ĎURO ČERVENÁK

M A R K

STONE

SVATÁ VÁLKA

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

Vážení čtenáři

Od poloviny roku 2005 jsme bohužel nuceni přejít na čtvrtletní vydávání

periodika Mark Stone. Totot vydávání zachováme i v roce 2006. Všem

čtenářům se za to velmi omlouváme a děkujeme za pochopení

Redakce

© Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství, spol. s r. o., 2005

© Ďuro Červenák, 2005.

ISBN 80-237-3912-3

Úvod

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století

pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však

postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi

vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s

pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a

žebrali o techniku, kterou sami nedokázali pochopit. V případě jedné

planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli.

Podařilo se zachránit jen několik párů, které byly umístěny do

rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď

Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou

humanoidními bytostmi, měla rozkaz ji pouze zaznamenat, ale v

žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se

podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní

Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném

případě byla svěřena Službě pro dohled nad primitivními planetami

(SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let předložit

studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů

jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z

agenta činné služby a androida, kteří se nenápadně vmísili mezi

domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

4

1.

„Ráda vás zase vidím, kapitáne!“

Mark Stone, agent Služby pro dohled nad primitivními

planetami, byl mužem, jemuž v žádném případě nechyběla odvaha.

Přesto sebou v okamžiku, kdy překročil práh sekretariátu velitelství

SDPP a zpoza kontrolních monitorů se vynořil kostnatý obličej s

neuvěřitelně staromódními brýlemi na úzkém nose, málem trhl

leknutím. Peggy, zhruba padesátiletá stará panna, na něj cenila

koňské zuby a Mark se jako vždy neubránil dojmu, že si je od jejich

posledního setkání dala ještě prodloužit.

„Já vás taky, Peggy,“ opáčil a navzdory jejímu vzhledu to myslel

upřímně. Ačkoli sekretářka generála Khova, nejvyššího velitele

SDPP vypadala jako králík ze starých kreslených filmů, byla to

dobrá duše.

Dveře rychlovýtahu se za Markem syčivě zavřely.

„Omlouvám se za to, že jsem vás vytrhla z náručí slečny

Swensonové,“ zazubila se Peggy opět. Mark jí úsměv vrátil – oba

moc dobře věděli, jakou má stará panna pro kapitána Stonea slabost,

takže na nejbohatší ženu Galaxie, s níž agent obvykle trávil své

dovolené, tak trochu žárlila. A možnosti přerušit Markovy hrátky

určitě využila s velkou chutí.

„Khov nařídil, abych vás okamžitě sehnala,“ dodala.

„Nic nového pod sluncem. V jaké je náladě?“ podíval se Mark na

dveře do generálovy kanceláře.

„Zkuste hádat. Máme tu podezření z nezákonného vměšování, a

to ho ještě nikdy nerozveselilo. Víc vám řekne sám. Běžte dál. A…

zlomte vaz,“ ještě jednou vycenila svůj úctyhodný chrup.

„Díky, Peggy.“

Nebylo to tak zlé. Khov, dvoumetrový obr s vyholenou lebkou,

sice nevítal kapitána s rozevřenou náručí a úsměvem od ucha k

uchu, ale žmoulal nezapálený doutník, což naznačovalo, že má svůj

vztek pod kontrolou. Když byl rozčilenější, bafal ho až nebylo v

kanceláři vidět. Dokonce Markovi nalil pohár dobré whisky, což

5

dělal málokdy.

„Odpočatý, kapitáne? Připraven na další misi?“ zeptal se a složil

své téměř půldruhého metráku vážící tělo do koženého křesla.

„S tím odpočinkem je to trochu diskutabilní,“ usmál se Mark

křivě. „Slečna Swensonová není z těch, které by vám dovolily

zahálet, pokud mi rozumíte. Ale jinak se cítím dobře. Jsem ve stavu,

který by Ray nazval plně dobité baterie. “

„Tak to se hodí, protože okamžitě odlétáte na další misi,“

pokýval Khov holou lebkou.

„Jak jinak,“ zatočil Mark nápojem v poháru a pozoroval zlatisté

odlesky slunce, které sem svítilo skrz prosklenou zeď. Z Khovovy

kanceláře v nejvyšším patře mrakodrapu byl úchvatný výhled na

newyorskou aglomeraci. „Místo určení?“

„Planeta T-75.“

Kapitán zvedl obočí. „Neznám. To bude někde na okraji našeho

pole působnosti.“

„Jedna z planet, které monitorujeme méně pečlivě než ty ostatní,“

připustil Khov. „Nicméně o jejích obyvatelích víme dost na to, aby

nám z analýzy aktuálního stavu bylo jasné, že se tamější situace

notně vymyká běžným schématům vývoje.“

„Jinak řečeno, máte podezření z vměšování ze strany vyspělejší

civilizace,“ upřesnil Mark. „Oč tedy přesně jde, generále?“

Khov roztlačil nedopalek doutníku v popelníku a opřel se lokty o

stůl. „Jde o to, kapitáne…“

* * *

Nebe nad severní polokoulí planety T-75 mělo obvykle barvu

mědi, zejména v časných ranních hodinách. Jak ale palčivé bílé

slunce stoupalo výš a výš, obloha ztrácela narudlý nádech a teď, v

pravé poledne, už se od obzoru k obzoru rozlévalo ryzí, pečlivě

vycíděné zlato.

Vyschlým říčním korytem, jež se klikatilo skalnatým horským

pásmem na hranicích Herlénské říše, poháněli své zpocené periony

dva jezdci. Štíhlonohá zvířata s hladkou, tmavými skvrnami posetou

světlehnědou srstí očividně mlela z posledního. Nebylo divu. Ze

6

stínů, plazících se údolím, v tuto dobu zbyly jen nepatrné černé

flíčky u pat pískovcových útesů. Bylo tak horko a dusno, až se

zdálo, že všechny zvuky váznou v nehybném vzduchu – ozvěna

nevracela dokonce ani dusot obou čtvernožců. Podkovaná kopyta

tloukla do kamenů hluše, jako když do sebe narážejí dva rezavé

meče.

„Jsou nám v patách, cháne!“ zvolal jezdec na mírně

zaostávajícím perionovi, neustále vrhající přes rameno neklidné

pohledy. „Chvílemi jako bych už slyšel za zády jejich funění. Měli

bychom zastavit a čelit těm bestiím, dokud nám ještě zbývá trocha

sil. Perioni pod námi brzy padnou…“

„Nesýčkuj, Hammare,“ ohlédl se v sedle vepředu jedoucí muž.

Obličej měl až k tvrdým světlemodrým očím chráněný zaprášeným

šátkem. „Ještě vydrží. Musí! K chrámu Černovlasých už je to jen pár

mil.“

Na první pohled to vskutku vypadalo, že zvířata, jakkoli znavená

dlouhou jízdou, s krví podlitýma očima a zaschlou pěnou na chřípí,

jsou na tom o něco lépe než jejich páni. Oděvy obou jezdců byly

nejen potrhané a zaprášené, ale na mnoha místech i poskvrněné

zaschlou krví. Zbroj tvořená koženými kabátci s přinýtovanými

kovovými šupinami nesla jasné stopy nedávného boje. V toulcích na

zádech chrastilo posledních pár šípů.

Najednou nad skalisky proletělo vzdálené vytí. Vyčerpaně

shrbení muži okamžitě narovnali ramena a polekaně trhli otěžemi.

Únavou otupělí perioni opět bystře zastříhali ušima a hlasitě zafrkali.

Vytí ještě ani neutichlo ve stržích a skalních prasklinách,

větvících se všude kolem údolí, když se ozvalo další. Tohle

slyšitelně přicházelo z jiného směru. A pak další, o něco blíž. Hlasy

se rychle množily, dychtivě si předávaje zvěst o kořisti.

„Vyčenichali nás,“ zachraptěl Hammar, zíraje do zvířeného

prachu za zadky perionů. „Cháne?! Okamžitě potřebujeme úkryt,

kde se můžeme bránit! Na volném prostranství proti té smečce

nemáme šanci!“

Obočí pod špičatou, honosně tepanou přilbicí se nakrčilo, vrásky

u kořene nosu a kolem očí se prohloubily. Bojovníkův hlas však

zůstal až nepřirozeně klidný. „Řekl jsem, že zastavíme až u chrámu

7

černovlasého ďábla. To bude naše útočiště. Pojeď, Hammare!“

„Ale až k svatyni perioni nedojedou!“ zaskučel mladší jezdec.

„Zvládnou to a ty také,“ uťal chán ledově, obrátil pohled dopředu

a rázně pobídl své zvíře. Perion pohodil protáhlou hlavou se dvěma

dozadu zatočenými rohy a vyrazil.

Hammar zasyčel skrz zaťaté zuby. Tváří v tvář Guldir-chánově

tvrdosti ho naplnil stud za to, že kňoural jako herlénská panna po

první noci v mornském otroctví. Možná až příliš surově vrazil

ostruhy do skvrnitých slabin. Únava neúnava, dvourožec vyrazil

rezkým klusem.

Krvelačné vytí se neúprosně blížilo.

* * *

Chrám nad řekou vyloupli mistři kameníci přímo ze skalního

masivu, včetně vysokého sloupořadí před branou a dvou ohromných

sedících soch nad přístupovým schodištěm. Ty představovaly

Algiona, nejvyššího boha Herlénů, a jeho manželku Aštabar, bohyni

lásky a čarodějnictví. Tmavší, dolní polovina schodů ukazovala, jak

vysoko dokázala v době záplav vystoupat hladina momentálně

vyschlé řeky.

Hammarův perion padl zhruba v polovině strmého břehu pod

chrámem.

„Bohové!“ zaskučel družiník. „Moje noha!“

Guldir škubnutím uzdy otočil svého dvourožce. Hammar nestihl

včas vytáhnout chodidlo ze třmenu a noha mu uvízla pod křečovitě

se chvějícím zvířetem. Chán pobídl svého periona zpátky k němu.

Kameny se uvolňovaly zpod kopyt a kutálely se po svahu, zvedaje

chumáče prachu.

„Je zlomená?“ seskočil Guldir ke klejícímu pobočníkovi.

Místo Hammarovy odpovědi údolím opět prolétlo dychtivé vytí a

štěkání. Chán se narovnal. U skal na opačném břehu, asi půl míle

dolů po řece, se rozhýbaly stíny.

„Už jsou tady. Tharni,“ zachrčel Hammar. „Nech mě být, cháne,

zachraň aspoň sebe! Musíš…“

„Nežvaň,“ uťal Guldir, popadl padlého periona za hrušku sedla a

8

ze všech sil zvíře nadzvedl. Družiník se se zaťatými zuby odplazil o

kousek dál, vytahuje tak bezvládnou pravou nohu zpod svalnatého

těla.

Vytí zaznělo opět o něco hlasitěji. Stíny začaly přebíhat přes

písčité koryto k břehu pod chrámem.

Chán tasil od boku meč, jehož zakřivená čepel byla pořád ještě

poseta tmavými skvrnami zaschlé krve. Obouručně se rozmáchl a

vší silou sekl ležícího periona do krku. Z rány, která zvířeti téměř

oddělila hlavu, vystříkl na kameny mohutný proud krve.

„Nemá to smysl, cháne!“ kňučel Hammar, zatímco ho Guldir táhl

od dodělávajícího dvourožce. „Ta hnáta je pochroumaná, jsem k

ničemu, nech mě…“

„Ruce máš pořád zdravé,“ umlčel ho Guldir ošklivým pohledem,

pomohl mu vstát a zvedl ho do sedla vlastního zvířete. Potom vzal

periona za uzdu a spěšně vykročil nahoru po úbočí. „Budeš střílet z

luku!“

Štěkající stíny se blížily. Zatímco další a další vybíhaly z puklin

v protějších skalách a přebíhaly přes vyschlou řeku, ty první už

dlouhými skoky stoupaly po svahu k chrámu. K čerstvé mršině

dorazily právě v okamžiku, kdy kopyta Guldirova periona zazvonila

na schodišti stoupajícím k vchodu do impozantní skalní stavby.

Hlasy se prudce změnily. Guldir se na okamžik ohlédl. Tharni se

vrhli na zdechlinu a začali se rvát o ještě horké, šťavnaté maso.

Uprchlíci získali trochu času. Klopýtali po otlučených schodech,

spěchali k stinnému průchodu mezi dvěma obrovskými kamennými

božstvy.

Pak první dravec odtrhl zakrvavenou tlamu od divoké hostiny a

začenichal směrem k chrámu. To už Guldir sundal Hammara ze

sedla, posadil ho do stínu u Algionova podstavce a do rukou mu

strčil luk a všechny zbylé šípy. Nebylo jich moc.

„Tohle bude náš poslední boj, cháne…“ zachraptěl družiník,

vkládaje tětivu do žlábku na konci první střely. „Argamorn, veliký

nebeský sokol, brzy odnese naše duše do síně předků…“

„Možná,“ zavrčel Guldir a pozvedl meč. Po zubaté čepeli proběhl

odlesk slunce. Tuhnoucí krev se zatřpytila jako rubínové slzy.

První tharn se rychle blížil. Hammar už rozpoznával mrštné,

9

šlachovité tělo, v kohoutku díky hustší srsti hrozivě robustní. Viděl i

protáhlý čenich s tlamou plnou tesáků, a také zlověstně švihající

bezsrstý ocas s nebezpečnými ostny na konci.

Pečlivě zamířil.

Bestie dorazila ke schodišti a nedočkavě se vyšvihla na první

stupeň.

Prsty pustily tětivu. Prohnuté tělo luku se prudce vymrštilo.

Hammar měl ruce vskutku v pořádku. Šíp proletěl těsně pod

tharnovou slintající tlamou a ponořil se hluboko do srstnaté hrudi.

Šelma jako by ve vzduchu dostala kopanec neviditelnou nohou a

odlétla zpátky. Úsečné, ale hlasité zakňučení vrátila ozvěna od

protilehlých skal.

Ostatní dravci prudce zvedli čenichy od rozsápaného periona.

Chvilku se udiveně dívali na tělo svého druha, kutálející se po svahu

zpátky k nim, pak zvedli krví podlité pohledy k chrámovému

vchodu. Vypadalo to, jako by si všichni najednou vzpomněli, jakou

kořist původně lovili. Zaštěkali, nechali zbytky dvourožce a s

vyceněnými tesáky vyrazili k svatyni.

„Hammare?!“ Do Guldirova jinak chladnokrevného hlasu

vstoupila obava.

Raněný pobočník místo odpovědi vypustil další střelu. A vzápětí

další, jeho prsty se mezi lukem a toulcem pohybovaly s naprostou

jistotou. Po každém zazvonění tětivy následovalo zoufalé zaskučení

plné bolesti. Tharny to však nezastavilo, spíš naopak, jejich hlasy

byly čím dál zuřivější a pomstychtivější. Přeskakovali své zasažené

druhy a pádili dál. Brzy byli na schodech.

„Poslední!“ zvolal Hammar a napjal luk. Tětiva zazvonila a ostrý

hrot vletěl první obludě do chřtánu. Odlétla zpátky, ale ostatní se

sápaly vzhůru.

„Dovnitř, Hammare, schovej se!“ křikl Guldir a s rukojetí meče v

obou dlaních se rozkročil na kraji schodiště. Raněný muž se zachytil

podstavce, s námahou se vytáhl na zdravou nohu a odskákal do

stínu.

Smečka dorazila na vrchol schodiště. Guldir se širokým

rozmachem ťal. Dvě bestie odlétly a na schody se snesla zářivě rudá

sprška.

10

„Jen pojďte, bastardi!“ zařval chán a udeřil znovu a znovu. Údolí

naplnilo bolestné skučení. Tharni jako by skákali do roztočeného

větrného mlýna s železnými, dobře nabroušenými lopatkami. Kusy

chlupatých těl padaly na schody v karmínovém dešti. Několik tvorů

však přece jen proběhlo kolem a vřítilo se do chrámového stínu.

Poskakující Hammar se ohlédl a tasil meč. Jedna z bestií na něj

skočila. Zasáhl ji svištící čepelí, avšak náraz svalnatého těla ho strhl

na podlahu. Vzápětí u něj bylo půl tuctu nedočkavých tlam. Zuby se

zakously do masa.

Hammarův chraptivý smrtelný výkřik přinutil Guldira ohlédnout

se. To kratičké zaváhání způsobilo, že jeden z ostny ozbrojených

ocasů pronikl neviditelnou pavučinou narýsovanou poletující čepelí

chánova meče. Bodliny se zakously do Guldirova stehna.

Zaklel a jediným vzteklým úderem okamžitě rozsekl útočníka

vpůli. Pach jeho krve ale proměnil tharny v divoké běsy. Téměř

nepříčetně se na něj vrhali ze všech stran, cvakali tesáky, švihali

ocasy, štěkali a vyli jako obludy z jiného světa. Brzy pocítil další

zásah trnovým ocasem.

„Algiorne!“ zařval, přivolávaje nápomoc nejvyššího boha svého

kmene.

V tom okamžiku se z neúnavně dorážejícího chumlu ozvalo

bolestné skučení. A další, a vzápětí další. Guldir byl příliš

zaměstnán rubáním, než aby zjistil, co se to děje, ale v dalším

okamžiku zahlédl, jak se jeden z tharnů kácí se šípem zabodnutým v

těle až po opeření. Zuřivě se zasmál a začal útočníky porcovat s

novým odhodláním.

Šípy přilétaly odněkud ze svahu poblíž chrámu. Jeden za druhým,

doslova neustávající proud střel. A každá z nich neomylně zasáhla

cíl. Smečka okamžitě prořídla. Šelmy, dorážející na Guldira,

konečně ustoupily a obrátily se proti novému nepříteli. Než však

rozpoznaly blížící se stíny v sluneční záři, nemilosrdně je skosily

další přesné šípy.

Zbytek tharnů se rozběhl po úbočí dolů k řece. Střely je

pronásledovaly i tam a s neuvěřitelnou přesností je srážely k zemi

dokonce i v okamžiku, kdy prchající tvorové přebíhali přes písčité

dno řeky. Uniklo jich ani ne půl tuctu.

11

Guldir pocítil, jak se pod ním únavou podlamují kolena. Rozsekl

hlavu poslednímu křečovitě se zmítajícímu tharnovi a posadil se na

nejvyšší schod. Krví zapatlaný jílec meče mu vyklouzl z dlaně. Z

tváře si strhl zaprášený šátek a utřel si jím pot, kapající z obočí.

Obličej plný jizev a vrásek měl ztrhaný.

Na kamení zacinkaly podkovy. Chán zvedl pohled. Z horkem

zvlněného vzduchu napravo od chrámu se vynořily siluety dvou

jezdců. Oba svírali v pěstích skvostné, nadvakrát prohnuté reflexní

luky.

Guldir opět nahmatal rukojeť meče a chtěl se zvednout.

„Nevstávej, příteli,“ zadržel ho jeden z jezdců a sklouzl ze svého

zvířete. „Jsi raněný, potřebuješ ošetřit.“

Chán přimhouřil oči. Muž mluvil jazykem Mornů, ale jeho

přízvuk byl podivný; Guldir nedokázal určit, ze kterého kmene

pochází. Rovněž oděv, ačkoli mornský – rukávy haleny spoutané

koženými náramky, široké nohavice zakasané do vysokých bot,

kožená suknice sahající až po kolena, na ramenech plášť z ovčí

houně –, neříkal nic o příslušnosti k nějakému konkrétnímu klanu.

„Kdo jste?“ zachraptěl Guldir nedůvěřivě. „Lučištníky s tak

přesným okem bych měl znát, ale něco mi říká, že jsme se dosud

nepotkali…“

„Ne, zatím jsme neměli tu čest,“ připustil muž, stoupající k němu

po schodech. Byl urostlý, s mrštnými pohyby a pod oděvem z

dobrých látek se očividně skrývalo svalnaté tělo. Z mezery mezí

šátkem kryjícím obličej a špičatou přilbou z tvrdé, kovovými nýty

pobité kůže se, na krví postříkaného vládce, dívaly oči šedé jako

barbarská ocel. Když si neznámý odhalil dobronzova opálenou tvář s

ostrými rysy, Guldir poznal, že má něco po třicítce. Vlasy měl

nezvykle tmavohnědé a nakrátko ostříhané.

„Jmenuji se Mark,“ zůstal muž na pátém schodu pod chánem.

„A to je můj společník Ray,“ kývl hlavou směrem k druhému

jezdci, který rovněž seskočil z periona a zamířil k nim. Měl pevný

krok a zvláštně přesné, rázné pohyby. Postavou se dost podobal

prvnímu muži, ačkoli byl ještě malinko vyšší. Cestou vytahoval z

mršin dravců šípy, otíral jim krvavé hroty o srst a strkal si střely

zpátky do toulce na zádech.

12

„Podivná jména.“ Zakřivená čepel křísla o kámen, když Guldir

sebral svůj meč a opět ho pevně sevřel v dlani. „Musíte být ze

vzdálených stepí.“

„Z velmi vzdálených,“ přikývl muž jménem Mark. „Jsme na

pouti, abychom se mohli přidat k vládci všech Mornů. Víš, kde ho

najdeme?“

Chán se usmál. Křivě. I v očích mu podivně zablesklo. „Vládce

Mornů? Právě se na něj díváš!“

Markovým hladce oholeným obličejem prolétl nefalšovaný údiv.

„Ty jsi velký Kauramorn?“

„Ne,“ zavrčel Guldir a pozvedl špičku meče proti cizincově krku.

„Já jsem Guldir-chán, skutečný a právoplatný vládce Mornů, dědic

prastaré vladařské krve. Ten, o němž mluvíš, je jen proradný

čaroděj, ničema, který přitáhl kdovíodkud a vetřel se mezi mé

družiníky. Pak svými černými kouzly omámil jejich mysl a

přesvědčil je, že on je dávnými věštbami předpovídaný Kauramorn,

Zlatý sokol, který sjednotí stepní kmeny a povede je do velké Svaté

války proti Černovlasým na západě.“

„Guldir-chán?“ utáhl Mark a vyměnil si rychlý pohled se svým

společníkem. „Slyšeli jsme, že tě Kauramorn vsadil do želez…“

„To udělal. Ale podařilo se mi uprchnout. Sebral jsem vojsko

těch, kdo mi zůstali věrní, abychom falešného vojevůdce svrhli. Před

dvěma dny jsme však byli v kruté bitvě na hlavu poraženi. Teď jsem

na útěku; poslední z těch, kteří nepodlehli bludům toho neřáda. A

vy, pokud se chcete Kauramornovi zalíbit, můžete mu přinést mou

hlavu. Jenže varuji vás – neprodám svůj krk lacino.“

Guldir se začal zvedat, bojovně napřahuje meč proti cizincům.

Mark ho zachmuřeně pozoroval. Pro jistotu držel ruku na opasku

poblíž vlastní zbraně.

Kapitán Služby pro dohled nad primitivními planetami začínal

mít dojem, že tohle se mu trošičku vymklo z rukou.

* * *

Rayi? navázal Mark telepatický kontakt se svým společníkem.

Ray byl android z limitované série a byl vybaven psychickým

13

zesilovačem, díky kterému dokázal komunikovat se svým majitelem

prostřednictvím soustředěných myšlenkových proudů. Kápli jsme na

nesprávného člověka.

Já bych dokonce řekl, že na toho nejnesprávnějšího, Marku,

opáčil Ray a i v myšlenkovém přenosu byl citelný jeho typický

lehce sarkastický tón. Generál Khov nám nařídil co nejrychleji se

dostat k onomu tajemnému Kauramornovi a prověřit vážné

podezření z nezákonného vměšování…

To mi přece nemusíš říkat, Rayi, znám cíl naší mise! opáčil Mark

podrážděně. Jak ale vidíš, náš plán nenápadně se vmísit mezi Morny

právě selhal. Zachránili jsme život Kauramornovu úhlavnímu

nepříteli!

Jak se říká na Zemi, neházej flintu do žita, uklidňoval ho

android. Ještě se z toho můžeme vyzout. Kromě Guldira přece nikdo

neví, k čemu tady došlo. Když necháme chána být a rychle se

vytratíme…

V tom okamžiku se zpoza skal za vyschlou řekou vzneslo hlasité,

táhlé troubení. Prohnalo se nad pískovcovým hřebenem, naplnilo

údolí a vzlétlo po úbočí k chrámu. Mark a Ray se zaskočeně ohlédli.

I Guldir zvedl hlavu a pohrdavě zkřivil ústa.

„Pospěšte, muži ze vzdáleného kraje,“ ucedil skrz vyceněné zuby

a zaujal bojový postoj. „To jsou rohy Kauramornových pochopů.

Brzy budou tady. Pokud chcete odměnu za mou hlavu shrábnout

sami, musíte mě zabít teď hned.“

Mark sklonil pohled k mršinám na zkrvavených schodech. Až

teď mu došlo, že většina z nich má kolem srstnatého krku obojek.

Sakra, Rayi, to nebyla divoká smečka…

Já vím, Marku, zrovna jsem tě hodlal na to upozornit. Jsou to

lovečtí psi…

A lovci právě přicházejí. Opravdu musíme okamžitě konat.

