlovalo generálovu smrt?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Mark Stone. „Narazil jsem tam jenom na

neznámý druh hexopuse, který tu zřejmě zbyl po nějakém

predátorovi, jehož sem přivezli k odstřelu nějakému zazobanci.“

„To je možné,“ souhlasil Oliviero Costa a z kulatého obličeje si

setřel pot velkým krajkovým kapesníkem. „Kdy odlétáte?“ zeptal se

ještě na odchodu.

„Zítra ráno. Právě jsme s Rayem vypracovávali zprávu ze

zdejšího pobytu pro generála Khova. Předpokládám, že bych vám ji

mohl předat k odeslání asi tak za hodinu.“

„Nepřišla pro mě nějaká zpráva z ústředí?“ zeptal se Ray.

Costa jen mlčky zavrtěl hlavou a zmizel za dveřmi.

„Byl nějak příliš nervózní,“ poznamenal Mark Stone se

zadumaným pohledem upřeným na dveře, za nimiž právě zmizel

místní agent.

„To bys byl taky, kdyby ti tu zahynul tvůj nadřízený a o něco

málo později málem další člen firmy,“ řekl Ray, ale Mark v jeho

hlase postřehl něco, co tam být nemělo, pochyby.

30

6.

„Tyhle dálkové přelety nejsou nic pro mě,“ bědoval Mark Stone, i

když vzdálenosti mezi Terranií, Buronií, Urbanií a následně Jiránií

nebyly velké.

Přelety však následovaly rychle po sobě, protože ani na Buronii a

Urbanii Mark nenašel nic zajímavého. Byly tu civilizace

středověkého typu, takže si Mark Stone procvičil šerm, ale to bylo

asi tak všechno, co užitečného si z těchto planet odnesl.

Ray měl tentokrát v ruce dvě skleničky. V jedné se převalovala

bílá, nevábně vyhlížející tekutina pomáhající proti nevolnosti při

letu podprostorem a v druhé nahnědlá tekutina s výraznou vůní.

Mark okamžitě sáhl po té druhé, ale Ray ucukl.

„Musíš nejdřív vypít tohle,“ podal Markovi skleničku s bílou

tekutinou.

Mark Stone ji s obličejem svraštělým, jaký vídáme u mimina,

vypil na jeden zátah. Pak si vzal skleničku s alkoholickým nápojem

vyráběným na dvoře Urbana XXVI., který se podobal Markově

oblíbené whisky. Potěšilo ho, že se Ray postaral o jeho zásobu na

palubě Merkura.

„Nyní kontrola jazyka používaného na Jiránii.“ Ray se opřel o

stěnu Markovy kajuty a plynně přešel do nového jazyka.

Marku Stoneovi to nedělalo problémy, protože mluvil právě tak

dobře a se stejným přízvukem jako android.

„Jiránie je planeta o velikosti nula celá devadesát šest Země. Její

složení je prakticky stejné, takže není důvod k obavám. Očkování

proti místním patogenním mikroorganismům jsi dostal, takže ani

tady nebude žádný problém.“

„Souši tvoří dva kontinenty a ostrovy o celkové ploše dvacet šest

procent povrchu. Nacházejí se mezi mírným a subtropickým

pásmem. Na obou jsou civilizace, na jižním spíše ještě doba

bronzová, možná vzhledem k tomu, že je tam drsnější podnebí,

zatímco na severním už doba železná, spíš středověk. Vzhledem ke

vzdálenosti mezi kontinenty o sobě navzájem nevědí,“ dokončil

přehled Mark Stone.

31

„Výuka proběhla na výbornou, takže můžeme přistoupit k

přistání,“ odsouhlasil Ray a vyšel z kajuty.

Mark ho následoval do pilotní kabiny, kde usedl do svého

obvyklého křesla druhého pilota.

„Začneme nejdřív na severním kontinentě,“ rozhodl Mark.

„A to proč?“ usmíval se Ray, který si ověřoval, jestli se už dobře

vyzná v mladíkových duševních pochodech.

„Je tam jaro, vyšší stupeň civilizace, takže máme větší šanci na

získání informací vzhledem ke složitější infrastruktuře společnosti,“

vysvětloval Mark Stone.

„A taky je to středověká civilizace, na kterou máš vzdělání,“

dodal lišácky Ray a Mark se na něj dlouze zadíval.

Dobře věděl, že androidi nemají nic takového jako city a smysl

pro humor, ale u Raye si tím nějak přestával být jistý.

„Nicméně jsem to předpokládal, takže jsem připravil oblečení a

výzbroj,“ řekl klidným hlasem android a vyšel z pilotní kabiny.

Mark se zatím zabýval kontrolou naprogramování přistávacího

modulu a měl neodbytný pocit naprosté zbytečnosti, protože Ray byl

schopný dělat všechno lépe, rychleji a dokonaleji. Pak nad tím v

duchu mávl rukou a pomyslel si: Však ono se něco najde v čem

budu lepší.

* * *

Přistávací modul tiše klouzal atmosférou a směřoval k městu,

které mělo na mapě vytvořené před padesáti lety jméno Charlis.

Mark sledoval precizní pilotní práci svého androida a upravoval si

krajky na zápěstích.

„Nebude to zastaralé?“ zeptal se Raye.

„Móda se nemění tak prudce. Ostatně, máš být venkovský

šlechtic, a o těch bylo vždycky známo, že jsou, alespoň co se módy

týče, sto let za opicemi.“

„Tak to ti děkuju,“ zabručel Mark, „budu se muset pořádně

podívat dopředu, jestli tam nějakou neuvidím, abych…“

„Tak na to ti snad stačí pár skleniček alkoholu,“ poznamenal

android a dál se velmi soustředěně věnoval pilotáži.

32

Mark Stone jen polkl, nehodlal v té debatě pokračovat. Měl pocit,

že by stejně nevyhrál.

„Jakou máme výzbroj?“ zeptal se Mark.

„Tentokrát máš dýku a meč. Brnění zatím nebude potřeba, to

ponesu já,“ povzdychl si teatrálně Ray. „Já budu mít meč a luk.

Kuše by byla lepší, ale tu tady zatím ještě neznají. A podle předpisů

nesmíme na planetách narušovat přirozený…“

„Já vím,“ zavrčel Mark Stone, „předpisy mám nastudované skoro

tak dobře jako ty.“

„Už mlčím, pane,“ zdůraznil Ray poslední slovo.

* * *

Obvyklé místo pro přistání, nějaká mýtina v lese, která jim

zaručovala, že je nikdo nepovolaný neuvidí, byla tentokrát dost

vzdálená od nejbližší osady. Zato byla blízko mořského pobřeží.

„Půjdeme raději po břehu, než abychom se prodírali lesem,“

navrhl Mark Stone.

Ray se bleskově promítl mapu, kterou nasnímali ještě včera v

orbitě, aby se doplnila mapa, kterou vytvořili při poslední návštěvě

před padesáti lety. Po několika milisekundách souhlasně kývl.

Zamířil, s velkým vakem na zádech, k pláži, která se nacházela

maximálně dva kilometry od nich. Mark Stone ho následoval a

pečlivě se rozhlížel kolem, protože nejen ze školy, ale i ze

zkušenosti, které nasbíral na Buronii a Urbanii, věděl moc dobře, že

nebezpečí nikdy nespí, právě tak jako dravá zvěř. Zvlášť když je nad

ránem a slunce ještě nevyšlo nad obzor.

Vyplatilo se mu to.

Následoval Raye v odstupu pěti šesti kroků. Android se právě

vyhýbal velkému keři, rostoucímu pod košatým listnatým stromem,

když mu na záda skočila kočka. Zvíře mělo kulatou hlavu, krátký,

tupý čenich, skvrnitou žlutohnědou kožešinu a dlouhé, obratné

pracky se zatažitelnými drápy. Právě ty se nyní zaťaly do vaku na

Rayových zádech. Útok byl proveden tak rychle a nehlučně, že ani

Ray na něj nestačil zareagovat. Zato Mark se vzpamatoval bleskově,

vytrhl dýku z pochvy a dvěma skoky byl u androida, který se snažil

33

shodit vak, drásaný rozzuřeným útočníkem. Zvíře přitom škvrčelo a

předními prackami se dostávalo stále blíž k nechráněnému

androidovu krku. Ray se potácel pod vahou padesátikilového

zvířete, které se zmítalo na jeho zádech.

Mark Stone objal zvíře levičkou hned za předními prackami a

dýkou ho bodl do oka. Ostrá zbraň projela oční bulvou až do mozku.

Zvíře otevřelo tlamu a vydalo ze sebe smrtelné zachroptění a poté

zůstalo bezvládně viset Markovi v rukách. V té chvíli se Rayovi

konečně podařilo shodit vak ze zad, ale to už bylo po všem.

Mark Stone pustil mrtvého útočníka na zem a zhluboka se

nadechl. Po dobu útoku totiž zatajil dech. Pak setřel z tváře pot,

který se mu tam znenadání objevil, sedl si do mechu a zády se opřel

o mohutný listnáč, z něhož před chvílí predátor seskočil. Srdce mu

prudce bušilo a uklidňovalo se jen velmi pomalu. Pomalým až líným

pohybem otřel z dýky zbytky oční bulvy a mozku dravé kočky.

Ray si mezitím prohlížel Markův úlovek.

„Na Zemi existovalo něco podobného a jmenovalo se to ocelot,“

konstatoval klidným a vyrovnaným hlasem. „Ale tohle je úplně nový

druh u nás doma neznámý. Stáhnu z něj kůži, a pokud ji přivezeme

na Zemi a neseberou nám ji v SDPP či celníci, tak bys za ni mohl

dostat docela slušnou cenu. Najdou se tam bohatí lovci, kteří za ni

dají nekřesťanské peníze.“

„O peníze mi nejde,“ zavrtěl hlavou Mark.

„O peníze ti nejde, ale co když budeš muset nechat opravit

astronef nebo mě, když ti teď patříme.“

„Tebe mám u Swensonů doživotně zadarmo, ale ohledně

astronefu… To by mělo zaplatit SDPP.“

„Tak to slez ze stromu nadějí,“ opáčil android, „ani generál

Skobryski od účetních nedostal vždycky zaplaceno to, co utratil. A

ty nejsi generál, jenom obyčejný zelený poručík,“ dodal mírně

zlomyslně.

„Asi máš pravdu,“ podrbal se Mark zamyšleně pod levým okem,

které ho začalo svědit.

Ray už se mezitím pustil do stahování kožešiny.

„Jen ji budeme muset nechat vyčinit, ale to vydrží až do

Charlisu,“ řekl Ray, když zabalenou kožešinu připevňoval na vršek

34

svého vaku. „Ale rána to od tebe byla pěkná,“ pokýval uznale

hlavou, „vůbec jsi nepoškodil kožešinu.“

Za necelou půlhodinu už scházeli dolů z dost příkrého srázu na

písčitou pláž lemující mořský břeh jako krajka lemovala Markův

rukáv. Mark se zadíval na vzdouvající se moře, vlny, které se

syčením narážely na povlovný břeh a opět sklouzávaly zpět. Byl to

neměnný koloběh, který však vždycky dokáže připoutat lidské oko

svou nádherou a tajemností.

Mark popoběhl, aby dohnal Raye, který kráčel dál strojovým

krokem.

Sešli na pláž, která se táhla až k obzoru. Ray zahnul doprava a

přešel na vlhký, vodou zpevněný písek. Mark se zastavil a natáhl

vzduch do nosu. Pak se otočil a polohlasně zastavil Raye:

„Počkej, támhle něco je.“

„Já vím,“ kývl Ray. „Je tam oheň a u něj lidé. Předpokládal jsem,

že jim budeš chtít vyhnout, když ještě nejsme řádně vystrojeni, tedy

nemáme koně.“

„Třeba to budou prostí rybáři a vytáhneme z nich dostupné

informace.“

„Jak chceš,“ pokrčil Ray rameny a otočil se zpět. „Ale mně se to

nezdá.“

Mark otřepal ze svého šatstva větvičky, které se tam nachytaly

cestou lesem.

Za pár minut došli k ohni. To, co se z dálky zdálo být malým

ohníčkem, z blízka bylo velkou vatrou, nebo spíše pohřební hranicí,

kolem níž stálo šest ozbrojených mužů. Mark s Rayem se zastavili v

uctivé vzdálenosti, protože nechtěli rušit obřad.

Jeden z mužů si asi všiml jejich přítomnosti a otočil se k nim:

„Jestli chcete uctít památku zavražděného hraběte Roderiga s

námi, tak vám bránit nebudeme.“

„Bohužel, nejsme zdejší, takže nevíme, kým byl a proč byl

zavražděn. Nicméně nikdo by neměl být takto sprovozen ze světa,“

řekl vážně Mark Stone a pokročil mezi muže.

Jako kdyby hranice čekala na jejich příchod, vysoce vzplála a s

hukotem strávila tělo muže položeného na márách.

Za několik minut skoro pohasla a slabý vítr přicházející z

35

pevniny rozvál ještě horký popel po mořské hladině.

„Kdo jste?“ otočil se k Markovi nejstarší muž z té šestice a také

nejdůstojněji vypadající.

„Jsem nejmladší syn svého otce a mé jméno je Mark z Kamene,

pane.“

„Já jsem Samuel, hrabě Lofody, a tohle jsou mí společníci. Řekl

jste, že přicházíte z daleka a nevíte…,“ zaváhal.

„Ano,“ kývl Mark Stone. „byli jsme přepadeni a přišli jsme o

koně, ale ostatní věci jsme ubránili.“

„Jestliže mě doprovodíte do mého sídla, tak vám mohu vysvětlit

dnešní truchlivou událost,“ postarší šedovlasý muž byl smutný, ale

vyrovnaný.

Zamlklí muži seděli kolem kulatého stolu a jedli. Pečené maso

bylo vynikající, právě tak jako přílohy. Víno nebylo nic moc, ale po

stravě v astronefu to byla vítaná změna. Když dojedli, hrabě Samuel

se zamyslel, pak zvedl hlavu a rozhlédl se kalnýma, smutnýma

očima kolem sebe.

„Na památku mého nejmladšího syna Roderiga,“ zdvihl plný

pohár a mocně z něj upil.

„Pomstíme bratra,“ odpověděl černovlasý, mohutný, mladý muž,

který seděl vedle Marka.

Všichni vstali a napodobili hostitele. Hrabě Samuel se mírně

usmál, jen tak koutkem úst, a pokynul jim rukou. Muži odložili

poháry a vytratili se z místnosti. Zůstali tu kromě něj jen Mark a

Ray.

„Nevím, jaké panují zvyky u vás, ale tady se proradnost a zrada

trestá,“ řekl pevně Samuel.

„U nás také,“ potvrdil mu Mark Stone. „Ale ne vždy se to

podaří,“ dodal.

„To je problém,“ potvrdil hrabě Lofody a pevně sevřel rty.

„Nevím, proč mám k vám takovou důvěru, možná je to proto, že jste

se objevil z neznáma, nikdo vás nezná…“

„A tudíž nemohu být ničí spojenec,“ dodal Mark Stone a již po

tolikáté si v duchu blahopřál ke svému charizmatickému vzhledu a

chování, které mu bylo vrozené a jež vzbuzovalo v lidech důvěru.

„Ano,“ uznal jeho argument hrabě Samuel. „Avšak bojovník,

36

který zabije jednu z nejnebezpečnějších šelem v Jiránii dýkou,

nemůže být podvodník a zrádce. Proto jsem vás chtěl požádat o

službu, kterou vám nikdy nebudu moct splatit, pokud se jí ujmete.

Nikdo z mých lidí, ani starší syn, se toho ujmout nemůže, protože by

okamžitě všichni věděli, odkud vítr vane.“

Markovi zatrnulo. Jeden z hlavních zákazů SDPP se týkal

nezasahování do přirozeného vývoje na planetě, ale Mark zadoufal,

že k tomu nedojde.

„Myslím, pane,“ ozval se nenápadný šepot u jeho ucha, „že mu

můžete slíbit, že se o to pokusíte. Je to nezávazné a vždycky

můžeme z úkolu vycouvat.“

Mark Stone mrkl na Raye, který se skláněl k jeho uchu, a pak

kývl.

„Můj syn Roderigo byl zamilovaný do mladší dcery krále

Viktoria, princezny Amélie, a vypadalo to, že jeho láska je

opětovaná. Přesněji řečeno vím to,“ starý hrabě se trochu začervenal.

„Při posledních oslavách Gluxena…“

Místní bůh Slunce, blesklo Markovi hlavou.

„… jsme byli u krále. Ostatně je to můj bratranec. A doneslo se

mi, že Roderigo strávil u Amélie,“ hrabě se opět začervenal,

„celkem tři noci. Předpokládal jsem tedy oprávněně, že jejich sňatek

není nereálný. Domluvil jsem se s Viktoriem na letním termínu

svatby. Všechno vypadalo tak hezky,“ Samuel sklopil oči a pak

prudce uchopil pohár s vínem, až vyšplíchlo.

Zhluboka se napil, aby se uklidnil.

„Roderigo se nějak dozvěděl, že mistr Mangus začal obletovat

Amélii a ta že snad naslouchá jeho našeptávání. Vypravil se do

Charlisu a vyzval mistra Manguse na souboj. Co se dělo pak, nikdo

neví. Přivezli mi jeho mrtvé tělo, které nemělo na sobě jedinou

známku poranění…,“ starý muž si zhluboka povzdychl. „Náš

medikus ho prohlédl velmi podrobně, ale nenašel nic. Musela to být

vražda.“ Samuel bouchl pěstí do stolu.

„Kdo je mistr Mangus?“ zeptal se Mark Stone.

„To je Viktoriův rádce. Objevil se tady před několika lety právě

tak jako vy, odněkud z neznáma. Musím přiznat, že je to chytrý

muž, který našemu království prospěl. Díky jeho geniální strategii

37

jsme vyhráli bitvu u Salamosty. Zreorganizoval celou správu

království, vyléčil lidi v Charlisu, když tam vypukla epidemie

modrých štovic, takže… Ale je to zvláštní muž.“

„Co tedy ode mne požadujete, hrabě?“

„Vydejte se do Charlisu a zjistěte, co se stalo. Než ho poženu

před královský soud, potřebuji mít důkazy. Musel mého syna otrávit,

nebo…“ Samuel pokrčil rameny.

„Pod jakou záminkou mám v Charlisu vystupovat?“ zeptal se

Mark Stone. „Chtěl jsem tam sice jet, ale když mám vyšetřovat, tak

musím mít přístup…“

„To je prosté. Vybavím vás dostatečným množstvím peněz…“

Mark už se nadechoval, aby nabídku odmítl, ale jemný Rayův

šťouchanec ho od takového neprozřetelného kroku odradil.

„… a vy budete vystupovat jako bohatý rytíř, kterým ostatně

opravdu jste,“ kriticky přejel očima Markovo oblečení. „Jen trochu z

větší dálky a venkova, protože vaše oblečení, byť velmi kvalitní, je

poněkud z módy. A Viktorius pořádá jako obvykle u příležitosti

jarního slunovratu otevřený turnaj. Máme ještě několik dní, asi tak

deset, abyste mohl trénovat s mými nejlepšími muži. Nepůjde o to,

abyste turnaj vyhrál, ale díky němu se můžete dostat do nejvyšších

kruhů bez jakéhokoli podezření.“

Na to se docela těším, pomyslel si Mark Stone a rozhodl se, že

jeho účast v turnaji nebude jen symbolická.

„Navíc ceny nejsou nikterak zanedbatelné, zlatý Gluxenův disk,“

hrabě opsal rukama docela velký kruh, „pro prvního, druhý dostane

tři sta a třetí dvě stě Viktorinů.“

„Pokusím se,“ souhlasil nakonec Mark, „zjistit, kdo a jak zabil

vašeho syna.“

„To je vše, co od vás rytíři chci. Vaše odměna nebude malá.“

„Odměnou mi hlavně bude potrestání zločince a vraha.“

Hrabě Samuel se podíval na Marka a v jeho očích byl neskrývaný

obdiv.

„Kéž by v našem království bylo víc takových lidí,“ povzdychl

si.

38

7.

„Charlis se mi pozdává,“ usmál se Ray, když projížděli městem,

které se hemžilo lidmi, koňmi, povozy, dětmi a různým domácím

zvířectvem.