Je tu možnost poslechnout Guldirovu výzvu a vzít si jeho hlavu. S

tak vzácnou kořistí by nás vladařovi družiníci zavedli přímo ke

Kauramornovi. Naši misi by to výrazně zjednodušilo a urychlilo…

Rayi! zablýskal Mark očima. Žertuješ, že ano? To by bylo proti

všem předpisům SDPP, o mých zásadách ani nemluvě!

Tak ho můžeme vzít jako zajatce…

14

Přestaň, ano? vypudil Mark androidovy myšlenky z hlavy a

obrátil se k starému válečníkovi.

„Nehodláme tě zabít, cháne. Musíš rychle utéct.“

Guldir zaváhal. Meč držel pořád pozvednutý a v očích neměl ani

za mák důvěry. Pak ale nad skalisky opět zahučely rohy lovců.

„Není čas, cháne!“ naléhal Mark. „Co je s tvým perionem? Je v

pořádku?“

Něco v Guldirově neústupném výrazu náhle povolilo; čepel meče

poklesla. Chán se ohlédl přes rameno a zapískal. Odněkud z

temných útrob chrámu zaznělo zafrkání a rozlehlé prostory naplnila

ozvěna zvonění podkov.

„Výborně,“ kývl Mark hlavou. „Vyskoč do sedla a žeň zvíře

pryč.“

Dvourožec doklusal k svému majiteli a pokorně sklonil hlavu.

Guldir na nic nečekal, vzal ho za uzdu a vykročil dolů po schodech.

Uprostřed schodiště se však ohlédl.

„Měli byste jet se mnou,“ řekl vážně. „Když vás najdou poblíž

své pobité smečky, dají si to dohromady a bude s vámi zle…“

Mark nervózně přikývl a pohlédl na svého společníka. „Rayi?“

Android se díval do údolí a přes vyschlou řeku ke skalám naproti.

Nad větrem obroušenými vrcholky se objevily chomáče zvířeného

prachu. „Brzy budou na dohled. Jeďme,“ přikývl rázně. „Dokud je

čas.“

Více neváhali. Seběhli po schodech a vyskočili do sedel.

„Kudy, cháne?“ tázavě pohlédl Mark na Guldira.

Starý velmož zaváhal jen na okamžik. „Na západ. Do

Herlénského císařství.“

„Ale to je přece nepřátelské území,“ namítl kapitán.

„Chlapče,“ ušklíbl se Guldir smutně krátce předtím, než si opět

zakryl obličej špinavým šátkem, „dostal jsem se do situace, kdy je

pro mě jakýkoli kousek země, na který šlápnu, nepřátelským krajem.

Jsem vetřelcem úplně všude, takže je jedno, kudy se dám.“

S těmi hořkými slovy pobídl periona po strmém břehu na západ.

Mark a Ray si za jeho zády vyměnili pohledy a následovali ho.

Hlas rohů za nimi letěl jako stín nenasytného dravce.

15

2.

Co říkáš na moje lukostřelecké schopnosti, Marku? ozval se

zamlklému agentovi SDPP v hlavě Rayův dotaz. Že jsme těm

bestiím ale dali sežrat, co?

Stone zvedl hlavu. To rozhodně dali, Rayi. Ale pro příště bych

zvolil méně kulometnou rychlost sázení šípů do tětivy. Někomu by to

mohlo připadat podezřelé. Nebo zázračné, což je taky proti

předpisům SDPP.

Divím se, že právě ty se dnes už podruhé oháníš pravidly

agentury…

Rayi, dej pokoj. Trápí mě teď něco úplně jiného, než tvá

lučištnická zručnost. Pokud sis nevšiml, dostali jsme se do zcela

opačné situace, než jsme plánovali. Místo nenápadného vetření se

do blízkosti nového samozvaného vládce kočovníků jsme se přidali k

jeho nepříteli, který má v patách Kauramornovy krvelačně poskoky.

Navíc směřujeme na území Herlénského císařství, které Mornové už

celá desetiletí sužují svými kořistnickými nájezdy. Co myslíš, jakého

uvítání se tam dočkáme? Máš pravdu, je to malý zádrhel v našich

plánech… Malý?! Vzdalujeme se cíli naší mise a navíc nám jde o

krk. Věděl jsem, že se na tomto kontinentu schyluje k válce, ale

naivně jsem doufal, že se nám podaří stát alespoň na jedné straně.

Místo toho jsme už po prvním kontaktu s domorodci škodnou zvěří

pro Morny i Herlény. Ksakru, dal bych si loka whisky…

To by naši situaci určitě vyřešilo, neodpustil si Ray jízlivou

poznámku. Abych tvůj pesimismus ještě znásobil, Marku, musím tě

upozornit na stav chánova periona. Všiml sis, že se stěží drží na

nohou? Ještě tak dvě tři míle a padne pod Guldirem jako zasažený

oštěpem…

Mark vrhl ustaraný pohled na chánovo zvíře. Asi před čtyřmi

hodinami odbočili z říčního údolí, které se stáčelo k vyšším kopcům

na severu. Úzká horská stezka vedla nesourodou trojici dál na západ.

Netrvalo dlouho a dosáhli úpatí skalnaté vrchoviny. Zvlněná step

před nimi byla rovněž vyprahlá a šustila jen sluncem sežehnutou

trávou, ale Guldirův dvourožec ve svém přirozeném prostředí přece

16

jen trochu obživl. Dokonce mu nedělalo problém udržet krok s

mnohem čerstvějšími periony Marka a Raye. Vyslanci SDPP koupili

svá zvířata od starého nahluchlého pastevce kousek od místa, kde

ukryli astronef. Bylo to jen asi tři míle od skalního chrámu, takže

jejich dvourožci měli pořád ještě dostatek sil. Ne tak ten Guldirův.

Po další hodině jízdy opět začal umdlévat. Nic nepomohla ani

skutečnost, že když si zastínili oči před klesajícím sluncem, na

obzoru spatřili pahorky se svěžejší trávou – žluté plochy se tam už

mísily se zelenými skvrnami.

„Zřejmě se blížíme k vodnímu zdroji,“ promluvil Mark

povzbudivě.

„Vypadá to tak, ale můj perion tam už stěží dojede,“ potvrdil

Guldir obavy svých nečekaných společníků. „Je na pokraji sil…

Stejně jako já.“

Rayi, všiml sis chánových očí? Lesknou se mu jako v horečce…

Jakpak by ne, ztratil mnoho krve. Kdybychom měli aspoň trochu

času, ošetřil bych ho…

Musíme něco vymyslet. Mark obrátil pohled ke Guldirovi. „Naše

zvířata jsou na tom lépe. Mohl bys chvíli jet v sedle s některým z

nás dvou a snížit tak zátěž svého dvourožce…“

„Ne. Dva jezdci jsou pro jednoho periona moc,“ zakroutil chán

hlavou. „U všech bohů, možná jsme měli zůstat v chrámu a čelit

útočníkům tam…“

„O tom je už teď zbytečné meditovat,“ uťal Ray jeho slova s

neobvyklou razancí. „Lovci jsou nám v patách. Potřebujeme plán!“

Mark pohlédl na androida. Dobře znal takovéto situace. Ačkoli

mohl umělý člověk zdánlivě reagovat jen v rámci svých programů, s

Rayem to bylo jiné. Mezi Markem a jím se v průběhu mnoha

společných misí vytvořilo podivné pouto, které by sucharští

kybernetici nikdy nebyli ochotni u svých výtvorů připustit. Jak by

ale vysvětlili třeba fakt, že vždy, když se Mark ocitl v

bezprostředním nebezpečí, nějaká zvláštní blokáda přerušila běžný

tok dat v Rayových neuronech a přinutila ho jednat v rozporu s

programy? A co by řekli na to, že jediným účelem tohoto podivného

„zkratu“ byla záchrana přítelova života?

A k něčemu takovému se právě schylovalo. Ray se rozhlédl svým

17

pronikavým elektronickým zrakem, vyhodnotil terén kolem a

najednou svým mírně kovovým hlasem zavelel: „Stůjte!“ Guldir

poslechl a tázavě se ohlédl v sedle. Ray bleskově sklouzl ze svého

zvířete a chopil se luku.

„Cháne, dál pojedeš na mém perionovi. Ten tě ještě pár mil

unese.“

„A co ty?“ překvapeně zvedl Guldir obočí.

„Já se ukryji na tamhletom pahorku,“ ukázal Ray na vyvýšeninu s

chomáčem uschlých keřů na vrcholku. „Počkám na pronásledovatele

a když pojedou kolem, zasypu je šípy. Získám tím pro vás čas.“

„To tě bude stát život!“ zvolal Guldir. „Proč by ses kvůli mně

obětoval? Něco takového od tebe nemůžu přijmout!“

„Kdo říká, že to dělám kvůli tobě?“

Nad stepí zahučely rohy. Trojice se jako jeden muž ohlédla k

východnímu obzoru. Nad nízkým travnatým hřebenem necelou míli

za nimi se vynořila početná skupina jezdců. Jeli rychle, velice

rychle.

„Na dohadování není čas!“ uťal Ray a hodil udidlo svého periona

Guldirovi. „Jeďte, jak nejrychleji dokážete. Já lovce zadržím!“

Rayi, zůstanu tu s tebou, vyslal Mark do androidovy mysli. Dva

luky zmůžou víc než jeden, navíc mě chrání můj pás…

Ne, Marku! Když už z nás ta podivná náhoda udělala ochránce

chánova života, tak v tom budeme pokračovat. Takže se musíš

postarat o Guldira samotného. Pokud mi některý z lovců

proklouzne, budeš si s ním muset poradit ty. Cválejte! Já vás pak

doženu s pomocí antigravu, žádný strach.

Nato se android otočil na patě a vyrazil vzhůru po úbočí. Guldir

mezitím poslechl a přesedl si na Rayova periona.

Rayi?

Ano, Marku? ohlásil se android bez toho, aby zpomalil nebo se

ohlédl.

Střílej hlavně na zvířata. To k jejich zastavení úplně postačí.

Samozřejmě.

Kapitán Stone pohlédl na Guldira a kývl hlavou: „Ray si poradí.

Kupředu, cháne!“

Vrazili paty dvourožcům do slabin a vyrazili údolíčkem mezi

18

pahorky. Ještě než se ztratili z dohledu, android zmizel za trním na

návrší kopce.

Mornové se rychle blížili. Ray už rozpoznával jejich bohatou

výzbroj. Těsně před periony pádili zbylí tharni. Když dorazili na

úpatí pahorku, najednou zpomalili a začali čenichat pečlivěji. Tři

vyrazili dál po stopě Marka a Guldira, dva však začali štěkat směrem

k vrcholku kopce. Tam totiž vedla jedna ze stop. Byla podivná,

citlivé čumáky dravců rozpoznávaly, že nepáchne jako obyčejní lidé.

O to byly jejich hlasy zuřivější.

Jezdci přitáhli dvourožcům otěže a podívali se nahoru, ve směru

šelmích pohledů. Za keři na návrší spatřili pohyb a začali sahat po

zbraních.

Ray natáhl luk. Markovu radu ohledně ukázněnějšího střílení teď

rozhodně nemínil brát v potaz.

* * *

Proudící vzduch čechral perionům dlouhou žlutohnědou srst na

krcích. Mark a Guldir-chán hnali zvířata kalupem klikatými úvaly

mezi pahorky. Vysoká tráva podobná obilí šustila pod břichy zvířat,

uschlé klasy se zachytávaly ve třmenech a přezkách postrojů, jemné

plevy vířily za jezdci jako sníh.

Najednou vepředu cválající Guldir prudce pohlédl doleva a

vykřikl slovo, které Mark neznal, ale podle tónu ho jednoznačně

identifikoval jako sprostou kletbu. Střelil pohledem tím směrem a

použil pozemský ekvivalent slova.

Z úzkého průchodu mezi pahorky se na ně vyřítilo půl tuctu

jezdců. Nebylo pochyb, že patří k pronásledovatelům – jakmile

spatřili uprchlíky, zavyli jako šakalové a surově pobodli svá zvířata.

Markovi došlo, že lovci se rozdělili jako u skutečného honu – ti

vzadu byli nadháněči a tohle vzteklé sexteto mělo za úkol vběhnout

kořisti do cesty a skolit ji.

Guldir prudce strhl periona do údolíčka vpravo. Mark za ním bez

zaváhaní zabočil. Kolem uší jím zasyčely šípy.

Rayi, byla to past a my vběhli přímo do ní! Rayi?!

19

* * *

Mám tady trochu napilno, Marku! Pokus se uniknout!

Mornové si museli myslet, že na ně střelbu z kopce zahájil celý

oddíl lučištníků. Šípy na ně doslova pršely a téměř po každém

zlověstném zabzučení se do podupané trávy skácel jeden z perionů.

Kočovníci zmateně řvali a kleli a ukrývali se za umírajícími zvířaty.

Někteří duchapřítomně vytáhli luky a opětovali ničivé krupobití

střel, avšak bez znatelného výsledku – střelba z vršku neustala ani

nepolevila.

Rayi! Je tady pořádně horko! Jakmile budeš moci, pospíchej za

námi! Slyšíš mě?!

Slyším, Marku! odvětil android, vystřelil poslední šíp a přikrčeně

přeběhl na odvrácenou stranu návrší. Jakmile měl jistotu, že ho

Mornové krčící se u protilehlého úpatí nezahlédnou, aktivoval

antigrav a nízko nad úbočím slétl z kopce.

Tak pohni kostrou, protože brzy… A sakra!!!

Marku?! vyslal Ray s obavou.

Žádná odpověď.

Android byl prvotřídní kopií skutečného člověka. Mohl jíst a

zpracovávat potravu na energii, mohl se potit a jeho maskovací

podprogramy dokonce řídily růst vousů a vlasů. Mark by dokonce

přísahal – ačkoli Rayovi tvůrci by se mu jistě vysmáli –, že umělými

neurony jeho věrného společníka občas probíhá něco, co se dalo

nazvat pocity.

Jedním z důkazů Rayovy schopnosti emocionálně reagovat byl i

fakt, že uměl klít.

Teď toho využil.

* * *

Agent SDPP potřásl hlavou, zvedl se z trávy a sáhl po meči.

Všechno se semlelo velice rychle. Nejdříve padl perion pod

Guldirem. Markovo zvíře zareagovalo bleskově a padlého chána

svižně přeskočilo. Kapitán si stihl všimnout, že Guldirovu dvourožci

trčí z hrudi šíp. Střela musela tudíž přiletět zepředu. Marka v prvním

okamžiku napadlo, že kromě povykující a neúnavně střílející šestice

20

se do honu zřejmě zapojila třetí skupina lovců, snažící se jim

odříznout cestu. Zvedl zrak od perionovy šíje a mezi jeho rohy

uviděl temeno blízkého kopce. Okamžitě poznal, že se mýlil. Na

pahorku sice opravdu číhala družina jezdců, ale jejich zbroj se na

slunci blýskala jako rudé zlato a nad hlavou jim pleskal purpurový

prapor se znamením gwara, tygru podobné černozlaté pruhované

šelmy. Tohle v žádném případě nebyli ušmudlaní, divoce a hrubě

vypadající Mornové…

Pak ho do prsou zasáhl šíp. Elektromagnetické pole ochranného

pásu nedovolilo hrotu proniknout do těla, ale náraz byl prudký a

bolestivý. Mark se zakymácel v sedle. A když ho vzápětí trefila

druhá střela, překulil se po perionově zadku dozadu a žuchl do trávy.

Jakmile šestice Mornů spatřila třpytivou jízdu na pahorku, rázně

zastavila dvourožce.

Na okamžik vše znehybnělo. Mornové v údolí, neznámí jezdci na

kopci i dva zvedající se uprchlíci mezi nimi.

Guldir obrátil pohled od váhajících kočovníků k železem

okovaným bohatýrům na druhé straně.

„Černovlasí,“ ucedil skrz vyceněné zuby a vytáhl meč. „Smrt se

očividně rozhodla, že si dnes s námi krutě pohraje, příteli z dalekého

kraje.“

Mark věděl, že Černovlasými nazývají Mornové Herlény. Jejich

válečníci mu hodně připomínali starověké Řeky – celohlavové

přilby s chocholy a masivními nánosníky, jednolité krunýře

tvarované do podoby lidských těl, svalnaté neoděné končetiny s

chrániči předloktí a podkolení. Jeden z nich zvedl k ústům kovovou

trubku podobnou keltskému carnyxu s ústím ve tvaru řvoucí gwaří

tlamy a mocně do ní foukl. Purpurový prapor se prudce zazmítal v

povětří, když těžkooděnci s křikem pobodli své periony a začali

zrychlujícím se cvalem sjíždět do úvalu. Čepele mečů a hroty kopí

impozantně zářily v světle pozdního slunce.

Mark čekal, že Mornové vezmou do zaječích. Spletl se. Půltucet

kočovníků téměř nepříčetně zavyl, zalomozil zbraněmi a s šílenou,

sebevražednou odvahou vyrazil do střetu s podstatně lépe

vyzbrojenou přesilou.

Mark a Guldir-chán mohli v tom okamžiku udělat jen jedno.

21

Urychleně se jim klidit z cesty.

* * *

Jeden z Mornů se prodral Rayovou střelbou a teď poháněl svého

periona úzkým úvalem mezi pahorky. Stopy dvou uprchlíků ani v

tom spěchu nebylo těžké sledovat, vysokou trávou se táhly jako dva

tmavé pošlapané pruhy. Muž to mohl vzdát a ujíždět do bezpečí, ale

oddanost vůči Kauramornovi a výška přislíbené odměny způsobily,

že bez zaváhání pokračoval v svěřeném úkolu. Musí toho zrádného,

proroctvími pohrdajícího starce dostat stůj co stůj…

Jezdec se natolik snažil neztratit stopu a byl tak zaujatý

pobízením dvourožce, že bleskově se blížící nebezpečí vůbec

nezaslechl. Instinkty ho varovaly až v poslední chvíli. Zaskočeně se

ohlédl, ale stačil jenom vytřeštit oči na přilétající chodidla.

Náraz mu trhl hlavou, jako kdyby ho zasáhlo beranidlo. Zatmělo

se mu před očima a svět kolem něj se zatočil ve víru bolesti. Když se

jakžtakž vzpamatoval, válel se v trávě. Se zasténáním se zvedl.

Rozostřeným zrakem ještě na okamžik zahlédl svého ujíždějícího

periona a na jeho zádech neznámého vysokého muže s prázdným

toulcem na zádech. Na čemž v podstatě nezáleželo, protože u sedla

mu visel plný toulec jezdcův.

Pak se kolem Morna opět všechno zavlnilo a on bezvládně klesl

zpátky.

* * *

Ještě než se Mornové a Herlénové střetli, využili kočovníci své

jediné výhody – a sice schopnosti střílet z luků i v prudkém cvalu.

Skolili dva těžkooděnce a zabili nebo ošklivě ranili tři periony. Tím

vyřadili z boje pět nepřátel, což nebylo špatné, ale na vyrovnání sil

to stejně nestačilo.

Pak se družiny srazily.

Marka a Guldira, spěchající na svah nejbližšího pahorku, zasáhla

téměř citelná vlna strašlivého lomozu, smíchaného z řinčení železa,

rachotu lámaných kopí, bolestného řevu a nešťastných hlasů

perionů. Chtě nechtě se ohlédli.

22

Z dvou oddílů se stal jeden povykující chumel, zahalený

krvavým deštěm, rojem šípů a sprškami úlomků z tříštících se kopí a

štítů. Purpurový prapor Herlénů sice padl pod tlukoucí kopyta, ale

vývoj bitvy to nijak neovlivnilo – už první náraz poslal k zemi dva

Morny prošpikované kopími jako kuřata na rožni a i ti zbylí záhy

zjistili, že proti pancířům císařských jezdců nemají šanci. Plavovlasé

hlavy kočovníků padaly do trávy jako makovice během sklizně.

„Příteli!“ zacloumal vyjeveně zírajícím Markem Guldir-chán.

„Musíme pryč!“

Sotva to řekl, z krvavé skrumáže se vydělila trojice bohatýrů a s

bojovným pokřikem pobídla dvourožce za nimi. Herlénové nemohli

tušit, že mají co činit se dvěma znepřátelenými skupinami Mornů –

kočovníci pro ně byli jedna pakáž, již hodlali nelítostně zadupat do

země.

Rayi?! vykřikl Mark v duchu.

Herlénové už stoupali po svahu k pěší dvojici. Guldir bleskovým

máchnutím meče odrazil vržený oštěp.

Marku! Vydrž!

Stone upustil meč a skočil prvnímu jezdci do cesty. Podle

pestrých barev na chocholu přilby a bohatého tepání na všech

součástech zbroje odhadoval, že se jedná o vůdce družiny, ba

dokonce o významného důstojníka.

Řvoucí Herlén proti němu sklonil kopí. Masivní hrot zazářil

odleskem rudého nebe, jako by už toužil po krvavé koupeli.

Mark uskočil stranou opravdu v poslední chvíli – nebo dokonce

až těsně po ní. Kdyby kopí nesklouzlo po ochranném poli pásu,

prošpikoval by hrot kapitánovo břicho. V té rychlosti si však

„zázračné“ Stoneovy nezranitelnosti nemohl nikdo všimnout. Mark

pohotově popadl násadu kopí, rázně srazil hrot k zemi a zároveň trhl

zbraní vzhůru. Pro jezdce se tudíž kopí, zaklesnuté v podpaží, stalo

pákou, která ho prudce zvedla ze sedla. V širokém oblouku přeletěl

nad Markem a po hlavě se zřítil k zemi. Zbroj hlasitě zařinčela a křik

náhle utichl.

Mark nezaváhal. Slyšel sice Guldirův bojovný pokřik a koutkem

oka zahlédl, jak chán odráží mečem zbraně dvou jezdců, ale nešel

mu na pomoc. Vytasil z pochvy u boku dlouhý zakřivený

23

kočovnický kinžál a přiskočil k padlému vojevůdci. Muž si při pádu

naštěstí nezlomil vaz. Byl jen napůl v mrákotách a právě se

omámeně zvedal na všechny čtyři. Mark mu kopancem do prsního

krunýře vyrazil dech, strhl mu z hlavy přilbici, popadl ho za zpocené

černé vlasy a obrátil muže tak, aby na něj ostatní jezdci dobře viděli.

„Přestaňte!“ zařval lvím hlasem a přitlačil kinžál k velitelově

krkavici. „Jinak mu proříznu tepnu!“

Netušil, bude-li to fungovat, ale kupodivu ano – Herlénové

útočící na Guldira, ti, kteří jim spěchali na pomoc i ti v úvalu, kteří

doráželi šestici na zemi se válejících Kauramornových přisluhovačů,

všichni znehybněli a obrátili pohledy k Markovi. A taktéž k dalšímu

jezdci v mornském oděvu, který se nečekaně vynořil zpoza kopce a

teď po svahu pomalu sjížděl k bojišti. V levačce svíral luk, tětivu se

šípem měl napjatou až k pravé líci.

„Skloňte zbraně!“ vyzval je hlasem, znějícím jako když brusný

kámen přeběhne po ostří meče. „Jinak ještě dnes předstoupíte před

Algiona, aby zvážil vaše duše!“

Nešlo to dřív, Rayi?

Promiň, ale měl jsem tam vzadu opravdu dost práce.

Jeden z Herlénů, zbrklý mladý bojovník, odhodlaně pozvedl meč

se středně dlouhou čepelí ve tvaru protáhlého listu. „Jsou jenom tři!“

houkl na své druhy. „Snad je neposlechneme!“

Tětiva zazvonila a šíp jiskřivě narazil do pozvednuté čepele.

Zásah byl tak nečekaný a přesný, že vytrhl zbraň z mladíkovy dlaně.

Herlény však ještě víc zaskočil fakt, že když okamžitě obrátili

pohledy od junáka zpátky k střelci, měl už v luku založený další šíp.

Pohyb jeho ruky prakticky nikdo nezaregistroval.

„Ale poslechnete,“ řekl Ray chladně a něco v strnulém výrazu

jeho tváře přimělo bojovníky opravdu namířit špičky mečů, kopí a

oštěpů k zemi. „A teď se s vámi rozloučíme,“ dodal android. „Nic

nepodniknete, protože váš velitel nám bude několik mil dělat

společnost. Marku, cháne, do sedel! Odjíždíme.“

„Ne,“ řekl najednou Guldir, pořád shrbený a zadýchaný po boji.

„Nemá smysl utíkat.“

Mark i Ray po něm střelili překvapenými pohledy. Prošedivělý

válečník sklonil meč a šel k Markovi a jeho zajatci. Herlénský

24

vojevůdce byl ještě mladý, zhruba o tři čtyři roky mladší než Stone,

ale tvář už měl poznačenou válečnými jizvami a něco v jeho očích

prozrazovalo, že z něj bohaté životní zkušenosti už dávno udělaly

zralého muže.

„Poznáváš mě?“ naklonil se k němu Guldir a sundal si šátek z

obličeje.

Muž s kinžálem na krku vypoulil oči. „Samozřejmě,“ zasípal.

„Ty jsi Guldir-chán. Nebo spíš už jenom Guldir, protože ten, jehož

nazývají Kauramornem, tě zbavil vlády…“

„A v nedávném krveprolití pobil všechny mé věrné včetně mých

synů,“ doplnil Guldir hořce. „Je ze mne psanec. Díky tomu

samozvanému synu prašivé čubky jsem ztratil všechno, co jsem kdy

měl. Možná bych měl zvolit smrt, ale já toužím po pomstě. A proto

tě žádám, abys mě zavedl k vaší císařovně.“

„Cože?“ trhl sebou velitel, ale Mark ho drsně stáhl zpátky a

pevněji přitlačil na ostří. Guldir však kupodivu zakroutil hlavou,

chytil nechápavě zírajícího kapitána za zápěstí a odtáhl jeho ruku s

kinžálem od Herlénova hrdla.

„Já tě taky poznávám, princi Nuwre,“ díval se chán upřeně do

vojevůdcových očí. „Stál jsi po boku svého bratra, císaře Ulsura,

když jsme se před třemi lety střetli v bitvě u Algionova chrámu nad

Písečnou řekou. Vzhledem k tvému postavení pro tebe nebude těžké

dostat mě k císařovně vdově. Ne jako zajatce, ale jako muže, který

žádá o azyl a nabízí své služby. Konec konců, nebude to poprvé, co

vkročím na vladařský dvůr v Zarainu.“ Nuwre se odtáhl od Marka a

pomalu vstal, mna si krk.

„To je opravdu podivná žádost, Guldire. Buď jsi přehnaně

odvážný, nebo hloupě bláhový. Býval jsi naším úhlavním nepřítelem

a tvé ruce jsou poskvrněné Ulsurovou krví. Myslíš, že císařovna

Myranfri bude ochotná naslouchat muži, který je zodpovědný za

smrt jejího manžela?“

„Pokud ne, podrobím se její vůli,“ odvětil chán klidně. „Ale už

jsem ji jednou potkal a věřím, že nebude jednat ukvapeně. Ta žena

má přes své mládí víc rozvahy než my dva dohromady, princi. O

tom, jak moc milovala svého muže, se vyprávějí hotové legendy, ale

její bolesti už snad otupělo ostří.“

25

Nuwre zamyšleně přikývl. „Je to v tvém zájmu, jinak se dočkáš

ošklivého konce… Dobrá, Guldire, vyhovím tvé prosbě. Už jen

proto, že máš nepochybně důležité informace o nynějším pohybu

mornských hord. A teď nám odevzdejte své zbraně.“

„Pod podmínkou, že ušetříš i mé společníky a nenasadíte nám

pouta.“

Nuwre se zachmuřeně podíval na Marka. Ten muž ho srazil na

zem a měl chvíli v rukách jeho život, což byla pro bojovníka veliká

hanba. Hanba, která se dala smýt pouze krví. Princ však polkl svou

pomstychtivost, pohlédl zpátky na Guldira a přikývl.

„Máš mé slovo.“

Chán pokynul svým ochráncům. „Odevzdejte jim zbraně,

přátelé.“

Marku? vyslal android do kapitánova mozku.

Udělej to, Rayi, odvětil Mark a sám natáhl k Nuwremu ruku s

kinžálem, na jehož čepeli ulpěla kapička krve z princovy škrábnuté

pokožky.

Nezdá se ti, že se vystavujeme přílišnému nebezpečí? Měli

bychom utéct. Ještě pořád tu ta možnost je!

A co potom, Rayi? Ne. Podivnou hrou osudu jsme se dostali do

této situace a já jsem docela zvědav, co bude dál. Odlož už ten luk.

Dobrá, ale při sebemenším podezření, že nám Herlénové usilují o

krk, poznají můj ukazováček. Ať už to ohrozí naši misi nebo ne. Ray

povolil tětivu, vyndal šíp z luku a odevzdal veškeré zbraně –

samozřejmě kromě tajných, o nichž domorodci nemohli mít tušení –

přiběhnuvšímu herlénskému jezdci.

„Seberte naše mrtvé a usekejte Mornům hlavy,“ přikázal Nuwre

družiníkům. „Rychle pojedeme zpátky do pevnosti. Tady v

pohraničí začíná být příliš horko.“

Marku, nemůžu se ubránit dojmu, že ze všeho nejvíc jsi zvědav na

tu mladou císařovnu vdovu.

Když Guldir vysedal na periona, zbylého po jednom z padlých

Herlénů, všiml si v úsměvu zvednutý koutek Markových úst. Podivil

se tomu, ale neřekl nic a trhnutím otěží obrátil dvourožce.

Bílé slunce se už téměř dotýkalo obzoru a obloha opět zářila jako

rudé zlato.

26

3.

Tvrz Ulsur-dabre patřila k šňůře pevností, které střežily východní

pomezí Herlénské říše. Jak ale Mark nenápadně vyzvěděl z

rozhovoru s Guldirem, nebyla to moc účinná ochrana. Mornům,

vládcům východních stepí, se totiž mezi řídce rozsetými

pevnůstkami pravidelně dařilo pronikat na herlénské území a

odnášet si odtamtud bohatou kořist. Jedna mohutná výprava vedená

samotným Guldirem se před čtrnácti lety probojovala dokonce až k

samotnému hlavnímu městu Zarainu a několik týdnů metropoli

vážně ohrožovala.

Ulsur-dabre neboli Ulsurova pěst nesla jméno císaře, který

zemřel mlád v bitvě u Algionova chrámu nad Písečnou řeku, tedy

přesně v místech, kde Mark a Ray zachránili Guldira před stopovací

smečkou.

Jak podrobné jsou tvé soubory o zdejší politické situaci, Rayi?

navázal Mark telepatický kontakt se svým věrným společníkem,

když v padajícím soumraku stoupali po prašné cestě k vysokým,

větrem ošlehaným hradbám pevnosti. Bylo jasno a nad obzor se už

vyhoupl nazelenalý Havar, jeden ze tří měsíců planety. Neměl po

Ulsurovi nastoupit na trůn jeho mladší bratr?

Ray zalétl pohledem k princi Nuwremu, který jel v čele průvodu.

Celou cestu byl tichý a zasmušilý a s nikým nepromluvil.

Správně, Marku, podle zdejší tradice by tomu tak mělo být. Proto

jsou mezi herlénskými panovníky velmi časté bratrovraždy.

Prakticky každý nový císař při nástupu na trůn nejprve v tichosti

odstraní své sourozence. Aby se nemusel každý den obávat jedu v

číši vína nebo zbloudilého šípu do zad při honu na vysokou, které

jsou mimochodem mezi zdejší šlechtou velmi populární. Kupříkladu

císař Ronnofre IX., který je dnes považovaný za velkého světce,

protože sjednotil roztříštěně herlénské náboženství a zavedl jednotný

panteon, okamžitě po smrti svého otce nechal uškrtit všech svých

sedm bratrů…

Rayi, přerušil ho Mark. Nepotřebuji tak obšírnou přednášku.

Zajímá mě čistě Nuwre.

27

Promiň. Vztah Nuwreho a Ulsura musel být výjimečný, protože

mladý císař nejenže nechal svého bratra žít, ale jmenoval ho

dokonce generálem a velitelem celé herlénské armády. Vskutku

neslýchaný projev důvěry. Ale zjevně věděl, co dělá, protože Nuwre

mu zůstal věrný až do poslední chvíle. Císařovna Myranfri však už

na švagrovu loajalitu nespoléhala. Odhaduji, že to bude velice

energická, cílevědomá a politicky zdatná žena…

Mark se nenápadně usmál. Začíná mě zajímat čím dál víc.

To jsi celý ty, poznamenal Ray a pokračoval: Ještě než Myranfri

uschly na tvářích slzy zapadlým manželem, zajistila si podporu

šlechty a dvořanů – bez nějakého toho atentátu a poprav se to

samozřejmě neobešlo – a nechala za nového císaře prohlásit svého

a Ulsurova prvorozeného syna. A jelikož měl Perkas II. v té době

jenom pět let, stala se vládnoucí regentkou ona sama.

A Nuwre?

Jeho degradovala – prý za selhání v bitvě u Písečné řeky – a

odvelela na východní hranici, do pevnosti Ulsur-dabre, jejíž bránou

máme tu čest právě projíždět.

Takže Nuwre je tu vlastně ve vyhnanství, pochopil Mark, dívaje

se nahoru na masivní bašty se zdobně tvarovaným cimbuřím.

Tak nějak. Když se tak nad tím zamyslíš, Nuwre možná ušetřil

Guldirův život jenom proto, aby dopravení tak vzácného zajatce

využil k návratu na zarainský císařský dvůr.

Jistě. Umím si představit, že by z toho mohl vytlouct značný

politický kapitál.

Jakmile prošli dlouhým průchodem v hradbě na nádvoří, za jejich

zády s kovovým zaduněním sjela těžká mříž. Markovi podvědomě

přeběhl mráz po zádech a postřehl, že i Guldir se neklidně ohlédl

přes rameno. Teď už se s tím ale nedalo nic dělat. Odevzdali se do

rukou osudu a zbývalo jim jen čekat, jak se věci vyvrbí.

* * *

Vyrazili hned ráno. Princův osobní felčar v Ulsur-dabre rozuměl

své práci a ošetřil Guldira natolik dobře, že chán mohl už za úsvitu

vysednout na periona. Obličej měl sice pobledlý, ale horečku si

28

odbyl v noci a pochvaloval si, že rány už ho téměř nebolí.

Jeli na západ. Prince a trojici dobrovolných zajatců provázely dva

tucty ozbrojených jezdců. Kraj se rychle měnil. Travnaté roviny

východního pohraničí vystřídal zvlněný terén s neustále

přibývajícími lesíky a hájky. Stejně tak houstlo osídlení – podél

pavučiny řek, říček a potoků se postupně množila rolnická a

pastevecká hospodářství, osady a městečka. Na polích šelestilo zralé

obilí, stromy v sadech byly obtěžkané ovocem, po zelených

pahorcích se doslova přelévala stáda zdejšího dobytka,

připomínajícího přerostlé ovce s velikými zatočenými rohy a

dlouhatánskou srstí, z níž si prostý lid tkal látky na oděv.

„Jen se podívejte, bratři,“ utrousil v jedné chvíli Guldir,

rozhlížející se chtivě svítícíma očima starého nájezdníka. „Jsou žně.

Kraj přetéká mlékem a jídlem. A náš lid, vyhladovělý dlouhým

horkým létem, zatím živoří na vyprahlých pustinách východu. Tohle

je pro Morny ten pravý čas na válku. A ohně brzy vzplanou,

uvidíte.“

Mark to nijak nekomentoval. Jeli dál.

* * *

Noc strávili v hradišti správce jedné z provincií a ráno cválali dál.

Krátce po poledni dorazili do údolí veliké řeky Charsum. Hlavní

tepna císařství tekla na sever, k pobřeží Smaragdového moře. Až teď

spatřili skutečně úrodnou, bohatstvím překypující krajinu plnou

zahrad, polí, vinohradů a lužních lesů hemžících se zvěří a ptactvem.

Povodí bylo osídlené snědými, tmavovlasými lidmi, žijícími v

osadách i opravdových velkých městech.

K večeru se před nimi ze záře zapadajícího slunce, měnícího

Charsum v řeku krve, vynořilo veliké opevněné město. Tady končila

jejich jízda, nikoli však cesta. Následujícího rána nastoupili na

palubu štíhlé válečné veslice s velikou ráhnovou plachtou a

kovovým trnem na přídi a vypluli po proudu řeky dál na

severozápad.

„Cháne,“ oslovil Mark Guldira, stojícího na přídi a pozorujícího

29

docela rychle ubíhající krajinu. Kolem řeky se doslova tísnily

vesnice a města a na vyvýšeninách stály chrámy s impozantními

sloupořadími. Herlénové žili v jednotě se svými bohy. Muži na lodi

často slyšeli nábožné zpěvy z břehu a viděli zástupy lidí, kteří

přicházeli k chrámům obětovat nadpozemským mocnostem za

mimořádně štědrou letošní úrodu.

„Ano, příteli?“ obrátil k němu chán vousatý obličej. Už se

očividně cítil lépe.

„Ty ses setkal s Kauramornem. Řekni mi o něm víc.“ Guldirova

tvář potemněla. „Chceš po mě, abych v sobě budil ošklivé, bolestné

vzpomínky. Hm. Ale možná je to tak dobře, protože při pohledu na

tento rajský kraj jsem téměř zapomněl na to, co zůstalo daleko za

námi. Ono se nás to totiž bude snažit dostihnout a dokončit dílo

zkázy…“

„Říkal jsi, že Kauramorn přišel odnikud…“

Starý válečník pomalu, nepřítomně přikývl. „Najednou se objevil

v jednom pasteveckém táboře na břehu vyschlého vnitřního moře.

Nikdo ho předtím nikdy neviděl, jako by nepatřil k žádnému kmeni

či klanu. A někteří se začali domnívat, že se ani nezrodil z lůna

smrtelné ženy. Byli totiž takoví, kteří prý viděli jeho příchod.

Tvrdili, že uprostřed dne z bezmračné oblohy zaduněl hrom a k zemi

sjel oslepivý záblesk. A z ohně v stepi vyšel on. Bláhoví pastevci se

mu okamžitě začali klanět, domnívaje se, že neznámý je synem bohů

a že ho na zem ve svých drápech přinesl sám Argamorn, veliký

nebeský sokol…“

„A ty tomu nevěříš?“ zeptal se Mark.

„Ani náhodou,“ opětoval Guldir jeho pohled.

„Proč? Většina Mornů před cizincem okamžitě padla na kolena,

ne?“

„Jistě. Domnívají se, že se naplnila předpověď dávných proroků

o příchodu vyvoleného Kauramorna, Zlatého sokola, který povede

Morny do velké Svaté války a zotročí uctívače jiných bohů. Ta zvěst

se rozšířila rychleji než stepní požár v silném větru a když ten

černokněžník konečně dorazil do Morn-Angharu, Sokolího hnízda,

šla už za ním hotová armáda fanatických nohsledů. Snažil jsem se je

zastavit, ale selhal jsem…“

30

„Ale proč o něm pochybuješ? Jsou snad jeho božské schopnosti

jen lží a podvodem?“

„To ne. Skutečně umí číst myšlenky, dokáže lidi ovládat pouhým

pohledem a je vynikající řečník. Ale… když se mu velice pozorně

podíváš do tváře, uvidíš, jak se mu smějí oči.“

Mark tázavě zvedl obočí.

„Ano,“ pokýval Guldir hlavou, jako by potřeboval potvrdit

vlastní slova. „Ten muž se v duchu směje. Není to vyvolený

vojevůdce seslaný bohy, jenž má vést Morny k bohatství, rozšíření

říše a pozvednutí na úroveň vznešených Herlénů. Je to jen

vládychtivý čaroděj, který Morny ve skutečnosti pohrdá. Ti, kdo ho

uctívají, jsou pro něj jen hmyz, jen roj kobylek, který zaplaví

Herlénské císařství, aby se on mohl stát jeho vládcem. A pak je sám

pošlape.“

„To jsi viděl v jeho očích?“ zeptal se Mark udiveně.

„Viděl. Už v okamžiku, kdy jsem s ním poprvé stanul tváří v

tvář.“ Guldir se zhluboka nadechl a obrátil pohled zpátky k řece. I

Stone se odmlčel. Za nimi se na veslařských lavicích zvedala a

klesala záda otroků.

Rayi?

Všechno jsem slyšel, Marku. Teď už není nejmenších pochyb.

Kauramorn je vetřelec z jiné planety. A naším úkolem je eliminovat

ho. Což se nám v momentální situaci podaří asi jen těžko.

Nech toho, Rayi. Mne teď trápí spíš něco jiného.

Co? Jestli je císařovna Myranfri opravdu tak krásná, jak o ní

Nuwreho vojáci u každé příležitosti říkají?

Sklapni, ano? Podívej se radši tamhle, kývl Mark nenápadně

bradou směrem ke břehu. U řeky si hrála skupina polonahých dětí.

Vesele štěbetaly, skákaly do vody a přely se o místo v malém člunu.

O kus dál dva rybáři právě házeli do vody velkou síť. Po stezce nad

nimi táhla mladá žena oslu podobné zvíře s nákladem čerstvě

nasbíraného ovoce. Ti všichni, když spatřili kolem proplouvající

loď, bezstarostně jí mávali. Netušili, jaké zlé zprávy přinášejí ti, kdo

je pozorují z paluby.

Co se mi snažíš naznačit, Marku?

Jen to, že pokud Mornové opravdu uvěřili proroctví o Svaté

31

válce, pak jsou tihle lidé odsouzeni k záhubě.

* * *

Rayi! Prober se! Jsme tady!

Ostatním mužům na lodi se mohlo zdát, že ten podivně zamlklý

Guldirův společník spokojeně podřimuje u zábradlí na zádi. Ve

skutečnosti se android přepnul do šetřícího modu, v němž si mohl

nejvydatněji dobíjet baterie sluneční energií. Na Markovu výzvu se

okamžitě aktivoval do plného provozu, vstal a pohlédl dopředu.

Vidím, Marku. To je Zarain, odpověděl Ray nevzrušeně.

Na první pohled bych řekl, že je to největší město, jaké jsme

dosud viděli na planetách podobného vývojového stupně.

Paměťové krystaly mi říkají, že je tomu skutečně tak. Zarain má

přibližně sedm set tisíc obyvatel, což je víc než třeba pozemský

Konstantinopol v době svého největšího rozkvětu.

Císařské město leželo v ústí Charsumu do Smaragdového moře,

na jakémsi ostrově obtékaném dvěma větvemi řeky. Byl to ovšem

ostrov neobyčejně rozlehlý, s několika nevysokými, hustě

zastavěnými pahorky. Jak se veslice v hustém lodním provozu na

řece sunula k městu, před očima mužů postupně rostly impozantní

městské hradby. Zarain byl důkladně opevněný, z neobyčejně

vysokých zdí čouhaly jako hrozivě vyceněné tesáky tucty a tucty

strážních věží. V kombinaci s řekou, jejíž ramena důvtipní stavitelé

použili jako přirozený vodní příkop pod hradbami, vypadala

metropole opravdu nedobytně.

„U všech bohů,“ promluvil Mark k chánovi po svém boku, „něco

takového se jen tak nevidí…“

Guldir se zazubil. „Hádám, že se dnes díváš na bašty Zarainu

poprvé, příteli. Takže velkého mornského válečného tažení před

čtrnácti lety ses nezúčastnil, hm?“

„Ne,“ zakroutil Mark hlavou. „Byl jsem tehdy ještě příliš mlád.“

„Když jsem sem tenkrát přitáhl, taky jsem zíral jako žebrák na

hroudu zlata. Vůbec se nedivím tvému úžasu.“

„Ale stepní kmeny přece nemají žádnou dobývací techniku,

žádné katapulty ani nic podobného. Jak jsi dokázal město s tak

32

nezdolnými hradbami vůbec ohrozit?“

„Nijak,“ zachechtal se Guldir potměšile. „Nepřišel jsem do delty

Charsumu s úmyslem Zarain dobýt a vyrabovat. Tak hloupý a

nenasytný jsem nebyl ani ve svých mladších letech. Prostě jsme

obsadili kraj, drancovali jsme vesnice a městečka kolem a hlavně

jsme zablokovali obchodní cesty k městu. Pak jsem se setkal s

císařem Perkasem, Ulsurovým otcem. Dohodli jsme se, že Mornové

odtáhnou zpátky do stepí, pokud se Herlénové vykoupí deseti vozy

zlata a stříbra. A k tomu jsem přinutil vládce Zarainu, aby podepsal

smlouvu, která zabezpečila mornským kupcům volný vstup do

města a osvobození ode všech cel, daní a poplatků.“

„Ano, o tom jsem slyšel,“ přikývl kapitán Stone.

„Když však smlouva po deseti letech vypršela, Perkasův nástupce

Ulsur uvalil na Morny ještě vyšší cla než na příslušníky jiných

národů, přijíždějící do Zarainu za obchodem. Když odmítli zaplatit a

následně došlo k několika krvavým roztržkám s městskými

hlídkami, císař vykázal Morny z města. Tehdy jsem sebral vojsko,

abych další válečnou výpravou přinutil Herlény opět nám přiznat

staré výhody. Jenomže Ulsur nám nedovolil přitáhnout až k Zarainu,

dokonce nás vůbec nenechal překročit hranice. U Písečné řeky jsme

se střetli v krvavé bitvě. Císař sice zahynul, ale i my jsme utrpěli

těžké ztráty, takže jsme se museli stáhnout. Od té doby se mezi

mornskými kmeny rozmáhá bída. A když v takové situaci přijde

nějaký samozvaný vyvolený vůdce, který slibuje Svatou válku a

definitivní dobytí císařství, náčelníci rodů jeho bludům rychle

podlehnou.“

Guldirův obličej opět potemněl. Mark se ho dál nevyptával.

Obrátil svou pozornost k městu. Veslice už zabočila do východní

říční větve a proplouvala pod městskými hradbami. Byly opravdu

titánské, cenily na příchozí zuby cimbuří a přiváděly je do úžasu

velkorozměrnými malovanými freskami ze života bohů, dávných

hrdinů a slavných panovníků. Mark už na svých misích na planetách

pod dohledem Pozemské unie viděl všelicos, ale přesto se přistihl, že

civí s otevřenými ústy.

Obepluli celé východní hradby. Veslice se prosmýkla pod

několika kamennými mosty vedoucími k městským bránám. Byly

33

tak klenuté, že člun pod nimi proplul i se vztyčeným stěžněm. Pak,

blízko ústí do moře, kde se už řeka začala rozšiřovat, zabočili k

jednomu ze zarainských přístavišť. I ono bylo chráněné masivní

hradbou a než se před nimi otevřela vodní brána, princ Nuwre musel

prokázat svou totožnost. Potom už veslice konečně proklouzla mezi

dvěma věžemi plnými připravených lukostřelců a přistála u velice

rušného kamenného mola.

Dorazili do Zaraínu, města všech měst, sídla císařovny Myranfri.

4.

„O císařovně se říká, že je pozemským vtělením samotné Aštabar,

patronky lásky, nejkrásnější ze všech bohyň z posvátné hory

Namar,“ nadhodil Mark Stone, když na jedné z vysoko položených

teras císařského paláce čekali na přijetí. Skrz mohutné sloupořadí

měli velkolepý výhled na město koupající se v houstnoucích

večerních stínech. Vzduch voněl květy a citrusovými plody v

palácových zahradách na úbočích rozsáhlé akropole.

„Jistě,“ přisvědčil Nuwre, očividně celý nesvůj a od příjezdů ještě

zachmuřenější než v průběhu plavby. „Stejně jako se o mém bratru

říkalo, že je synem Algiona. Totéž platilo pro všechny vládce z

Ronnofreho dynastie. Já sám jsem byl považován za vtělení Gertaka,

válečného boha. Samozřejmě jen do té doby, než jsem upadl do

nemilosti a má drahá švagrová mě vykázala ze Zarainu.“

„Mluví z tebe zatrpklost, princi,“ obrátil se k němu Guldir.

„Potkal jsem Myranfri tenkrát před lety, když jsem vstoupil do

Zarainu na vyjednávání, a myslel jsem, že veliký Argamorn seslal na

zem sluneční paprsek přetvořený do podoby smrtelné ženy – tak

oslepivě zářila její krása. Jistě, byla tehdy ještě velice mladinká, ale

nevěřím, že za ta léta zošklivěla.“

„Pokud jde o zevnějšek, tak jistě ne,“ utrousil Nuwre a obrátil

pohled zpátky k městu.

Návrší s palácovým komplexem bylo obklopeno nejhonosnějšími

chrámy, budovami vládních úřadů a vilami nejvyšší aristokracie a

vojenských hodnostářů. Nechyběla ani gigantická knihovna s

34

tisícovkami svitků z celého kontinentu či několik uměleckých a

filozofických škol. Společně tvořily vnitřní město, obehnané vlastní

masivní hradbou. Od ní se jako loukotě kola rozbíhaly ulice, vedoucí

až k bránám vnějšího opevnění. Nuwreho průvod přivedla k akropoli

hlavní třída, spojující palác s největším přístavištěm. Široká ulice

vedla nejvíce prosperující částí města, přes tři rozlehlá náměstí s

fontánami, na něž vedly obrovité brány, a přes čtyři mosty nad

městskými kanály. Kam jen člověk pohlédl, všude stály titánské

sochy bohů a špičaté obelisky, zdi pokrývaly mozaiky a fresky a

mosty a náměstí střežily stovky kamenných gwarů, varovně cenících

zuby na všechny, kdo sem přijížděli s nekalými úmysly.

Nuwre kupodivu zvolil neokázalý příjezd. Davy hemžící se

kolem kupeckých stánků, pódií s vystupujícími žongléry a

maskovanými herci nebo kolem popravišť se před spěchající

vojenskou jednotkou urychleně rozestupovali, ale nikdo nemohl

tušit, že tepaná přilba s masivním nánosníkem a až k ústům

sahajícími lícnicemi skrývá obličej Ulsurova bratra. A stejně tak

nikdo nemohl tušit, že jeden z vojáky obklopených Mornů je

proklínaný Guldir, někdejší chán obávaného stepního plemene…

Najednou do ticha zaznělo zadunění, pak temný skřípot. Muži na

terase se ohlédli. Palácové stráže, stojící všude kolem a nespouštějící

je z očí, zpozorněly. Vysoká vrata okovaná zlatem a stříbrem se

otevřela a na dlažbě ze zeleně žilkovaného mramoru zazněly rázné

kroky velitele gardy.

Nuwre tázavě zvedl obočí. Velitel přikývl.