„Mně taky,“ souhlasil Mark Stone a popotáhl nosem. „Vůbec to

tu nesmrdí, jak je dobrým zvykem ve všech středověkých městech.“

„To bude tím, že tady Viktorius na popud svého rádce nechal

vybudovat městskou kanalizaci. Pravda, sice moře u jejích ústí není

z nejčistších a naši ekoteroristi by se asi chytali za hlavu, ale tady to

evidentně pomohlo.“

Oba se rozhlíželi kolem a hledali nějaké slušné ubytování. Už se

zastavili ve třech slušně vypadajících hostincích, ale vzhledem k

blížícímu se turnaji bylo všude plno.

Jejich koně, pocházející ze stájí hraběte Samuela, si pyšně

vykračovali a Ray za sebou vedl za uzdu ještě jednoho nákladního.

Nejeden rytíř či jeho pacholek se za oběma jezdci zálibně otočil,

několik povětrných ženštin, a nebyly jenom staré a ošklivé, se

snažilo upoutat jejich pozornost. Ray si hlavně dával pozor na místní

zloděje, kteří vynikali šikovností a odvahou. Už dva z nich přistihl,

jak se mu snaží uříznou některý z vaků připevněných na nákladním

koni. Rychlá rána mečem naplocho je však rychle poučila, že

narazili na někoho, kdo se ve svém řemesle vyzná daleko líp než

oni. Nemohli se měřit s elektronickým vybavením androida, který

navíc dokázal telepaticky přijímat nálady a úmysly svých bližních. I

když je pravda, že telepatický zesilovač nebyl nijak výkonný, přesto

mu umožňoval zachytávat Markovy myšlenky, pokud byly

adresovány jemu. Mark Stone měl daleko vyšší telepatické

schopnosti než průměrný pozemšťan, ale na vzájemnou komunikaci

to nestačilo. Jediné, čeho mu bylo líto, bylo, že tomu tak není.

Vyjeli na velké náměstí s obrovskou kašnou uprostřed. Mark se

zastavil a uchváceně zíral na sousoší uprostřed kašny, z něhož

stříkala voda. Zobrazovalo boj statného muže s mohutnou

chobotnicí.

„To je nádhera,“ vydechl obdivně Mark a přejížděl očima po

39

sousoší. „Jak ten umělec využil tekoucí vody, aby zdůraznil…“

„Hm,“ zabručel Ray, který zastavil vedle něj, „a všiml sis, že ta

chobotnice má šest ramen?“

„Cože?“ Android vytrhl Marka z nadšeného vytržení. „Cos to

povídal?“

„Spočítej ramena té chobotnici.“

„Má jich šest,“ řekl zamyšleně Mark, ale v té chvíli vrazil do jeho

koně zakopnuvší obchodník s preclíky a rozhodil tak obsah svého

krámku široko daleko.

Mark Stone musel uklidňovat tančícího koně, kterému se setkání

s preclíkářem vůbec nepozdávalo.

„Tohle by mohl být královský palác,“ ukázal Ray na honosnou

budovu zabírající celou jednu stranu náměstí.

Třípatrová budova, ozdobená sloupy, vlysy a sgrafity, byla

opravdu pastvou pro oči.

„Oproti minulé zprávě se to tu opravdu značně zlepšilo. I lidi

vypadají docela spokojeně.“ Markovy oči bloudily po náměstí.

Hledaly Samuelem doporučený hostinec U modrého kulíšce. Měl to

být nejhonosnější hostinec ve městě, tak drahý, že by i před tak

významným turnajem měl být poloprázdný. Jeho ceny byly na

takové výši, že si je mohl dovolit opravdu jen někdo.

„Támhle to je,“ ukázal prstem Ray přes náměstí zaplněné stánky

a lidmi.

Mark Stone zaostřil zrak a opravdu uviděl pohupující se vývěsní

štít, ale nedovolil by si říct, že je to onen hostinec. Výstavnost

budovy a široký zdobný vjezd do ní však naznačovaly, že by mohlo

jít o správný tip.

Pobídl koně a opatrně se proplétal zmatkem, který tu panoval.

Hluk byl skoro nesnesitelný, prodejci vyvolávali své nabídky,

kupující smlouvali, nadávali, smáli se, hádali se… Prostě obvyklý

sváteční trh ve velkém městě.

Mark se trochu sklonil, aby se při jízdě průjezdem neuhodil do

hlavy, a vjel na nádvoří hostince. Oproti náměstí tu bylo prakticky

ticho. Jen zprava od hospodářských budov a stájí bylo slyšet ržání

koně a od hlavní budovy se neslo nadávání kuchaře nešikovnému

kuchtíkovi.

40

Mark Stone sklouzl z koně a předal uzdu přiběhnuvšímu

koňákovi. Neudělal ani tři kroky, když z hlavní budovy vyšel dobře

oblečený, vysoký, štíhlý muž. Na hlavě měl klobouk s vysokým

dýnkem. Postavil se Markovi do cesty a řekl:

„Pane, vidím, že jste šlechtic. Omlouvám se vám, ale jste si jistý,

že se chcete zastavit v mém podniku?“

„Pokud jste Romano Prosi, tak bych s vámi rád projednal mé

ubytování. Pokud ne, buďte tak laskav a zavolejte mi ho. Tento

podnik mi byl doporučen a já nemíním ztrácet čas debatou s někým

jiným než s majitelem.“

„Jak jsem již naznačil, pane…“

„Mark z Kamene,“ jen o centimetr sklonil hlavu Mark.

„… pane Marku, patří mi tento podnik. A jak vidím, jste dobře

informován, takže předpokládám, že víte…“

„Vím všechno a přestává se mi líbit, že se zdržuji zde, a nikoli ve

vaší vyhlášené jídelně,“ odsekl Mark Stone poměrně ledovým

hlasem.

„Omlouvám se, pane,“ uklonil se podstatně hlouběji majitel.

„Následujte mě.“

Vešli vysokými prosklenými dveřmi do jídelny, jejíž stěny byly

obložené leštěným dřevem, z kterého byl vyrobený i vkusný

nábytek.

Ray mezitím předal veškeré instrukce sluhům a vydal se za

Markem.

Mark Stone již seděl u prostřeného stolu a popíjel rudé víno ze

skleněného poháru. Majitel stál vedle něj a cosi spolu tiše

domlouvali.

„… takže, abych to zopakoval,“ řekl trpělivým hlasem Mark,

„jeden pokoj pro mne a jeden pokoj pro mého bratrance Raye.

Zdržíme se tu minimálně do konce turnaje, možná trochu déle.“

Ray si sedl a nechal si nalít víno. Napil se. Uznale mlaskl a usmál

se na servírku a tiše, aby nerušil jednání hned vedle, řekl:

„Docela slušné víno, ale myslím si, že máte ve sklepě i lepší, že

ano?“

„Myslíte předloňský ročník?“ zeptala se servírka, naklonila se k

Rayovi a nechala ho nahlédnout do lákavého výstřihu.

41

Android Rayova typu byl vybaven nejen zpracovatelskou

jednotkou, která dokázala na energii převést jídlo a pití, i když s

nevalným procentem využití, ale byl vybaven vším, co muž má mít,

tedy rostoucími vousy, umělým potem i přirozením.

Ray se usmál na dívku, z váčku vytáhl stříbrňák a nenápadně jí

ho podal:

„To je pro vás, za radu, které víno si objednat.“ Dívka se trochu

začervenala radostí a mince zmizela v jejím výstřihu tak rychle a

obratně, že by si toho málem nevšimly ani elektronické Rayovy

smysly. Vbrzku se vrátila s lahví vína a Ray ho ochutnal. Jeho

analytická jednotka bleskově srovnala obsahy látek, a vzhledem k

tomu, že se analýza rovnala pozemskému ročníku 93, který byl v

ročenkách veden jako jeden z nejlepších, uznale mlaskl a usmál se

na dívku. „Ještě jednou díky za radu.“

V té chvíli již Mark Stone dokončil jednání s majitelem podniku

a dopil svůj pohár.

„Nalij si tohle víno,“ přistrčil mu láhev Ray.

Mark to udělal. Přivoněl, pak ještě jednou.

„Tohle je něco úplně jiného,“ vydechl. „Tamto nebylo špatné, ale

tohle je přímo báseň,“ dodal, jakmile pokousal první doušek.

V tom okamžiku se otevřely dveře a do poloprázdného sálu vešel

muž středních let, přibližně stejné postavy jako Mark. Měl šedivé

dlouhé vlasy. Přes ramena měl přehozený dlouhý tmavozelený plášť.

Majitel se k němu vrhl takovou rychlostí, že málem smetl dva stoly.

Pomohl mu z pláště a Mark si všiml drahého oblečení, doplněného

zla tým řetězem a několika prsteny.

„Jsem rád, že jste přišel Vaše Výsosti,“ hlaholil majitel na celý

ztichlý sál.

Vedl svého hosta ke stolu, který stál přece jen kousek stranou od

ostatních, a navíc ho mírně clonil paraván.

Král to není, pomyslel si Mark a podíval se na Raye.

Android zavrtěl hlavou a vytáhl jeden ze zlaťáků, které dostali od

hraběte Samuela, a ukázal ho Markovi. Muž na nich zpodobený

vypadal jinak.

Když běžela kolem nich servírka, která Rayovi doporučila víno,

Mark na ni kývl. Mrkla na něj, že si jeho znamení všimla, a

42

pokračovala v cestě. Jakmile odnesla džbánky vína hostům, kteří si

je objednali, vrátila se k nim.

„Ještě jednu?“ dotkla se prstem skoro prázdné láhve.

Mark přikývl a naklonil se k ní.

„Kdo to je?“

„Koho myslíte?“ nepochopila ho okamžitě.

„Ten host, který teď přišel.“

„Ahá,“ usmála se, „to je hrabě Mangus, králův rádce. Vy ho

neznáte?“

„Ne,“ zavrtěl Mark hlavou, „jsme zdaleka a v tomto království

jsme poprvé. Kdyby se nekonal velký turnaj, asi bychom se sem ani

nedostali.“

„Opravdu musíte být zdaleka, když jste o něm neslyšeli.“

„Slyšeli jsme o něm, ale neznali jsme ho,“ opravil ji Ray. „A

nezapomeň na to víno.“

„Ano, pane,“ opět na něj mrkla a odběhla pro novou láhev.

„Všiml sis na něm něčeho zvláštního?“ zeptal se Mark Raye.

„Ani ne, jen měl zarazil jeho řetěz, přesněji řečeno to, co na něm

visí.“

„Maltézský kříž,“ přitakal Mark.

„Jenže takové kříže se používají podle mých informací na šesti

stech čtyřiceti dvou planetách. Dokonce i Romíšové na Glukorii je

používají, a to jsou vodní tvorové, přesněji řečeno inteligentní

sépie.“

„Asi máš pravdu. Budeš si muset asi zanést i Jiránii do toho

seznamu.“

Ke stolu královského rádce přisedly dvě vyšňořené dámy, které

určitě nebyly pracovnicemi tohoto podniku ani kteréhokoli jiného.

„Tohle budou šlechtičny,“ poznamenal Mark, když je viděl mizet

za paravánem.

Ray mávl rukou a řekl:

„Co je nám do nich. Je to velký pán, a tak si může užívat.“

Natáhl ruku, aby dolil sobě i Markovi. V rohu, na malém pódiu,

se usadila mladá dívka s nástrojem podobným citeře a vedle ní stařík

s druhým nástrojem, který byl podstatně větší. Začali hrát. Oba

nástroje vyluzovaly příjemnou mnohohlasou hudbu. Dívka začala

43

zpívat a balada o vítězném tažení krále Viktoria proti Ramperům

byla po skončení odměněna nejen bouřlivým potleskem, ale i

sprškou stříbrňáků. Dokonce i rádce Mangus se na okamžik vynořil

zpoza paravánu a hodil jí zlaťák.

Dívka začala další píseň, tentokrát to byla milostná skočná o

panně Charlottě a panoši Zdeňkovi. Byla úsměvná a Mark se

přistihl, jak si poklepává nohou do rytmu.

Vtom se otevřely dveře a dovnitř vešel vysoký, tmavý muž s

obnaženým mečem. Zamířil přímo k paravánu, a než stačil kdokoli

cokoli udělat, odhodil ho stranou. Paraván udeřil o zeď a zpěvačka

zmlkla uprostřed slova právě tak jako oba nástroje. Bylo slyšet jen

popraskávání dřeva v krbu,

„Tak přece je to pravda, ty cizoložnice,“ zařval muž rozzuřeně a

přiskočil k jedné z žen, které seděly s Mangusem.

Uhodil ji do tváře takovou silou, že spadla ze židle a zůstala

bezvládně ležet. Rádce seděl dál klidně u stolu a točil skleněným

pohárem v prstech, jako kdyby se nic nedělo.

„Nechtěl byste si hrabě vyřizovat své domácí rozpory někde v

ústraní domova nebo jinde? Nemusíte přece rušit slušné lidi,“ řekl

nevzrušeně Mangus a podíval se rozzuřenému manželovi do tváře.

„Jste darebák, pane!“ zařval hrabě a sebral džbánek vína z

Mangusova stolu a vychrstl ho rádci do tváře.

„To se nám to pěkně rozjíždí,“ poznamenal Ray a nenápadně se

natočil k oběma mužům.

Markovi bylo jasné, že pilně natáčí divokou scénu.

„Storemayi, tohle jste přehnal!“ vyskočil Mangus a tasil meč.

Odkopl stůl stranou a vrhl se na nepřítele. Oba byli dobrými

šermíři, ale za chvíli bylo jasné, že Mangus získává převahu.

Storemay se jen s námahou vyhnul několika záludným ranám. V

okamžiku, kdy se zcela náhodou dostal k možné ráně, neboť

Mangus se nepatrně smekl po kusu dřeva, se probrala jeho žena z

bezvědomí a uchopila ho za kotník. Storemay ztratil koncentraci,

podíval se dolů a Mangus toho okamžitě využil. Bodl hraběte do

břicha. Storemay pustil meč a chytil se za břicho. Nechápavě se

podíval na velkou ránu, kterou mu způsobil protivníkův meč. Pak se

zapotácel a padl k zemi. Přirazil k zemi hlavu své ženy, která se

44

právě začala zvedat.

„To nemusel,“ zamračil se Mark Stone. „Mohl mu lehce vyrazit

meč z ruky nebo ho zranit, ale tahle rána je smrtelná.“

Mangus se chladně podíval na nehybného nepřítele, vytáhl z

kapsy krajkový kapesník, utřel do něj čepel svého meče a odhodil ho

na zem. Otočil se ke strnulé ženě, která stále ještě seděla na židli s

pohárem v ruce:

„Moje milá, měli bychom se přesunout pro dnešek někam jinam,“

řekl chladně a nabídl jí rámě.

Levičkou sáhl do kapsy kalhot, vytáhl odtud naditý váček a hodil

ho strnulému majiteli podniku. Počkal, až mu sluha obleče plášť, a

beze slova zamířil ke dveřím.

„Pěknej parchant,“ vydechl Mark Stone a Ray jen souhlasně

přikývl.

V té chvíli již sluhové odnášeli jak mrtvého hraběte Storemaye,

tak i jeho ženu, tu však zřejmě jen k ošetření. Další uklízeli spoušť,

kterou za sebou oba duelanti zanechali. Trvalo jen asi deset minut a

nikdo by nepoznal, že se tu něco stalo. Oba muzikanti začali znovu

hrát, avšak jak se zdálo, na milostné písně už dnes večer nebude

nálada.

8.

„Ještě jsme nevypátrali nic, co bychom mohli hraběti Samuelovi

sdělit jako náhradu za vydané peníze,“ konstatoval Ray, když seděli

ve stanu určeném pro účastníky turnaje a dívali se otevřeným

vchodem na další ze soubojů.

„To máš pravdu, ale všeho do času,“ oponoval Mark. „Jsme tu

neznámí… No, po těch třech výhrách už nás asi trochu začali

poznávat, ale jinak se nedostaneme do blízkosti krále a jeho dcery. O

Mangusovi nemluvě. Stejně je zajímavé, že se tu za ty dva dny

turnaje objevil jenom jednou, a ještě jenom na chvíli.“

„Třeba má jiné starosti,“ nadhodil Ray.

„Co tím myslíš?“

„Ona se tu objevila i Amélie jenom asi dvakrát. Ale je to krásná

45

ženská. Ani se nedivím, že se do ní Roderigo zakoukal.“

„Hm,“ zamnul si bradu Mark. „Myslel jsem si, že se tu Mangus

bude zdržovat víc. Dokonce jsem doufal, že se zúčastní turnaje.

Vždyť je to vyhlášený válečník.“

„Zřejmě má jiné starosti,“ zopakoval Ray.

Královský herold vyvolal Marka, který s povzdechem vstal a

dotáhl si řemínky brnění.

„Máš, doufám, nastavený opasek,“ znepokojil se Ray.

„Samozřejmě že mám,“ řekl Mark Stone a vyšel ven pod zářící

slunce a modrou oblohu.

V turnaji už zbývali jen čtyři rytíři. Mark se vysoukal na svého

koně, dnes již druhého, protože první by další utkání už nevydržel.

Usadil se v sedle, opřel se o vysokou opěrku a převzal od Raye

dřevec. Poplácal koně a pomalým krokem ho nechal dojít na konec

arény. Jeho soupeř, mladý místní šlechtic, jel na své místo tryskem a

zastavil koně tak prudce, že mu zpod kopyt vylétla fontána písku.

Diváci to přivítali bouřlivým jásotem. Mark vypadal, jako by se mu

chtělo spát. Teprve když zaklapl přilbu, výraz v jeho tváři se změnil.

Soustředil se. Věděl, že zvítězit nad tímto soupeřem nebude

jednoduché. Je to výborný jezdec, má pevnou ruku, dobrého koně a

je nevyzpytatelný. Ani jediný souboj nevyhrál stejným způsobem.

Dokázal útočit na štít, na hlavu, na tělo i na rameno. Mark se

zamyslel a pak se usmál. Bude muset přimět soupeře, aby udělal to,

co chce on.

Král dal pokyn a oba jezdci se rozjeli. Mark jen trochu přitáhl

uzdu a mírně zpomalil. Pak mu poklesla ruka se štítem a naklonil

hlavu k levému rameni. Vypadalo to, jako by ho cosi prudce

zabolelo. Poté okamžitě všechno srovnal a jel dál. Mark Stone

doufal, že mu jeho soupeř na tento trik skočí.

Mladík zamířil na Markovo rameno, jen slabě kryté štítem až do

okamžiku, kdy se přiblížil soupeřův dřevec. Mark se vyklonil

doprava a soupeř ho zcela minul, zato Stoneův dřevec, zapřený do

úchytu, narazil do mladíkových prsou. Dřevěný konec se rozletěl na

kusy, ale rána vyhodila Markova soupeře ze sedla. Dopadl na zem s

hlučným zařinčením zbroje.

Mark zastavil, sjel ze svého koně a spěchal k nehybně ležícímu

46

soupeři. Než k němu doběhl, mladík se vzepřel na loktech a mátožně

se posadil. Sundal si přilbu a nepříliš inteligentně se rozhlížel kolem

sebe.

Mezitím k němu už doběhli jeho vlastní sluhové. Zvedli svého

pána a ten širokým, kolébavým krokem připomínajícím potácení

opilce pomalu mířil ke svému stanu.

Mark se otočil ke králi a pozdravil ho. Viktorius povstal a zvedl

obě ruce k nebi ve vítězném gestu. Teprve teď se dav, na okamžik

zaražený rychlým koncem boje, rozeřval nadšením. Mark si všiml,

že právě nyní dorazila do královské lóže i Amélie. Proto udělal pár

kroků, aby se dostal blíž, sundal přilbu a v nastalém tichu vykřikl:

„Toto vítězství věnuji princezně Amélii.“

Další nadšený řev davu mu naznačil, že udělal dobře. Princezna

byla mezi lidmi oblíbená.

* * *

Viktorius povstal a zvedl číši. „Připíjím vítězi rytířského turnaje

Markovi.“ Napil se a pak se otočil k Markovi, který také povstal:

„Nyní, před slavnostním tancem na počest boha Gluxena, promluví

vítěz letošního turnaje.“

„Já bych chtěl poděkovat Gluxenovi za projevenou přízeň,

protože kdyby tomu tak nebylo, určitě bych nevyhrál. Nyní bych ho

však chtěl požádat o ještě větší přízeň, neboť jsem zdaleka a

tancovat příliš neumím,“ sálem se rozlehl zadržovaný smích, „a tak

ho moc prosím, abych příliš princezně neublížil.“

Mark postavil číši, otočil se k princezně Amélii, která seděla

hned vedle, a uklonil se. Dívka půvabně vstala a zavěsila se do něj.