* * *

„Její Výsost božská císařovna vás očekává.“

„Vskutku podivní hosté dnes poklekají před zarainským trůnem,“

promluvila Myranfri, vládnoucí regentka Herlénské říše. Statný

gwar, jehož obojek byl blýskavým řetězem připoutaný k zlatému

císařskému stolci, podtrhl nevlídná slova zlověstným zavrčením.

Když se koleny dotkl dlažby pod schodištěm stoupajícím k trůnu,

Markovi divoce bušilo srdce. Ačkoli dosud nespatřil císařovnu

dostatečně zblízka, stihl už poznat, že je to opravdu kus nádherné

35

ženské. Zářivé mládí, o němž mluvil Guldir, z ní už možná opravdu

vyprchalo, ale místo toho tu byla zralá a sebevědomá krása zhruba

třicetileté ženy. Měl opravdu co dělat, aby udržel zrak přilepený k

podlaze, jak přikazovala dvorní etiketa.

„Kdopak jsou tito mužové, Nuwre, že se kvůli nim odvažuješ

vkročit do Zarainu, a dokonce žádat o audienci u dvora?“ nesl se

ohromnou síní, mezi skulpturami bohů a jejich pozemských

zástupců Myranfřin sametově hluboký hlas. „Proč bych se o tyto

ušmudlané, periony páchnoucí trhany měla zajímat já a ne kat a

obsluha mučidel?“

„Na to ti odpovím sám, Výsosti,“ ozval se nečekaně Guldir a

vstal. Kolemstojící členové palácové gardy sebou trhli a bleskově

sáhli po zbraních. I vycvičená šelma u trůnu se nakrčila a vycenila

tesáky. Rázné gesto vládkyně je však všechny přimrazilo na místech.

Guldir si sundal z obličeje šátek a zvedl hlavu. „Poznáváš mě?“

Myranfnny prsty, konejšivě čechrající kožešinu neklidného

gwara, najednou ztuhly. Sál vyplnilo až nepřirozené ticho.

Císařovna dobrou minutu jen mlčky, nehybně mhouřila oči, potom

pomalu vstala a jala se sestupovat po schodech. Všichni přítomní

sklonili hlavy, ačkoli stráže nepřestaly po očku sledovat stojícího

Guldira.

Panovnice se zastavila pouhé tři schody nad hosty. Mark

nenápadně vzhlédl. O ano, byla to nádherná ženská, s hřívou

černých vlasů s vpletenými perlami, pevně se zvedajícími ňadry pod

jemnou, téměř průsvitnou tkaninou šatů a zaoblenými boky, které

přímo prosily o oplodnění. Pouze oči, tmavé a tvrdé, nebyly vůbec

tak vstřícné a žádoucí, jak naznačovalo tělo.

Tvůj tep se nebezpečně zrychlil, Marku, upozornil Ray se svým

typickým sarkasmem. Měl by ses uklidnit, nebo tady dostaneš

infarkt. To nebude moc slavné završení naší mise.

Legrácky. I ty musíš uznat, že před námi stojí opravdová bohyně.

Ale ano, uznávám, že splňuje i ty nejnáročnější estetické

požadavky. Jenom ti chci připomenout, že tady nejsme kvůli

obdivování ženských půvabů. Žena, na niž tak zíráš, může jediným

svým slovem způsobit, že se ocitneme v ohrožení života a naše

utajení vezme za své.

36

„Cháne,“ promluvila Myranfri konečně. „Je to už tak dávno, a

přece tě poznávám. Možná proto, že jsem tvou podobu vídala ve

svých jasnozřivých snech.“ Zhluboka se nadechla. „Přivítala bych tě

ve svém sídle, ale mohla bych se tím znelíbit bohům, kdybych byla

vstřícná k vrahovi jejich potomka.“

„Vidím, že zármutek z tebe pořád nevyprchal,“ odvětil bývalý

vládce Mornů směle a tvrdě. „Jinak bys mě neurážela obviňováním z

vraždy. Necítím se být vinen takovým zločinem. Tvůj manžel padl v

poctivém, dobrém boji. Potkala ho smrt, o jaké sní každý pravý

válečník. Nemám na rukách jeho krev. Zato ty, která jsi v letech po

Ulsurově smrti posílala do mého tábora Morn Anghar špiony a

nájemné hrdlořezy, jsi se vraždou neposkvrnila jen díky mé

ostražitosti a schopnosti včas odhalit zrádce.“

Myranfri zúžila oči. „Odvážná slova od muže, jehož hlavu dělí od

katova špalku jediné lusknutí mých prstů.“

„Pokud považuješ za nutné vystavit mou lebku na hradbách,

udělej to,“ prohlásil Guldir bez zachvění v hlase. „Přijmu smrt beze

strachu. Ztratil jsem všechny důvody, proč lpět na životě.“

„Tak teď ti nevěřím. Kdyby ti na životě opravdu nezáleželo,

nepřišel bys do Zarainu. Protože, jak už vím, nepřivedli tě sem jako

zajatce.“

„Ne. Přicházím požádat o azyl.“

Císařovna se neovládla a vztekle se zasmála. „Ty, jenž jsi

odjakživa plenil herlénské pohraničí, zabíjel jsi a unášel mé poddané

do otroctví? Ty, jenž jsi u Písečné řeky usmrtil mého muže a vzal

tak mému milovanému synovi otce? Bohové, musíš být šílený, nebo

mi máš za mou shovívavost co nabídnout!“

Guldir počkal, až ozvěna jejího hlasu utichne, a pak přikývl.

„Ano, mám se ti čím odplatit. Přináším ti varování.“

„Před čím?“ ušklíbla se nehezky. „Před dalším mornským

útokem, který se rozbije o naše pohraniční pevnosti? Díky, ale

takové varování mi mohl přinést i poštovní holub vyslaný velitelem

kterékoli východní pevnosti.“

„Mýlíš se, císařovno,“ uťal Guldir posměch a jeho hrdelní hlas

neměl daleko k varovnému zavrčení. „Tohle je něco jiného. Copak

ses ještě nedoslechla, že vládcem stepních kmenů se stal věštbami

37

předpovídaný Kauramorn?“

„Samozřejmě, že ano. A co má být? Kmenoví náčelníci se u vás

střídají rychleji než roční období. Nový vojevůdce sesadil toho

starého, stejně jako jsi to před lety udělal ty. A stejně jako každý

novopečený vládce chce Morny vyvést z bídy tím, že vyhlásí válku

proti císařství. Řekni, v čem se tohle tažení bude lišit od těch tvých

před čtrnácti nebo třemi roky?“

„Nemoudře se vysmíváš hrozbě vlastní zkázy,“ zachmuřil se

Guldir. „Tohle přece není kořistní výprava. Chystá se Svatá válka, o

níž Mornové slýchali od věštců po tisíc let. Kauramorn není z

pozemského rodu. Přišel v záblesku z nebe, takže ho mnozí považují

za vyslance samotného Argamorna, vládce oblohy. Díky tomu a

svým čarodějným schopnostem si brzy podrobil většinu mornských

náčelníků. Jsou přesvědčení, že právě teď nastal ten čas, kdy porazí

všechny dávné nepřátele a svrhnou cizí bohy. Když jsem já dobyl

nějakou vaši svatyni, jenom jsem uloupil všechny cennosti.

Kauramorn nechá i povalit sochy bohů a roztlouct jim obličeje.

Když jsem já přitáhl k Zarainu, chtěl jsem jenom výkupné a

výhodné obchodní smlouvy. Kauramorn se nezastaví, dokud

neusedne na tvůj trůn a po tomto schodišti nebude téct krev tvá a

tvého syna. Zarain se změní v dýmající trosky.“ Guldir se nadechl.

„Věř mi, Výsosti, nový mornský vojevůdce je nepřítel tak strašný,

že já byl v porovnání s ním hodný soused.“

Myranfri poslouchala pozorně, ale když promluvila, její slova

měla pořád ostny jízlivosti. „Teď z tebe mluví jen zlomená pýcha,

zášť a zatrpklost muže, jehož odvrhl vlastní lid.“

„Neodvrhl. Ty, kteří prozřeli a zůstali mi věrni, jsem vedl do

boje. Byli jsme však poraženi. Mí synové zahynuli v krvavé řeži.“

„Proč jsi vzdoroval? Pokud je Kauramorn vyvolený přivést

Morny k světovládě, proč ses mu nepoklonil?“

Guldir se opět zhluboka nadechl. „Protože jsem neuvěřil. Není to

skutečný Kauramorn.“

„Ale? Tak proč se ho potom obávat?“

„Protože mí soukmenovci uvěřili. Není tak podstatné, jestli je

Kauramorn skutečně vyslanec bohů, nebo jen prolhaný, touhou po

moci posedlý parchant. Když padesát tisíc Mornů uvěří v jeho

38

magickou sílu a božský původ, Herlénové jsou tak nebo tak

odsouzeni k záhubě. Stejně jako Mornové. Protože tahle válka

nebude mít vítěze. Zůstanou jen hromady posekaného, mrchožrouty

oklovaného lidského masa a obloha zčernalá kouřem ze spálenišť.

Rozumíš, císařovno? Stojím tu před tebou ne proto, abych varoval

Herlény, ale abych zachránil svůj vlastní lid. A právě to je důvod,

proč bys mi měla věřit.“

Z vladařčina obličeje poprvé zmizela zpupná sebejistota.

„Padesát tisíc říkáš?“

Chán přikývl. „A další přicházejí ze vzdálených stepí.“

„Nuwre?“ obrátila se Myranfri ke klečícímu princi. „Co říkají tví

špehové? Je nebezpečí skutečně tak velké?“

„Ano, božská. V Morn Angharu se shromažďuje ohromná síla

Mornů. Už jsem všem tvrzím v pohraničí vydal rozkaz uvést

posádky do bojové pohotovosti. Koneckonců, klečím tu před tebou z

jediného důvodu – abych tě požádal o posily. Tím mám na mysli,

abys shromáždila veškeré herlénské vojsko a vyslala ho k hranicím.

Nesmíme Mornům vůbec dovolit vkročit na naši půdu. Nenechali by

tu kámen na kameni.“

„To by znamenalo táhnout na východ stejně jako můj manžel

před třemi lety…“

„Přesně tak. Ulsur tenkrát moc dobře věděl, co dělá. Zaplatil za to

svým životem, ale nedovolil hejnu kobylek, aby sežralo úrodu v

našich údolích. Kdyby tu teď byl, nezaváhal by ani na okamžik.“

„To určitě ne,“ souhlasil Guldir. „Mornové si Ulsura dodneška

váží jako zdatného nepřítele. V záhrobí určitě sedí po boku

nejlepších mužů svého rodu.“

Myranfri mlčela. Síní se plížilo tíživé ticho, pouze odněkud

zpoza zdí znělo dunění gongu na věži některého z bezpočtu

zarainských chrámů. Císařovna zamyšleně zvedla zrak k sloupům

narudlého světla, vnikajícího do sálu vysoko položenými okny.

Chvilku to vypadalo, že vnitřním hlasem komunikuje s někým, koho

ostatní vidět nemůžou. Ray neodolal a zvýšil výkon svého

psychického zesilovače. Skutečně zachytil slabounkou ozvěnu

tajemných hlasů, z nichž jeden patřil panovnici. Pak Myranfri

sklonila hlavu a pohlédla na muže svýma neproniknutelnýma

39

černýma očima.

„Přinesli jste mi zlé zvěsti, ale nepotrestám vás za ně, jak se to

dělalo za starých časů. Poradím se o situaci se svými vezíry,

hodnostáři a generály a nejpozději zítra večer oznámím Zarainu své

rozhodnutí. Vy zatím zůstanete hosty vnitřního města. Za jeho

hradby nesmíte a uvnitř se můžete pohybovat jen v doprovodu mých

stráží. Máš proti tomu nějaké námitky, cháne?“

„Ani v nejmenším, Výsosti,“ sklopil Guldir uctivě zrak. „Je to

daleko víc, než jsem čekal. Jsi laskavá.“

Dívala se na něj chladně a odměřeně. „Ne, cháne, nejsem. To

všechno je jenom politika. To, že jsem vás nevsadila do želez a

nenechala svrhnout do nejhlubší hladomorny pod palácem, ještě

neznamená, že jsou z nás přátelé. A teď jděte.“

Když se zvedali, Mark se odvážil ještě jednou pohlédnout

Myranfri do obličeje. Zachytila jeho pohled, opětovala ho a na

okamžik se v jejích očích objevilo něco jako náznak zájmu. Otázka

však zůstala nevyřčená, protože vládkyně Herlénské říše se otočila

na patě a jala se po schodišti stoupat zpátky ke svému trůnu. Gwar ji

vítal vrněním jako veliká rozmazlená kočka.

Slunce zapadalo.

5.

„V paměťových krystalech mám podrobné záznamy o všech našich

misích, Marku,“ spustil Ray svoji starou písničku, když se vrátili z

koupele a oblékli si čisté šaty herlénského střihu, „takže by mě

komplikace neměly překvapovat. Tentokrát si ale myslím, že je toho

trošku moc.“

„Co se ti nelíbí, Rayi?“ vzal si Mark z tácu trs hroznů a číši a

natáhl se na honosné lehátko z měkkých polštářů a pestrobarevných

kožešin, stojící na nohou z vyřezávaného materiálu podobného

slonovině. „Nesedíme přeci v žádné plesnivé temnici, ani nám nikdo

neusiluje o život. Akorát jsme se trochu vzdálili cíli naší mise, no.“

„Trochu?“ Android přecházel předpokojem Guldirovy ložnice

sem a tam jako běžný člověk, jehož nervy jsou napnuté k prasknutí.

40

„To má být vtip? Protože některým formám humoru přicházím na

kloub jen velmi obtížně. To tvé trochu je ve skutečnosti pět set

čtyřicet sedm mil. Přesně taková vzdálenost nás dělí od Morn

Angharu, kde bychom se v této chvíli měli nacházet. Ty si tu však

pohodlně vyložíš nohy a všechno, co tě zajímá, je degustace

místního vína…“

„Které je mimochodem výtečné,“ usrkl Mark ze stříbrné číše.

„Měl bys také ochutnat. Tvé chuťové receptory budou skučet

rozkoší, věř mi.“

„Marku! Uvědom si, že tu nejsi někde na dovolené se slečnou

Swensonovou! Kdyby generál Khov věděl, jak si momentálně

vedeme, měnil by ty nejtlustší doutníky v popel na jeden jediný

zátah!“

Kapitán SDPP se nadzvedl na pohovce a chtěl přitopit do

plamene Rayova vzteku další schválně lehkovážnou poznámkou, ale

v té chvíli zaslechli blížící se kroky. Dveře do sousední, mnohem

větší a luxusněji zařízené komnaty se otevřely a na prahu stanul

Guldir-chán. Uctivě před ním sklonili hlavy. Mark sundal nohy z

lehátka.

„Nebudeme tu jen tak dřepět a čekat na vůli císařovny,“ ucedil

prošedivělý válečník na cestě k hlavním vratům, vedoucím na jedno

z menších palácových nádvoří. Únava a psychická zátěž mu

nedovolily spát, právě naopak, přetavily se v neklid a potřebu něco

podniknout. „Nejsme tady v žaláři. Pojďte.“

Vyměnili si za jeho zády tázavé pohledy, ale neřekli ani slovo.

Mark rychle vyprázdnil číši a spěchal za chánem.

Přede dveřmi jim zastoupily cestu čtyři postavy v plné zbroji, se

štíty na předloktích a dlouhými kopími v pěstích.

„Neslyšeli jste císařovnu?“ zavrčel na ně Guldir. „Máte nás

hlídat, ale uvnitř palácového města se pohybovat můžeme. Pokud

vám tak povinnost káže, dělejte nám stíny, ale zavřené nás držet

nesmíte.“

„Kam máte namířeno?“ ozvalo se z temného průzoru jedné z

přileb.

„Tam, kde je každý vítán.“

Po krátkém zaváhání jim garda ustoupila z cesty.

41

* * *

„Chrám bohyně Aštabar?“ podivil se Mark, šplhaje pohledem po

vysokém čelním pylonu. Rozložitá stavba byla vybudována ze

zářivě bílého kamene, který svítil do noci jako úlomek stříbřistého

měsíce Sakeru. „Myslel jsem, že jdeme do nějakého hostince. Nebo

ještě lépe nevěstince.“

„Vy jste o herlénském uctívání bohů asi nic neslyšeli, že?“

ušklíbl se Guldir.

„Jak bychom mohli, cháne?“ ozval se Ray. „Jsme prostí pastevci

a zvěsti z cizího světa se k nám dostávají jen velmi zřídka.“

„Prostí pastevci, to určitě,“ zachechtal se Morn víceméně sám pro

sebe a zamířil k pohostinně otevřeným vratům, z nichž se do noci

lila mihotavá záře ohňů, melodické zpěvy a jasné tóny jakýchsi

strunových nástrojů.

Slyšel jsi ho, Marku? Co tím myslel?

To netuším, Rayi. Ale jak jsem stihl pochopit, není to žádný tupý

barbar, ale velice chytrý chlap. Patrně v něm hlodá nějaké

podezření. Možná nás slyšel, když jsme spolu mluvili, byl ve vedlejší

komnatě.

To si nemyslím, ale přesto bychom asi měli komunikovat pouze

telepaticky.

Strážcové, kteří jim byli pořád v patách, zůstali stát venku,

Povinnost byla povinnost. Markovi jich bylo téměř líto.

* * *

„U sta hromů,“ užasl kapitán Stone, když překročili práh hlavní

chrámové síně. „Nemůžeme se znelíbit Argamornovi, když

vstoupíme do tohoto stánku neřesti?“

„Pochybuji, že sem Argamorn může nahlédnout,“ dopustil se

Guldir rouhačství a očividně mu to bylo jedno. Jako každý člověk,

který nedávno utrpěl těžkou ztrátu, nechoval teď k bohům

kdovíjakou úctu.

Byla to vskutku podivuhodná svatyně. Většinu prostoru

vyplňoval veliký bazén, vykládaný nazelenalým kamenem. Na jeho

pozadí, ve vodě třpytící se odrazem ohňů v kotlích na trojnožkách,

42

plavala spousta mužů i žen. Vzadu stála obrovská socha Aštabar,

zahalená kouřem z vonných kadidel a obsypaná věnci čerstvých

květů. Bohyně byla na rozdíl od svých zobrazení venku ve městě

úplně nahá a zaujímala mnohem odvážnější, svůdnou pozici. Ve

stínu sloupořadí po obou stranách bazénu stály stolky s pokrmy a

nápoji, ale hlavně lehátka nebo kožešiny prostě rozprostřené na

dlažbě, na nichž se hosté všemožného věku, ras a pohlaví ve

společnosti chrámových kněžek bezostyšně oddávali rozkoším

všeho druhu. Do rytmů hudby znělo sténání nebo občasný slastný

výkřik. Ve vzduchu se omamná vůně kadidel míchala s ještě

opojnější vůní vzrušených těl.

Novým hostům zakryly výhled dvě kněžky. Jedna mladinká,

druhá zralá čtyřicátnice, ale obě krásné jako sen a oděné pouze v

špercích a průsvitných závojích uvázaných kolem boků. Těla měly

dokonale vyholená, bez jediného chloupku, a pupíky a bradavky

měly zdobené stříbrnými šperky.

Tak tohle si nechám líbit. Co říkáš, Rayi? Není tohle ten důvod,

proč nás hra osudu zavedla do Zarainu?!

Marku, jsi nenapravitelný!

„Vítejte,“ řekla starší kněžka. Ani jediným záchvěvem v úsměvu

nedala najevo, že by ji návštěva tří urostlých mornských bojovníků

vyvedla z míry. Chrám den co den hostil spousty cizozemských

kupců, politiků a aristokratů, přicházejících poklonit se herlénské

bohyni lásky a toužících na vlastní kůži poznat proslulou dovednost

služebnic. „Co přinášíte jako oběť pro božskou Aštabar?“

Mark pochopil. Vstup do tohoto ráje nebyl zadarmo.

Guldira to trochu zaskočilo. „Máte něco cenného?“ pohlédl na

své společníky.

Rayi?

Ty peníze budeme potřebovat na důležitější věci…

Tohle JE důležité! Dělej!

„Uspokojí bohyni prosté mince?“ zeptal se android poněkud

neochotně a zpod oděvu vytáhl objemný měšec.

„Jistě,“ usmála se kněžka ještě přívětivěji a nastavila dlaň

zvonícímu stříbru.

Na opačném konci sálu náhle někdo udeřil do gongu a dunění

43

naplnilo dvoranu až po vysoko se klenoucí malovanou kupoli.

Všechno to horké hemžení v chrámu okamžitě ustalo.

„Máte štěstí,“ oznámila jim hostitelka tlumeným hlasem. „Právě

přichází velekněžka, aby si vybrala milence pro tuto noc. Poskytne

mu nadpozemskou rozkoš a dovolí mu tak promluvit s bohy.“

Zazněla hudba a služebnice chrámu sborově zanotovaly podivnou

píseň, z jejíž melodie se Markovi málem zatočila hlava. Ze dveří v

podstavci pod modlou Aštabar vyšla v průvodu cupitajících mladých

kněžek žena s postavou, která byla snad ještě dokonalejší a svůdnější

než kamenné tělo bohyně nad ní. Kromě šperků byla úplně nahá,

obličej však měla zakrytý maskou z drobných stříbrných plíšků, po

stranách zdobenou pestrobarevným peřím.

Zpěv zesílil. Velekněžka pomalu procházela kolem lehátek a

rozehřátých kožešin a prohlížela si dnešní hosty. Muži i ženy před ní

buď poklekali, nebo hrdě vstávali, dávaje na odiv svá nahá, zpocená

těla. Tajemná žena s maskou si je důkladně měřila, některé déle, jiné

jen krátce. Postupovala podél bazénu a po nějaké chvíli došla k jeho

užšímu konci. Spatřila tři nové hosty u vchodu a očividně ji zaujali.

Haleny bez rukávů, sahající ani ne do půli stehen, odhalovaly

svalnaté údy. Velekněžka přikročila blíž a postupně si je jednoho po

druhém prohlédla od hlavy až k patě. Mark jí pozornost oplatil

měrou vrchovatou, beze studu proslídil pohledem celé to božsky

tvarované tělo. Jejich pohledy se spojily. Stone ponořil zrak do

tmavých očí v škvírách masky a usmál se.

Ona se však obrátila ke Guldirovi. Mark jen stěží skryl jisté

zklamání. Chán před velekněžkou uctivě sklonil hlavu. Zamyšleně si

ho změřila.

A pak opět pohlédla na Marka. A mlčky na něj kývla. Gong opět

zaduněl. Kapitánovi se rozbušilo srdce.

„Máš štěstí, příteli,“ usmál se Guldir poněkud rozčarovaně.

Marku? Nevím, jestli je to dobrý nápad…

Klid, Rayi, tohle opravdu zvládnu. Hravě, řekl bych. Pak ti budu

vyprávět, co říkali bohové.

Android se zdržel dalších námitek – věděl, že by jen zbytečně

plýtval energií. Mark bez pobízení následoval velekněžku a její suitu

podél bazénu k soše Aštabar a do tajemného vchodu v jejím

44

podstavci. Závistivé pohledy ostatních hostů svatyně ho bodaly do

zad jako ostré jehly.

* * *

„Odvážná volba, Výsosti,“ promluvil Mark, když žena s maskou

zvučným tlesknutím dlaní odehnala všechny kněžky, načež v

luxusně zařízené ložnici s nezvyklým kruhovým půdorysem

osaměli. Široké lůžko stálo uprostřed kruhu bohatě pomalovaných

sloupů, takže měl Mark dojem, že se ocitl na nějakém pohanském

obětišti. „Pustit si v této situaci do své blízkosti Morna a dokonce s

ním zůstat o samotě, to je hra, v níž dáváš do sázky samotný

herlénský trůn.“

Pokud ji to odhalení překvapilo, nedala to najevo. Přistoupila ke

stolku se zlatými karafami a naplnila vínem dvě číše. „Takže jsi mne

poznal, cizince.“

„Samozřejmě. Takové božské tělo a tak hluboké černé oči se v

Zarainu a možná i v celé říši vyskytují jen v jediném exempláři.“

„Jsi drzý,“ obrátila se k němu a podala mu pohár. „A vůbec

nemluvíš jako prostý kočovník.“

Pohlédl jí do očí. Podívejme, je nejenom krásná, ale i chytrá.

„Takže velekněžkou Aštabar jsi ve skutečnosti ty sama,“ pokusil

se to zamluvit. Cinkli číšemi a zlehka se napili.

„Ne,“ setřela si prstem rudou krůpěj z koutku úst. „Ale když chci,

můžu sem přijít tajnou chodbou z paláce, vzít si velekněžčinu masku

a být prostředníkem mezi bohy a vybraným hostem. Copak jsi

neslyšel, že jsem zástupkyní bohyně v pozemském světě? Kdykoli

se mi zachce, nechám jejího ducha vstoupit do mého těla a

promlouvat mými ústy.“

„O tom vůbec nepochybuji.“ Dal si další pořádný doušek. „Teď,

když už znám tvou totožnost, můžeš si tu masku sundat, ne?“

„Je to proti chrámovému řádu,“ řekla, avšak postavila číši na

stolek a zvedla ruce k stříbrnému závěsu. „Naštěstí si jako vtělená

bohyně můžu dovolit ho porušovat.“

Jakmile masku odložila, Mark neodolal, pevně ji uchopil do

náruče a vášnivě ji políbil. Ani v nejmenším se nebránila, její hebké

45

rty a jazyk byly stejně nedočkavé jako ty jeho.

„Kdo jsi, cizince?“ zeptala se zadýchaně, když se po dlouhé

chvíli od sebe odtrhli. „Guldir možná uvěřil, že ty a tvůj společník

jste obyčejní Mornové, ale mě obelhat nemůžete. Ta barva vlasů a

očí, ty rysy tváře… Nedokážu vás přiřadit k žádné rase, a to je

Zarain opravdu křižovatkou cest ze všech koutů světa, Navíc jsem

zachytila, jak si vy dva navzájem čtete myšlenky, Slovům jsem

nerozuměla, ale slyšela jsem slabou ozvěnu vašich vnitřních hlasů.

Takovou schopnost nemá v této říši ani tolik vyvolených, kolik bys

spočítal na prstech jedné ruky.“

Mark se na ni díval přimhouřenými očima. Velice, velice chytrá.

„Nuže?“ vyzvala ho, když neodpovídal. „Odkud jsi ve

skutečnosti přišel? Z nebe, v oslepivém záblesku, jako Kauramorn?

Asi není náhoda, že jste se tu objevili tak krátce po něm, nemám,

pravdu?“

„Možná máš, možná ne,“ přitiskl ji k sobě pevněji. „Rozkoš v

tvém náručí prý otevírá bránu do světa bohů. Můžeš se jich na mě

zeptat.“

„Udělám to,“ vydechla do jeho úst, když se opět políbili. Nahé

tělo v Markově náručí se dychtivě zavlnilo. Na nic nečekal. Zvedl ji

ze země a zamířil k rozlehlému lůžku vystlanému vzácnými

kožešinami a nadýchanými polštáři. Její pokožka omamně voněla a

kapitán byl odhodlaný zjistit, jestli stejně tak sladce i chutná.

* * *

Ray a Guldir-chán se nechali dvojící kněžek usadit na pohodlné

taburety a pohostit vínem. Bylo sladké a opojné. Netrvalo dlouho a

obě služebnice Aštabar se smyslně vlnily v rytmu všudypřítomné

hudby. Jejich ladně se pohupující křivky byly čím dál blíž k hostům;

otíraly se o ně zpočátku jen zlehka, dráždivě, postupně však čím dál

odvážněji. Atmosféra v chrámu houstla. Guldir se téměř nepřítomně

usmíval a oči mu horečnatě svítily – jako zhypnotizovaný zíral na

kroutící se pupík starší kněžky. Ray aktivoval senzory a vyhodnotil

těžké vůně v ovzduší.

Marku?

46

Ale no tak, Rayi, teď ne. Mám tady dost napilno. Nemusím ti

přece vysvětlovat, že si tahle aktivita vyžaduje plné soustředění.

Jen jsem ti chtěl říct, že jsem analyzoval všechna ta kadidla a

výpary, jimiž je tu prosycený vzduch. Obsahují značné procento

látek, které vdychováním způsobují jisté poblouznění smyslů, možná

i nějaké lehčí halucinace. A rovněž mají účinky poměrně silného

afrodiziaka.

Na to druhé už jsem přišel i bez tebe. Tak vypadni z mě hlavy,

ano?

Dobrá. Soudím, že ta droga není takto jednorázově životu

nebezpečná ani návyková. Navíc, na mě samozřejmě neúčinkuje.

Mark už ale neodpovídal. Android zrušil spojení a rozhodl se, že

se bude chovat jako běžný návštěvník chrámu.

Než naplno obrátil svou pozornost k mladší kněžce, všiml si

skupinky nových hostů u vchodu. Dva z nich měli na sobě dlouhé

tmavozelené hábity, s nimiž výrazně kontrastovaly až po opasky

sahající plavé plnovousy a do vrkočů spletené vlasy. V dlaních

svírali pozlacené, krásně vyřezávané hole se zvířecími motivy,

patrně odznaky významného postavení. Průvodci jim byli tři statní,

taktéž světlovlasí muži se zachmuřenými, ostražitými pohledy –

nepochybně osobní stráž.

Raye zaujala barva vlasů a vousů, typická pro Morny, a jen tak

cvičně ve svém elektronickém mozku přeběhl databázi místních ras

a národů. Zjistil, že muži patří k národu Nedranů, podrobeného

Herlénskou říší a obývajícího provincii na opačném břehu severního

moře. S Morny měli opravdu společné předky – proto ty plavé vlasy.

Na rozdíl od svých kočovnických příbuzných už se však pod

herlénským vlivem dávno zcivilizovali a žili ve velkých kamenných

městech. Ti dva se zlatými holemi patřili ke kastě nedranských

kněží. Rayovými obvody proběhlo něco, co by se u člověka dalo

nazvat vnitřním smíchem. Uctívání herlénské bohyně seveřanům

víra očividně nezakazovala.

Nedrané hned u vchodu odevzdali pláště a zbraně, zaplatili a pak

následovali kněžky ke stolu ve stinném ústraní opodál bazénu. Ray

na nich neshledal nic podezřelého, a tak otočil zrak k polonahé

dívce. Jeho analýza prokázala, že kněžka má tělesné míry blížící se

47

perfektním hodnotám. Když mu před očima zahoupala svými

pevnými dívčími ňadry, roztáhl své umělé mimické svaly do

širokého úsměvu.

* * *

„Nuže?“ zeptal se Mark Stone o dobré dvě hodiny později, když

znavení bezuzdnou vášní leželi s Myranfri v důvěrném objetí jako

dlouhodobí milenci a spokojeně oddechovali. Oheň v kotli na

trojnožce i plaménky svící skomíraly a stíny za sloupy po obvodu

komnaty houstly. „Co ti bohové o mně vyjevili?“

„Nic,“ zamumlala, stíraje konečky prstů z jeho svalnaté hrudi

drobnou rosu potu.

„Nepromluvili?“

„Pokud ano, tak jsem je stejně neslyšela.“ Mark se tlumeně

zachechtal. Ano, Myranfn v okamžiku nejvyšší rozkoše křičela tak

hlasitě, až se divil, že se nerozprskne to veliké zrcadlo na zdi.

„Posmíváš se císařovně?“ pohlédla na něj s nelibostí, u níž

nedokázal odhadnout, zda ji myslí vážně, nebo ho jen škádlí. „Jen

málo mužů – pokud vůbec nějaký – mne dokázalo tak uspokojit.

Dokonce ani Ulsur ne, a to byl vskutku božský milenec. Doslova.“

Při vyslovení toho jména si vzdychla. Mark ji objal pevněji.

* * *

Chrámem se plazila líná, unavená nálada. Kněžky i hosté byli

znaveni milováním a omámeni vínem a výpary v ovzduší. Většina z

nich podřimovala na pohovkách nebo kožešinách rozprostřených po

podlaze. I hudebníci už brnkali do strun jen tak ze setrvačnosti.

Jeden z nedranských hodnostářů u stolku v přítmí za sloupy se

chopil pozlacené hole a kývl na své čtyři společníky. Ukázalo se, že

jsou při smyslech a ostražití jako šelmy na lovu – vůně a nápoje jako

by na ně vůbec neúčinkovaly. Opatrně se zvedli a tiše zacouvali do

ještě hlubšího stínu. Nikdo si jich nevšímal.

* * *

„Tvá bolest pořád ještě nevyprchala, hm?“ zeptal se Mark

48

opatrně.

„Nemluvme o tom. Budu svého manžela navždy milovat. A

stejně tak budu navždy zápasit s pokušením oplatit jeho smrt krutou

pomstou. Když propadnu žalu, pokaždé mám nutkání vyhlásit

vyhlazovací válku proti Mornům a vymýtit to plémě jednou

provždy. Ale vím, že bohové si to nepřejí. Mornské útoky udržují

Herlény ve střehu a nedovolují nám utonout v přepychu a

dekadenci.“

„Teď je tu ale Kauramorn. A Svatá válka, jejíž prapory už byly

pozvednuty. Nebude snadné zabránit zhoubě celých národů, ať už

Mornů nebo Herlénů.“

„Já vím. Musím si zachovat chladnou hlavu. Potlačit osobní

touhy a vnitřní bolest.“

Opět zasténala a přitulila se k Markovu svalnatému tělu.

* * *

Po zdech postranních chrámových chodbiček tiše klouzalo pět

stínů. Očividně znaly cestu bludištěm a brzy už se plížily zadním

traktem budovy za sochou Aštabar. V jednom z průchodů Nedranům

vkročila do cesty nic netušící kněžka. Stihla však jen překvapeně

vytřeštit oči – výkřik deroucí se z úst zadusila mocná mužská dlaň.

Prudké trhnutí hlavou provázené ošklivým křupnutím nadobro

odvrátilo od vetřelců hrozbu prozrazení. Pětice došla na rozcestí

chodeb. Jeden ze dvou vousatých kněží ukázal pozlacenou holí na

nejvyššího strážce. Ten přikývl a vzápětí se oba oddělili od

skupinky, zabočili doleva a jako duchové zmizeli ve tmě. Zbylí tři

muži spěchali do chodby vpravo. Brzy zastavili u nevysokých

vyřezávaných dvířek. Kněz sevřel hůl oběma rukama a zatočil jimi v

protisměru. Hůl se v polovině rozdělila. Její horní část muž odložil,

tu spodní pozvedl k oku. Byla dutá. Z měšce u pasu vybral nevelkou

kovovou schránku, otevřel ji a opatrně zevnitř vyndal ostrou

železnou šipku. Její hrot se vlhce leskl jakousi tekutinou. Strčil ji do

trubky a pokynul svým společníkům.

Robustní Nedrané si rozhrnuli tmavozelené haleny. Hrudě jim

křižovaly speciálně upravené řemeny plné kožených úchytů, v nichž

49

se hrozivě blýskaly řady vrhacích nožů.

Jeden ze zabijáků sáhl po klice.

* * *

„Možná,“ přerušil Mark dlouhou odmlku, „by problém vyřešila

likvidace samotného Kauramorna. Jak říká Guldir, ten

přivandrovalec ovládl kočovníky svými kouzly a božskými

schopnostmi. Kdo ví, kdyby byl zabit, možná by se sjednocené

mornské kmeny opět rozešly v sváru a bylo by pro vás jednodušší

zatlačit je zpátky do stepí. Všechno by pak bylo jako předtím.“

Zvedla hlavu, dosud položenou na jeho rameni, a pohlédla mu do

obličeje. V temných hlubinách očí se zablesklo poznání.

„Proto jsi přišel?“ zeptala se přímo. „Abys odstranil

Kauramorna? Něco mi říká, že jste si podobní. Tajemní, oba

přicházející neznámo odkud, s čarodějnými schopnostmi. Možná se

dokonce znáte…“

„Neznáme,“ zakroutil hlavou, udiveně zíraje na císařovnu. Té

holce to opravdu zapalovalo, až se toho pomalu začínal bát.

„Netuším, kdo to je, ani odkud přesně přišel. Ale…“ Na okamžik

zaváhal. „Máš pravdu. Není z tohoto světa. I proto je nutné mu co

nejdříve zatnout tipec. Kdybych tak mohl…“

Zmlkl. Malé boční dveře tichounce, téměř neslyšně zasténaly v

pantech. Plamínky svící se zatřepetaly. Markovy instinkty, které

dokázaly zachytit hrozící nebezpečí ještě před prvním úderem, se

zhluboka nadechly. Myranfri se překvapeně nadzvedla.

„Kdo se opovažuje?“ štěkla. „Řekla jsem, ať nás nikdo neruší,

dokud…“

Nedokončila. Vytřeštila oči na nečekané příchozí. Markovy

instinkty z plných plic zaječely na poplach. V okamžiku, kdy

zaslechl podivný svištivý zvuk, už jednal – bleskově, téměř

bezohledně odstrčil Myranfri stranou.

Vrhací nůž proletěl tak blízko její štíhlounké šíje, že odsekl

pramen havraních vlasů. Císařovna se s výkřikem skutálela z lůžka.

Mark se vrhl ke stolku s karafami a číšemi.

Rayi!

50

Opět to svištění, tentokrát hlasitější. Početnější! Mark popadl

stolek za nohu a pozvedl ho před sebe jako štít. Nádoby se řinčivě

rozlétly po podlaze, sytě rudé víno mu postříkalo lýtka jako krvavý

cákanec.

Jedna z čepelí se zvučně zapíchla do kulaté desky stolku, druhá

škrábla Marka do stehna. V duchu zaklel – zase jednou situace, kdy

ho nebezpečí načapalo bez ochranného pásu!

Na podlaze zaťapaly bosé nohy a za kruhem sloupů se mihly

stíny. Zaregistroval dva, ale klidně jich mohlo být i víc. Skočil k

Myranfri, krčící se u lůžka. Do stolku se zarazil druhý nůž. Další

prolétl kolem a jiskřivě narazil do sloupu.

Rychle, Rayi! vyslal kapitán znovu.

Běžím, Marku!

Agent vytrhl z kulaté desky jeden z nožů, nadzvedl se a vši silou

mrštil zbraní po jednom z rychle se pohybujících stínů Zazněl

výkřik, následovaný zvukem padajícího těla.

V koutku Markova zorného pole se něco zlatě zablesklo. Jeho

citlivý sluch zachytil hlasité nadechnutí. Střelil pohledem tím

směrem a zjistil, že dokořán otevřenými bočními dveřmi vkročil do

ložnice třetí muž. V prstech držel dlouhou pozlacenou trubku.

Vypadal jako nějaký hudebník, avšak na tomto nástroji se

vyluzovala pouze píseň smrti. A nebyla určená pro Marka.

„Ve jménu Kauramorna a Svaté války!“ vykřikl vrah a prudce se

nadechl.

„Myranfri, pozor!“ vykřikl kapitán a hodil stolkem po střelci.

Vše, co následovalo, se udalo v průběhu dvou, maximálně tří

sekund.

Útočník mocně foukl do trubky.

Císařovna duchapřítomně strhla z lůžka kožešinu z gwara a

bleskově jí zavířila před sebou. Šipka zmizela v jejích záhybech.

Pak střelce zasáhl stolek – tak razantně, že ho odmrštil skrz dveře

zpátky do chodby. Pozlacená foukačka zazvonila na dlažbě.

Vzápětí se do Markova ramene zapíchl nůž. Kapitán se se

vzteklým zasyčením zvrtl na patě. Zároveň vytrhl čepel z rány a vrhl

ji zpátky proti poslednímu zabijákovi. Muž však pohotově skočil za

sloup. Nůž se zapíchl do hlavních dvoukřídlových dveří za jeho

51

zády. Ty se v následující sekundě rozletěly dokořán, jako by do nich

narazilo beranidlo. Na prahu stanul Ray. Jediným kmitnutím svého

elektronického zraku vyhodnotil situaci. A zasáhl.

Muž za sloupem stihl jen vypoulit bulvy na nelidsky rychle se

blížící pěst. Pak se jeho lebka rozkřápla o sloup jako vejce

rozmáčknuté nepozornou dětskou dlaní.

* * *

„Myranfri?“ přiskočil Mark k císařovně. „Zasáhli tě?“

Zakroutila hlavou. „Ani škrábnutí.“

„Marku, krvácíš,“ spěchal Ray k svému společníkovi. „Ale budeš

muset počkat.“

„Jak to?“

„Těch chlapů bylo původně pět. Viděl jsem je vcházet. Vidím tu

ale jen tři!“

„Tak kde jsou zbylí dva?“

„Tajná chodba!“ vykřikla Myranfri zděšeně. „Pokud věděli, že tu

budu, určitě mají poznatky i o podzemním průchodu mezi chrámem

a palácem!“

„Kam ta chodba vede?“ pohlédl na ni Mark.

„Přímo k mým ložnicím.“ Hlas se jí najednou vytratil do

zoufalého zachraptění. „Můj syn…“

„Veď nás, rychle!“ houkl Mark, natáhl si kalhoty a pás a spěšně

se zmocnil dvou vrhacích nožů.

Když probíhali kolem mátoživě se zvedajícího kněze na podlaze

postranní chodby, Ray ho pro jistotu kopl do obličeje. Nedrán se v

bezvědomí zřítil zpátky a zaprskal si zlatisté vousy krví.

* * *

Perkas II. byl prakticky vzato vládcem celé Herlénské říše včetně

barbarských zámořských provincií na severu a několika jižních

královstvíček, vojensky podrobených jeho předky z předlouhé

císařské rodové linie. Taktéž byl vrchním velitelem imperiální

armády a veleknězem kultu Algiona i všech jemu podléhajících

bohů. Lidé věřili, že je potomkem samotného nejvyššího božstva. To

52

však nic neměnilo na tom, že když večer co večer zůstával sám ve

své ložnici, bál se jako každý jiný osmiletý kluk.

Komnata byla prostě příliš velká a on se cítil ztracený uprostřed

toho temného prostoru, obklíčený armádou tajuplných, v přítmí se

skrývajících přízraků. Skrz okna vnikalo dovnitř nazelenalé světlo

Havaru, ale to nezabránilo tomu, aby bujná chlapcova fantazie

nedávala stínům podobu strašlivých démonů a neviděla v každém

zavinění závěsu plížícího se ducha. Nepomáhalo ani vědomí, že

venku u dveří neustále stojí na stráži ti nejlepší muži z palácové

gardy, po zuby ozbrojení a připravení přiběhnout, kdykoli by je

zavolal.

Byla už půlnoc, když únava konečně zvítězila nad úzkostí a

chlapci ztěžkla víčka. Avšak právě ve chvíli, kdy se jeho ustrašené

myšlenky začaly pozvolna rozplývaly v spleti mimovolných

snových obrazů, ho náhle cosi vyrušilo.

Prudce se posadil na lůžku a vypoulil oči na dveře. To, co od něj

odplašilo spánek, byl zvuk – pronikavé zazvonění něčeho kovového

na kamenné dlažbě.

„Svině!“ vykřikl někdo vztekle. Perkas poznal hlas Nyra,

jednoho ze strážců.

Vzápětí něco dunivě narazilo do dveří a sesulo se to na podlahu.

Hoch ani na okamžik nezapochyboval o tom, že šlo o Nyrovo tělo.

Lekl se tak, že mu srdce téměř vyskočilo z prsou.

Pak se velká pozlacená klika pohnula.

* * *

Ramenatý Nedran s vrhacím nožem mezi prsty rázně otevřel

dveře a rychle překročil mrtvolu strážce, která se převalila přes práh.

Kněz s foukačkou přitisknutou ke rtům vstoupil do císařovy ložnice

hned za ním.

Lůžko koupající se v nazelenalém světle Havaru bylo prázdné.

„Proklatě, spletli jsme si komnatu!“ zavrčel muž s nožem.

„Ne,“ přimhouřil kněz oči. „To Ulsurovo štěně musí být tady.

Mrkni se pod postel!“

Obešli široké lůžko ze dvou stran. Kněz přikývl. Druhý Nedran

53

poklekl, sevřel hedvábné prostěradlo sahající až po zem a prudce

nahlédl pod postel.

Perkas vystartoval jako šelma, číhající v trávě na nic netušící

antilopu. Ne však proti muži s nožem, ale proti knězi. Temenem mu

vrazil do rozkroku a když se vousatý Nedrán zlomil v pase a upustil

foukačku, prosmýkl se kolem něj a rozběhl se ke dveřím.

Druhý vrah zaklel, narovnal se a hodil po prchajícím chlapci nůž.

Cíl však byl malý a rychlý, takže minul. S hrubou nadávkou sáhl po

další čepeli v úchytu na prsou. To už ale Perkas vyběhl na chodbu.

„Synku!“ zaslechli ženský výkřik. V chodbě, která směřovala

kolmo k otevřeným dveřím, Nedrané spatřili přibíhající polonahé

postavy.

Kněz konečně popadl dech, narovnal se a pozvedl foukačku.

Šipka byla pořád uvnitř.

* * *

Myranfri viděla, jak se v komnatě za přibíhajícím Perkasem

zvedají dvě postavy. Zoufale vykřikla a v běhu se vrhla na kolena,

smýkaje se po hladké dlažbě a otevíraje chlapci ochrannou náruč.

Vousatý Nedrán foukl do pozlacené trubky. Chodbou zabzučela

šipka.

Perkasem trhl zásah. Kluk se s bolestně zkrouceným obličejem a

nechápavě vypoulenýma očima zhroutil matce na prsa.

„Neee!“ zaječela Myranfri.

V tom okamžiku už kolem nich proběhl Mark. Robustní Nedran

po něm skrz otevřené dveře mrštil nožem. Čepel se odrazila od

ochranného pole pásu jako od železného krunýře. Agent se vztekle

ušklíbl a oplatil zabijákovi stejnou mincí – nebo přesněji řečeno,

stejně ostrou čepelí. Nedrán se zřítil s nožem v krku a povlečení na

lůžku skropila sprška krve.

Kněz mezitím nabil foukačku další šipkou, ale Mark se v běhu

shýbl pro kopí jednoho z mrtvých strážců a s dlouhým ratištěm v

pěstích se vřítil do ložnice. Nedrán pozvedl trubku a nadechl se. Víc

nestihl, protože v následující sekundě ho ostrý hrot proklál jako

špendlík mouchu. Krev byla v měsíčním světle černá jako tér.

54

Marku! Nezdá se ti, že jsme právě změnili běh herlénských dějin?

Tohle se generálu Khovovi nebude ani trochu líbit!

Kapitán upustil kopí, chvějící se křečemi umírajícího atentátníka,

a ohlédl se. Ray spěšně poklekl k Myranfri a Perkasovi. Vytrhl

chlapci ze zad šipku, projel ji senzory a odhodil. Pak bleskově

otevřel schránku na svém pravém stehně a vytáhl zevnitř injekční

stříkačku a ampulku. Císařovna jen zírala na jeho kmitající ruce.

A co děláš ty, Rayi? vyšel Mark z ložnice a rychle se vracel k

nim.

Ta šipka byla otrávená, ignoroval android jeho protiotázku. Mám

tady univerzální sérum. Je účinné proti většině známých jedů.

Doufejme, že zabere, jinak je kluk do deseti minut mrtev.

Ray ťukl do stříkačky a vzápětí rychle a přesně vyslal obsah

ampulky do chlapcova krevního oběhu. Myranfri pořád jenom civěla

s otevřenými ústy. To, co viděla, si nedokázala nijak vysvětlit. Mark

se k ní sklonil a konejšivě ji objal.

„Tvůj syn dostal protijed,“ zašeptal jí do vlasů. „Pokud opravdu

dokážeš rozmlouvat s bohy, měla bys je teď přivolat. Osud chlapce

je od této chvíle v jejich rukách.“

Ray schoval své pohotovostní zdravotnické náčiní zpátky do

tajné schránky a pohlédl na Marka.

Ještě pořád máš dojem, že se nám tahle mise vymkla z rukou jen

trošku?

6.

VÁLKA!

To slovo vtrhlo do ulic Zarainu dávno před tím, než císařovna

oficiálně nařídila mobilizaci. Už brzy ráno, ještě než v šeru nad

deltou Charsumu pohasly hvězdy, vyklusaly z bran vnitřního města

ocelí rámusící jednotky armády i městských hlídek a náhle a tvrdě

zaútočily na vybraná městská obydlí, v nichž přebývali Mornové

nebo jejich severští příbuzní Nedrané. Hromadné zatýkání se

samozřejmě neobešlo bez šarvátek a když nebe zrudlo rozbřeskem,

proudila už červená i ulicemi metropole. Navíc se brzy rozneslo, že

55

se nedranští vrahové v noci pokusili zavraždit mladého císaře a jeho

božskou matku, načež rozčílení Herlénové promptně vzali

spravedlnost do vlastních rukou. Sotva se bílé slunce odlepilo od

obzoru, byl tady první pogrom a ozbrojené vládní oddíly měly co

dělat, aby zastavily násilnosti v ulicích.

Mark se z terasy císařského paláce zachmuřeně díval směrem k

vnějšímu městu. Až sem k akropoli doléhaly ozvěny vzdálených

výkřiků, lomozu a vřeštění vojenských trubek. Nad střechami města

se zvedaly sloupy černého kouře z požárů.

Když se za ním otevřely dveře, kapitán se ohlédl.

„Rayi?“

Na androidově obličeji samozřejmě nemohla být poznat únava,

ale Mark věděl, jak krušnou noc má jeho společník za sebou.

„Jak je na tom, Rayi?“

„Myranfri se zřejmě dobře modlila. Chlapec má sice silnou

horečku, protože jeho tělo s plným nasazením bojuje s jedem, ale

přežije to. Zřejmě podědil po Ulsurovi neobvyklou odolnost a sílu.

Když bude mít velké štěstí, tak z toho dokonce vyvázne bez

následků. Naštěstí je anatomie obyvatel této planety velice podobná

lidské, takže sérum zabralo bez nežádoucích vedlejších účinků.“

„To je dobře,“ oddechl si Mark a jeho napjatý obličej se konečně

trochu uvolnil. „Ale že ten císařský lékař zíral jak tele na nová vrata,

když ho Myranfri odehnala a svěřila svého syna do tvých rukou, co?