Odkráčeli doprostřed sálu a hned začala hrát hudba. Mark Stone se

narovnal a nakročil pravou nohou kupředu.

„Myslela jsem si, že to bude horší,“ usmála se poprvé Amélie,

která byla do té doby smrtelně vážná.

„Vždyť mě také celé odpoledne mučil můj bratranec Ray a učil

mě základní kroky, abych neudělal ostudu,“ zaculil se Mark Stone,

přitiskl si princeznu pevněji k sobě a vykroužil prudkou otáčku.

Hudba se snášela od stropu a Mark zapomněl na okolí a těšil se z

47

poddajného krásného těla, které se k němu důvěřivě tisklo. Když

nastalo ticho, překvapeně a smutně se zastavil. Pak se vzpamatoval a

s úsměvem odvedl princeznu zpět na její místo.

„Zřejmě jste Gluxenův oblíbenec,“ řekl tiše král a podrbal se na

nose, aby nebylo vidět, že se směje. „Škoda že tu není Mangus,

určitě byste se mu líbil, tak jako se líbíte mně. Chtěl jsem vám

navrhnout, abyste se stal členem naší palácové gardy. Samozřejmě

nikoli jako prostý voják, ale jako cvičitel…“

„Co se stalo vašemu rádci?“

„Je v Gluxenově chrámu a modlí se k němu. Jinak by tu určitě

byl s námi. Doprovází totiž Amélii na každém kroku.“

Mark střelil pohledem po pobledlé Amélii, která se zatvářila, jako

kdyby kousla do citronidu z Aragornu. Hudba začala hrát a Mark se

k ní naklonil.

„Když dopadl můj první pokus o tanec tak úspěšně, mohl bych

doufat v ještě jeden?“ požádal ji tiše.

„Bolí mě hlava,“ odpověděla princezna a toužebně se podívala k

oknu.

„Možná bychom mohli vyjít do zahrady,“ navrhl Mark a byl

nadšený, když ho uchopila horkou rukou a pevně stiskla.

Vstali a zmizeli malými dveřmi, které vedly do chodby k

zahradě. Viktorius se za nimi díval s nerozhodným výrazem ve tváři.

Jakmile se ocitli mezi stromy, uchopila Amélie Marka za ruce a

stoupla si proti němu.

„Mohu vás o něco požádat?“ řekla tiše, ale naléhavým tónem.

„Jsem vám kdykoli k službám,“ galantně se uklonil Mark Stone.

„Zabijte Manguse!“

„Cože?“ vyhrkl Mark a málem zapomněl zavřít ústa.

„Zabijte otcova rádce! Už dávno to není rádce, je to vládce naší

země! Ovládl mého otce tak, že mu není schopný cokoli odepřít. Jste

vynikající bojovník a jste možná jediný, kdo to dokáže. Nenávidím

ho,“ vyhrkla nakonec.

Chvíli stála nehybně ve svitu obou měsíců, z nichž ten větší byl

právě v úplňku. Pak se vrhla Markovi kolem krku a horce mu

šeptala do ucha:

„Když to uděláš, tak budu jenom tvá! Jenom tvá!“

48

Mark Stone stál jak solný sloup, protože něco takového se mu

ještě v životě nestalo. Nedokázal jí odporovat. Objal ji a nadechl se

k odpovědi. V tom okamžiku zakřupal písek pod nohama blížícího

se člověka. Mark nepatrně pootočil hlavu, aby viděl, kdo si je to

dovoluje vyrušovat, a ve stříbřité postavě poznal Manguse. Rádce

měl v očích smrt, když tasil meč. Mark odstrčil princeznu od sebe a

před zákeřnou rádcovou ranou se zachránil jen skokem do strany. To

už však měl svůj meč také z pochvy venku a zbraně do sebe začaly

narážet.

„Za to, že ses pokusil svést moji snoubenku, tě zabiju,“ zachrčel

rozzuřený Mangus a znovu se vrhl do útoku.

„Nikdy jsem tvojí snoubenkou nebyla a ženou tvojí nikdy

nebudu. To se radši zabiji!“ vykřikla Amélie vášnivě, až jí hlas

přeskočil.

Mark bojoval soustředěně, protože jeho soupeř byl opravdu

dobrý. Vyzkoušel na něj několik fint, které se naučil v Akademii a

také od svého trenéra, ale nestačilo to. Byť s vypětím, leč úspěšně

jeho útoky Mangus odrazil. Navíc, když hrot Markova meče narazil

do Mangusova těla, sklouzl po něm jako po oleji.

„Má nějaké moc dobré brnění,“ pomyslel si Mark Stone, „nebo,

že by měl ochranný opasek?“ usmál se v duchu svému vtipu.

Když se souboj protahoval, vytáhl Mangus z holínky dlouhou

dýku s velkým košem, kterým zachytával Markovy útoky a sám ho

napadal mečem. Stone měl najednou plné ruce práce, aby se ubránil.

Dokonce mu musel dvakrát pomoct jeho opasek.

„Když to nejde technikou, mělo by to jít silou,“ pomyslel si Mark

a dvěma krátkými švihy vedenými vší silou rozhodil protivníkovy

ruce od sebe a dostal se prakticky až k němu. Udeřil soupeře košem

svého meče do obličeje a s uspokojením slyšel, jak s chrupnutím mu

zlomil nos. V tom okamžiku však přiběhli strážní a odtáhli od sebe

oba rozzuřené bojovníky.

Mangusovi crčela z nosu krev a pošpinila mu bílou krajkami

zdobenou košili. Mark bleskově stáhl ochranné pole na minimum a

obrátil se k přicházejícímu králi.

Viktorius šel majestátně. Zastavil se před Mangusem a řekl:

„Rádce! Čekal jsem, že přijdete za mnou se zprávami od boha

49

Gluxena, a ne že budete vyvolávat spory s vítězem letošního

turnaje!“

„Chtěl jsem onu smutnou zprávu sdělit nejdřív princezně,“ držel

se Mangus za rychle otékající nos a krev mu protékala mezi prsty.

„Co se stalo?“

„Blíží se ohromné nebezpečí. Od východu,“ huhlal Mangus, ale

jeho hlas byl zlověstný. „Gluxen mi dal jedinou radu. Je nutné pro

tento rok obnovit dávnou tradici oběti královské dcery. Zítra o

slavnosti musí vyplout lodice na moře. V tomto případě nebudou

stačit obvyklé obětiny. Tentokrát v ní musí sedět královská dcera!“

Mangusův hlas sílil skoro až do řevu.

Marka někdo chytil za loket, a když se Stone otočil, zjistil, že to

je Ray.

„To je darebák,“ zasyčel Mark Stone. „Když vidí, že ji nemůže

dostat normálně, tak ji chce alespoň zabít!“

„Já si myslím, že tomu tak není. Podívej se na něj. Je do ní

šílený, nechal by se kvůli ní i zabít. Ten člověk není normální.

Nevěřím, že by ji chtěl nechat umřít na moři.“

„A i kdyby chtěl, tak my tomu zabráníme,“ zavrčel potichu Mark

a pomalu následoval zdrceného krále Viktoria, kterého podpírala

princezna Amélie. „Všiml jsem si, že ho prakticky není možné

zabít.“

„Právě tak jako tebe,“ poznamenal Ray.

„Ten Maltézský kříž mi nejde z hlavy. Měli bychom se k němu

podívat. Co když to není domorodec, ale…“

„To půjde těžko,“ Rayova skepse byla slyšet velmi dobře v jeho

hlasu. „Jeho osobní garda je mu fanaticky věrná. Nepozorovaně se

do jeho komnat hned tak nedostaneme.“

* * *

Celá ceremonie se odehrávala v hrobovém tichu. Lidé měli

Amélii rádi a její smrt jim připadala šílená. Jen nejstarší lidé

pamatovali, jak jim jejich dědové vyprávěli, že když byla země v

ohrožení, obětovávaly se princezny, aby země byla zachráněna.

Mangus na tom však trval a nikdo si nedovolil mu odporovat.

50

Princezna šla z hradu až do přístavu pěšky hustým špalírem lidí,

kteří v rukách drželi zapálené svíčky. Šla apaticky. Za ní šel, spíš se

potácel, král, a kdyby ho sluhové nepodpírali z obou stran, zřejmě

by nedokázal dojít až do přístavu. Deset kroků za ním šel Mangus v

černém plášti sahajícím až na zem. Na hlavě měl černý klobouk se

širokou krempou, který mu stínil obličej, takže nebylo příliš vidět

královským lékařem spravený nos a monokl pod okem. O dalších

několik kroků zpět šla královna a další příbuzní. Mezi nimi byli i

Mark a Ray.

„To není možné,“ vrtěl hlavou Mark. „Museli jí dát nějakou

drogu.“

„Je to pravděpodobné,“ souhlasil s ním Ray. „Ale je to jedno.

Loď vypluje na širé moře a jen Gluxen bude řídit její plavbu. Pokud

se dostane ke břehu živá, může se vrátit domů, protože oni věří, že

bohovi stačila její odvaha jako oběť. Pokud se nevrátí, vzal si ji bůh

k sobě jako další manželku a to je obrovská čest pro krále. V

každém případě je neštěstí odvráceno.“

Když dorazili k molu, na jeho konci se pohupovala na klidné

hladině jednostěžňová loď, která by na Zemi byla počítaná mezi

větší jachty, i když to byla jedna z největších lodí Charlisského

království.

Byla natřená na bílo, na barvu smutku, ozdobená barevnými

pentlemi, které povlávaly v mírném větru. Na její palubě stáli tři

námořníci. U paty stěžně bylo připravené lůžko, na něž položili

princeznu a připoutali ji k němu. Poté loď odvázali a námořníci ji

vyvedli na moře. Bylo slyšet jen šumění větru a moře. Jediný,

nepříliš silný hlas velekněze boha Gluxena prozpěvující jakousi

litanii, nemohl rozehnat hluboké ticho.

Námořníci připoutali kormidlo a přesedli do malého člunu.

Vraceli se zpátky.

Mark se tázavě podíval na Raye. Android vypadal zamyšleně,

pravdou však bylo, že si promítal na displej oka informace, které mu

vysílala štěnice umístěná na princeznině lodi. Najednou sebou škubl,

obrátil obličej k Markovi a tiše řekl:

„Nejsem jediný, kdo tam má umístěnou štěnici. Projel jsem jen

tak z povinnosti všechny vlnové délky a zachytil jsem další

51

vysílání.“

„To jen potvrzuje naše podezření, které se týká králova rádce.“

Průvod se otočil a král s doprovodem se vracel do hradu. Mark s

Rayem nenápadně průvod opustili a zůstali stát mezi lidmi

lemujícími vyčištěnou cestu, která měla být pro Amélii tou poslední.

„Ty budeš sledovat Manguse a já se vypravím na moře, jakmile

to jen trochu půjde a přivezu princeznu zpátky,“ řekl Mark a tak

stvrdil to, co bylo domluvené již dřív.

* * *

Malá pětimetrová plachetnice s jedním stěžněm a

trojúhelníkovitou plachtou brázdila klidnou mořskou hladinu.

Tmavorudé slunce se již pomalu nořilo do mořských hlubin. Mark

Stone seděl u kormidelní páky a pozoroval malý přístroj, který mu

ukazoval směr pohybu princezniny lodě. Pohvizdoval si a bylo mu

dobře, jen starostlivě pozoroval oblohu, nebyl si úplně jistý počasím.

Blížil se však k princeznině lodi, neboť byl dobrým jachtařem.

Když se objevila plachta lodi, na níž byla uvězněna princezna

Amélie, stejně se mu ulevilo. Moře je vždycky zrádné, zvlášť na cizí

planetě. Jak byl soustředěný na co nejlepší využití mírného větru,

přehlédl přibližující se výsadkový modul. Až svištění nad hlavou ho

upozornilo na to, že se něco děje. Zvrátil hlavu a údivem mu

poklesla čelist.

Kulovitý záchranný modul prolétl nad ním ve výši dobrých sto

padesáti metrů. Jeho pilot však Markovo plavidlo evidentně

přehlédl, vzhledem k tomu, že světle zelená byla nejen loď, ale i její

plachta. Nemohl to být Ray, protože jejich výsadkový modul měl na

boku namalovaný emblém jejich lodi, a co hlavně, byl to úplně jiný

typ.

Modul pokračoval směrem k princeznině lodi a přistál v její

blízkosti. Mark Stone vytáhl dalekohled z pouzdra a jakmile zahlédl

postavu, která se vynořila z modulu, zaskřípal zuby.

Byl to Mangus!

Po chvíli se modul vznesl a na mořské hladině se nyní už

pohupovala jen prázdná princeznina loď. Za pár okamžiků se na ní

52

objevily plameny a dřevěné plavidlo vzplálo jako vích. Ohnivé

jazyky šlehaly do výše a netrvalo ani deset minut a po jachtě, ještě

před chvílí hostící Amélii, nezbyla na hladině ani stopa.

Mark sledoval odlétající výsadkový modul, který vystoupal opět

do cestovní výšky a zamířil k obzoru. Zběžně se podíval na mapu a

bylo mu jasné, že nemíří zpět, ale naopak spíš ke druhému světadílu

na Jiránii, nebo nějakému ještě neobjevenému ostrovu.

Přijímač, kterým ještě před chvílí sledoval princezninu loď,

zablikal. Mark Stone přepnul na chráněnou frekvenci a uslyšel

Rayův hlas:

„Marku, Mangus mi zmizel v podzemí hradu, kam jsem ho

nemohl sledovat. Než jsme se dostali do hradu, podařilo se mi

nasadit mu štěnici. Podle ní opustil území hradu nějakou podzemní

chodbou a pak mi zmizel z obrazovky. Musel se skrýt v nějakém

dobře odstíněném prostoru.“

„Vím, kde je,“ řekl hořce Mark Stone, ale pak se mu do hlasu

vloudila naděje. „Viděl jsem ho ve výsadkovém modulu. Vzal

princeznu z lodi a odlétl směrem k druhému světadílu. Vracím se

zpátky.“

* * *

Mark s Rayem seděli ve svém pokoji v hostinci a vyhládlý Mark

doplňoval jak tekutiny červeným vínem, tak i vydanou energii

pečení z hadopuse.

„Dozvěděl jsem se od sluhy krále Viktoriuse, že Mangus občas

zmizí na několik dní, někdy i týdnů a pak se vrátí zpátky jakoby nic.

Nikdy se nikomu nesvěřil, kde tu dobu tráví,“ řekl Ray.

„Je to jasné,“ zamnul si bradu Mark Stone. „Někde tady na Jiránii

je tajná základna lidí z Pozemského svazu, kteří tu nemají co dělat.

Velitel Skobryski na to přišel, a to se mu stalo osudným.“

„Jaký dosah má štěnice, kterou jsi nasadil Mangusovi?“

„Dva tisíce kilometrů. Ale nesmí být stíněná. Pokud si sundá

plášť a nechá ho v modulu, nebude nám nic platná.“

„Hm,“ zabručel zklamaně Mark Stone, „nebyli jsme jediní, kdo

nasadil do princezniny lodě štěnici. Naštěstí si mě nevšiml, když

53

nade mnou přelétal a díky tomu, že princezninu loď spálil, neměl by

vědět ani o naší štěnici.“

„Pokud nezachytil její vysílání. A mimochodem, pokud si

nevšiml tvého opasku,“ poznamenal Ray.

Mark sklonil hlavu a podíval se na svůj ochranný opasek, pak se

usmál.

„Naštěstí je tohle poslední model, který je venku jenom půl

roku.“

„A vypadá jinak než předchozí,“ doplnil Ray. „Být tebou,

nespoléhal bych na to. Mangus sice může být ukolébán středověkou

civilizací, ale velitel Skobryski tady nebyl zase až tak dávno a náš

příjezd z daleka se až příliš podobal jeho…“

„V každém případě máme dvě možnosti,“ přemýšlel nahlas Mark

Stone. „Buď zůstaneme tady a počkáme, než se Mangus vrátí, nebo

se pokusíme najít ho.“

„Pravděpodobnost, že se vrátí, se rovná osmdesáti šesti celým

devadesáti jedné desetině procenta. Pravděpodobnost, že ho najdeme

na druhém světadíle, je dvacet tři celých sto třicet tři tisíciny

procenta.“

„Z toho vyplývá, že ho půjdeme hledat,“ rozhodl se Mark a Ray

jenom zakroutil hlavou.

„Jak to myslíš? Daleko pravděpodobnější, že ho znovu objevíme

bude, když tu na něj počkáme.“

„Za předpokladu, že ho nenajdeme na druhém kontinentě,

vrátíme se sem. Tím se pravděpodobnost zjištění toho, co

potřebujeme vědět, jen zvýší.“

„Hm, tuto variantu jsem nepropočítával,“ přiznal Ray. „Navíc

můžeme se pokusit provést důkladnější skenování druhého

světadílu. Třeba se nám podaří najít jeho modul, či nějaký jiný sem

nepatřící ‚artefakt‘,“ doplnil Ray.

9.

Přistávací modul měkce dosedl na jižní kontinent. Bylo k večeru a

mýtina, na níž přistáli, nebyla daleko od opevněného městyse na

54

mořském pobřeží, které bylo tím největším osídleným místem, jež

objevili při průzkumu kontinentu. Bylo tu několik dalších, ale ta Ray

vyhodnotil jako méně důležitá. Také kočující kmeny lovců a

pastevců zatím nechali stranou.

Ray vešel do pilotní kabiny, kde Mark Stone studoval mapu

okolí.

„Žádná stopa po Mangusovi, ani po výsadkovém modulu.“

„To nevadí. Stejně v rámci mise musíme provést kontrolu i tady.

Nicméně mě vyvádí z míry ta magnetická anomálie v blízkých

horách,“ ukázal na pohoří, které se zvedalo do výše jeden a půl tisíce

metrů, několik kilometrů od pobřeží a chránilo tak místní obyvatele

před nepřáteli.

„Může to zrovna tak dobře být neobjevené ložisko železné rudy,“

konstatoval Ray a podal Markovi jeho oblečení.

„To si myslíš, že tady budou chodit v kožešinách,“ zakroutil

hlavou Mark Stone, „když tu mají města?“

„Před padesáti lety tu většina lidí v kožešinách chodila,“ řekl

rozhodně Ray.

Mark tedy s povzdechem na sebe natáhl kožené kalhoty, hrubou

halenu, opásal se opaskem a nastavil ho na průměrnou ochranu. Přes

sebe přehodil kožešinovou bundu se srstí dovnitř. Měla kapuci,

kterou poručík měl hozenou na záda. Na záda si připevnil lehký,

avšak dobře nabroušený translitový meč, jehož povrchová úprava

napodobovala bronz, v dřevěné pochvě. Do vysokých kožených bot

si zasunul dýku. Ray vypadal podobně.

„Taky jsi mohl udělat na halenu nějaké vyšívání, aby vypadala

líp.“

„Muži tady nic takového nenosí. Ale pro tebe mám ještě jednu

věc,“ Ray vyšel z kajuty a vrátil se s koženým brněním a kovovou

přilbou.

„Neměl bys ji nikomu půjčovat, protože jinak budou nepříjemné

otázky, proč je tak lehká a odolná.“

„Předpokládám, že zavazadla poneseš ty, jako můj sluha,“

poznamenal Mark Stone, když viděl kupu věcí, která se nahromadila

u východu z modulu.

„Jako vždycky všechno odneseme my, androidi,“ teatrálně si

55

povzdychl Ray a rozhodil rukama. „Co mi zbývá. Až najdeme

nějaké zvíře, které se s tím potáhne, tak se mi uleví. Takhle si budu

namáhat mechaniku svého těla a vybíjet zbytečně baterie.“

„Mechaniku máš novou, tak ať se ti zaběhne,“ mávl Mark Stone

přezíravě rukou.

Vyšli z modulu ven, Ray naskládal na záda většinu zavazadel,

které tvořilo hlavně Markovo brnění, podobná, leč lehčí ochrana pro

Raye a navíc nějaké zbraně. Něco přece jen zbylo na Marka a ten si

s hlubokým, nešťastným povzdycháváním přehodil poslední ranec

na záda.