Vládce Herlénů v péči neznámého mornského felčara, to v této

situaci hraničí s velezradou nebo dokonce rouháním.“

Ray se chabě usmál, prošel sloupořadím na kraji terasy a zadíval

se směrem k městu. Jeho elektronický sluch zachytával daleko víc z

nepokojů v ulicích, než mohl slyšet Mark.

„Tam dole je pořádná mela,“ utrousil.

„To k takovým pohnutým dobám patří, Rayi,“ namítl kapitán.

„Kdyby se ten atentát povedl, bylo by to ještě horší. Daleko, daleko

horší. Kdo ví, možná jsme zabránili občanské válce.“

„To je pravděpodobné. Ale co na tom sejde, Marku? Ty pořád

posuzuješ průběh naší mise z morálního hlediska. Jenomže teď

nejde o to, zda jsme udělali správnou nebo špatnou věc. My

především nesmíme ovlivňovat – a už vůbec ne přímým zásahem

56

měnit – přirozený běh událostí na této planetě. Jenomže přesně to

teď děláme. V příkrém rozporu s předpisy SDPP.“

„Rayi, v noci jsem zachraňoval především svůj vlastní krk. To

pravidla agentury dovolují…“

„To se mi nepokoušej namluvit, Marku. Zachránil jsi císařovnu

stejně jako každou pěknou holku v ohrožení v průběhu našich

předešlých výsadků. Už tě znám.“

„Hele, a kdo podal protijed Perkasovi? Nemusel jsi to dělat!“

„Já vím,“ zasmušil se Ray, pokud se to tak dá s ohledem na jeho

skromné výrazové prostředky nazvat. „Asi si nemáme vzájemně co

vytýkat. Chci jenom říct, že bychom měli skoncovat s ukvapeným, a

tudíž většinou nerozumným jednáním a začít myslet na náš úkol. Je

potřeba se co nejdříve dostat zpátky na východní hranici říše. A

když vyřešíme záležitost s Kauramornem, možná tím i ukončíme

válku, což bude jistě příjemný vedlejší efekt.“

„Návrat do pohraničí by neměl být takový problém,“ mínil Mark.

„Těsně před útokem atentátníků jsem to naznačil Myranfri a zdá se,

že to chápe mnohem lépe, než by člověk čekal.“

„Mimochodem, kam šla?“ zeptal se Ray. „Až do úsvitu bděla u

Perkasova lůžka, ale poté se náhle vypařila. Doufám, že si šla trochu

zdřímnout…“

„Kdepak. Zavolali ji k vězni.“

„K tomu nedranskému knězi, který jediný přežil tvůj drtivý

protiútok?“

„Právě k tomu. Konečně se probral z bezvědomí způsobeného

tvým kopancem. Samo sebou, že ho okamžitě natáhli na mučidla.

Myranfri spěchala do kobek pod palácem, aby byla osobně u jeho

výslechu. Podle všeho se tu stále pohybuje zrádce, který poskytl

Nedranům informace o tajné chodbě spojující palác s chrámem.

Dokud neznáme jeho totožnost, nemůžeme vyloučit nebezpečí

dalšího útoku.“

„To nemůžeme tak nebo tak.“

Chvilku se mlčky dívali na město. Stíny pozvolna ustupovaly

před sílícím světlem stoupajícího slunce.

„Vrátím se k chlapci a budu sledovat změny jeho zdravotního

stavu,“ řekl nakonec Ray. „Tobě radím jít se trochu prospat.“

57

„Udělám to,“ přikývl kapitán SDPP. „Dnes nás ještě čeká rušný

den.“

„To si piš, Marku.“

* * *

Atentátník vzdoroval opravdu urputně. Mlčel, když mu drnčely

šlachy na skřipci, nepromluvil dokonce ani u trhání nehtů a pálení

žhavým železem. Zlomil se, až když Myranfri nechala přinést

nádobu s masožravými ještěrkami z jižních pouští a přikázala katovi,

aby je Nedranovi přiložil na čerstvé rány v rozkroku. Jakmile se ty

malé potvory pustily do jídla, prokousávajíc se zespodu do

nešťastníkova břicha, kněz začal ječet:

„Anolin! Anolin! To ona je zrádkyně! Pomohla nám nenápadně

se dostat do zadního traktu svatyně a ukázala nám tajnou chodbu!“

Očividně šokovaná Myranfri tomu nemohla uvěřit. Anolin,

velekněžka z chrámu Aštabar?!

„Lžeš, smrade! Znám Anolin už léta! K tomuhle by se nikdy

nesnížila!“

„Je to pravda, přísahám při všech bozích! Neznám její důvody.

Třeba když zestárla a její tělo začalo uvadat, znenáviděla věčně

mladou a krásnou Aštabar. A ze stejného důvodu možná žárlila i na

tebe. Bohové, to je bolest! Sundejte ze mě ty zrůdy!“

Myranfri se na okamžik zamyslela. Pak nechala kroutící se

ještěrky vyndat z Nedranových ran a vyslala oddíl ozbrojenců do

chrámu.

Nehledali velekněžku dlouho. Plavala dolů obličejem v bazénu a

voda byla rudá krví z proříznutých zápěstí. Nůž, který se obvykle

používal k obětování zvířat, ležel na dně. Nic nenasvědčovalo tomu,

že by se někdo snažil sebevraždu Anolin pouze fingovat.

Jakmile tu zprávu přinesli zpátky do paláce, kat se císařovny

zeptal, zda už teď může ukončit vězňovo utrpení a uškrtit ho.

„Proč?“ zeptala se Myranfri chladně a významně kývla na

nádobu s ještěrkami. „Ten bastard chtěl zavraždit mě a mého syna.

Jen ať to před smrtí ještě trpce olituje.“

Když po točitém schodišti stoupala z podzemí směrem ke svým

58

komnatám, pronásledoval ji strašlivý řev zaživa požíraného

Nedrana. Nehnula brvou.

* * *

„Výsosti!“ pobouřeně zvolal generál Kairos, nejvyšší důstojník

císařské armády. „Odpusť mi, ale musím důrazně protestovat! Tato

porada by měla být s ohledem na její povahu a význam přísně tajná!

Je nepřípustné, aby se jí účastnili příslušníci národa, války s kterým

se rokování týká! Něco takového se snad nestalo v celé historii

herlénského vojenství!“

„Na své výhrady máš samozřejmě právo, Kaire,“ řekla Myranfri

hlasem studeným a ostrým jako ledový střípek. „To ale nic nemění

na skutečnosti, že tu tito muži zůstanou. Jeden z nich má pro nás

strategicky důležité informace o pohybu mornských vojsk. Další dva

dnes v noci zachránili mne i císaře před smrtí z rukou nedranských

hrdlořezů a mám za to, že můžou významně zasáhnout do vývoje

hrozícího konfliktu.“

Kdyby tohle slyšel Khov, vyslal Ray do Markova mozku, tak by

nás zaživa stáhl z kůže.

Už s tím dej vážně pokoj, Rayi, opáčil Mark a potlačil zívnutí.

Kdovíjak vydatně se neprospal. Radši se soustřeď na to, co tu teď

zazní. Musíme to zařídit tak, abychom se co nejdříve dostali zpátky

do pohraničí.

„Ještě nějaké námitky?“ zeptala se Myranfri a přelétla obličeje

přítomných hodnostářů téměř výhružným pohledem.

Důstojníci, rádcové a šlechtici, kteří se na císařovninu výzvu

krátce po poledni shromáždili v trůnní síni, sledovali Guldir-chána a

jeho dva pobočníky nepokrytě nepřátelskými pohledy. Nedokázali

pochopit, jak k nim Myranfri, od manželova skonu Morny smrtelně

nenávidící, může chovat důvěru. Avšak po tom, jak razantně

zchladila generála, se už nikdo neodvážil nesouhlasit s jejich

přítomností.

„Výborně,“ pokývala Myranfri hlavou. Pod očima měla kruhy,

protože od včerejška nespala, ale přesto z ní pořád sálala síla,

rozhodnost a autorita. „Takže situace je následující – mornské

59

vojsko o nebývalé síle se podle našich zvědů dá každou chvíli do

pohybu. Z Morn Anghar je to k našim hranicím asi dvacet dní

pochodu…“

* * *

Ještě před západem slunce vyběhli z paláce hlasatelé. Na všech

náměstích zavířily bubny, zavřeštěly trubky a Zarainu bylo sděleno,

že císařovna volá všechny do zbraně. Zároveň z města na všechny

světové strany vyrazili spěchající poslové se stejnou zprávou. Na

sever vypluly nejrychlejší veslice, aby ze zámoří odvelely zpátky do

centra říše veškerou vojenskou sílu, kterou mohly barbarské

provincie postrádat.

Zarain už té noci nezaspal. Kovářské dílny se naplno rozezvučely

kovaným železem. Cizinci narychlo odjížděli do svých domovů,

pohotoví kupci měnili ceny zboží. Hned ráno na císařovnin příkaz

vyrazilo na východ tisíc nejlepších jezdců jako posila pro pohraniční

tvrze, dokud nedorazí řádné vojsko o síle několika tisíc mužů. Velel

jim Nuwre, což v podstatě znamenalo, že císařovna svého švagra

vzala na milost.

A mezi jezdci byli i tři tajemní Mornové z císařského paláce, o

nichž se už začaly Zarainem šířit neuvěřitelné zkazky. Někteří

dokonce tvrdili, že jsou to vyslanci samotných mornských bohů,

protože ti se prý obrátili proti svému vlastnímu lidu. Ale kdo by

takovým nesmyslům věřil, že?

VÁLKA! volal Zarain vstříc krvavému rozbřesku.

7.

Z východu vál vítr, avšak nepřinášel do rozpáleného dne ani trochu

kýžené úlevy a osvěžení. Spíš naopak – byl horký a dusný, jako by

chtěl těmi takřka žhavými poryvy vyhrožovat hlídkám na hradbách

Ulsur-dabre. Takhle budou už brzy žhnout spáleniště po válečných

požárech! Po zkáze dychtící Mornové se blíží a já zvěstuji jejich

příchod!

60

Kapitán SDPP Mark Stone a jeho společník, android Ray, stáli na

ochozu vysoké hradby a nastavovali tomu větru obličeje. Mark,

samo sebou, mhouřil oči a krčil nos před sluncem, Ray nic takového

nepotřeboval. Jelikož však na nich visela pohledy většina hlídačů na

opevnění a věžích kolem, android alespoň zvedl ruku a zaclonil si

oči dlaní.

„Vidíš ho?“ zeptal se Mark, dívaje se ponad cimbuří, sahající jim

po prsa.

V dálce se nad zvlněnou stepí zvedal prach – sotva

postřehnutelný obláček na tmavém pozadí vzdáleného horského

pásma. Zvětšoval se velmi pozvolna, ale brzy nebylo pochyb, že

míří k hranici.

„Vidím,“ potvrdil Ray a zaostřil svůj elektronický zrak. Jeho oči

byly velice složitým optickým zařízením, které v případě potřeby

dokázalo sloužit jako mikroskop, nebo naopak, jako dalekohled.

Teď přirozeně využil druhou možnost.

„Je to on,“ přikývl po chvíli.

„Určitě?“

Ray se na Marka podíval. Ačkoli byl jeho strnulý výraz prakticky

nečitelný, kapitán si ho okamžitě správně vyložil jako sdělení, že ta

otázka byla naprosto zbytečná.

„Vždyť jo,“ trhl rameny a zvedl zrak k hlídce na věži. „Jezdec na

obzoru!“ vykřikl. „Zvěd se vrací!“

Stráže překvapeně pohlédly směrem, kterým mířila Markova

zvednutá ruka.

Vzápětí kovoví gwaři na ústích trubek zařvali.

* * *

Jezdec byl tak zaprášený, že jeho obličej vypadal jako tvář oživlé

pískovcové sochy. Ze sedla se doslova skácel – kdyby mu sbíhající

se muži nepřiskočili na pomoc, tvrdě by sebou praštil o nádvoří.

Jeho dvourožec na tom nebyl o moc lépe, sotva se držel na

roztřesených nohou, oči měl zarudlé a na chřípí se mu vytvořila

krusta ze zaschlé směsi pěny a prachu.

„Vodu! Přineste vodu!“ vykřikl Nuwre, spěchající k shromáždění

61

u brány. Když se naklonil k ležícímu muži, vrstva prachu na obličeji

praskla a z trhliny se vydral hlas.

„Princi…“

„Vydrž, Ortisi. Jinak vydechneš duši dřív, než nám řekneš, cos

viděl… Odneste ho do stínu, rychle!“ štěkl na vojáky.

Zakrátko už uštvaný příchozí ležel na lůžku v pevnostní

ošetřovně. Od studny přiběhl muž s kbelíkem čerstvé vody. Od

oběda vyrušený felčar opláchl zvědovi obličej a zvlažil mu rty. Do

mužových úst nechal stéct pouze několik kapek – věděl, že kdyby

mu hned dovolil pořádně se napít, mohl by ho tím i zabít.

„Princi,“ zachraptěl muž opět. „Mornové… Tisíce…“

„Ty jsi je viděl? Nemohl ses přece dostat až k Morn Anghar…“

„To ani nemusel,“ řekl někdo za princovými zády. Mladý

vojevůdce se ohlédl a spatřil Guldira. Jakmile vstoupil do místnosti,

v houfu přihlížejících vojáků se vytvořila ulička. Bylo to zvláštní,

ale většina herlénských mužů se k němu chovala s jakousi bázlivou

úctou.

„V Sokolím hnízdě se shromažďují hlavní síly, které přitáhnou

později,“ pokračoval chán, „ale Kauramorn se smečkou nejlepších

jezdců už nepochybně vyrazil k hranicím. Nemám pravdu?“ pohlédl

na zvěda.

Muž na lůžku chabě přikývl. „Už se… blíží…“

„Kolik?“

„Nevím přesně… Moc… asi deset… tisíc…“

„Deset tisíc jezdců?“ zvedl Nuwre obočí.

„Těch nejlepších,“ ozval se opět Guldir. „Copak válčíš s Morny

poprvé, princi? Vždy útočíme ve dvou vlnách. Jako první jde úderná

síla, která se může rychle přesouvat. Vy Herlénové se jako obvykle

zavřete ve svých tvrzích, ale Kauramornovi jezdci proklouznou mezi

nimi a tvrdě se oboří na pohraniční osady a městečka. Vyplení je,

aby pevnosti odřízli od zásobování.

A když dostanou pod kontrolu území kolem a izolují tak hradní

posádky od zbytku říše, přitáhne hlavní, několikanásobně početnější

vojsko. Po meči a šípu přijde beranidlo. Jsme kočovníci, ale za ty

roky, co s vámi válčíme, jsme se už naučili jakž takž účinně bušit na

hradby a brány opevněných sídel. A Kauramorn není hlupák, princi.

62

Určitě ví lépe než já, jak vyzrát na váš obranný systém.“

„O tom nepochybuji,“ zabručel Nuwre a opět pohlédl na Ortise.

„Míří k Písečné řece, je to tak?“

„Jiná cesta… přece není…“

„Dokážeš odhadnout, kdy k ní dorazí?“

„Nejpozději… za dva dny…“

Mezi vojáky to zahučelo. Nuwre se narovnal a pokynul felčarovi.

„Tomuto muži se dostane nejlepší péče, rozumíš? Jeden příděl jídla

a vína denně navíc, dokud se nezotaví.“

„Jak si přeješ, pane.“

Rayi? vstoupil Mark do androidova „mozku“. Oba samosebou

stáli poblíž a všemu pozorně naslouchali. Pochopil jsem správně, že

roklina Písečné řeky je jedinou přístupovou cestou k herlénskému

pohraničí? Nahlédni do souborů, v nichž máš mapu této oblasti.

Je to tak, Marku. To horské pásmo, v němž jsme ukryli astronef a

potkali Guldira, se táhne od Smaragdového moře na severu napříč

polovinou kontinentu až daleko na jih. Kdyby ho Mornové chtěli

obejít, museli by jít obrovskou oklikou a ztratit tak celé týdny. Pro

přesun většího množství jezdců je proto kaňon Písečné řeky jedinou

možnou cestou. Ostatní průsmyky jsou schůdné maximálně tak pro

pěší poutníky nebo menší skupinky. Kam tím míříš, Marku?

Mark se mimoděk ušklíbl. Máš v paměťových krystalech něco o

Thermopylském průsmyku, Rayi?

Patrně máš na mysli onu slavnou kapitolu v dějinách

starověkého Řecka. Začátkem 5. století před Kristem hrstka

odvážných spartských bojovníků pod velením krále Leonida

dokázala u Thermopyl několik dnů zadržovat obrovskou armádu

perského krále Xerxa… Ray se zarazil. Ach tak. Už vím, co se ti honí

hlavou.

„Princi?“ oslovil Mark mračícího se Nuwreho. „Domnívám se, že

situaci, o níž mluvil chán, se dá zabránit.“

„Dá,“ přidal se Guldir s jistou trpkostí v hlase. Většinou působil

vyrovnaným, neproniknutelným dojmem, ale občas prosáklo na

povrch neradostné vědomí toho, že pomáhá svým odvěkým

nepřátelům proti vlastnímu lidu. „Už tvůj bratr na to přišel. Díky

tomu nad námi tenkrát před třemi roky zvítězil. Vůbec nás nenechal

63

překročit hory a udeřit na pohraničí.“

Nuwre zamyšleně přikývl. „Už mě to napadlo. Kdybychom

nejpozději zítra ráno vyrazili na východ, mohli bychom to stihnout a

utkat se s Kauramornem ještě v roklině Písečné řeky. Obávám se

však mornské přesily. K zítřejšímu odchodu dokážu shromáždit

přinejlepším tři tisícovky jezdců. Počítaje v to i elitní jízdu, která s

námi přijela ze Zarainu…“

„Na četnosti vojsk v tomto případě nezáleží, princi,“ namítl

Mark. „Tady jde o okamžik překvapení a o to, která z nepřátelských

stran vybere místo boje. Když zaujmeme příhodnou pozici a chytře

rozmístíme vojáky, nebude hrát počet mužů vůbec roli. Strategie

přemůže množství, stejně jako se to povedlo Ulsurovi.“

Nuwre přeběhl jejich obličeje zachmuřeným pohledem. Potom se

zhluboka nadechl a pokýval hlavou. „Císařovna mi z nějakého

důvodu řekla, abych vaše rady nebral na lehkou váhu. Možná právě

nastal čas ji poslechnout.“

„Možná,“ přitakal Mark. „Uvažuj, princi. Když se opevníš za

hradbami Ulsur-dabre, vůbec ničeho tím nedosáhneš. Pro

Kauramorna jsou pohraniční pevnosti jenom úly divých včel –

možná štípou, ale dřív nebo později je stejně vykouří a vytrhá jim

žihadla…“

„I s vnitřnostmi,“ dodal Nuwre a narovnal ramena. „Já vím, jsme

tady jako v pasti. Když Mornům vyrazíme vstříc, může to být

Kauramorn, kdo uvízne v klepci.“

„Přesně tak. Musíme převzít iniciativu. Pojeďme k Písečné řece.

Pošli zprávu do nejbližších pevností, aby nejlepší jezdci a všichni

lučištníci co nejdříve vyrazili na východ, ke kaňonu.“

Nuwre ještě chvíli váhal, jako by mu tlak okolností bral sílu na

rozhodování. Pak ale najednou zvedl hlavu a obličej mu ztvrdl, svaly

na širokých čelistech se zavlnily. Neřekl nic, jen se rázně otočil na

patě a začal rezolutně svolávat své důstojníky.

Mark a Ray si vyměnili pohledy.

Nečekal jsem, že to bude tak jednoduché, Marku.

To proto, že Nuwre sám tuto variantu zvažoval. Možná

potřeboval jen slyšet od někoho dalšího, že to není úplná hloupost.

Není rozený vůdce, takže je trochu nejistý, ale určitě není hloupý

64

nebo slabý. Ale vyvíjí se to dobře, co říkáš? Konečně se začínáme

přibližovat Kauramornovi. Teď už mě snad ušetříš svých jízlivých

poznámek o nedobrém průběhu mise.

Uznávám, že jsme se konečně hnuli z místa. Abych ale zchladil

tvé nadšení, musím ti něco připomenout.

Co?

Konec toho příběhu o bitvě v Thermopylském průsmyku. Víš

přece, jak to tam tenkrát dopadlo, ne?

Jistěže vím, přisvědčil Mark poněkud rozladěně. Ti Sparťané

padli do posledního muže.

* * *

Step duněla pod kopyty bezmála dvou tisíc perionů. Skupina

herlénských pastevců, která se odvažovala hnát svá stáda přes

nestřežené končiny mezi Ulsur-dabre a pohraniční vrchovinou, se

zaskočeně rozhlížela. Mužům se v prvním okamžiku zdálo, že slyší

vzdálené hromobití – což byl v těchto končinách opravdu vzácný

úkaz. Když ale zahlédli mračno prachu nad pahorky a pocítili, jak se

chvěje zem, pochopili. Prašný vír naštěstí postupoval směrem k

roklině Písečné řeky, ne od ní, takže to podle všeho nebyli Mornové.

Pastýři přesto práskli karabáči a vyrazili co nejrychleji k svým

osadám na severozápadě.

Bílé slunce už pozvolna klesalo k horizontu a obloha rychle

nachověla, když se dlouhé stíny před jezdci z Ulsur-dabre dotkly

prvních roztroušených balvanů u úpatí vrchoviny. Terén se před

nimi rychle zvedal a byl pořád kamenitější. Čelo impozantní jízdy

brzy dorazilo k ústí soutěsky, která vedla královstvím skal až do

údolí Písečné řeky. Do téměř hladkých stěn po stranách trhliny byly

vytesány několikametrové podobizny Algiona a Aštabar.

Tady Nuwre přikázal zastavit a rozbít tábor.

„Princi,“ namítl jeden z důstojníků zarainské jízdy, „měli

bychom jet dál, dostat se co nejhlouběji do skal. Čím dál od hranic

Morny zastavíme, tím lépe…“

„Ne,“ uťal Nuwre rázně. „Počkáme tady na posily z jižních

pevností. Věřím, že muži z Anikenu a Ekhbaraelu dorazí ještě před

65

půlnocí. Navíc nehodlám jet až k Písečné řece.“

„Cože?“ podivil se velitel. „Podle plánu jsme ale přece chtěli…“

„Podle plánu chceme překvapit Morny na co možná

nejvhodnějším místě,“ nenechal ho Nuwre domluvit. „A já se

domnívám, že údolí řeky je pro náš útok příliš široké. Mornové tam

mají pořád dost prostoru rozvinout jízdu a prorazit. Když je ale

zaskočíme v této strži,“ obrátil princ pohled k puklině ve skalách,

„nebudou mít šanci. Stezka v rokli je těsná, ani na nejširším místě jí

neprojde víc jak pět jezdců vedle sebe.“

„Budeme ale muset dostat pod kontrolu velice dlouhý úsek a

zaútočit opravdu jednotně…“

„To já přece vím,“ zablýskal Nuwre očima. „Zvládneme to. Když

pak tu prokletou chamraď seshora zasypeme šípy a kameny,

nevyklouznou. Pobijeme je jako zvěř. Můj bratr Mornům čelil

mnohem dál na východě, protože je chtěl udržet od Algionova

chrámu. My na něco takového nebudeme brát ohled. Svatyně už je

beztak opuštěná. Jak říkám, naším bojištěm bude tahle soutěska.

Najděte přístup nahoru na skály a začněte se chystat na boj.

Vybudujeme dokonalou past.“

Důstojník bez dalších námitek přikývl, obrátil periona a jel po

úbočí zpátky ke svým mužům.

Nuwre zaslechl vzdálený pískavý hlas a zvedl hlavu. Vysoko nad

skalami kroužil sokol, posvátný pták Mornů, ztělesnění nejvyššího

božstva. Možná to bylo znamení, ale princ byl především válečník a

svým způsobem prostý muž, takže to nedokázal posoudit. Když však

sklonil zrak, všiml si, že Guldir dravce pozoruje taky.

„Je to dobrá nebo špatná předzvěst, cháne?“ zeptal se.

Modré oči se podívaly na Nuwreho a Guldirovým obličejem

proběhl sotva postřehnutelný, avšak očividně smutný, zatrpklý

úsměv. „Ani jedno, ani druhé, princi. Je to jen sokol.“

S těmi slovy se bývalý vládce Mornů odvrátil a jal se odsedlávat

svého periona.

* * *

„Odpoledne jsem viděl na obloze kroužit sokola,“ promluvil

66

náhle Guldir.

Mark a Ray zaskočeně zvedli pohledy od malého ohniště v skalní

prohlubni. Chán už několik hodin neřekl ani slovo a na jeho čím dál

zasmušilejším obličeji se téměř viditelně prohlubovaly vrásky. Mark

nemusel být zdatný psycholog, aby poznal, že starý vyhnanec

prožívá doslova vnitřní muka.

Trojice tábořila na kraji herlénského ležení, na úpatí veliké skály

u ústí rokliny. Samozřejmě na sobě neustále cítili bedlivé pohledy

kolem rozmístěných hlídek – Herlénové k nim nechovali ani špetku

důvěry. Nuwre si uvědomoval, že kdyby teď některý ze tří Mornů

vzal do zaječích, mohl by se dostat ke Kauramomovi a vyslepičit mu

všechno o princových plánech.

„Také jsem si ho všiml,“ přisvědčil Mark. „Jeho očima na nás

shlížel Argamorn.“

„Nepochybně. Pozorně sleduje, jestli děláme to nejlepší, co je v

našich silách.“

Mark zvedl obočí. „To znělo, jako bys o svém konání

pochyboval, cháne.“

„A mohu jinak, příteli?“ vzdychl si Guldir. „Tam na druhé straně

skal přece táboří naši soukmenovci. Jistě, osud je teď postavil proti

nám, ale těm mužům matky zpívaly stejné ukolébavky jako mně

nebo vám. Možná mi chtěl ten dnešní Argamornův vyslanec

naznačit, že bych se neměl jen tak nečinně dívat na prolévání

mornské krve.“

„Ještě před několika dny jsi přece proti Kauramornovi sám

pozvedl zbraň, cháne. Tví synové na jeho vládychtivost dokonce

doplatili životy. Copak máš opravdu tak krátkou paměť?“

„To ne. Ale bylo by nemoudré cítit zášť vůči všem, které ten

čubčí syn poblouznil. Možná není pozdě vrátit je na správnou cestu,

vysvobodit je zpod Kauramornova vlivu. A zabránit tak jejich

zmasakrování.“

„Jak toho hodláš dosáhnout?“ zachmuřil se Mark. „To zatím

nevím,“ opřel se Guldir zády o skálu. „Ale nějaká možnost tu musí

být. Já na to přijdu. Řekl jsem princi, že ten sokol na nebi nic

neznamenal. Lhal jsem. Bylo to znamení, a velice zřetelné. Nebeský

vládce mi chtěl připomenout, kam patřím a co je mým posláním.“

67

Chán zavřel oči a odmlčel se.

Guldir to možná nevidí moc optimisticky, ale já konečně začínám

mít z našeho počínání dobrý pocit, ozval se v Markově mozku

Rayův hlas. Mám dojem, že se naše mise blíží k úspěšnému završení.

Odkdy ty spoléháš na dojmy? zabručel Mark a lokl si z čutory.

Fujtajbl, to víno je řídké a teplé jako oslí chcanky. Už bych vážně

potřeboval panáka whisky.

Vydrž. Možná se ho brzy dočkáš. Důkladně jsem vyhodnotil naše

postavení a shledávám ho značně výhodným. Jen si to přeber:

Kauramornova horda už možná vstoupila do údolí Písečně řeky, což

je den nebo dva odtud. Jsme k našemu cíli blíž než kdy předtím.

Navíc to odsud nemáme daleko k astronefu, takže jakmile splníme

úkol, můžeme se ihned nenápadně vytratit…

Já to tak růžově nevidím, Rayi. Potřebujeme především osobní

kontakt s Kauramornem, a to je pořád ještě značný problém. Jsme

takříkajíc na opačné straně barikády.

To se přece dá snadno změnit. Stačí dát sbohem Herlénům a

dostat se nějak do mornského ležení…

A to hodláš udělat jak? Pokud sis totiž nevšiml, Nuwre kolem nás

rozmístil stráže a ty nás sledují jako kočka tlustou myš. A i kdyby,

jakmile odtud uprchneme, Herlénové si z toho vyvodí, že jsme běželi

rovnou za Kauramornem a prozradili mu princovy plány. Bude

muset změnit svůj postup a plán s pastí v soutěsce vyjde nazmar…

Ne, Marku, neutečeme teď hned. Počkáme na vhodnější

příležitost. Už brzy nastane situace, kdy budou mít Herlénové

spoustu starostí s něčím úplně jiným než je párek mornských

psanců…

Mark na něj pohlédl. Bitva, pochopil.

Samozřejmě. Teď z nás strážci nezpustí oka, ale jakmile vypukne

boj, určitě jim lehce vyklouzneme. Dostaneme se na opačnou stranu

a zamícháme se mezi kočovníky, jak jsme zamýšleli původně. Nikdo

přece nepozná, že jsme ti dva, kteří pomohli Guldirovi v útěku do

císařství.

Mark se zachmuřeně zadíval na stříbřistý srpek Sakeru. Nu…

ano. Teoreticky by se to mohlo povést, Rayi. A jakmile vyřídíme

Kauramorna, kočovníci najednou zůstanou bez vůdce. Celá jejich

68

víra v naplnění proroctví o vyvoleném a Svaté válce se sesype jako

domeček z karet. Vypukne zmatek a mornští náčelníci okamžitě

začnou soupeřit o pozici vůdce.

Jasně. To bude konec Svaté války. Herlénové vytlačí Morny

zpátky do stepí a vše se vrátí do starých kolejí.

Zní to náramně jednoduše. Což mi říká, že bychom se měli mít

maximálně na pozoru, protože se brzy něco totálně podělá.

Ray už na jeho skeptickou poznámku nestihl zareagovat. V

táboře pod útesem zahučel sbor hlasů. Bojovníci ze Zarainu a Ulsur-

dabre vstávali od ohňů, až to vypadalo, že se na táhlém kamenitém

úbočí zvedá ocelí se třpytící vlna. Všichni obraceli obličeje k stepi

na jihozápadě. I podřimující Guldir se probral a natáhl krk, aby viděl

důvod toho citelně radostného pozdvižení.

Havar a Šaker zalévaly zvlněný kraj stříbřistým svitem s lehce

nazelenalým nádechem. Noc tady byla neporovnatelně jasnější než

na Zemi, takže Mark a Ray okamžitě spatřili temnou skvrnu, která se

právě začala přelévat přes vzdálené pahorky.

„Posily z jižních pevností!“ vykřikl někdo. Úplně zbytečně,

protože všichni už jezdce z Anikenu a Ekhbar-aelu netrpělivě

vyhlíželi.

Rayi, kolik? zeptal se Mark telepaticky.

Android zaostřil optiku. Zhruba dvanáct set. To není špatné.

Dost na to, aby Nuwre udržel své Thermopyly třeba až do

příchodu císařského vojska.

Myslíš? Nezapomínej, co se říká o Kauramornových kouzelných

schopnostech…

To už je náš úkol, Rayi. Jednou a provždy mu ty jeho čáry-máry

zatrhnout.

Guldir sledoval blížící se vojsko s nakrčeným obočím a temnotou

v očích. Neřekl jedno jediné slovo.

8.

Večer byl krvavě rudý, jako obvykle. Po celodenním lomozu, bušení

a křiku se teď nad soutěskou vedoucí k Písečné řece rozhostilo až

69

nepřirozené ticho. Shon a ruch vystřídala nehybnost a napjaté

čekání. Jen horký vítr tiše syčel v skalních puklinách a tu a tam

zacinkala zbroj, když některý z herlénských bojovníků netrpělivě

přešlápl z nohy na nohu.

Princ Nuwre se štítem na zádech a kopím v ruce stál na masivním

skalisku nad ústím rokle do údolí Písečné řeky. Byl napjatý jako

šelma těsně před skokem, svaly na pažích se mu neklidně vlnily a

žíly pulzovaly, když občas neklidně přehmátl na ratišti kopí. Guldir

a Mark s Rayem stáli na princovo přání poblíž. Slunce za jejich zády

pozvolna zapadalo a vrhalo dlouhé stíny dolů do klikatého úvalu.

Praskliny v zaschlém bahně na dně říčního koryta vytvářely

pavučinu, jasně viditelnou i odtud seshora.

„Bohové možná přece jen stojí na naší straně,“ zaznělo zpod

tepané přilby s naježeným barevným chocholem. „Mornové

přicházejí v tu nejvhodnější denní dobu.“

„Myslíš?“ otočil se k němu Guldir. „V padajícím soumraku se

bude vašim lučištníkům špatně mířit.“

„Ale neprozradí nás záblesky slunce na zbroji.“

„Podívejte,“ pokročil Ray náhle dopředu a natáhl ruku.

„Znamení.“

Zmlkli a přimhouřili oči. Android ukazoval na vzdálená skaliska

na opačném břehu řeky, asi půl míle jihovýchodně od jejich

stanoviště. Něco se tam blýskalo odrazem slunečního světla.

Záblesky byly pravidelné, krátké, jakoby vzrušené, což mohlo

znamenat jediné – hlídka, kterou tam Nuwre časně toho dne vyslal,

signalizovala vojevůdci, že to, na co všichni dlouho čekali, je

konečně tady.

Princ se pomalu otočil k svým družiníkům. V průzoru jeho přilby

panoval neproniknutelný stín.

„Připravte se k boji,“ řekl temně.

Důstojníci ten rozkaz okamžitě poslali dál. Znělo to, jako když

nevědomé dítě šťouchne do úlu plného divokých včel. Bzukot hlasů

nesl zvěst o blížícím se nepříteli od úst k ústům podél celé rokliny.

Muži brali do rukou oštěpy a luky a couvali dál od okraje útesů, do

stínů rozeklaných vrcholků, mohutných balvanů a širokých prasklin.

Potom opět zavládlo ticho, rušené jen tichým kvílením větru.

70

Bojácnější vojáci v tom hlasu slyšeli neviditelné duchy povětří, už

předem oplakávající oběti nadcházející bitvy. Čekali. Palčivě bílá

sluneční koule se dotkla skal na západě.

Už je slyším, Marku, upozornil najednou Ray. Buď připraven.

Při první vhodné příležitosti vezmeme nohy na ramena.

Jasně, Rayi. Jsem ve střehu. Ačkoli… v této situaci mi to přijde

pěkně zbabělé. Sami jsme prince navlékli do této situace a teď ho

takhle podrazíme…

Moc dobře vím, jak se teď cítíš, ale pokus se to potlačit. Ještě

dostaneš příležitost předvést svou odvahu, věř mi.

To už zpozorněli i Herlénové. Z východu k nim dolehl velice

temný, hluboký, zpočátku téměř podprahový hukot. Jak sílil,

vnucoval představu obrovského množství vody, která se uvolnila z

náhle protržené přehrady a teď se konečně valí vyschlým korytem.

Akorát že tenhle zvuk postrádal onu rychlost, dravost a divokost.

Blížil se pomalu, majestátně, a byl tudíž mnohem hrozivější. Nuwre

a jeho společníci opatrně nahlédli přes okraj útesu do údolí. Nad

jihovýchodními skalisky se zvedalo mračno prachu, v záři

umírajícího nebe rudé jako krvavá mlha.

Pak to uviděli. Zpoza ohybu řeky začalo vylézat něco živého. Na

tuto vzdálenost nerozeznávali jednotlivé jezdce – vojsko se

rozlévalo po dně údolí jako jednolitá tmavá skvrna, jako nějaká

obrovská, vlnící se bytost, pohybující se na tisících nohou. Hukot

sílil a pozvolna se měnil v hřmění. Země se rozechvěla a ze skal se

začalo drolit kamení a prach.

„Zpátky!“ zavrčel Nuwre na muže kolem. „Už jsme v dohledu.

Pokud zahlédnou sebemenší pohyb, poznají past a vše bude

ztraceno!“

Zacouvali do úkrytů, splynuli se stíny.

Armáda Mornů postupovala. Záplava jezdců naplnila koryto od

břehu ke břehu jako hustý černý kal. Nad hlavami jezdců se jako

zralé obilí ve větru kymácely oškubané prapory a barbarské klanové

symboly z vlasů a kostí zabitých nepřátel.

„A tohle je pouze předvoj,“ utrousil Mark.

Zadní šiky té mnohatisícové jízdy pořád ještě proudily zpoza

vzdálené zákruty řeky, když čelo dorazilo k ústí rokle. Jezdci

71

vepředu se začali tázavě ohlížet, nezaslechnou-li rohy ohlašující

konec denního pochodu. Nebe temnělo, blížil se soumrak.

„Stůjte při nás, všichni bohové Namaru!“ sykl Nuwre skrz

napjatě stisknuté zuby. „Teď se nesmí zastavit a rozbít tábor. Jen ať

jedou dál!“

Vládcové posvátné hory ho museli slyšet, protože signální rohy

se opravdu neozvaly. Kauramorn nepochybně chtěl mít skaliska co

nejdřív za sebou. První jezdci tedy stočili své periony na západ a

vklusali do soutěsky.

„Díky ti, Algione,“ vydechl si Nuwre. „A teď nastal tvůj čas,

Gertaku, můj patrone, bože válečné vřavy! Dopřej nám vítězství!“

Postup vojska se výrazně zpomalil. Ohromná masa mužů a zvířat

houstla před ústím rokle a vtékala do ní jako do trychtýře. Stovky

ozvěn, kterými zvonění podkov naplnilo průrvu, se slévaly v

monotónní dunění. Z toho zvuku se chvěly ušní bubínky.

Zahlédl jsi už Kauramorna, Rayi? zeptal se telepaticky Mark,

opatrně nahlížející přes okraj balvanu, za nímž se se svým

společníkem krčili.

Podívám se po něm. Kdyby kolem vládlo naprosté ticho a někdo

by velmi pozorně naslouchal, možná by zaslechl tichounké bzučení

androidovy zaostřující se optiky. Hm. Nejsem si jist, Marku. Ve

vzduchu je spousta prachu a světlo slábne. Pouze podle hustšího

lesa praporů tamhle vzadu soudím, že tam jede vojevůdce se svou

suitou. Téměř na konci celé hordy.

Proud mužů neustával. Do rokle už vstoupilo přinejmenším tisíc

Mornů, no z masy v údolí řeky napohled pořád neubývalo.

Celodenní jízdou znavení kočovníci klusali po úzké stezce, netušíc,

že vysoko nad jejich hlavami číhají neklidní Herlénové.

Kolik, Rayi? zeptal se Mark netrpělivě.

Už je jich v rokli něco přes dva tisíce. Nuwre se nesmí ukvapit.

Ať jich tam vleze aspoň polovina.

Minuty ubíhaly. Slunce definitivně utonulo za horizontem a rudá

na nebi začala přecházet do sytě nachové. Někteří Mornové vytáhli

ze sedlových vaků pochodně. V houstnoucím šeru na dně rokle

zablikaly plameny.

„Už brzy,“ ucedil Nuwre skrz zuby.

72

„Trpělivost, princi,“ položil mu Mark ruku na rameno. „Ještě

nenastal ten správný…“

Zmlkl uprostřed věty. Z údolí totiž vzlétlo táhlé hučení. Mark a

Nuwre strnuli, jako by je kouzlo proměnilo v sochy. Pronikavý hlas

rohů přilétl zezadu, přesně z míst, kde podle Rayova odhadu jel

samotný Kauramorn. Jakmile ho náčelníci rodů a kmenů zaslechli,

rychle zvedali své vlastní rohy a posílali to nečekané znamení dál.

Ryk naplnil širokou dolinu řeky a vtrhl do strže. Jezdci na skalní

stezce se překvapeně otáčeli v sedlech. Hřmění kopyt postupně

utichalo. Vojsko se zastavilo, ačkoli past pořád ještě nescvakla

čelisti.

* * *

„U všech bohů, co se to děje?“ hlesl Nuwre, náhle pobledlý a

nejistý. Poblíž se skrývající Herlénové ulpěli na vojevůdci tázavými

pohledy. Pěsti na rukojetích mečů a násadách kopí se křečovitě

sevřely.

Marku, cítíš to taky?!

Co jako, Rayi?

Mám psychický zesilovač přepnutý na plný výkon a docela jasně

vnímám nějaké cizí vědomí! Doslova prohmatává vrcholky skal!

Cože?! Chceš říct, že Kauramorn…

Nepochybně. Zachytil nás. Zjistil, že se skaliska hemží nepřáteli,

proto přikázal zastavit!

Kapitán SDPP rozdrtil mezi zuby kletbu a obrátil se k princi. Ten

se právě hbitě přesunul k okraji útesu a nahlédl do hlubiny. Mornové

v šeru pod ním něco křičeli. Ti, kteří do rokle vstoupili jako

poslední, teď rychle obraceli periony a poháněli je zpátky do údolí

Písečné řeky.

„Výsosti?“ pohlédl na váhajícího prince muž se zdobně kovanou

signální trubkou v dlaních. „Jsem připraven. Stačí tvůj pokyn…“

„Pospěš, princi!“ houkl Mark naléhavě. „Už o nás vědí!

Kauramorn nás odhalil svými kouzly! Musíme okamžitě zaútočit!“

Nuwre opětoval agentův pohled. Jeho oči byly roztěkané, avšak

trvalo to jen chviličku. Vzápětí jeho obličej ztvrdl, jako když náhle

73

ztuhne roztékající se vosk. Rty se sevřely a oči se proměnily v dva

ledové střípky. Skoro to vypadalo, jako by do princova těla vstoupila

nějaká cizí duše – možná samotného Gertaka. „Útok!“ štěkl směrem

k trubači, vyskočil na rovné nohy a zvedl nad hlavu dlouhé kopí.

Vítr mu pocuchal černou hřívu, čouhající zpod přilby. „Do zbraně,

synové Algionovi! Ve jménu Gertaka a všech válečných běsů!“

Muž s trubkou na nic jiného nečekal. Nasál vzduch do plic a

kovová gwaří tlama strašlivě zařvala. Zvuk se rozletěl nad skalisky,

sleduje klikatou trhlinu plnou Mornů. Další trubky okamžitě

odpověděly a nesly volání do boje dál, až k západnímu okraji útesů.

Na skalách podél celé soutěsky vyskakovali ze svých úkrytů

dychtiví Herlénové. V dlaních svírali luky, meče a oštěpy. Napjaté

ticho vystřídal bojechtívý povyk a třeskot zbraní.

Mornové dole v úvalu zaskočeně zvedali hlavy. První, co

zahlédli, byla ramenatá černá silueta na pozadí purpurového nebe, v

přilbě s chocholem, se štítem na rameni a s kopím bodajícím proti

krvavému nebi.

„Teď! Bijte je!“ zařval Nuwre hlasem, který zahanbil i ryk

trubek. Mark jen zíral, kde se v tom mlčenlivém a zdánlivě

nerozhodném muži najednou vzala taková síla.

Potom se rozpoutalo peklo.

Meče udeřily. Nabroušená ostří se však samozřejmě nezakousla

do masa – na to bylo příliš brzy. Cílem byly spleti provazů,

zadržující nachystané hromady balvanů.

Znělo to jako hromobití divoké zimní bouře, když se uvolněné

kamení převalilo přes okraje útesů. Mornové dole na stezce prudce

vzhlédli. A sborově zařvali. Což bylo zároveň to poslední, co stihli a

mohli udělat. Vzápětí jejich hlasy pohltil ohlušující rachot kamenné

laviny.

Markovi naskočila po celém těle taková husí kůže, že na ní mohl

strouhat jablka. Nikdy neslyšel nic děsivějšího. Těžké balvany

nelítostně srážely k zemi jezdce i jejich zvířata, rozbíjely jim lebky

jako vejce a drtily těla na kaši z polámaných kostí, rozmačkaného

masa a stříkající krve. Znělo to, jako když tvrdá podrážka šlape po

houfu švábů. Příšerný jekot bezmocných Mornů měnil morek v

kostech na ledovou tříšť. Herlénové však na to nedbali – bez

74

přestání svrhávali do hlubiny další a další kameny, menší, větší i

takové, do nichž se muselo opřít několik mužů najednou. Chaos byl

pro to, co vypuklo v rokli, slabé slovo. Zázrakem nezasažení

Mornové s křikem obraceli periony, kopali je do slabin a pokoušeli

se cvalem uniknout z pasti. Zvířata však v oblacích zvířeného prachu

zakopávala o polámané, krví postříkané kamení a s rykem padala k

zemi, aby byla vzápětí umlčena neustávajícím deštěm balvanů.

Nebylo úniku.

Masa jezdců vzadu v údolí řeky strašlivě zahučela. Zpočátku

překvapením, pak zděšením a vzápětí zuřivou touhou po pomstě.

Rohy zařvaly, načež tisícovka rukou zvedla tisíc luků a vyslala k

vrcholkům skal tisíc šípů.

„Kryjte se!“ zařval Nuwre, sám poklekaje a stahuje hlavu za

velký štít.

Do skal, štítů a krunýřů zabušilo krupobití střel. Hroty z bronzu,

kamene i kostí si však našly i měkčí, krví pulzující cíle. Zasažení

Herlénové s křikem padali na skálu. Několik z nich v křečích

přepadlo přes hranu a s řevem zmizelo v hustém prachovém mračnu

plnícím soutěsku.

„Střílejte!“ vykřikl Nuwre. Sám se nadzvedl a mocně mrštil

kopím do údolí. Na okamžik se zablesklo rudým nebeským světlem

jako ohnivá boží střela.

Trubky zakvílily. Herlénští lukostřelci, spěšně se přesouvající na

skaliska u řeky, napjali luky. Muži s oštěpy se rozmáchli. Tětivy

zadrnčely, svalnaté paže se vymrštily. Střely všech velikostí

zabzučely jako hustý roj vzteklých vos a na okamžik zastínily

měděné nebe.

Účinek byl nepopsatelný.

Dole byla hlava na hlavě. Mornové se snažili dostat co nejdál od

rokle smrti, z níž neunikl ani jediný z jejich druhů. Vráželi jeden do

druhého, zakroucené rohy perionů do sebe zvučně třískaly, mužové

kleli, padali ze sedel a ječeli pod tlukoucími kopyty. A tuhle

zmatenou, řvoucí, divoce se přelévající několikatisícovou tlačenici

skropil lijavec herlénských šípů a oštěpů.

Téměř žádná střela nevyšla nazmar. Železné hroty se zabodávaly

do mornského i perioního masa. Dvourožci padali po tuctech, jezdci

75

po stovkách. Vyschlé koryto Písečné řeky zvlažily proudy krve. A

Herlénové se samozřejmě nespokojili s jedinou salvou. Ruce sáhly

do toulců opět, a pak znovu a znovu. Tětivy drnčely bez přestání.

Odpověď mornských lučištníků byla díky šílenému zmatku tam dole

velice chabá a nepřesná, prakticky bez účinku. Zato Herlénů pořád

přibývalo, po skalních hřebenech přibíhaly ze západu další a další

posily. Lukostřelba houstla a kdo neměl luk, také nezahálel –

kamení tu bylo dost a dost. Marku! zahučel kapitánovi v hlavě

Rayův hlas. Nastal náš čas! Agent odtrhl pohled od té zkázy v údolí

a bleskově se rozhlédl. Android měl pravdu – nikdo si jich teď

nevšímal. Herlénové soustředěně, systematicky častovali

kočovnickou masu deštěm smrti. Uvědomovali si, že tohle je jejich

chvíle, že další taková příležitost se už nenaskytne. Dokonce i

Guldir-chán sledoval ta jatka jako zhypnotizovaný – na jeho

vousatém obličeji se míchalo zděšení s jakousi fascinací.

Jdeme, Rayi, kývl Mark na svého společníka.

Když couvali od okraje útesu, nikdo jim nevěnoval jediný

pohled. Dokonce i muži, kteří proběhli kolem nich, je ignorovali a

nedočkavě se hrnuli k šiku střelců na hraně skaliska. Ray našel

průrvu v skalním masivu. Popadl Marka za rameno a stáhl ho k

sobě. Ještě jednou se rozhlédli a pak oba vklouzli do stínu.

Pozor pod nohy, Marku!

Spěchali svažující se strží. Bylo to o život, protože soumrak

padal rychle a v puklinách skal houstla tma. Zpod chodidel jim

utíkal štěrk a strmější úseky museli sjet po zadku. Před vážnějším

zraněním chránilo Marka ochranné pole pásu, ale přesto si uhnal

několik pěkných modřin.

Hukot boje – či spíš masakru – pozvolna utichal kdesi nahoře za

jejich zády. Zrovna když dosáhli úpatí kamenitého svahu, dolehlo k

nim hučení mornských rohů. Ray se zastavil a zvedl hlavu. Země

zaduněla pod kopyty, která se postupně obracela stejným směrem.

Mornové konečně pochopili situaci. Jízda zrychlovala do cvalu.

„Utíkají,“ analyzoval Ray zvuky. „Kauramorn dal zatroubit k

ústupu. Mornové se obracejí a cválají údolím řeky zpátky na

východ.“

„Takže to vyšlo. Nuwre má své Thermopyly. Odrazil

76

mnohonásobnou přesilu.“

„Na oslavu vítězství je ještě brzy, Marku. Kauramorn neuteče se

staženým ocasem zpátky do stepi. Za první zákrutou přeskupí vojsko

a zaútočí znovu. Až pak se ukáže, zda váleční bohové skutečně drží

nad princem ochrannou ruku.“

„Já jen doufám,“ poznamenal Mark, když rychlým krokem

vyrazili po úzké skalní stezce, „že trochu přízně má Štěstěna

vyšetřenou i pro nás. Bude se hodit.“

9.

Teď opatrně, varoval Marka android, přitisknutý zády k stěně těsné

skalní průrvy. Už jsme velice blízko.

Nejsem hluchý, Rayi. Slyším je taky.

Byla asi hodina po půlnoci, když pěšky jdoucí dvojice v službách

SDPP před sebou konečně zaslechla hluk mornského ležení.

Kočovníci ustoupili pěkných pár mil na východ, až k velkému

ohybu Písečné řeky. Mark a Ray se opatrně kradli prasklinou v

skalách směrem k údolí. Vřava před nimi sílila s každým krokem.

Ještě něco, Rayi, ohlásil se Mark, když před sebou zahlédli záři

ohňů, vnikající do soutěsky a kmitající po hrbolatých stěnách.