Dveře modulu se tiše zavřely, jejich přepravní prostředek se

vznesl k obloze a vbrzku v ní zmizel.

„Tak za hodinu je na Merkuru,“ řekl Mark.

„Za hodinu šestnáct minut a dvacet pět vteřin,“ opravil ho

android.

Mark mávl rukou a vydal se na cestu. Pochodovali vyšlapanou

pěšinkou, která vedla z mýtiny, kde přistáli, směrem k nejbližší

vesnici. Bylo nad ránem, padala rosa a vzduch byl syrový a chladný.

Na nebi už nebyl ani jeden měsíc. Mark přestal žehrat na kožené a

kožešinové oblečení. I ostré tempo, které nasadili, mu pomáhalo

udržet si tělesnou teplotu. Od úst mu stoupala pára, kterou bylo vidět

v kalném ranním šeru.

* * *

Vyšli na kraj lesa a před nimi se objevilo mírně zasněžené

sklizené pole. Neobcházeli ho, namířili si to napříč, za nimi zůstával

řetízek tmavých stop. Vesnice se před nimi objevila v mělkém údolí,

jímž protékala malá, dravá říčka, kterou ještě noční mráz nedokázal

spoutat. Chalupy, napůl zapuštěné do země, vypadaly jako boule na

povrchu země. Z komínů sem tam stoupaly řídké sloupy světlého

dýmu.

Ray zamířil k největší chalupě, když se předtím podíval na

Marka, a ten jeho výběr odsouhlasil pohledem.

Najednou se Ray zastavil a prudce se otočil. Mark ho napodobil a

reflexivně sáhl dozadu pro meč. Udělal dobře. Po jejich stopách se

56

blížilo šestinohé zvíře velikosti vzrostlého medvěda. Mělo dlouhou,

chuchvalcovitou, zrzavou srst. Zavalité tělo končilo dlouhým

ocasem, který měl na konci čtyři ostré bodce. Hlava zvířete byla

masivní, čtverhranná se silnými čelistmi ozbrojenými ostrými zuby.

I velké uši mělo porostlé srstí, tentokrát však krátkou.

„Lamperiodomus,“ křikl Ray do větru, „místní obdoba tygra z

pozemské minulosti.“

„Největší místní dravec,“ odsouhlasil Rayovi jeho identifikaci

Mark, který si zvíře zapamatoval z hypnovýuky vcelku dobře.

„Myslel jsem si, že by v této době už měl spát.“

„Ještě je brzy, jsme na severu a tady ještě zima pořádně

neuhodila,“ vysvětlil Markovi důvod Ray.

Mark Stone neodporoval. Dobře věděl, že encyklopedickým

vědomostem androida nemůže konkurovat. Raději se soustředil na

přibližující se zvíře.

„Je už dost starý,“ ukázal Ray, který odhodil zavazadla za sebe

na zem a stál Markovi po boku s obnaženým mečem, lysiny na

bocích lamperiodoma. „Asi nestačil nalovit dost masa a nepřežil by

zimní spánek.“

„Tak to my mu ho nedopřejeme,“ zahlaholil Mark, který se těšil

na souboj s obávaným dravcem.

Dravec se na okamžik zastavil, když zjistil, že si ho kořist všimla

a nemíní utíkat, otevřel tlamu a mocně zařval. Znělo to jako troubení

lesního rohu. Byl to jasný tón plný síly, vzteku a bojovnosti. Jen

někde v pozadí bylo možné zaslechnout i strach, protože starý

lamperiodomus už znal, co je to porážka a hlad.

Oba muži se rozestoupili od sebe, aby je dravec nemohl

napadnout najednou. Lamperiodomus se rozhodl pro Raye, což byla

chyba. Skočil z dobrých patnácti metrů na svou kořist a doufal, že ji

tím překvapí. Překvapen však byl on sám. Na místě dopadu nestála

kořist, ale byla tam jen tvrdá země. Ray už v té době byl o metr

stranou a bodl dravce do boku. Lamperiodomus však pokračoval v

pohybu kupředu a Ray se tak dostal do nebezpečné blízkosti

ostnatého ocasu. Jen bleskurychlý pád na zmrzlou zem ho uchránil

od poškození. Mark využil lamperiodomova překvapení, přiskočil k

němu z druhé strany a bodl ho mečem. Rychlý pohyb dravce mu ho

57

však vytrhl z ruky. Mark nelenil a vyskočil mu na hřbet. Jednou

rukou se pevně chytil dlouhé zcuchané zrzavé srsti a druhou bodal

lamperiodoma do krku rukou, v níž třímal dýku. Dravec se rozběhl

po poli dlouhými skoky a snažil se ho shodit.

Z velké chalupy vyběhli tři muži, jen nedostatečně oblečení, ale v

rukách třímali poměrně dlouhé oštěpy s bronzovými hroty, které

měly zpětné háčky, aby způsobily větší zranění.

Mark bodl lamperiodoma asi třikrát nebo čtyřikrát do krku a po

každém skoku jen pevněji stiskl koleny boky mohutného dravce. Z

ran vytékala krev, ale nezdálo se, že by to dravce nějak příliš

oslabilo. Když lamperiodomus skočil stranou, Mark málem sletěl na

zem. Byli na kraji pole a dravec vztekle švihl ocasem a zasáhl

stromek, který odletěl, jako kdyby ho smetla jarní vichřice. Mark

Stone pustil dýku, kterou měl připoutanou koženým očkem k

zápěstí, a uchopil oběma rukama zcuchanou srst na hřbetu zvířete.

Jakmile opět chytil rovnováhu, zařval nadšením a lapil elegantním

pohybem znovu do ruky dýku. Tentokrát se pokusil bodnout zvíře

do oka, a to se mu povedlo. Lamperiodomus ohlušivě zařval,

tentokrát to už ale bylo chraplavé, protože krev stékající do plic mu

zalila hlasivky. Vyskočil do výše a převalil se na bok. Marka to

vymrštilo vzhůru, tentokrát neměl nejmenší šanci udržet se na

laperiodomových zádech. Proletěl vzduchem dobrých deset metrů,

udělal několik přemetů, a když dopadl na zem, ještě se několikrát

převalil. Bylo jen štěstí, že si nevrazil dýku do vlastního těla.

Než se sebral ze země, přiběhli k pomalu se zdvíhajícímu dravci

jak Ray, tak i obrovský, prakticky nahý, kromě bederní zástěrky,

bojovník. Ray skočil šipku a vrazil do lamperiodoma meč takovou

silou, že zbraň projela dravcem naskrz. Bojovník přibodl shora

oštěpem dravcův krk k zemi a skočil mu na hlavu. Obě zranění

musela být smrtelná, protože obrovský dravec sebou už jen

několikrát škubl a zůstal mrtvý ležet.

Ray vytrhl z lamperiodoma svůj meč, vzápětí i Markův a rozběhl

se k Stoneovi. Ten seděl na zasněžené zemi a šťastně se usmíval

jako mimino.

„To byla jízda, co?“

Ray bleskurychle pohledem zkontroloval jeho stav, a pak se

58

rozběhl pro zavazadla. Bojovník sledoval uznalým pohledem Marka

Stonea, který se nakonec dokázal zvednout na nohy a nejistým

krokem přijít ke skolenému dravci. Mezitím k nim doběhli i další

dva lovci.

Vrhli se k Marku Stoneovi a radostně ho poplácávali po

ramenech. Mark se usmál, a pak řekl:

„Neměli bychom ho stáhnout?“

„To udělají ženy,“ mávl rukou obrovský bojovník, který se

postavou docela podobal generálu Khovovi.

Jen neměl šikmé oči a lysou hlavu. Naopak, hříva jeho vlasů byla

úctyhodná, právě tak jako vousy. Poněkud páchl, ale Mark si řekl, že

na to si bude muset urychleně zvyknout, což mu nedělalo takové

problémy, protože na druhém kontinentě to bylo jen o málo lepší.

Oba bojovníci převrátili zabité zvíře a vytáhli z druhé strany

náčelníkův oštěp.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Stonea náčelník a díval se přitom na

něj přísnýma tmavýma očima.

„Mark,“ řekl poručík a mírně sklonil hlavu.

„To není správné jméno pro takového bojovníka,“ zavrtěl

náčelník hlavou. „Od nynějška jsi Jezdícínarinnovi. To je správné

bojové jméno. Ještě nikdy jsem neviděl někoho sedět živému rinnovi

na zádech.“

Ray složil zavazadla na zem vedle padlého zvířete. Rozebrali si

je bojovníci a zamířili k velkému domu, z něhož před chvílí vyběhli.

„Já jsem náčelník kmene Vodních bojovníků a mé jméno je

Rareich. To byli moji synové,“ ukázal na odcházející bojovníky.

Opravdu se mu trochu podobali, i když do jeho mohutnosti jim

ještě hodně scházelo. Byli to ještě chlapci.

„Jsem rád, že tě poznávám, náčelníku.“

„Zvu tě do svého příbytku,“ Rareich se narovnal a položil ruku

na srdce.

Z domu vyběhlo několik lidí, zahalených do kožešin, a teprve

když přiběhli blíž, Mark Stone zjistil, že jde o ženy. Obklopily

mrtvého lamperiodoma a za chvíli ho už nesly k domu. Náčelník

ostře sledoval okolí, snad si nebyl jistý, že tu není ještě nějaký jiný

nebezpečný tvor. Všichni tři muži se posléze rozvážně vydali k

59

domu, z jehož komína nyní už stoupal silný sloup kouře. I z

ostatních domů, roztroušených po březích říčky, vyšli ven muži

ozbrojení kopími.

Náčelník jen mávl rukou a zařval:

„Zabiják je mrtev a zabil ho bojovník Jezdícínarinnovi. Dnes

večer budeme slavit vítězství a hovořit.“

Muži pokývali hlavami, většina z nich pohlédla na stále ještě

kalnou ranní oblohu a šli dospat přetržené sny.

* * *

Mark zvedl dřevěný, vyřezávaný pohár, v němž bylo zkvašené

kumysí mléko tak prudce, až trochu vyšplíchlo do ohně, kolem

něhož muži seděli. Bylo tu všech sedmnáct dospělých bojovníků

vesnice. V koutech se krčili mladíci, kteří ještě neměli právo na to

zasednout do kruhu mužů a mezi nimi se pohybovaly Rareichovy

ženy, které přinášely pečené maso, placky a hlavně džbánky

kumysího mléka.

„Marku,“ zašeptal Ray, „dej si pozor, má to dobrých patnáct

procent alkoholu.“

„Co říká tvůj druh?“ otočil se na Marka Rareich.

„Že ti moc děkuje za pohostinnost, a je rád, že jsem nezapomněl

na úlitbu bohům,“ naznačil rozlití kumysího mléka za úmyslné Mark

Stone. „Neumí váš jazyk, jenom já jsem se naučil mluvu lidí.“

„Je dobré, že nezapomínáš na bohy,“ zaskuhral postarší bojovník,

jehož tvář byla poznamenaná pěti hlubokými jizvami.

Mark se už dovtípil, že stařešina tu zastává pozici místního

šamana.

„Můžeš nám říct, odkud vedou tvé kroky a kam? Pokud to ovšem

nezakazuje tvá přísaha,“ řekl klidným hlasem Rareich.

„Jsme bojovníci z dalekého jihu a slyšeli jsme o velkém městě na

pobřeží. Náš kmen je mrtev. Válku s Blátivýma nohama jsme sice

vyhráli, ale většina zbylých dětí a žen zemřela v zimě, neboť zbylí

bojovníci v době, kdy jsme my dva byli na lovu, zahnali na útes

stádo mamentů. Jenže ti je napadli a všechny zabili. A my dva jsme

nedokázali ženy a děti uživit. Byla příliš tvrdá zima.“

60

Muži sedící kolem ohně pokývali hlavami. Takové případy znali.

„A tak jsme se vydali do města, o němž jsme slyšeli, že tam

mohou dva dobří bojovníci dostat dostatek jídla a pití.“

„To je pravda,“ uznal Rareich, „ale také je pravda, že tam vládne

Bohatur pevnou rukou a jen málo svobodných bojovníků je ochotno

mu sloužit, i když se u něj nemají špatně. Každý rok vyráží na

výpravy za zlatem a nejčastěji míří k severním ostrovům. Já jsem

byl ve městě skoro celý rok, v době, kdy tam vládl jeho otec. Ale

pro muže je život tady daleko lepší.“

Souhlasné zahučení bojovníků přehlušilo nesouhlasné zašumění

mládeže, kterého si všiml Ray.

„Tohle je jen naše území, zem je tu úrodná, ženy dokážou

vypěstovat dostatek jídla pro všechny a zvěře je v okolních lesích

také dost a dost. Nejbližší kmeny jsou mírumilovné, však si mezi

sebou vyměňujeme ženy,“ zachechtal se Rareich, „a je jich tu dost.

Nechtěli byste tu zůstat raději s námi? Takové dva bojovníky

bychom uvítali v našem středu,“ Rareich se zkoumavě a s

očekáváním díval na Marka Stonea.

„Není to špatná nabídka, náčelníku,“ přejel si Mark Stone bradu,

„ale my jsme se rozhodli, že dojdeme do města. Neuraz se, ale muž

musí plnit své slovo, i když je dal jen sám sobě. Ale je možné, že se

sem vrátíme, a pak bychom tvoji nabídku znovu zvážili.“

„Chápu tě a ctím tě za to,“ řekl vážně Rareich a Markovi na

okamžik bylo stydno za lež, kterou právě čestnému náčelníkovi řekl.

Pak nad tím mávl rukou, protože si uvědomil, že mu stejně nic

jiného nezbývalo.

„Když si člověk zvykne na ten smrad nemytých těl, bylo by nám

tady asi docela dobře,“ ušklíbl se v duchu Mark Stone.

„Docela bych s tebou souhlasil, ale na Zemi také není špatně,“

řekl Ray.

„A teď budeme pít na oslavu hrdiny Jezdícíhonarinnovi, který

zabil nestvůru, která tak dlouho tyranizovala naši vesnici.

Vzpomeňte na Jeskuli, Petrasku a Normilu, které roztrhal, i na

statečného Bezrukého, který je bránil. Je pryč a my tady nyní

budeme žít v klidu a míru.“ Rareich zvedl číši vzhůru, a pak ji vypil

na jeden zátah.

61

Všichni ho napodobili.

Uvnitř bylo teplo, oheň uprostřed obytné místnosti ji vyhřál,

takže tu nyní muži seděli na kožešinách jen v bederních zástěrkách.

Ženy, které je obsluhovaly, a Rareich jich měl pět, když nepočítáme

dvě skoro dospělé dcery, právě tak. Markovi dělalo potíže uklidnit

své rozpálené tělo, protože minimálně dvě z nich byly velmi pěkné.

* * *

Bylo už hluboko po půlnoci, když se muži postupně začali

vytrácet, nebo si je odváděly jejich ženy. Některé také nenápadně

upíjely ze džbánku a nebyly nejstřízlivější. Rareich se už před chvílí

stáhl se svou nejstarší ženou do vedlejší místnosti a odtud se ozývaly

zcela jednoznačné zvuky.

Mark se kolébavě zvedl, také na něm se podepsalo několik

džbánků kumysího mléka. Zamířil ven, aby si ulevil.

Když se vracel, zahlédl, jak si jedna z Rareichových dcer odvádí

Raye do své komůrky. Android ji postrčil před sebe a otočil se k

Markovi.

„Nesmíš je odmítnout,“ zašeptal, „byla by to smrtelná urážka.“

A zmizel za dveřmi.

Mark pokrčil rameny a zamířil do malé místnosti, kterou měli

vyhrazenu s Rayem. Už se mu klížily oči, a tak si málem ve tmě,

kterou nedokázala rozehnat jedna malá lojová svíčka, nevšiml, že

kožešiny, které mu dnes měly nahradit postel, nejsou prázdné. Až

zachichotání, když odhrnul kůži a ve tmě se zaleskla dvě nahá

ženská těla, ho upozornilo, že není sám. Byla to jedna z

Rareichových žen a druhá dcera, které tam na něj čekaly. Mark na

okamžik zaváhal, ale pak si vzpomněl na Rayova slova a pomyslel

si: „Pro zdárný výkon služby je nutné se i obětovat.“ Vklouzl pod

dobře vydělanou kožešinu lamperiodoma a přetáhl ji přes sebe.

* * *

Rareich stál vedle vysokého hnědáka, na němž seděl Mark a

hleděl vzhůru.

„Pojedete po téhle stezce a až narazíte na křižovatku čtyř cest, v

62

jejímž středu bude kůl s nabodnutou lamperiodomovou lebkou, tak

se dáte doprava. K večeru byste měli být ve vesnici kmene Hadích

lidí. Pozdravujte ode mne náčelníka. Je to můj příbuzný,“ poplácal

po zadečku manželku, která strávila dnešní noc s Markem. „To je

jeho dcera.“

„Rád to udělám,“ usmál se Mark a koleny pobídl koně. Ray se k

němu připojil na šlachovitém grošákovi. Oba koně Mark zaplatil

zlatými plíšky a třemi šňůrami provrtaných ulit, kterých si místní

cenili daleko víc než zlata.

10.

Mark zastavil koně na kraji lesa a dlouze si prohlížel horu vzpínající

se k nebesům. Ray se k němu připojil.

„Stezka vede dál,“ řekl android.

„Já vím, ale neměli bychom počkat na noc, a teprve potom se

vydat na průzkum?“

„Kdyby to bylo to, co očekáváme, tak bude místo daleko víc

hlídané, než nyní,“ řekl Ray.

„Máš pravdu, tak nás to učili v Akademii,“ souhlasil Mark.

„Hm,“ zabručel Ray, „jenže moje senzory daleko spíš

zaznamenají všechna možná záření v noci, kdy ochranná pole budou

zapnuta, než nyní. Ale jak myslíš.“

Pobídli koně a vydali se dál po stezce klikatící se vzhůru k sedlu,

které vypadalo, jako kdyby umožňovalo přechod na druhou stranu

hor. Mark se cestou ještě několikrát přesvědčil, že jsou na správném

místě.

Když vystoupali do třetiny úbočí, stezka se rozdvojovala.

Odbočka vlevo vedla jednoznačně k průsmyku a druhá cesta mířila

kamsi po vrstevnici. Mark se vydal po ní a Ray ho následoval.

Bylo chladno a ve vzduchu se objevovaly první sněhové vločky.

„To je dost brzy, hrome,“ zaklel Mark. „Je teprve začátek

podzimu.“

„Vždyť také hned roztávají a navíc jsme ve výšce dva tisíce tři

sta šest metrů nad mořem,“ konstatoval Ray.

63

„To mě moc nezahřeje,“ objal se kolem ramen Mark. „Dole ve

vesnici bylo líp,“ otočil se Mark v sedle a zadíval se do dálky, jako

kdyby mohl vidět vesnici náčelníka Rareicha.

Bylo nádherné, jasné počasí. Bezvětří a temně modrá obloha.

„Měl by ses namazat, nebo se spálíš,“ řekl Ray a popojel blíž s

rukou ve vaku, v němž šátral.

„To není potřeba,“ mávl rukou Mark. „V životě jsem se nespálil.“

„V životě je vždycky všechno jednou poprvé,“ poznamenal

hlubokomyslně Ray.

Mark se na něj zkoumavě podíval. Dost často ho Ray

překvapoval. Kdyby si nebyl jistý, že androidi nemají city ani smysl

pro humor, tak by byl schopný uvěřit tomu, že všechny tyhle

vlastnosti Ray má v plné míře.

* * *

Stezka končila u ústí jeskyně. Mark sklouzl ze sedla a zamířil ke

vchodu. V ruce měl meč a byl napjatý. Když vešel dovnitř, zastavil

se. Před ním se rozprostírala jeskyně táhnoucí se do hloubi hory.

Čekal, až si jeho oči zvyknou na šero a dočkal se toho, že se Ray s

planoucí pochodní zastavil za ním. Zlostně zamručel, byl naštvaný,

že ho to nenapadlo, ale pak si pochodeň od Raye vzal a pokračoval v

cestě.

„Tohle je přírodní jeskyně,“ konstatoval android. „A mé senzory

zaznamenávají silný výskyt kovů všude kolem. Lidé tu bývali, ale

vypadá to, že už je to dost dlouho. Ta ohniště jsou hodně stará.“

Mark došel ke stěně, v níž bylo vidět tmavý otvor.

„Tohle je ale umělé,“ poznamenal, když si pořádně posvítil na

stěnu, na níž bylo jasně vidět stopy dlát.

„Je,“ kývl Ray. „Ale podívej, tady je ještě zbytek docela mohutné

žíly magnetitu. Tak proto tady lidé byli…“

„Hm,“ kývl Mark hlavou. „Zřejmě se pak žíla ztratila někde v

hloubi skal a tohle je pro ně prakticky nepoužitelné.“

„Prozkoumám ještě zbytek jeskyně,“ nabídl se Ray.

„Dobře, a já sem zavedu koně. Dnes tu přespíme a zítra se

vrátíme na cestu do Bohaturova města.“

64

„Dobře,“ souhlasil Ray.

* * *

Přijeli k dřevěné hradbě vytvořené ze zaostřených kůlů, nad

nimiž přečnívaly hlavy strážných. Brána byla zavřená, vzhledem k

tomu, že slunce už z větší části zapadlo za obzor. Mark se otočil,

podíval se na kopec, který právě vyjeli, a podrbal se na hlavě.

„Pokusíme se dostat dovnitř, nebo počkáme do zítřka?“

Ray mávl rukou směrem k pobřeží:

„Myslím si, že tahle stezka vede k nějakým domům a nemusíme

se cpát do hradiště, když evidentně dnes už žádnou návštěvu

nečekají.“

Mark Stone kývl a pobídl koně. Netrvalo dlouho a dojeli k

několika chatrčím, které se tiskly k úbočí kopce. Z komínů stoupal

kouř a vinul se podle vysokých jehličnanů, kterými byl zarostlý celý

kopec.

„Ne že by se mi chtělo přenocovat v něčem takovém,“ ohrnoval

nos Mark Stone. „Bude tam na můj vkus příliš mnoho breberek s

ostrými kusadly.“

„Ale na druhou stranu tam také bude dost lidí, kteří na tebe zítra

podají reference Bohaturovi.“

„To je pravda,“ uznal Mark a v té chvíli dojeli k nejrozlehlejší

budově.

Nebyla vysoká, možná právě proto, že byla napůl zapuštěná do

země. K jezdcům odtamtud doléhal halas mužských hlasů. Mark

Stone seskočil z koně a hodil uzdu Rayovi.

„Tak já se postarám o koně,“ povzdychl si android. „Jen se

nezapleť do nějakého problému, než přijdu.“

„Ty tvé vtípky mě přestávají bavit,“ odsekl Mark a mávl

pohrdavě rukou.

Sešel po několika kameny vyložených schůdcích a otevřel dveře.

Z místnosti před ním se vyvalil pach zpocených a nemytých

mužských těl, zkvašeného piva a pečené. Mark se zastavil, aby jeho

oči přivykly přítmí v místnosti osvětlované pouze několika loučemi.

Na kozách u vchodu do kuchyně stál rozměrný sud, z něhož

65

mohutný zrzavý hostinský čepoval tmavé pivo.

Mark došel k dlouhému stolu a posadil se na lavici. Opřel se zády

o stěnu a přivřel oči. Byl unavený. Probrala ho až rána holbou o stůl,

jíž třískl hostinský. Pivo vyšplíchlo na desku, kde už podobných

loužiček bylo hodně. Mark se natáhl po holbě, a v tom okamžiku ho

hostinský chytil za ruku.

„Nejdřív zaplatit!“

„To se tady platí dřív, než stačím ochutnat, jestli to nejsou jenom

splašky?“

„Moje pivo, a splašky?“ zahřměl hostinský a naběhly mu svaly

nejen kolem úst, ale i na rukou a nebyly to svaly ledajaké.

„Je sice pravda, že jsem tu cizí,“ pokračoval Mark Stone a setřásl

ruku hospodského, „ale předpokládám, že se tu budete ke mně

chovat jako k místním, nebo…“

„Mně nikdo v mém domě vyhrožovat nebude,“ vybuchl

hospodský a natáhl se k sekyře opřené o stůl, která mu evidentně

nepatřila. Její majitel ho však pleskl po ruce a zavrčel:

„Rudohlavče! Nesahej na cizí! Mohl bys narazit!“

„S tebou si to vyřídím za chvíli, bratře,“ odsekl hostinský. „Tak

zaplatíš, nebo ne?“

Tyčil se nad Markem jak hora.

„Až ochutnám!“ štěkl naštvaný Mark. „Jestli nepoznáš hosta s

penězi, tak nemáš v hospodě co pohledávat!“

V té chvíli celá hospoda vybuchla smíchem. Mark znejistěl,

protože si nebyl vědomý toho, že by řekl nějak dobrý vtip. V koutě

vstal postarší muž, nevysoký a holohlavý.

„Máš pravdu. Rudohlavý opravdu nepozná hosta, protože mu

hospoda nepatří. Ale protože prohrál sázku, tak musí celý týden

obsluhovat hosty a platit za ně, i když je bratrem samotného

Bohatura. Proto je trochu podebraný,“ usmíval se muž. „Kdo jsi a co

pohledáváš na našem území?“

„Kdo se mě ptá?“ opáčil Mark Stone.

„Jsem Bohaturův rádce, možná však, že odpovíš samotnému

Bohaturovi, který sedí vedle tebe.“

Mark Stone se úkosem podíval na usměvavého muže, který seděl

vedle něj. Nyní, když o tom věděl, rozeznával rodové rysy u obou

66

mužů, i když Bohatur nebyl zrzek jako jeho bratr. Měl hnědé, dlouhé

vlasy spletené do dvou copů, právě tak jako dlouhé vousy.

„Jsem Mark, ale Rareich mi dal jiné jméno…“

„Rareich,“ zamyslel se na okamžik Bohatur, „před několika lety

se s námi vypravil na několik výprav. Je to dobrý bojovník z kmene

Vodníků, i když jméno svého kmene v této podobě neslyšel příliš

rád, že ano, Rudohlavče… Jaké že ti dal jméno?“

Dočasný hostinský si přejel v zamyšlení rukou po bradě, kde ho

zřejmě poznamenala mohutná Rareichova pěst po nějakém

nevhodném vtipkování.

„Jezdícínarinnovi,“ odpověděl krátce Mark a chopil se holby a

upil. „Docela slušné pivo,“ usmál se. „Za to by se dalo zaplatit. Tos

nevařil ty, viď?“ obrátil se k zrzkovi.

Hospoda znovu vybuchla hurónským smíchem. Zrzek na

okamžik nabral barvu svých vlasů, ale pak, zaujatý Markovým

jménem, se také rozesmál. Na kraj lavice si přisedl k Markovi Ray.

Poručík se podíval na zrzka a požádal ho:

„Mohl by můj bratranec dostat také pivo, aby se mu lépe

vyprávělo? On je skald, ne já.“

Za okamžik, po mohutném loku místního piva, se Ray pustil do

barvitého vyprávění boje s lamperiodomem. Hospoda ani nedýchala.

Když skončil, obrátil se Bohatur k Markovi.

„Jestli je to alespoň zpoloviny pravda, protože skaldům se nemá

moc věřit,“ usmál se Bohatur a vyzařovala z něj sebedůvěra a také

velké kouzlo osobnosti a inteligence, „rád bych tě viděl mezi mými

bojovníky, až vyrazíme na sever, což bude brzy.“

Mark se ani dlouho nerozmýšlel a kývl.

„Vždyť kvůli tomu jsme s Rayem přišli,“ pokrčil rameny.

„To je dobře, ale budete muset ještě ukázat, že dovedete víc, než

jen dobře vyprávět. Jsi schopný se rukama vypořádat s některým z

mých lidí?“

„To není problém,“ zasmál se Mark, „můžeme to zkusit hned.“

Bohatur se zamyšleně podíval po hospodě a pak prstem kývl na

mladého pořízka, který vypadal, že je ještě dostatečně střízlivý na to,

aby byl schopný bojovat. Mladík nadšeně vyskočil, zřejmě měl

pěstní souboje rád.

67

„Marsape, máš možnost protáhnout si tělo.“ Bohatur se zvědavě

podíval na Marka, co tomu říká.

Stone pokrčil rameny, bylo mu jasné, že jeho soupeř není žádný

neohrabaný medvěd. Mark vstal a shodil ze sebe kazajku a košili.

Podrbal se na hrudi, kde ho před chvílí kousla nějaká blecha. Pak

nenápadně stáhl ovladač opasku na minimum, aby boj byl

opravdový.

Muži vyklidili střed hospody, a tak vznikl nepravidelný kruh

volného místa. Mark i mladík do něj vkročili a zastavili se proti

sobě.

Marsap, jakmile se dostal Markovi na dosah, švihl levičkou v

ostrém háku, a kdyby na to nebyl Mark Stone připravený, byl by boj

okamžitě u konce. Takhle se stačil mírně zaklonit a soupeřova pěst

neškodně prolétla vzduchem. Markova pravička přistála Marsapovi

na uchu a mladíkem pořádně otřásla. Markův soupeř si až teprve

nyní uvědomil, že ho nečeká žádná procházka růžovým sadem a

pořádně zdvihl ruce, aby se propříště chránil před jedovatými

Markovými ranami. Chvíli se to podobalo šermu, protože rány

nedopadaly na místa, kam byly směrovány, neboť je odrážela

šikovně vedená obrana. Marka za chvíli přestal boj bavit, pravda

hlavně proto, že strávil celý den v sedle a nyní měl sto chutí vypít

pár holb piva a jít si lehnout. Rozhodl se, že tu „legrácku“ musí

rychle ukončit. Marsap využil Markovy chvilkové „nepozornosti“ a

vrhl se do útoku. Stone ustoupil stranou a chytil soupeřovu levou

ruku svištící vzduchem za zmizelým cílem, trhl jí k sobě a

podtočením poslal mladíka do vzduchu. Bohaturův bojovník se

vznesl jako pírko a Mark rychle ruku pustil, protože, kdyby ji

podržel déle, došlo by minimálně k jejímu vykloubení nebo zlomení.

A to nebylo potřeba. Marsap prolétl vzduchem dobré tři metry,

dopadl zády na stůl, z něhož smetl čtyři poloprázdné holby s pivem

na zem. Pomalu sjel ze stolu na zem a dopadl do louže rozlitého

piva. Otřeseně zůstal ležet a usilovně mrkal očima, jak se je snažil

zaostřit. Pomalu se zdvihal a potřásal hlavou jako zmáchaný pes.

Bohatur tleskl do dlaní:

„To bylo moc dobré, Marku. To mě budeš muset naučit.“

„Klidně. Není to složité, chce to jenom postřeh,“ Mark Stone si

68

opět sedl na lavici a vzal si svou holbu s pivem a zhluboka se napil.

Nevšímal si Marsapa, který stál uprostřed kruhu a zakalenýma

očima hledal svého soupeře.

„Vezměte ho ven a strčte mu hlavu do vody, ať se vzpamatuje,“

houkl Bohatur a dva mladíci se otřeseného a vzpouzejícího se

Marsapa ujali a vyvlekli ho ven z hospody.

* * *

Mark stál u krátkého stěžně Bohaturova drakkaru. Tak nazval

tento typ lodě Ray, který měl v hlavě uloženou celou historii lidstva.

Čtvercová plachta nesla dlouhou loď velkou rychlostí klidným

mořem. Bohaturova představa klidného moře se poněkud lišila od

představy Marka Stonea, ale ne zas natolik, aby poručík SDPP byl

ohnutý přes bort lodě a zvracel jídlo, které si dal ještě před vyplutím.

„Vzhledem k větru jsem změnil plány,“ křikl Bohatur. „Takhle

bychom se k ostrovům nedostali ani za měsíc! Snáší nás to k

východu. Burnopas chce, abychom ‚navštívili‘ ostrov Vishofen. Při

tomhle větru tam budeme za tři čtyři dny. Myslím, že král Nebruls

bude mít z naší návštěvy radost. Už dlouho jsme tam neplenili…“

Chlapi schovaní před sprškami slané vody, kterou čas od času

přinášely vlny narážející do bortu lodě, zařvali nadšením.

„Tam jsou nejen bohatí, ale i dobří bojovníci…“

„Tak to se nám nepovedlo,“ zabručel Ray stojící za Markem.

„Poslední signál, který jsme zachytili, přicházel směrem od

severních ostrovů…“

„No nevadí,“ pokrčil rameny Mark Stone, „alespoň propátráme

větší část planety a budeme moct podat přesnější hlášení.“

„Manguse nakonec najdeme,“ řekl přesvědčeně Ray. „Žádná

planeta není tak velká, abychom ho nedokázali s našimi přístroji

vypátrat.“

* * *

„Jeden z nejbohatších Nebrulsových poddaných má dvorec jen

kus od ústí řeky.“ Bohatur byl zamyšlený. „Když budeme mít štěstí,

bude Darlas na výpravě, a to bychom měli mít velkou převahu.

69

Když ne, tak to bude vyrovnané,“ přejel očima všechny čtyři

drakkary, které mířily do ústí poměrně široké řeky.

Byla už skoro tma, když drakkary přistály v malé písčité zátoce.

Bohaturovi vojáci vyskákali do mělké vody a přeběhli na břeh.

Každý z nich měl sekeru nebo meč a také velký kulatý štít. Měli na

sobě kožená brnění a hlavy jim chránily šišáky různých tvarů. Mark

byl vybaven stejně, kromě toho však měl s sebou i ochranný opasek,

nyní nastavený na vyšší ochranu. Vytáhli drakkary na písčitou pláž a

zanechali u nich malou stráž, šest mužů, kteří se tvářili naštvaně, že

přijdou o všechnu legraci.

Bojovníci se seřadili do zástupu a postupovali řídkým lesem ke

dvorci. Přešli několik nízkých kopců, než se dostali na jeho dohled.

Cesta jim trvala dobré tři hodiny. Když vystoupili z lesa, zastavili se.

Dvorec byl obklopený palisádou a těžká dřevěná vrata byla zavřená.

Nicméně všude svítily lampy a pochodně. Z dvorce se ozýval zpěv,

což v některých případech se podobalo daleko spíš příšernému řvaní

jeho již mírně opilých obyvatel.

Bohatur se zamyslel, a pak se mu úzká tvář rozzářila širokým

úsměvem:

„Burnopas nás opravdu má rád,“ řekl s nadšením v hlase.

„Přivedl nás k bohaté kořisti a navíc ve vhodný okamžik. Počkáme

ještě chvíli, až budou všichni včetně stráží opilí, a pak zaútočíme.“

Muži souhlasně zahučeli a bylo vidět, že králova slova jim padla do

duší. Stáhli se do lesa a pohodlně se usadili do mechu. Většina

vytáhla nějaký ten kus uzeného masa a placky a Mark Stone je

napodobil.

„Marku,“ přiblížil se tmou k odpočívajícímu poručíkovi Ray,

„Bohatur měl pravdu. Jeho válečný bůh nám opravdu pomohl.

Zachytil jsem slabý signál naší štěnice. Nemám tady s sebou

vyhledávač, nechal jsem ho na lodi, ale náhoda je blbec, jak říkal

tvůj pradědeček. Automaticky jsem projížděl rozsahy a narazil jsem

na slabé vysílání. Vypadá to, že štěnice má poruchu, a tudíž její

dosah se rapidně zmenšil.“

„Tak už mě nenapínej,“ odtušil Mark Stone.

„Mangus je buď ve dvorci, pravděpodobnost devadesát šest

procent, nebo se ukrývá v jeho blízkosti a to jsou ta zbylá tři a půl

70

procenta.“

„Ztratilo se ti půlprocento,“ poznamenal Mark Stone.

„Neztratilo,“ zavrtěl hlavou Ray. „To je pro případ, že jsem

zachytil nějaké cizí vysílání.“

„To je ale hloupost,“ zavrčel Mark, „taková pravděpodobnost je

daleko menší.“

„Není,“ odporoval android, „vzhledem k tomu, že tu byl velitel

Skobryski a nevíme, co tu po něm mohlo zůstat.“

„Kde je Mangus, tam by měla být i Amélie,“ nadchl se Mark

Stone.

„Ale také zbraně naší civilizace,“ neodpustil si poznámku Ray.

* * *

Bylo po půlnoci. Ze tmy se vynořil Bohatur a každého muže

odeslal na určené místo. Za chvíli stáli bojovníci v řadě vedle sebe a

čekali na povel. Tím se stalo zahoukání žabiska píchavého, místního

nočního dravce. Všichni se vydali volným krokem ke dvorci. Šest

dvojic neslo na ramenou osekané stromy, které měly nahradit

žebříky na překonání hradby. Bohatur je nechal vyrobit ještě u místa

přistání.

Byla tma, ani jeden měsíc nesvítil, protože oblohu pokrývala

hustá mračna. Muži došli až ke hradbě, aniž by došlo k poplachu.

Hlahol hlasů z dvorce už před chvílí prakticky umlkl.

Bohaturovi muži opřeli ostrve o hradbu a začali po nich lézt

nahoru. Mraky se protrhly v nejnevhodnější dobu a na nebi zazářil

Mangur, největší z jiránijských měsíců. Teprve nyní hlídky na

hradbách zahlédly nebezpečí a ozval se strážní roh. To už ale

Bohaturovi muži přeskakovali hradbu a řítili se mezi stavení, která

tvořila vládcův dvorec. Někdo stačil podpálit hospodářské stavení,

jehož došková střecha vzplála jako vích. Najednou bylo světlo jako

ve dne. Útočníci se rozeřvali, aby vzbudili ještě větší zmatek. Z

domů vybíhali polooblečení muži vyzbrojení však stejně dobře jako

útočníci. Dokonce jeden se objevil mezi domy úplně nahý a dlouhé

rudé vousy mu vlály, jak se prudce rozmachoval sekyrou. Mark

postupoval s ostatními, nemohl si dovolit zaostávat, Ray se mu držel

71

v zádech, a chránil mu je před napadením zezadu. Stone se snažil

nezabíjet, jeho rány, které by byly jinak smrtelné, dopadaly na

plocho a posílaly muže do blahodárných mdlob.

U nejrozlehlejšího domu se Mark Stone utkal s masivním

mužem, oblečeným do kožených kalhot, který mával

jedenapůlručákem jako pírkem. Z jeho dosahu se už odplížili tři

zranění bojovníci a u nohou mu ležely dvě mrtvoly. Mark Stone

využíval své vynikající techniky, ale protivníkova síla zatím

vynahrazovala její nedostatek na silákově straně.

„Ten je můj,“ uslyšel Mark Stone Bohaturovo zařvání. „Darlas je

můj!“

Muž se zarazil a přestal bojovat. Mark Stone ho napodobil.

Bohatur se vypořádal se svým soupeřem, kterému uťal ruku. Poté si

muže, který svíral pahýl, z něhož tekla krev, přestal všímat. Mark

ustoupil, když vtom ho napadl další obránce dvorce. Mark se docela

dobře bavil. Bylo to něco podobného jako turnaj, až na to, že tady

mnoha lidem šlo o život. Markovi, kterého chránil opasek, zbývalo

dost času na to, aby pozoroval okolí. Viděl, že útočníci začínají

pomalu svůj boj prohrávat. Ve dvorci bylo daleko víc lidí, než

předpokládali. V okamžiku, kdy Bohatur zabil pána dvorce, objevil

se ve dveřích blízkého domu Mangus. Byl oblečený do svého

obvyklého černého pláště a v ruce svíral termomet. Mark se k němu

vrhl, ale Mangusova střela ho minula a smetla Raye, kterého výboj

zcela ochromil. Mark se rozmáchl a svého nepřítele zasáhl úderem

shora. Meč narazil na pružné pole opasku a sklouzl dolů a zasáhl

ruku, z které málem vyrazil termomet. Na okamžik byl Mangus

ochromený. Mark se sehnul pro bojovou sekyru, která se mu válela

u nohou. Popadl ji a mohutným rozmachem trefil Manguse ze strany

do hlavy. Lebka praskla a králův rádce otevřel ústa, z nichž se však

místo slov vyřinula krev. Mark Stone se obrátil, aby zhodnotil

situaci a stačil jen rychle pozvednout sekyru, aby odrazil ránu,

kterou vedl na jeho hlavu šlachovitý zrzek, kterému tekla krev z

několika ran, které měl na horní části těla, jež mu ale určitě nevadily

v dalším boji. Sekyry se srazily s hlasitým třesknutím. Mark ránu

odvrátil, ale v použití této zbraně nebyl ani zdaleka tak dobrý jako s

mečem. Proto druhou ránu, která přišla po nepřítelově otočce na

72

patě, už úplně vykrýt nestačil. Sekyra sklouzla vzhůru a zasáhla ho

do spánku. Mark omdlel, a tak už neviděl, jak jeho společníci

pomalu ustupují k vratům a prchají k zakotveným drakkarům. Na

místě zůstalo dobře dvacet mrtvých Bohaturových bojovníků a skoro

čtyřicet obránců, včetně pána dvorce a Manguse.

* * *

Mark se probral k vědomí a strašně ho bolela hlava. Když se

pokusil sednout si, zatočila se mu a žaludek se mu přemístil do krku.

Naštěstí neměl co zvracet, takže když padl zpátky na záda, neudusil

se.

Po druhé ho probral mokrý hadr na tváři. Mark otevřel oči a

uviděl nad sebou rozmazanou Rayovu tvář. Android odložil kus

plátna, kterým otíral Markovu tvář, aby ji zbavil zaschlé krve.

„Co se děje? Kde to jsem?“

„Jsme zavřeni v baráku ve dvorci, který jsme tak neúspěšně

napadli. Kromě nás tu jsou ještě Keterin a Prejban. Zatím se ještě

neprohráli.“

Ray otevřel tajnou schránku na stehně a vytáhl odtamtud dvě

ampulky. Obě aplikoval Markovi do paže a poručíkovi se skoro

okamžitě ulevilo. Přestala se mu točit hlava a žaludek se usadil

zpátky na své místo.

„Měl bys minimálně tak dva dny ležet. Nemám tady

diagnostickou aparaturu, takže nejsem schopný říct, jak závažné

zranění jsi utrpěl, ale podle toho, jak zabraly preparáty, jsem

přesvědčený, že to bude v pořádku. Nicméně jakmile se vrátíme do

Merkura, projdeš komplexním vyšetřením.“

Mark se zašklebil, ale neodporoval.

„Nejdřív se odtud budeme muset dostat,“ poznamenal.

Otevřely se dveře a dovnitř vešel postarší muž zahalený proti

zimě v rudém plášti. Jeho šedivé vlasy stažené zlatou obroučkou

naznačovaly, že to není obyčejný bojovník.

Rozhlédl se po malé místnosti a chvilku mu trvalo, než se jeho

oči přizpůsobily šeru.

„Zítra bude pohřeb vladyky Darlase a tam budou obětovány tyhle

73

mršiny,“ ukázal na Keterina a Prejbana, „aby ho doprovodily jako

otroci do Volholy. Vás si vyžádal svatý Vodiskej, když se dozvěděl,

že jste zabili důstojného Manguse v den jeho svatby. Do jeho sídla

vás doprovodí i Mangusova vdova Amélie.“

Markovi se rozzářily oči, ale mlčel.

„Bylo by dobré, abyste byli připraveni k odchodu hned ráno,

protože pokud tomu tak nebude, zůstanete tu jako Darlasův

doprovod, což bych přivítal. Šedesát duší, které ho doprovodí, není

moc na tak mocného člověka, jakým Darlas byl…“

Mark se otočil ke zdi a dal tak najevo, že starcova slova ho příliš

nezajímají. Muž se otočil a vyšel ven. Dveře za ním zaklaply.

„Nevědí, že jsem android. Probral jsem se po zásahu termometem

sice před skončením bitvy, ale nikdo si nevšiml mého zranění. Zásah

mi přivodil několik poruch, které se tady a teď nedají opravit.

Nedokázal jsem tě nejdřív najít, ležel jsi pod mrtvolou nějakého

zrzavého chlapíka, a když jsem tě objevil, bylo už pozdě.“

Marka zahřálo u srdce, protože si uvědomil, že android s takovou

dávkou inteligence a samostatnosti, jakou má Ray, s ním zůstat

nemusel. Mohl odejít a splnit úkol, za nímž sem byl poslán.

„Jaké to jsou poruchy,“ znepokojil se Mark Stone. „Neohrožují tě

na životě?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou android. „Přišel jsem o antigrav a laser,“

Ray ukázal na svůj prst.

„Ty tam máš laser?“

„Ano,“ přiznal se android. „Já vím, že je to protizákonné, ale

velitel Skobryski chtěl mít vždycky nějakou zálohu pro případ

nouze.“

„Byl to velmi předvídavý muž,“ uznal Mark Stone. „Škoda, žes s

ním nemohl být na jeho poslední cestě.“

„Škoda,“ povzdychl si Ray. „Ale zase na druhou stranu, kdyby

tomu tak nebylo, nesetkali bychom se.“

„Svatá pravda,“ Mark se podrbal na nose a uznal, že proti

androidově železné logice není obrany.

74

11.

Mark vyšel do kalného rána doprovázený Rayem. Bylo chladno, ale

narudlé slunce se snažilo mráz zahnat. Rozhlédl se kolem, dvorec

byl uklizený, po krvavých loužích ani stopy, i budovu, kterou

zapálili Bohaturovi bojovníci, už pokrývala nová střecha. Připojili se

k nim další tři bojovníci, zřejmě Darlasovi. Měli stejně svázané ruce

jako Mark s Rayem. Z domu, z něhož oné noci vyběhl Mangus,

vyšla Amélie a přivírala oči před ostrým sluncem. Vypadala

pobledle, ale oči se jí rozzářily, když uviděla Marka a Raye.

Poněkud ochladla, když viděla, že mají na rukách pouta. Pomalým

až loudavým krokem k nim přišla a šeptla:

„Děkuji ti, rytíři Marku, za to, žes zabil Manguse, mého bývalého

manžela, který mě navíc unesl.“

„To vím, protože jinak bych tě unesl já,“ usmál se Mark Stone.

„Byl jsem už nedaleko tvé lodě, když mě Mangus předběhl. Ale

svému osudu neutekl.“

V té chvíli je přerušil příchod onoho postaršího muže se zlatou

obroučkou ve vlasech.

„To je Darlasův strýc Forgat. Měl by vám být povděčný, když

jste mu umožnili zmocnit se vlády, aniž by si musel sám poskvrnit

ruce krví,“ řekl jeden z Darlasových mužů, který stál také vedle

Marka. „Jmenuju se Gabin a můj kamarád je Minas.“

„Asi tě Forgat nemá moc rád,“ poznamenal trochu jízlivě Ray.

„Ne, nemá,“ usmál se křivě druhý z mužů, „a proto se nás moc

rád zbaví a dá nás Vodiskejovi. Od něj se ještě nikdo nevrátil a

ten…“

„Hnusák,“ doplnil první muž.

„Neustále požaduje po Nebrulsovi další a další lidi. Pravda je

taková, že za ně dobře platí, takže se to králi vyplatí,“ řekl hořce.

Celý dvorec vyčkával. Z dáli se ozval klapot kopyt a Darlasův

strýc se široce usmál. Narovnal se a uhladil si rukama plášť. Za

chvíli vjel do dvorce dvoukolý vozík tažený běloušem. Na kozlíku

seděl vychrtlý mladík s řídkým vousem. V košatině se pohupoval

tlouštík jehož hlavu pokrývala podivná čepice homolovitého tvaru.

75

Měl bezvousou tvář, která vyčnívala z kožešinového pláště.

Dvoukolka zastavila a kočí rychle seskočil na zem a pospíšil si

pomoct svému pánovi, který se s mohutným funěním škrábal z

vozíku. Za vozíkem vpochodovala do dvorce čtveřice mužů

vyzbrojených meči a krátkými kopími.

„Slovutný Vodiskeji,“ uklonil se nový pán dvorce skoro až k

zemi a mezi jeho muži shromážděnými na náměstíčku to zašumělo

nevolí, „jsme potěšeni tvou návštěvou a mám pro tebe připravené

čtyři zdravé otroky. Sice jsme museli překonat některé problémy,

protože původně měli doprovodit mého synovce na cestě k

Burnopasovi. Ale co bychom pro tebe neudělali…“

„… zvlášť když dobře zaplatí,“ dodal jeden z Darlasových mužů

tiše.

„Jsem šťastný, že mohu spolupracovat s tak slovutným mužem,“

pokračoval Forgat a podlézavě se usmíval.

Vodiskej se na svět díval malýma, v tuku zapadlýma očima a ani

se nesnažil vypadat přívětivě. Ztěžka se opíral o svého kočího. Když

mu došla trpělivost, mávl rukou a tím ukončil Forgatovu tirádu.

„Nepřijel jsem na přátelskou návštěvu,“ zapištěl vysokým

hlasem, který mu přeskočil. „Slíbili jste mi deset mužů a tady vidím

čtyři. Kde jsou ostatní?“

„Ó, blahoslavený Vodiskeji,“ uklonil se znovu Forgat, „přepadli

nás tihle darebáci z pevniny. Byl to Bohatur a zabil všechny, které

jsme po tebe měli připravené. Jen tyhle se podařilo uchránit. A to

ještě navíc ti předávám zločince, který zabil slovutného Manguse. Je

to tenhle darebák,“ ukázal prstem na Marka.

„No, nevím jestli bych mu neměl poděkovat,“ zabručel tiše

Vodiskej, ale elektronický Rayův sluch to zaznamenal.

„Jsou připraveni k odchodu, slovutný Vodiskeji, ale jestli

nepohrdnete naším…“

„Nepohrdnu, Forgate,“ zavrtěl hlavou Vodiskej, „ale povinnost

mě volá zpět. Takže musím poslechnout a opustit tvůj nádherný

dvorec.“

Mark se podíval na Raye.

„Nemá toho patolízala obzvlášť v lásce,“ pomyslel si Mark.

„Asi ne, ani Manguse zvlášť nemiloval,“ řekl tiše Ray.

76

„Taky kdo by měl v lásce takového darebáka,“ poznamenal

Mark.

„Ani darebáci se mezi sebou nemusejí zrovna milovat,“ ukončil

polohlasnou debatu Ray.

Vodiskej se pomalu otočil a s pomocí kočího opět nastoupil do

kočárku. Následovala ho Amélie. Kočí vylezl na své místo a mlaskl

na koně. Otočili se skoro na místě a malá karavana vyšla ze dvorce.

V čele jel Vodiskejův vozík, za ním se ploužili čtyři vězni a je

následovali ozbrojenci.

„Třeba se nám podaří někde při zastávce zmizet,“ zadoufal Mark.

„Uvidíme,“ pokrčil rameny Ray.

* * *

Slunce bylo v zenitu a mírně se oteplilo. Vodiskej dokonce

odhodil třetí pokrývku, do níž byl zahalený a nechal si na sobě

jenom dvě. Marka stále ještě poněkud pobolívala hlava, a proto na

něj Ray dával pozor.

Vyšli z lesa, kterým se ploužili dobré dvě hodiny, a objevil se

před nimi mořský břeh. Mark se zpytavě podíval na Raye, který

pochopil jeho nevyřčenou otázku a řekl:

„Přetnuli jsme malý poloostrov. Bohatur přistál na jeho východní

straně, nyní jsme na západě.“

„Kam to Vodiskej míří?“ nechápavě vrtěl hlavou Mark.

Za chvíli se před nimi objevila malá vesnička. Bylo to vlastně

seskupení asi šesti nuzných baráků. Nicméně kůň zrychlil při

pohledu na ně a Markovi bylo jasné, že jsou u cíle cesty. Došli k

zátoce, a teprve nyní se Markovi rozjasnilo. Padesát metrů od břehu

se pohupovala v mírných vlnách ponorka. Její diskovitý trup skoro

nevyčníval nad hladinu, zato kapkovitá kopule, odkud byl stroj

řízen, se leskla ve slunečních paprscích jako broušený smaragd.

„Teď už je mi jasné, proč jsme nic nemohli najít,“ prohodil tiše

Ray. „Voda je perfektní izolátor.“

„Držte huby!“ zařval najednou Vodiskej až mu přeskočil hlas.

„Nikdo vám nedovolil promluvit. Deset ran karabáčem,“ ukázal

prstem na Marka.

77

Velitel doprovodu odmotal karabáč, který měl kolem pasu, a než

se Mark vzpamatoval, dostal několik ran. Nedokázal jim uhnout,

muž byl v zacházení s tímto nástrojem velmi zručný. Poručík si

chránil oči, aby náhodou o ně nepřišel.

„Tohleto máš u mně,“ vztekal se polohlasně na Vodiskeje.

Pak ale zmlkl, protože neměl zájem o přídavek.

Od ponorky odrazilo malé vznášedlo a za pár okamžiků přirazilo

ke břehu. Písek byl vlhký, takže ani těžkotonážník Vodiskej se do

něj příliš nebořil. Nastoupil do člunu, za ním Amélie, Mark, Ray a

dva další otroci. Kormidelník spustil motor, člun se nadzdvihl a

zamířil k ponorce. Muži, kteří zůstali na břehu, byli zřejmě na

takový pohled zvyklí. Vodiskej neprojevoval žádné obavy ze svých

zajatců a bylo to určitě proto, že kormidelník měl pouzdro na

termomet rozepnuté a ruku připravenou poblíž.

* * *

Podmořský komplex nebyl příliš veliký, ale zato byl postavený se

všemi bezpečnostními prvky, jak si stačil Mark všimnout, když

ponorka proplouvala kolem. Byla to skloplastová kopule a průměru

necelých sto metrů v hloubce padesáti metrů pod hladinou. Ponorka

proplula do přestupové komory a po vyčerpání vody přistála u mola.

Bylo to zbytečné plýtvání prostorem i financemi, ale odpovídalo to

přepychu, který zajatci viděli všude kolem. Schody vedoucí k

masivním dveřím do vnitřních prostor byly pokryty drahým

kobercem, který se dovážel z Terranie XI. Na zdech, které záměrně

vypadaly drsně, visely svítící koule z planety Walker II, kde se

vyráběly z mozkových výdutí místních mangor deštivých. Vodiskej

vyšel z ponorky, a pak přejel malýma očkama svých pět nových

zajatců.

„Od zítřka si vás vezme Jaime na starost a bude vás cvičit. Jsme

zařízení pro podmořský lov zajímavých dravců, kteří se na této

planetě vyskytují. Musíme zajistit lovcům všemožné pohodlí a

zábavu.“

Na okamžik se zarazil, když uviděl nechápavé obličeje Minase a

Gabina. Mark si toho všiml také a snažil se tvářit stejně.

78

„Budete sloužit jako náhončí, alespoň do té doby, dokud vás něco

nesežere,“ zakončil svůj uvítací projev Vodiskej a sarkasticky se

ušklíbl.

V tom okamžiku se na něj vrhl Minas a chtěl ho spoutanýma

rukama uškrtit. Jaime, který stál dva kroky za Vodiskejem, udělal

krok stranou, a najednou se mu v ruce objevil termomet. Vylétla z

něj narudlá jiskra, která srazila zuřícího muže na podlahu. Minas

sebou zmítal v křečích, ale nedokázal se koordinovaně pohnout, ani

udělat cokoli jiného. Z otevřených úst mu létaly spršky slin, vyrážel

ze sebe neartikulované zvuky svědčící o velké bolesti.

„Ta svině použila maximální výboj, který ho ještě nezabije,“

zavrčel Mark.

„Psychologický nátlak na nás ostatní,“ konstatoval stejně tiše

Ray. „Právě tak jako tvůj výprask tam na břehu.“

Gabin se kousal vzteky do spodního rtu, ale neudělal žádný

výhružný pohyb a Mark s Rayem ho napodobili. Amélie byla bledá

a měla vytřeštěné oči.

„No, a tebe, holubičko,“ ušklíbl se Vodiskej, „zařadíme po

potřebném výcviku, který ale nebude trvat ani tak dlouho jako

jejich,“ mávl rukama k mužům, „mezi dámskou obsluhu. Tebe

zacvičím sám,“ usmál se široce, a v té chvíli vypadal jako přežraný

žraloun. „Už jsou tady dvě dívenky a ty budeš třetí.“

Tentokrát to škublo Markem, ale zadržela ho pevná Rayova ruka.

„Dotkne-li se mě v období smutku za mého manžela jediný

člověk, bude mrtev on i já,“ prohlásila pevně Amélie.

Vodiskej se nechápavě obrátil k Jaimemu a ten tiše řekl:

„Je to tak. Místní mají měsíční období smutku, kdy je na ženě,

jestli bude následovat svého manžela, nebo zůstane na živu. V té

době je nedotknutelná.“

„Tím se my řídit nemusíme,“ odmítavě mávl rukou Vodiskej, ale

v jeho tváři bylo možné jasně si přečíst, že on určitě nebude svůj

drahocenný život riskovat. „Ale máme času dost na to, abychom

některé drobné problémy mohli vyřešit.“

Otočil se a volným, houpavým krokem tlouštíků, kteří nedokážou

dát nohy pořádně k sobě, zamířil ke vstupním dveřím. Jaime

pokynul zajatcům, aby ho následovali. Minas se právě otřeseně

79

zdvíhal ze země a rozhlížel se kolem, jako kdyby vůbec nevěděl, kde

se nachází.

* * *

„Jsou si tak jisti, že jsme neškodní, až to bolí,“ vrčel Mark, když

se k večeru vraceli na základnu.

Voda byla teplá a překvapivě průzračná i do hloubky sta metrů, v

níž se právě pohybovali. Kolem nich se producírovala hejna malých

i větších rybek a jejich klidné chování naznačovalo, že žádný z

velkých predátorů není nablízku. Blížili se k hotelu, který se

rozkládal na úbočí podmořské hory. Skála pak dále stoupala k

hladině, ale nedosahovala k ní. Byl to vlastně odumřelý korálový

útes, na němž žily miriády drobných i větších živočichů

nejpestřejších barev. Marka vždycky pohled na útes uchvátil, a

kdyby ho Paiter nepopoháněl, dokázal by se tou krásou kochat i

několik hodin.

Hotel byl momentálně prázdný, žádný lovec tu nebyl, takže

Jaime a další tři dozorci a tak mohli trénovat bez problémů své nové

„ovečky“. Každý den vyplouvali náhončí do oceánu a cvičili se v

používání neuronových bičů, nástrojů vysílajících energetické

záření, které ovlivňovalo nervovou soustavu nadháněných dravců.

„Jen do určité míry. Všiml sis, že Jaime zůstává v ponorce a laser

má připravený k okamžitému použití? S námi ve vodě je Paiter a

jeho výzbroj stačí na kohokoli z nás.“

„Všiml, ale kdybys byl v pořádku, mohli bychom odtud zmizet

kdykoli…“

„To je pravda,“ souhlasil Ray.

„Ale zase na druhou stranu, přece tu nemůžeme nechat Amélii,“

okamžitě „smetl ze stolu“ Mark své myšlenky na útěk.

„Kdyby se nám podařilo zmizet, tak bychom ji zachránili tak jako

tak, protože jakmile se generál Khov, nebo velitel Vesmírné policie

Neuman dozvědí o tomhle porušení zákonů, okamžitě to tady

zavřou,“ konstatoval nevzrušeně Ray.

Proti tomuto argumentu nemohl Mark nic namítnout, tak jen

pokrčil rameny, několikrát energicky kopl ploutvemi a zamířil za

80

ponorkou, která se již pomalu blížila ke vstupu do hotelu.

Mark s Rayem byli posledními plavci, kteří ještě nevpluli do

přívětivě osvětleného otvoru vstupní komory. Najednou Marka cosi

upozornilo na nebezpečí. Rozhlédl se kolem a uviděl, jak se z

hlubiny, podél prudce se zdvíhajícího úbočí, řítí vzhůru obrovský

tmavý stín. Během dvou vteřin se k nim přiblížil natolik, že bylo

jasné, kdo to je. Šlo o nejobávanějšího predátora zdejšího moře,

telamira. Zvíře se podobalo elasmosaurovi, dravci žijícímu kdysi v

křídě na Zemi. Zavalité, proudnicovité tělo bylo zakončené krátkým

ocasem, který sloužil jako kormidlo. Čtyři nohy, změněné v pevné

ploutve, dodávaly tomuto dravci velkou rychlost i obratnost.

Masivní, skoro třímetrová hlava seděla na krátkém krku. Tlama ji

prořezávala skoro celou a čelisti byly osázeny velkými,

trojhrannými, ostrými zuby.

Mark na okamžik strnul, ale pak zareagoval velmi rychle.

Několikrát prudce kopl ploutvemi, takže se dostal z dravcovy dráhy.

Neuronový bič měl v ruce a také ho ihned použil. Všiml si, že Ray

udělal totéž. Telamir sebou škubl, ale příliš ho útok obou

pozemšťanů z míry nevyvedl. Minul je oba, ale pomocí ocasu a

nohou se dokázal bleskurychle obrátit, trvalo mu však nějakou

chvíli, než překonal svoji původní dopřednou rychlost. Mark se

rozesmál při pohledu na zběsile se zmítající zvíře, které jeho

původní rychlost stále nesla pozpátku od nich. Smích ho okamžitě

přešel, jakmile se telamir k nim opět začal blížit. Pootevřená skoro

třímetrová tlama plná zubů by vzbudila obavy i v tom

nejodvážnějším muži. Oba se vrhli ke spásnému otvoru, který se

pomalu začal zavírat, jak Jaime chtěl zabránit tomu, aby se telamir

dostal až do vnitřního přístavu hotelu. Ray byl daleko rychlejší, ale

ani Mark za ním příliš nezaostával. Oba proklouzli zmenšujícím se

otvorem irisové clony, která sloužila jako uzávěr podvodního

přístavu. Obrovská ještěrova hlava zaduněla o uzávěr a Markovi se

zazdálo, že se celá budova otřásla. Přece jen třináctimetrový ještěr

měl velkou hmotnost a také rychlost, takže energie, kterou narazil do

uzávěry, nebyla nejmenší.

Vstup se nakonec uzavřel se slyšitelným skřípotem. Zřejmě ještěr

přece jen poškodil některou z lamel irisové clony. Jakmile došlo k

81

odčerpání vody z přístavu, Mark si oddechl. Nebylo by mu příjemné

zůstat uzavřený v této umělé jeskyni, i když jim tu vlastně nic tak

strašného nehrozilo. Avšak bylo mu jasné, že jediný pozemšťan z

obsluhy hotelu Renato by je odtud dostával asi dost dlouho. Na

Vodiskejovu pomoc spoléhat nemohli, ředitel celého zařízení byl

jakékoli manuální činnosti neschopný.

Voda začala ubývat a ponorka se za chvíli už pohupovala u

přistávacího mola. Jaime z ní vyskočil jako čertík z krabičky a běžel

po železné plošince vedoucí k uzávěru podívat se, co s ním je. Mark,

Ray, Minas, Kerim a Gabin, společně s Paiterem se drápali ven z

vody na molo. Mark si unaveně stáhl z hlavy průhlednou blánu

nahrazující nejen podvodní brýle, ale i dýchací přístroj.

„Příště by sis měl vzít na sebe opasek,“ poznamenal tiše Ray.

„Tohle mohlo skončit špatně.“

Mark si zhluboka oddychl, protože až teprve nyní mu došlo, že

jejich setkání s telamirem bylo opravdu nebezpečné a mohlo skončit

i smrtelným zraněním. Uvědomil si, že špatná výzbroj nadháněčů je

úmyslná, protože to zvyšuje požitek lovců, kteří budou samozřejmě

vybaveni podstatně lépe. A také pochopil, proč Vodiskej musí

shánět stále nové nadháněče.

„Do hajzlu,“ ozval se Jaime, který prohlížel poničený vchod, z

něhož stříkala voda.

Pokroucené lamely nedoléhaly a bylo jasné, že bude muset

opravit vchod. Otočil se od vchodu a rázoval ke dveřím do vnitřní

části hotelu. U nich už postávali jak jeho nadháněči, tak i Paiter.

Mokrý koberec rychle vysychal a vydával příjemnou vůni. Paiter

vyťukal otevírací kód a skener ještě zkontroloval, jestli je opravdu

za dveřmi sucho, a teprve poté se dveře otevřely.

Mark, Ray, Minas, Gabin a jediný starousedlík Kerim nesli svoji

výstroj v náručí. Zabočili do části hotelu, která jim byla vyhrazena a

od návštěvnické haly ji oddělovaly masivní mříže. Jejich pokoje

nebyly špatně zařízené, měly normální galaktický standard, ale

vzduch cezený přes mříže jim neustále připomínal jejich postavení.

Jakmile za nimi zaklaply zámky mříže, otřel si Paiter imaginární

pot z čela a řekl Jaimemu:

„Dneska to bylo o chlup. Musíme toho starého potvoráka už

82

nechat někomu ulovit. Začíná být nebezpečný.“

Jaime pokrčil rameny:

„To musí rozhodnout velký šéf. Ani Vodiskej k tomu nemá

oprávnění. Malejch telamirů je v okolí dost a dost, ale tenhle obr je

tu široko daleko jedinej. A taky na něj sem ty pošahaný lovci jezděj.

Pak se spokojej s nějakým menším a spokojeně odjedou domů, ale

tohle už je fakt nebezpečný. Mohl by rozbít i ponorku.“

„Zítra se místo výcviku bude opravovat vchod. Ještěže máme

náhradní lamely. Ale bude to pěkná dřina.“

„Tu oddřou támhleti drbani,“ mávl rukou Jaime směrem k

odcházejícím nadháněčům.

Jejich debatu poslouchali všichni nadháněči, ale jen Mark s

Rayem jí rozuměli.

Ray mrkl na Marka.

„Zítra by to mohlo vyjít.“

12.

Mark seděl na posteli a protahoval se. Ray přišel do jeho pokoje

před chvílí a vzbudil ho. Nyní seděl u stolu, měl přivřené oči a

přemýšlel. Pak vstal, došel do kouta, kde pod stropem byla kamera,

jakmile se dostal do slepého úhlu, natáhl se a několika rychlými

dotyky ji přepnul. Vysílala nyní obrázky z jeho prázdného pokoje.

Mohli se nyní bez obav bavit.

„Ještěže mají tak zastaralé vybavení,“ podotkl Mark.

„Koho by napadlo, že se sem dostane někdo z Pozemské unie?

Sem měli přijít jen místní divoši, a ti si neporadí ani s něčím tak

primitivním jako je tohle.“

„Zdejší vybavení by snad mělo patřit spíš do muzea,“ usmál se

Mark.

„Buďme za to šetřílkovskému staviteli vděčni,“ uzavřel debatu na

toto téma android.

„Máš nějaký plán?“

„Takový, který by dával naději na úspěch vyšší než padesát

procent, ne. A ten tvůj, že zmizíme při dalším nějakém útoku

83

velkého predátora, má naději na úspěch osm celých šedesát tři setiny

procenta.“

„Počkej, proč tak málo? Tolik nebezpečných dravců tu zase

není…“

„To ne, ale nezapomeň, že ochrana velevzácných lovců v moři je

daleko kvalitnější, než sledovačka nás tady uvnitř. Venku nejsme

prakticky schopni uniknout lokaci prováděné z hotelu.“

„Hm,“ Mark si zklamaně přejel rukou bradu. „Co tedy

navrhuješ?“

„Musíme vyčkat. Naše šance určitě přijde.“

„To si asi velitel Skobryski říkal taky,“ poznamenal skepticky

Mark.

Na rozdíl od svých slov vyskočil z postele, vběhl do sanitárního

koutku, jehož používání ho před nedávnem „učili“ Jaime a Paiter, a

bleskově se umyl. Rozcvičil se, aby protáhl všechny svaly a vytáhl z

potravinové niky snídani.

„Už ses najedl?“ zeptal se Raye.

„Ano,“ kývl hlavou android. „Nemohu se neustále dobíjet ze sítě.

Taková spotřeba by byla podezřelá. I když energie získaná z potravy

není příliš veliká, každý joul je dobrý.“

Ray se opět postavil pod kameru a přepnul ji do normálního

režimu. Spoléhal na to, že ani Jaime ani Paiter se nebudou namáhat

se sledováním nadháněčů, a tudíž naskočení úplně jiného obrazu,

než byl před chvílí, si buď nevšimnou, nebo ho budou považovat za

poruchy v zastaralém systému.

Mark právě dojídal poslední kousky želatinového koncentrátu,

když se místností rozječel ostrý signál, který vždycky předcházel

Jaimovu skřehotavému hlasu.

„Za deset minut nástup,“ Jaime opravdu dnes ráno nebyl v

nejlepší náladě.

Čekala ho práce, a to podsaditému a tmavému pozemšťanovi

nevyhovovalo. Jeho lenost byla pověstná. Ani Vodiskej ho v tomto

ohledu nedokázal o moc překonat.

* * *

84

Mříže se s cvaknutím otevřely a pět otroků poslušně následovalo

svého šéfa. Jaime mířil do skladu, kde otevřel kontejner s

náhradními lamelami. Byly dobrých šest metrů dlouhé a vyrobené ze

terraluminia. Dokázali je odnést ve dvou, a to také provedli. Bylo

potřeba vyměnit celkem jedenáct lamel, takže Jaime s Kerimem

odnesli jednu a pro ostatní poslali zbylé otroky. Mark s Rayem

počkali až Minas s Gabinem odešli s další lamelou, Ray zneškodnil

kamerový systém, a pak bleskurychle prohledal sklad.

„Aaaa… Tady to je!“ zajásal po chvíli Ray. „Našel jsem všechny

potřebné součástky, abych mohl opravit závady vzniklé zásahem

termometu. Pravda, nejsou to originály, ale nějak si poradím.“

Ukryl je do schránky na levém stehnu a uvedl zpět do provozu

bezpečnostní systém. Popadli s Markem další lamelu a nesli ji do

přístavu.

* * *

„To je dost, že jdete!“ štěkl otrávený Jaime. „Už jsem myslel, že

pro vás budu muset někoho poslat.“

„Škoda že jste to neudělal. Lamela se zasekla a nemohli jsme ji

vyndat. Jedny ruce navíc by se nám bývaly hodily, pane,“ odpověděl

Mark a svá slova doprovodil úšklebkem.

„Tak dobře,“ pokrčil rameny Jaime. „Hlavně, že už jste tady.“

Jaime už měl sundaný vnitřní kryt irisových lamel, který odhalil

celý systém připevnění.

V té chvíli se v přístavu objevil i Paiter a v ruce se mu pohupoval

termomet. Měl už na hlavě nataženou vzduchovou blánu, která

získávala pro plavce z vody kyslík. Ostatní ho rychle napodobili a

přístav se začal plnit vodou. Po Paiterově boku sem přiťapkal na

čtyřech nožkách malý, kulovitý opravárenský robot.

Jaime ho přivolal k sobě a naťukal na vodotěsném displeji

několik příkazů a převzal tak jeho ovládání na sebe.

Voda začala stoupat a vzduch z přístavu pomalu mizel.

Jaime vytáhl z pouzdra u pasu dálkové ovládání a malý robotek

zatáhl nožky do trupu. Pohupoval se na hladině a čekal na povely.

Když celý vstupní otvor zmizel pod vodou, Paiter ho otevřel. Ozval

85

se uširozdírající skřípot, jak se o sebe dřely poškozené lamely.

Otvor se pomalu zvětšoval.

Robot sebou trhl a začal se sunout k otvoru. Ponořil se pod

hladinu a z kulovitého těla se vysunuly manipulátory. Veplul do

vzniklého otvoru a začal uvolňovat úchyty lamel. Netrvalo dlouho a

první poškozené lamely se pomalu snášely ke dnu přístavu. Jaime

pokynul náhončím a ti jednotlivé uvolněné lamely tahali k Paiterovi,

který pohodlně seděl na schodišti, které zčásti vyčnívalo nad vodu.

Ukládali je na plošinu vedle kotvící ponorky.

Za chvíli všech jedenáct poškozených lamel leželo na kotvišti a

potápěči nasazovali jednotlivé nové lamely do ovládacího

mechanismu a robotek je upevňoval.

Když zbývaly poslední dvě lamely, otvor najednou ztemněl.

Paiter si toho všiml nejdřív a zaječel. Všichni se podívali na něj, a

teprve pak směrem, kterým ukazoval. Do otevřeného otvoru se

vsunula hlava telamira. Otevřela se obrovská tlama plná

kuželovitých ostrých zubů. Všichni potápěči se vrhli směrem k

zakotvené ponorce, která jim mohla poskytnout úkryt. Na místě

zůstal jediný tvor – opravárenský robot. Dál se věnoval činnosti,

kterou mu před chvílí nařídil Jaime. Telamir natočil hlavu a čelisti se

se slyšitelným cvaknutím sevřely. Mohutné tělo nemělo šanci

proniknout hlouběji do přístavu, takže potápěči byli v relativním

bezpečí.

Paiter vystřelil z termometu, ale protože měl nastaveno na

ochromení lidí, na starého telamira to neplatilo. Nicméně zřejmě

nějakou bolest pocítil, protože jeho hlava se natočila k místu, odkud

přiletěla bolest. Z tlamy mu visely oba manipulátory nešťastného

robota. Paiter vystřelil znovu. Tentokrát již nastavil termomet na

výkon odpovídající telamirově velikosti. Paprsek zasáhl telamira do

hlavy. Voda kolem něj se začala vařit. Ještěrem to škublo, otevřel

tlamu, z ní vypadly zbytky pomačkaného robota. Telamir vycouval

ze vstupního otvoru a zmizel.

„Do hajzlu!“ nadával Jaime, když viděl, jak zbytky robota

pomalu klesají na dno přístavu. „Teď abysme to dělali ručně.“

„Jo, jo, budeš to muset udělat sám. Pan majitel je škrt a druhého

opravárenského robota tu nemáme. I když počkej,“ Paiter se

86

postavil.

Stáhl si z hlavy vzduchovou blánu a podrbal se zamyšleně na

nose.

„Mám takový pocit, že ve skladu je ještě jeden uklízeč a do něj

by nám mohl Vodiskej nahrát opravárenský program.“

„Kdybysme tu nebyli jenom my tři a…“

„Neskuhrej jako stará baba,“ zarazil kolegu Paiter. „Buď rád, že

je nás tu tak málo. Aspoň víc vyděláme.“

„Jak sem toho robota dostaneme? I kdyby to nakrásně Vodiskej

udělal, tak ho sem nemáme kudy dostat. Náhradní východ je sice

volný, ale co když tam je ten pitomej telamir?“

„Nech to na mně. Vodiskej je šikula, když nemusí hnout zadkem,

a robota naprogramuje i na cestu sem.“

Všichni potápěči v té chvíli seděli na hřbetu ponorky a

naslouchali pro ně nepochopitelné debatě jejich dvou pánů. Paiter

ani Jaime neměli nejmenší ponětí, že jejich dva otroci jim rozumí až

až.

Paiter se spojil s Vodiskejem a chvíli něco huhlal do vysílačky.

„Za půl hodiny ho tu máme,“ oznámil vítězoslavně za pár

okamžiků.

„Seber ze dna zbytky robota a přines ho sem,“ poručil Markovi

Jaime.

Mark s Rayem sklouzli z ponorky do vody a když uviděli, že

ostatní, včetně jejich pánů, zůstali na suchu, usmáli se na sebe. Za

chvíli byli už na dně. Ray sebral ulomený manipulátor, zasunul si ho

za plavky a vydal se k otevřenému otvoru. Mark ho následoval.

Posbírali zbytky zdemolovaného robota a vynesli ho na povrch. Tam

se ho ujali Minas a Gabin. Sestup na dno přístavu museli opakovat

ještě několikrát.

Než stačili vylézt z vody, objevil se další robot ve vstupním

otvoru do přístavu.

„Uf, to jsem si oddechl,“ zabručel Jaime a převzal jeho řízení.

Během několika desítek minut bylo všechno na svém místě a

irisová clona se zavřela.

* * *

87

Ray přišel k Markovi a na tváři mu seděl vítězoslavný úsměv.

„Tak co?“ pokrčil čelo Mark Stone.

„Všechno je v pořádku, funguje to. Pravda, antigrav jen na

sedmdesát tři celých šest desetin procenta, protože úprava dvou

součástek nemohla být udělaná dokonale.“

„A co laser?“

„Tak ten je v pořádku stoprocentně,“ řekl pyšně Ray.

„Přijď mě vzbudit ve dvě hodiny ráno, to už budou všichni spát.“

„Jasně, pane,“ zatvářil se pokorně android a Markovi se zazdálo,

že si z něj dělá legraci, ale pak to zamítl.

„Androidi nemají emoce. Nejsou na to programovaní,“ pomyslel

si a všiml si, že Rayovi přelétl po tváři prchavý úsměv.

Ten ho znejistil ještě víc.

* * *

„Marku, vstávej,“ zatřásl mladičkému poručíkovi ramenem Ray.

Mark Stone se probral okamžitě, potřepal hlavou, aby z ní vyhnal

poslední vlny spánku, a řekl:

„Tak jdeme na to.“

„Jaký máš plán?“

„Musíme se dostat do řídicího střediska komplexu. Přece nejde

jen o to, abychom to tady zastavili, ale také o to, abychom zjistili…“

„Jasně.“

Vyšli z pokoje a tiše kráčeli k mřížím, které oddělovaly jejich

obydlí od hotelu. Ray se otočil k Markovi a tiše řekl:

„Vypnul jsem nahrávání mise. Budu tvrdit, že došlo k poruše na

zařízení po zásahu termometem.“

Mark Stone jen kývl. Ray si prohlédl zámek na mřížích a usmál

se.

„Opravdu, pan majitel je držgrešle,“ z ukazováčku mu vylétl

oslnivě rudý paprsek, který se vpil do zámku.

Za několik okamžiků se brána otevřela. Ve vzduchu byl cítit pach

spáleného železa. Zafuněly dveře jednoho z pokojů a ven vykoukl

Minas.

„Jezdícínarinnovi, ty chceš zabít Vodiskeje a Jaimeho a…“

88

„Když to bude nutné, tak ano,“ kývl Mark Stone. „Ale raději

bych si je zajal a předal Bohaturovi.“

Minas se pomstychtivě usmál a řekl:

„Bohatur by si s nimi určitě rád promluvil a nechal kněze, aby z

nich vypudil démony, a pak by si teprve mohli zkusit vybojovat

životy.“

„To není tak špatný nápad,“ ušklíbl se Mark Stone. „Hlavně to

vyhánění démonů bych jim přál.“

„A navíc já bych se s chutí připojil k Bohaturovi,“ pokračoval

Minas, „domů se vrátit nemohu, snad jedině s ním. A to by nebyl tak

špatný nápad,“ krátce se zasmál bojovník.

Minas se bleskově vrátil ke Gabinovu pokoji a za okamžik se

odtud vynořili oba muži. Měli v rukách jídelní nože, což byly chabé

zbraně, ale lepší pro tento okamžik neměli.

Prošli krátkou chodbou a minuli dveře do přístavu. Dostali se do

společenské místnosti. Před nimi se odkryl neskutečný přepych. Krb

na přírodní dřevo postavený z růžové žuly z Doubravy III místnosti

vévodil. Stolky vyřezal z jednoho kusu modrého dřeva umělec na

Jantrisu. Klubovky a pohovky byly potažené vzácnými kožešinami

pocházejícími ze skoro vyhynulých osminohých tygroidů z

Katelanie VI. Na stěnách byly zbraně minimálně z dvaceti světů a

nad krbem visela standarta nějakého prastarého pozemského klubu,

byla celá bílá a uprostřed trůnil zelený maltézský kříž.

Mark Stone si tichounce hvízdl, když si vzpomněl, kde naposledy

něco podobného viděl. Z místnosti vedly celkem čtvery dveře. Ray

otevřel první z nich a za nimi objevil chodbu velmi podobnou té, jíž

přišli. Po třiceti metrech byla také zakončená mříží.

„Tady by mohly být zavřené ženy,“ odhadl Mark Stone.

„Takže to prozatím můžeme vynechat,“ navrhl racionálně myslící

Ray.

„Ne, ne,“ zavrtěl hlavou Mark. „Pustíme je ven a Gabin s

Minasem je odvedou k ponorce a tam na nás počkají.“

„To tedy ne!“ zamítl rezolutně Stoneův návrh Minas. „Já chci

svého muže!“

„Není rozumné se rozdělovat,“ podpořil Minase Ray. „Čím víc se

tu v komplexu bude pohybovat lidí a na víc místech, tím větší je

89

pravděpodobnost, že si toho někdo všimne.“

„Za předpokladu, že vůbec někdo hlídá,“ nesouhlasil Mark Stone.

„Jsou tu jenom čtyři lidé z obsluhy. Otroci jsou pevně pod zámkem,

takže proč by se měli namáhat.“

„Nezakalkuloval jsem do svých předpokladů lidskou lenost,“

přiznal Ray. „Ale pro jistotu bych s osvobozováním počkal, až se

dostaneme do velína.“

„Dobře,“ souhlasil Mark.

Další dveře vedly do chodby k pokojům. Podle drahých koberců

na zemi a výzdoby to musely být pokoje pro lovce a hosty. Teprve

poslední dveře jim otevřely cestu do části obývané obsluhou. Prošli

kolem několika pokojů, když se najednou otevřely dveře a z nich

vykoukl rozespalý Jaime.

„Co… co tady děláte?“ vykoktal překvapeně.

V tom okamžiku po něm skočil Minas. Jaime i přes všechny své

vady, jako například lenost, byl dobře vycvičený bojovník. Odrazil

Minasův útok tak prudce, že muž odlétl stranou. Okamžitě ho však

napadl Gabin. Za pár okamžiků se na podleze vytvořilo klubko

zmítajících se končetin, z něhož se ozývaly rány a výkřiky.

Ze dveří o kus dál vyběhl Paiter a třímal v ruce svůj oblíbený

termomet. Než však stačil vystřelit, prolétl chodbou rudý paprsek z

Rayova laseru a zasáhl ho do ruky. S bolestivým výkřikem Paiter

upustil zbraň a chytil se za popálenou ruku. Rvačka na zemi skončila

totálním vítězstvím Bohaturových bojovníků. Jaime ležel na zádech

a byl v bezvědomí.

Dveře za Rayem se pomalu a tiše začaly otevírat. Všiml si toho

Mark a skočil k nim. Kopl do nich a Vodiskej, který stál za nimi,

odlétl až k protější straně svého draze zařízeného apartmánu.

Termopistoli však z ruky nepustil. Tepelný paprsek prolétl těsně nad

Markovou hlavou. Zasáhl Raye do prsou, protože android už

následoval svého kolegu do místnosti. Android se zapotácel a na

okamžik zmrtvěl. Markovi všechno před očima zrudlo a vrhl se k

ležícímu Vodiskejovi. Ten se útočícího poručíka tak lekl, že vystřelil

zcela mimo a tepelný paprsek málem zapálil stropní ozdoby. Mark

dopadl na tlusťocha a loktem zasáhl jeho ohryzek. Ozvalo se ošklivé

chrupnutí a ředitel hotelu zbezvládněl. Termopistole mu vypadla z

90

ruky. Mark ji popadl a otočil se ke dveřím. Mrtvého Vodiskeje už si

nevšímal. V té chvíli se Ray pohnul. Nejdřív trhaně a potom jeho

pohyby zvláčněly.

„Průměrné poškození dvanáct celých čtyři desetiny procenta,“

pronesl android chraptivým hlasem.

Zavrtěl hlavou, jako kdyby si chtěl uvolnit ztuhlé svaly, a pak už

se na Marka podíval zcela normálníma očima.

„Co ti je?“ vypálil Mark Stone.

„Trefil se dobře,“ konstatoval suše Ray, „opět mi oddělal

antigrav.“

„Doufej, že ho nebudeš potřebovat. Co dalšího je pryč?“

Ray na necelou desetinu vteřiny strnul a prošel si kompletní

soubor údajů o svém stavu.

„Všechno ostatní je v normě. Tedy, ne že bych nepotřeboval

nějaké opravy, ale všechny části jsou funkční.“

Markovi spadl kámen ze srdce.

Poručík vyběhl na chodbu a tam bylo již po boji. Jaime i Paiter

byli spoutáni a přes hlavu měli navlečené kukly, které Gabin

vytvořil z jejich košil.

Ray vyrazil dál chodbou a zastavil se před dveřmi, na nichž byl

nápis velín. Otevřel pomalu dveře a na tváři se mu krátce mihl

úsměv. Mark mu nahlédl přes rameno a usmál se také.

„Opravdu jsme nemuseli mít obavy ze sledování,“ pomyslel si.

„To máš pravdu,“ kývl Ray.

V křesle před zářícími obrazovkami spal těžkým opileckým

spánkem Danis, poslední člen obsluhy hotelu. Člověk, s nímž se

dosud nesetkali. U nohou se mu válely dvě láhve whisky. Jedna

prázdná a z druhé vytékal tenký čúrek na podlahu.

„Taková škoda,“ zabědoval tiše Mark Stone.

Do místnosti za nimi vběhl Minas a za pár okamžiků se i zcela

opilý Danis změnil v úhledně zabalený balíček.

Ray si sedl k počítači a jeho prsty létaly po senzorech jako

blesky. Minas zůstal stát a s otevřenými ústy zíral na Raye.

„Ty umíš ovládnout toho démona?“ zeptal se a ukázal na počítač.

„Umím,“ kývl Ray.

„Teď ho neruš,“ popostrčil Mark Stone překvapeného Minase ke

91

dveřím. „Dojděte s Gabinem otevřít ženské oddělení a odveďte

všechny ženy k ponorce. Můžete tam odnést i ty tři darebáky,“

poznamenal Mark. „A nezapomeňte tady Kerima.“

Mladý bojovník zmizel v chodbě a Mark se pomalu otočil k

Rayovi:

„Jak dlouho ti to bude trvat, než budeš mít důkazy, že za tím

vším stojí Lamperiére.“

„Počkej,“ otočil k němu hlavu Ray. „Jak jsi na to přišel? Vždyť

tuhle informaci jsem právě vykutal z počítače.“

„To víš, lidská intuice je hrozná věc…,“ Mark se vítězoslavně

šklebil, protože to bylo jedno z jeho mála vítězství nad Rayem.

„Ano, jsou tady příkazy Vodiskejovi, které jsou podepsány přímo

Lamperiérem. Kopíruji je, abychom měli důkazy, i kdyby došlo ke

zničení tady toho zařízení.“

„Našel jsi tam ještě nějaké zajímavé věci? Takové, které by nás

měly zajímat?“

„Našel jsem něco málo, co bude zajímat generála Khova, ale nic

podstatného. Vodiskej nebyl hlavním šéfem na této planetě.

Podléhal Mangusovi, který to tady celé řídil. A jeho korespondenci s

majitelem tady Vodiskej nemá.“

„To znamená, že jsme udělali chybu. Mangus měl své řídící

centrum u krále Viktoria, kde žil několik let. A tam musíme hledat

informace, které potřebujeme.“

„Myslím si, že už víme dost,“ odporoval Ray. „zbytek informací

dostanou z Lamperiéra na Zemi.“

„Nerad odcházím od nedodělané práce,“ uzavřel debatu Mark

Stone.

* * *

Ponorka vyjela z otevřeného přístavu a Mark vrhl rychlý pohled

na Bohaturovy bojovníky. Oba byli zelení, viditelně jim

nevyhovovala cesta pod mořskou hladinou, i když si poslední dobou

přivykli práci v hlubinách. Zřejmě cesta ponorkou byla něco jiného.

Obepluli Darlasův ostrov a mířili k Bohaturovi.

„Marku, máme problém,“ ozval se Ray, který seděl v kapkovité

92

kabině a odtamtud ponorku řídil.

„Co je?“

„Podle radaru se k nám blíží něco velkého.“

„Že by náš přítel telamir?“ zavtipkoval Mark Stone, ale už se

škrábal nahoru k Rayovi a pohodlně se usadil na místě střelce.

Zapnul ovládání velkého termometu a zkontroloval všechny

parametry.

„Připoutejte se,“ křikl dolů, do kabiny, kde seděli pasažéři.

„Jestli budeš dělat nějaké prudké manévry, tak to trochu potluče

naše hosty, Jaimeho…“

Dál už větu nedořekl, protože Ray zamířil nosem ponorky prudce

dolů a poté udělal utáhnutý výkrut. Kolem nich se prohnalo mohutné

diskovité tělo telamira. Na okamžik se zvíře dostalo Markovi na

mušku a mladý poručík nezaváhal. Paprsek termometu přejel zvířeti

podél hřbetu. Vzepjalo se jako někteří pozemští hadi a tím se dostalo

z palebné zóny. Telamir se prohnul jako luk a prudce zabral všemi

čtyřmi končetinami a plochým ocasem. Ray nestačil zareagovat na

tak prudký manévr a telamir narazil hlavou do ponorky. Zadunělo

to, jako kdyby nedaleko uhodil hrom. Ponorka poskočila, ale tím se

telamir opět dostal Markovi na mušku. Tentokrát rána zasáhla hlavu

a Rayův looping jen dosáhl toho, že bezhlavé tělo, které se stále

řítilo kupředu, minulo ponorku, kterou to hodilo do strany díky víru,

který za sebou zanechával telamir. Zvíře mizelo v dáli a zanechávalo

za sebou rudý závoj krve.

„Ten nás už otravovat nebude,“ poznamenal Ray chladnokrevně.

* * *

„Princezno,“ chytil dívku za ruce Mark.

Stáli na plochém hřbetě ponorky a dívali se, jak Ray odváží ve

člunu tři svobodné muže, tři svázané zajatce a tři ženy, které byly v

zajetí podmořského hotelu.

„Princezno,“ zopakoval Mark Stone a podíval se Amélii do očí.

„Mohu vás nyní odvézt domů k otci? Vaše přání, zabít Manguse,

jsem splnil. Nic tedy nebrání…“

Mladá žena se usmála a přitáhla si poddajného mladíka k sobě,

93

objala ho a políbila.

„Myslím, že mi je tady venku zima,“ řekla, šelmovsky se usmála

a táhla Marka k otevřenému vchodu do ponorky. „Rayovi bude trvat

ještě hodně dlouho, než se vrátí. Mohl bys mě zahřát…“

Mark Stone neřekl ani slovo a rychleji následoval dolů do salonu.

Za okamžik se za nimi otvor zavřel.

Ray se vrátil až večer, když vyřídil všechny potřebné věci u

Bohatura. Musel dlouho bušit, než mu Mark Stone otevřel.

* * *

Mark s Rayem byli opět oblečeni jako potulní rytíři, tak jak je

znal král Viktorius, před nímž klečeli na kamenné podlaze

přijímacího sálu při soukromé audienci.

„… poté králi, co jsme se setkali s tvým proradným rádcem

Mangusem, který tě zradil a unesl tvoji dceru, došlo mezi námi k

souboji. Podařilo se mi toho darebáka zabít a…“

„Dobře, dobře,“ chytil se král v rozpacích za nos. „Tak se to

stalo. Ale co mám teď říct lidem? Vždyť Amélie byla obětována

Gluxenovi…“

„Mangus byl podvodník, Gluxen se nad tvojí dcerou slitoval a

vrátil ji do tvé láskyplné náruče.“

„To je pravda,“ uznal král. „Ale byla vdaná…“

„To víš, králi, jen ty, princezna Amélie, já a Ray.“

„Tobě ji dát nemohu…“

„A proč bys nemohl, otče?“ zabědovala Amélie a vrhla po

Markovi tak zamilovaný pohled, že ho až zamrazilo.

„Já to chápu, králi,“ sklonil Mark rychle hlavu k zemi. „Navíc

jsme vázáni slibem další pouti…“

„Ale starší syn hraběte Samuela Lofodyho by…,“ pronesl tiše,

ale výrazně Ray.

„Ještěže jsme Amélii vymazali v ponorce určité vědomosti, které

nesmí vědět,“ blesklo Markovi hlavou.

„To by mohlo být řešení, protože vždycky je tu možnost, že se

její manžel může stát králem a Samuel je naším…“

„Králi,“ přetrhl Viktoriovi úvahy Mark Stone, „dovol, abychom

94

zničili všechny věci, které patřily proradnému Mangusovi. Byl to zlý

čaroděj a některé věci by mohly být nebezpečné nejen tobě, ale i

všem lidem v tvém království. Na svých cestách jsme se setkali s

mnoha věcmi, které…“

„To je výborný nápad,“ zazářily Viktoriovi oči. „Vstaňte a

převezměte náš dík,“ král pokynul kancléři, který podal Markovi

nádherný zlatý přívěsek ve tvaru maltézského kříže posázený

drahokamy.

Stone si přetáhl přes hlavu masivní zlatý řetěz a urovnal si kříž na

hrudi. Ray dostal podobný, ale menší.

„Posel k hraběti Lofodymu vyjede ihned, jakmile skončíme tuto

audienci,“ uzavřel Viktorius přijetí a neohlížel se na slzy své

nejmladší dcery.

* * *

„Mám kompletní korespondenci mezi Lamperiérem a

Mangusem, takže teď to máme všechno,“ Ray se tvářil vážně. „Je tu

jediný problém. Mám několik zpráv, které jsou šifrované jinak.

Nemohu je rozluštit a taky nesměřovaly na Zemi.“

Mark Stone se pohodlně rozvaloval v navigátorském křesle

astronefu Merkur. Upíjel ze skleničky, v níž měl whisky, kterou Ray

dovezl z podmořského hotelu.

„Máš je natočené, takže na Zemi si s tím poradí,“ usmál se na

Raye. „Nemůžeš umět přece všechno. To je nad síly i takového

androida jako jsi ty.“

„Jenže ty zprávy jsou z doby, kdy odtud odlétal velitel Skobryski

a druhá následuje po zprávě od Lamperiéra, že sem míříme my.“

„Počkej,“ vyskočil Mark Stone, „to je…,“ zamyslel se. „Máš

zapojené všechny skenery okolního prostoru?“

„Samozřejmě,“ řekl Ray.

„Moje intuice mi říká, že…“

Astronefem se rozlehlo zaječení poplachu. Mark do sebe hodil

poslední doušek a vrhl se k pilotnímu křeslu. Ray se na něj

zkoumavě podíval, ale pak nad tím v duchu mávl rukou. Usadil se

na střeleckém stanovišti a odjistil zbraně. Zkontroloval torpéda a

95

připravil je k odpálení.

Zapípala vysílačka. Mark Stone ji zapnul a na obrazovce se

objevila tvář příjemně vypadajícího muže středního věku. Měl zcela

holou hlavu. Markovi se zazdálo, že už ji někde viděl, ale v daném

okamžiku si nemohl vzpomenout kde.

„Sabrin Doohum,“ řekl Ray nahlas.

„To jsem rád, že mě zná kdekdo,“ rozzářila se sympatická tvář

chlapíka na obrazovce.

V té chvíli ho poznal i Mark.

„Copak nám chce tak věhlasný podloudník a pirát?“ zeptal se

klidně.

„Za normálních okolností bych vás sestřelil už za tahle slova,“

rozčílil se Doohum. „Nejsem žádný pirát, ale volný lovec…“

„Vida,“ ušklíbl se Mark Stone a snížil tah motorů. „Nevěděl

jsem, že se tak za své řemeslo stydíte.“

„Nicméně,“ pokračoval pirát, „ať už jste řekli cokoli, je to jedno.

Chtěl jsem vás jen upozornit, že vaše pouť tímto slzavým údolím

skončila.“

„A to myslíte jak?“ nedal se Mark Stone a pečlivě sledoval stopy

dvou torpéd, která Doohum před pár okamžiky odpálil.

„Právě tak, jak to říkám. Před nějakou dobou podobně skončila

cesta generála Skobryského. Nebyl zas tak velký problém upravit

ovoida, a pak ho odpálit… Pan Lamperiére bude mít radost…“

Mark prudce přidal a vytáhl výkon motoru na maximum a přidal

ještě forsáž. Oba pasažéry Merkura přetížení zamáčklo do sedaček,

zvlášť když Mark Stone k tomu přidal kopaný výkrut, který umožnil

Rayovi zamířit na blížící se torpéda a obě sestřelit laserem. V té

chvíli, kdy vybuchla a oslepila tak veškeré přístroje obou plavidel,

odpálil android tři torpéda s dvouvteřinovým intervalem a hned

potom s prodlevou šesti vteřin dvě další. To už přilétaly další dva

pozdravy od Doohuma a Ray se jim musel věnovat. Mark musel

předvést několik zcela nestandardních manévrů, než se je Rayovi

podařilo zlikvidovat. V té chvíli se však už jeho torpéda blížila k

Doohumovu astronefu. Pohybovala se daleko rychleji než ta, která

na ně vystřelil pirát, takže jeho astronef zasáhla. Ochranné pole

pirátovy lodě se rozzářilo prvními dvěma zásahy a zakolísalo třetím.

96

To už pirát dokazoval, že ani on není nejhorším pilotem. Ale i tak

neunikl dalším dvěma torpédům. První vybuchlo nedaleko jeho lodě,

což stačilo na to, aby ochranné pole vypadlo úplně. Páté torpédo

zasáhlo astronef nedaleko reaktoru a poslední, co Mark Stone viděl

na obrazovce, byl překvapený pirátův obličej. Pak jeho loď vybuchla

a změnila se v ohnivou kouli a spojovací obrazovka oslepla.

Mark Stone si otřel zpocenou tvář a tiše řekl:

„Tak sem směřovaly ty nerozluštěné zprávy. Máš to natočené?“

otočil se na androida.

„Samozřejmě,“ mávl rukou Ray. „Zpráva bude kompletní.

Myslím, že bylo dobře, když jsem místo standardních torpéd koupil

vývojová Stanc 1a. Bylo to sice drahé a zřejmě nám to účetní

neproplatí, ale vyplatilo se to.“

„To máš pravdu,“ kývl Mark Stone, „Ale asi si to nebudeme

moct dovolit příliš často,“ řekl Mark Stone, když si uvědomil výši

svého nástupního platu. „Ani nechci vědět, kolik dolsů to stálo.“

„Určitě míň než tvůj život,“ zavrčel Ray. „Tady se android vděku

nedočká.“

* * *

Mark stál v pozoru před generálem Khovem, který trůnil za svým

obrovským stolem.

„Nebylo to špatné,“ zavrčel generál, když zhlédl zprávu. „Na to,

že to byla vaše první cesta. Chyb bych vám mohl vytknout spoustu,

ale to si necháme na další rozbor. Díky vašim důkazům, které jste

shromáždil, byl pan Lamperiére zatčen a přišel o značnou část

majetku. Tedy jeho dcera,“ zamnul si Khov bradu. „Samotný

Lamperiére se dostane na svobodu za nějakých dvacet sedm let.

Pokud je na Bastillianě přežije.

Teď potřebuji, abyste se vydal na Henii VI. Naše rutinní kontrola

tam měla proběhnout už před třemi lety. Odlet okamžitě.“

„Ano, generále,“ srazil podpatky Mark Stone. „Ale potřebuji dát

dohromady astronef a také vyřídit s účetními některé pohledávky,

abych mohl doplnit…“

„Proboha,“ vztekle bouchl pěstí do stolu Khov. „To tam chcete

97

letět za další tři roky?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Mark Stone.

„Odchod!“ zařval Khov a zatvářil se tak, že Mark se už neodvážil

říct ani píp.

Když za sebou zavřel dveře, ulevilo se mu. Podíval se na Peggy a

otevřel ústa. V té chvíli blikl na sekretářčině stole senzor a ozval se

generálův vzteklý hlas:

„Peggy, zařiďte tomu cucákovi všechny potřebné formality, když

to sám neumí! Odlétá zítra!“

Senzor ztmavl. Kostnatá sekretářka si posunula staromódní brýle

na nose a usmála se na mírně poděšeného Marka. Její mohutný

chrup hrozil, že vyběhne z úst, kde odedávna sídlil.

„Udělal jste na něj dojem. Zřejmě si vás oblíbil.“

„Myslíte?“ vykulil na ni poručík Mark Stone oči.

„Jste první, koho pustil ze své pracovny vcelku. Ostatní vylétali

po kouscích,“ znova se strašidelně zazubila.

Markovi se tak ulevilo, že se dokázal na ni také usmát.

„Kam že to zítra odlétám?“

„Tady máte vyřízené účetní a tady,“ podala mu holodisk,

„veškeré podklady. Ray je na kosmodromu.“

„Ach jo,“ povzdychl si teatrálně Mark, „A já si myslel, že práce u

SDPP bude havaj.“

98

M A R K

STONE

Vlado Ríša

První mise

Poručík Mark Stone právě dokončil Akademi

a nastupuje do svého prvního zaměstnání, kterým je

SDPP. Není sám, kdo je tu nový. I generál Khov

se teprve usazuje ve velitelském křesle po zahynuvším

veliteli Skobryském. Proč zahynul předchozí

velitel SDPP? Na co přišel při své poslední inspekční

cestě? To musí zjistit Mark Stone, zelenáč, jenž nemá

nikdy k průšvihu daleko, protože předpisy jsou přece

od toho, aby se porušovaly.

Doporučená cena 84 Kč

Doporučená cena pro předplatitele 69 Kč

ISBN 80-237-3910-7

Document Outline

Úvod

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.