Poslouchám.

Od této chvíle bychom neměli používat myšlenkové spojení.

Kauramorn je podle všeho schopný telepat a mohl by náš psychický

přenos zachytit. Dokonce i pokud se zamícháme do davu.

Máš pravdu. Telepatický kontakt má jiné parametry než běžné

mozkové vyzařování. Byla by škoda nechat se předčasně odhalit.

„Takže odteď už jen takhle,“ zašeptal Mark.

Po několika krocích konečně dosáhli ústí průrvy a před jejich

zraky se otevřelo široké říční údolí.

Přesně jak kapitán Stone předpokládal, Mornové rozbili tábor v

rozlehlém úvalu pod Algionovým chrámem. Koryto řeky bylo

poseto planoucími táboráky a prostými stany z dobytčích kůží. Kam

až oko dohlédlo, všude se to hemžilo bojovníky – vypadalo to, že tu

snad nikdo nespí. Vztek a pomstychtivost nedovolily kočovníkům

77

zamhouřit oka. Všude znělo syčení broušených čepelí a neklidné

frkání perionů, čenichajících další kruté krveprolití. Vzduch páchl

kouřem, nemytými těly a touhou po odplatě.

„Vsadím se, že Kauramorn nocuje tamhle naproti,“ pohlédl Mark

přes údolí k chrámu. Neklidné světlo ohnišť stoupalo po schodišti k

průčelí svatyně a zespodu osvětlovalo mohutné sochy Algiona a

Aštabar. Rodily se z něj podivné stíny, které bohům dodávaly na

majestátnosti a záhadnosti.

„Nepochybně,“ souhlasil Ray. „Musíme se dostat na druhý břeh.“

„Možná je v skalách za chrámem nějaká stezka nebo díra, nějaký

boční vchod, kterým vklouzneme dovnitř.“

„To je ale čistě hypotetický předpoklad, Marku. Nicméně to není

vyloučeno, takže to můžeme zkusit. Jak se tam dostaneme? Mohli

bychom obejít celé ležení, ale s přihlédnutím na velikost vojska to

bude pořádná oklika…“

„Ne. Prostě teď sestoupíme mezi Morny a splyneme s davem.

Bude-li nám přát štěstí, do půlhodiny jsme na druhé straně.“ Mark si

přetáhl přes obličej tradiční mornský šátek proti prachu. „Hlavně v

klidu a nenápadně.“

„Jak jinak? Vždyť nás ochraňuje sám Argamorn,“ utrousil Ray a

těsně předtím, než si zakryl tvář, křivě se usmál. Docela lidsky.

„Srandisto,“ zachechtal se Mark skrz zuby.

Vyklouzli z hluboké černoty v puklině a svižným, uvolněným

krokem vstoupili do světla ohňů.

„Hej, vy dva, co jste tam dělali?“ zachechtal se provokačně

robustní Morn, močící u úpatí skaliska.

„Po tom ti nic není, Krutá lebko,“ odsekl Ray. V paměťových

krystalech měl podrobné záznamy o vzhledových odlišnostech

jednotlivých mornských kmenů a klanů, takže chlapa s pásem

plavých vlasů na temeně jinak vyholené, kolem uší hustě tetované

lebky dokázal okamžitě zařadit.

„Už vám chybí vaše ženské, co?“ nedal se Morn odbýt. „Tak jste

si zašli stranou trochu uvolnit napětí v kalhotách, hehe! Lepší než

použít k tomu perioní kobylu…“

„Pozor na jazyk, kolohnáte,“ zavrčel Mark. Neměl v této situaci

nejmenší zájem o konflikt, ale zároveň nechtěl krotkým, a tudíž

78

naprosto nemornským chováním vzbudit podezření. „Jinak ti ho

vyříznu a dám si ho ráno k snídani. Aspoň nebudu rubat kebule

Černovlasých s prázdným žaludkem.“

Muž z kmene Krutých lebek si rázně zašněroval kalhoty a vycenil

zuby. „Odvážná slova, tharne! Z jakého přihřátého klanu vy dva

vůbec jste?“

„Nepoznáš Sokolí pařáty, hlupáku?“ utrhl se Mark. Schopnost

rychle se vžít do role byla pro agenta SDPP jedním ze základních

předpokladů přežití. „Jsi snad slepý a tupý jako čerstvě narozené

perioní hříbě? Mám ti snad ukázat tetování? Vracíme se z průzkumu

na rozkaz samotného Kauramorna, tak se drž zpátky, jinak toho

budeš litovat!“

Zafungovalo to. Krutá lebka udělal zmatené omluvné gesto a

rychle couvl. Se Sokolími pařáty, klanem elitních vrahounů z

vůdcovy nejtěsnější blízkosti, nebylo radno si zahrávat. Nejlíp s

nimi vůbec nepřijít do styku.

Záhadná dvojice se rázně otočila a vykročila dolů po mírném

břehu. Mark v sobě dusil smích.

„To nebylo nejhorší, co říkáš, Rayi?“ chechtal se tlumeně. „Ten

pitomec si málem nadělal do…“

Do noci zaznělo pronikavé troubení. Agent a jeho android

překvapeně vzhlédli. Z Algionova chrámu vyšlo na schodiště

několik mužů s rohy v rukou a z plných plic do nich zaduli. Celé

ležení bylo okamžitě na nohou a všechny obličeje se otáčely k skalní

svatyni. Údolím se nesl vzrušený halas. Mark a Ray spěchali dál,

proplétaje se čím dál hustšími zástupy. Okamžiku, kdy byla

pozornost Mornů plně zaměřená na něco jiného, bylo potřeba využít.

„Slyšte, synové Sokola!“ vykřikl najednou zvučný hlas a celá

horda v údolí mu odpověděla mohutným, táhlým zahučením.

Markovi přeběhl po zádech mráz. Chtě nechtě ztuhl na místě a

rychlým gestem zadržel i Raye.

Trubači ustoupili stranou a uctivě sklopili zraky. Následoval

podivuhodný výjev – v černém stínu mezi podstavci herlénského

božího páru se nejdříve objevil zlatý sokol s široce roztaženými

křídly. Třpytil se v záři ohňů a pochodní, zvedaných muži na

pozdrav. Vzápětí se z temnoty vydělila neobyčejně vysoká a hubená,

79

téměř vyzáblá postava s dlouhými plavými vlasy padajícími na

ramena. Ukázalo se, že znamení sokola je jen výšivkou na jejím po

zem sahajícím temném rouše.

„Slyšte!“ zvolal opět a ačkoli se to zdálo nemožné, jeho vskutku

pronikavý hlas přehlušil hukot tisícové masy v údolí. Mark si

uvědomoval, že je to pravděpodobně zásluha pečlivě zvolené polohy

chrámu, zabezpečující dobrou akustiku v průběhu náboženských

obřadů, ale přesto mu zatrnulo.

„Dnes začala Svatá válka!“ vykřikl Kauramorn a prudce zvedl

kostnaté ruce v širokých rukávech. Shromáždění zahřmělo, až se

Markovi zachvěly vnitřnosti. „Možná se některým z vás zdá, že jsme

dnes utrpěli porážku!“ pokračoval samozvaný vládce. „A já vám

říkám, že jste malověrní! Ten první boj byl pouze obětí bohům!

Uctili jsme svou krví válečné běsy a zítra… zítra vyrazíme do

skutečné bitvy!“

Další ohlušující odpověď. Srdce Mornů divoce bušila. Mark už

měl mnohokrát co činit se zfanatizovanými davy, ale takovou sílu už

dlouho nepotkal.

„Jakmile ráno Argamorn, můj otec a bůh, vynese ve svých

ocelových pařátech na nebe žhavý sluneční kotouč, společně

vyrazíme a jako obrovitá železná pěst udeříme na ty zbabělé

černovlasé skety! Přinutíme je, aby se nám postavili v opravdovém,

čestném boji, a pak je nelítostně rozdrtíme! Ve jménu Zlatého

sokola, vládce nebes i země!!!“

„Kaura-morn! Kaura-morn! Kaura-morn!“

Mornové řvali jako smyslů zbavení, a přesto stačilo jediné

vojevůdcovo rázné gesto, aby zmlkli.

„Už brzy, synové Sokola! Posvátné proroctví bude naplněno!

Herlénská říše, ta červavá zdechlina nakažená morem úpadku a

rozkladu, je zralá na Svatou válku! Její vojska budou utopena v krvi,

její bohové padnou do prachu a chrámy plné falše a lží sežehnou

plameny! Černovlasí budou našimi otroky a jejich císařovnu, tu

bezcennou, prašivou couru, obětujeme Argamornovi! I s parchantem

z jejího lůna!!!“

„Kaura-morn! Kaura-morn! Kaura-morn!“

„Nové impérium bude vládnout kontinentu od vnitřního moře až

80

po západní oceán. A Mornové budou udávat nový řád světa!!!“

„Jdeme,“ šťouchl Mark do Raye. Vykročili skrz hlučící zástupy

korytem řeky směrem k chrámu. Nikdo si jich v této chvíli nevšímal.

Kočovníci viseli pohledy na Kauramornovi, otáčejícím se na

všechny strany a zdravícím své věrné vysoko zdviženýma rukama.

Potom se samozvanec otočil na patě, až jeho roucho zaválo jak černá

krkavčí křídla. Vzápětí opět splynul s černotou chrámového vchodu.

Pod schodištěm téměř vypukla bitva. Několik mužů, zejména

mladých a dočista poblouzněných Kauramornovou osobností, se

vrhlo kupředu ve snaze přiblížit se vůdci. Stráže pod chrámem však

byly na projevy hysterie po podobných proslovech zvyklé a šikem

okovaných štítů zatlačily pomatený dav zpátky.

„Tudy se tam nedostaneme,“ upozornil Ray. Dvojice prudce

zabočila doleva, podél hlučící tlačenice. Mark, kráčející s mírně

skloněnou hlavou, téměř vrazil do dvojice zjizvených, prošedivělých

válečníků. Rychle se jim vyhnul, ale jejich rozhovor ho přiměl

zastavit.

„To je pohled, co?“ kroutil jeden ze stařešinů hlavou a s hořkostí

v hlase i pohledu se obrátil na svého společníka. „Ti zabedněnci by

klidně uškrtili vlastní matky, kdyby jim to přikázal. A zatím kvůli

němu jenom zatřáslo kopyty tři tisíce našich nejlepších chlapů. To se

v proroctví neříkalo. Ani se nedivím, že řečnil tak krátce a radši se

rychle vypařil. Jen se na to koukni, chrám musí hlídat stovka

obrněnců. Jakoby se bál vlastních lidí.“

„Ale stejně není v chrámu tak docela v bezpečí,“ zaimprovizoval

Mark pohotově. „Slyšel jsem, že v skalách za svatyní je tajný

vchod.“

„Opravdu?“ koukl na něj jeden stařešina. Mark v duchu zaklel.

Tohle mu nevyšlo, nechytili se…

„Já o tom taky slyšel,“ zareagoval náhle druhý náčelník. „Prý je

tam díra v skalách, kterou by se šikovný lezec mohl dostat do

chrámu. Ale Kauramorn tam určitě postavil hlídky. Pro případ, že by

na něj Černovlasí poslali vraha.“

„Spíš by tam mohl proniknout nějaký pomstychtivý Guldirův

stoupenec,“ ušklíbl se druhý staroch. „Kauramorn je úplně všechny

nepobil. Ti, kdo přežili bitvu u mohyly, nepochybně touží po pomstě

81

za chánovu smrt.“

„Guldir je mrtvý?“ zeptal se Mark.

Stařešinové na něj překvapeně pohlédli. „Copak jsi o tom

neslyšel?“

„Doneslo se mi, že unikl…“

„Kdepak. Z toho masakru, který skosil i jeho syny, na poslední

chvíli odcválal. Koneckonců, jaká jiná možnost mu zůstala? Ujížděl

na západ, ale na herlénských hranicích ho Sokolí pařáty dostihly a

odkrouhly. Nebyl jsi snad v Morn Angharu, když to vůdce nechal

rozhlásit?“

„Věru, Guldir to už má za sebou,“ dodal druhý muž. „Škoda ho.

Dnes by se nám tu takový vynikající válečník hodil.“

Ray významným pohledem naznačil Markovi, že už ztratili dost

času. Kapitán před stařešiny uctivě sklonil hlavu a spěchal za

androidem.

„Uznávám, tohle ti vyšlo,“ řekl Ray polohlasně, když se konečně

vykroutili z davu. „Ačkoli je to trik starý jako lidstvo samo.“

„Podstatné je, že náš předpoklad byl správný. Chrám má opravdu

zadní vchod.“ Mark vyšplhal pohledem po hradbě strmých skal nad

údolím. „Teď už se tam jen dostat.“

* * *

„Ďas aby to spral,“ ucedil Akhun, naklonil se nad trhlinu ve skále

a zvučně si odplivl. Slina zmizela v černotě a mladý strážce

napočítal tři údery srdce, než dole narazila na vodní hladinu.

Slyšitelná ozvěna žbluňknutí usvědčila podzemní prostor ze značné

rozlehlosti. „Proč akorát my tři musíme tady tvrdnout, když ostatní

Pařáty si užívají pohodlí v chrámu?“

„Já bych bral i nocleh u ohně dole v údolí,“ přidal se opodál na

balvanu sedící a o kopí se opírající Lyrn. „Vlastně bych chtěl být

kdekoli, kde si můžu natáhnout kosti a pořádně se prospat. Po tom

dnešním střetnutí s Černovlasými to nepotřebuji o nic méně než

ostatní.“

„Možná bychom si mohli trochu zdřímnout,“ zamyslel se Akhun.

„Máme s sebou přece tharny. Kdyby se přiblížil někdo cizí, o čemž

82

pochybuji, tharni ho začenichají a vzbudí nás. Viď, chlupáči?“

sklonil se a podrbal za ušima mohutné zvíře.

Lyrn pohlédl na svého tharna. „No jo, to není špatný nápad…“

Ve tmě zachřestilo kamení. Oba tharnové se naježili a zašvihali

ostnatými ocasy. Jejich páni rovněž zpozorněli a pozvedli kopí. Ze

stínu rozeklaných skal se vynořil další tharn, pak cvoky pobitý

řemen připevněný k jeho obojku a nakonec ruka, která ho svírala.

Dva mladí strážcové se uvolnili. Před nimi stanul třetí člen hlídky, o

polovinu starší, zkušený Tamyr. Obočí měl nakrčené. Ne však proto,

že by na obhlídce našel nepřátelskou stopu. „Slyšel jsem vás,

cucáci,“ zavrčel. „Slyšel jsem, jak jste si stěžovali. Jste Sokolí pařáty

a stěžujete si na své povinnosti?! Rád bych věděl, kdo takové

ufňukance do našich řad přijal! Sokolí pařáty jsou Kauramornovou

osobní gardou a považují si za čest dbát o vojevůdcovo bezpečí.

Ostatní členové by byli poctěni, kdyby tu dnes mohli stát místo

vás!“

Mladíci zahanbeně svěsili hlavy. Tamyr měl pravdu. Dobrovolně

se přihlásili mezi Sokolí pařáty, prošli zkouškou u samotného

Kauramorna, který jim kouzly přečetl myšlenky a přesvědčil se o

jejich oddanosti. Bylo ostudné spílat na tu trochu nepohodlí.

„Do rána nezamhouříte oka,“ pokračoval Tamyr ostře, „jinak vás

osobně…“

Nedokončil. Trojice tharnů najednou zneklidněla. Dravci se jako

na povel zvedli na všechny čtyři a začali hlasitě čenichat. Skrz

vyceněné tesáky se vydralo hrozivé vrčení.

„Co větříte?“ sykl Tamyr a pozvedl kopí. I jeho mladší druhové

vyskočili na rovné nohy a zadívali se směrem, kterým mířily

čumáky tharnů. V spleti velkých balvanů zachřestil štěrk. Tharnové

se rozstěkali jako smyslů zbavení a zacloumali řemeny, až je to

zvedlo na zadní. A strážci je nehodlali držet za každou cenu.

„Útok!“ vykřikl Tamyr a nechal si vodítko svého zvířete

vyklouznout z prstů. „Trhej!“ Akhun a Lyrn pustili své tharny jen o

mžik oka později. Běsnící zvířata zmizela v temnotě. Štěkot

vystřídalo zuřivé rafání. Najednou však skály ošlehl rudý záblesk.

Jeden z tharnů zoufale zaskučel a na kamení zvučně dopadlo

zasažené tělo.

83

„Ne!“ vykřikl Tamyr a s napřaženým kopím se rozběhl k místu

boje. Z tmy zazněl zvučný úder a další štěkavý hlas zanikl v

chraptivém skučení. Tamyra pohltil stín skal. Ozval se náraz,

přidušený výkřik, hrot kopí zazvonil na kamení.

Akhun střelil pohledem po rovněž váhajícím Lyrnovi.

Opět se rudě zablesklo. Hlas posledního tharna zmlkl tak náhle,

jako by mu někdo jediným hladkým seknutím uťal hlavu.

„Na co čekáš, tupče, trub na poplach!“ štěkl Lyrn.

Akhun sáhl po rohu, visícím mu u levého boku. Už ho zvedal k

ústům a rázně se nadechoval, když nočním vzduchem něco

zasvištělo. Kámen velký jako pěst zasáhl mladého strážce do čela.

Akhun se s krví zalitým obličejem sklátil dozadu a narazil zády na

hrbolatou skálu.

Lyrn se přikrčil, svíraje ratiště kopí oběma rukama. Z tmy mezi

balvany vyskočil muž. Měl na sobě mornský oděv, ale strážce se tím

nenechal oklamat. Stačilo mu, že v útočníkových dlaních spatřil

Tamyrovo kopí.

Neznámý se rozběhl proti němu. Lyrn hbitě uskočil před

útočícím kopím a bodl vlastní zbraní. Hrot zasáhl soupeře do břicha,

avšak sklouzl jako po ocelovém krunýři. Zaskočený a rovnováhy

zbavený Lyrn schytal úder násadou kopí do spánku. Zapotácel se. Z

protivníka se před jeho rozostřeným zrakem stala bleskově se

kroutící tmavá šmouha. Další zásah ratištěm směřoval na Lyrnův

zátylek. V strážcově mozku explodovala temnota. V mrákotách se

zřítil přímo na skalní trhlinu. Šmátrající ruka se ještě pokusila

zachytit okraje díry, ale bezvýsledně – prsty sklouzly po hladkém

kameni a Lyrn přepadl do temnoty.

V hlubině jeho tělo hlasitě šplouchlo do podzemního jezírka.

* * *

Kapitán SDPP a jeho android přiskočili k díře. Dole ještě

doznívaly ozvěny strážcova pádu. Pak se rozhostilo hrobové ticho.

Mark a Ray napjatě poslouchali. Žádná reakce. Nikdo neztropil

poplach, nezazněl vyplašený křik, nezadusaly běžící nohy,

nezazvonila tasená ostří. Ticho v hlubině se prohlubovalo.

84

Mark si zhluboka vydechl. S tharny nepočítali, takže se jim

nenápadné odstranění stráží nepovedlo na jedničku, ale vypadalo to,

že jejich plány to přesto nezhatilo. Agent opatrně nahlédl do otvoru.

V hloubce pod ním se zbroj mornského strážce matně leskla

zbloudilým útržkem měsíčního světla, ale jinak v jeskyni panovala

tma jako v pytli. Žádné pochodně zburcovaných strážců svatyně.

„Štěstěna na nás přece jenom nezapomněla, Rayi.“

„O tom není pochyb,“ opáčil android chladně. „Pokud se ten

strašlivý rámus, který jsme ztropili, opravdu ztratil v jeskyních a

nedoletěl až k uším Mornů v chrámu, jsou i mé programy téměř

ochotné připustit, že to je zásah nějaké nadpřirozené bytosti z

lidských pověr.“

Mark se ušklíbl. Žertující android. Tomu by kybernetikové

opravdu nevěřili. „Tak nečekejme, až se Mornové vzpamatují.

Rychle dolů.“

„Jelikož nemáme nic, co by připomínalo provaz, hodláš asi

použít můj antigrav, že?“

„Přirozeně. Jak jsou na tom tvé baterie?“

„Tohle ještě zvládnou. Jeskyně není tak hluboká, let nebude

dlouhý. Chyť se mě, Marku.“

Android aktivoval antigravitaci a dvojice začala sestupovat do

temnoty.

* * *

Úzká, pozvolna stoupající chodbička s podlahou vyhlazenou

sandály dávno mrtvých nebo uprchlých Algionových kněží

nepochybně sloužila na nošení vody z podzemního jezírka do

chrámové kuchyně. Marka a Raye přivedla do dlouhé chodby s

vysokým stropem a zdmi hustě posetými reliéfy a obrázkovým

písmem. Samotný prostor nebyl osvětlený, ale pronikala do něj

ohnivá záře z několika dveří, které do něj ústily.

„Jsme v bočním traktu svatyně,“ zašeptal Ray. „Na opačné straně

je stejný podélný průchod. Oba se táhnou od vstupní haly podél

jednotlivých chrámových lodí až dozadu k obětní síni. Většina

herlénských svatostánků má takovou strukturu. U těch, jež stojí pod

85

širým nebem, odděluje toto úzké nádvoří hlavní budovu a vnější

hradbu.“

„Takže se tudy dostaneme až ke Kauramornovi. Soudím, že bude

úplně vzadu. Pochybuji, že se zdržuje s prostými vojáky.“

„Myslím si totéž. Musíme však proklouznout kolem všech

místností. A dveře se ničím nezavírají.“

„To přece hravě zvládneme,“ vyhlásil Mark sebejistě a vykročil

podél popsané zdi k nejbližším světlem sálajícím dveřím. Z

místnosti pronikal do průchodu hlasný hovor. Ať už tahle síň kdysi

sloužila k čemukoli, muži z Kauramornovy družiny si z ní udělali

jídelnu. Mark bleskově jedním okem nahlédl dovnitř a rychle se zase

stáhl zpátky. Sokolí pařáty. Nejhorší hrdlořezové, fanaticky oddaní

vojevůdci.

Mark pokynul Rayovi. Ten ho opět pevně uchopil, antigrav

tichounce zabzučel a oba se vznesli nad otvor dveří. Android neklesl

k podlaze, pod stropem letěl dál. Dosedli až u posledních dveří

úplně vzadu. Ve skutečnosti to bylo ústí příčné chodby, spojující oba

boční trakty. Vetřelci do ní tiše vklouzli. Uprostřed chodby svítil

obdélníkový vchod do nejzadnější místnosti. Tohle měla být podle

Raye obětní síň, nejdůležitější komnata chrámu, kam kdysi, když tu

ještě sídlili bohové, mohli vstoupit jen nejvýš postavení kněží. Mark

a Ray nedbali na tu svatokrádež a rázně do ní vběhli. Kapitán svíral

v pěsti svou jedinou zbraň, dlouhý zakřivený kinžál, Ray před sebe

mířil ukazováčkem s laserem.

„Ani se nehni, parchante!“ zavrčel Mark na vysokou postavu,

stojící zády ke dveřím u masivního obětního katafalku. „Nemá

smysl klást odpor. Půjdeš pěkně s námi. A ani nemukneš, jinak tě to

bude mrzet!“

Vyzáblý muž se pomalu otočil. Měl dlouhé, světlé, mírně

prořídlé vlasy, které s černým hávem kontrastovaly stejně ostře jako

zlatou nití vyšitý sokol na jeho prsou. Protáhlá, kožnatá tvář zhruba

padesátiletého muže se odporně svraštila.

Kauramorn se usmíval. Tak, že Markův žaludek naplnila ledová

drť.

„Podívejme,“ promluvil světlovlasý s až nepřirozeným klidem.

„Nečekal jsem, že mě admirál Neuman vyčenichá tak brzo.“

86

„Drž zobák, sketo,“ přikročil Mark blíž, zvedaje ruku s kinžálem.

„Nejsme členové Vesmírné policie!“

„Aha, takže Služba pro dohled nad primitivními planetami? Jako

obvykle agent a android.“ Kauramorn vycenil zuby v ještě

hnusnějším úšklebku. „No, na vaší totožnosti stejně nezáleží. Složte

zbraně. Hned!“

Něco v zloduchově sebevědomém, chladnokrevném výrazu

Marka znejistilo.

„Marku?“ ozval se za ním najednou Ray.

Kapitán se opatrně ohlédl přes rameno. Ve dveřích se tísnili

Sokolí pařáty; meče, kopí a štíty v rukou. Výrazy v zachmuřených

tvářích prozrazovaly, že stačí jediné Kauramornovo slovo a umyjí

podlahu horkou krví. Podle šramotu sandálů venku jich byla plná

chodba.

„Víš, že nás nemůžou zabít,“ pohlédl Mark na Kauramorna.

„Kdo říká, že vás chci zabít?“ zachechtal se samozvaný vládce a

prudce zvedl ruce. V očích mu podivně zablesklo.

V tom okamžiku Markovi explodoval mozek. Myslí mu ještě

proběhlo, že to musel být nějaký druh telepatického útoku, ale bránit

se už nedokázal. Jak se kácel k zemi, mlžícím se zrakem postřehl, že

i Rayovi se podlomila kolena. Přepětí v psychickém zesilovači

zřejmě zkratovalo jeho obvody.

Potom se svět kolem agenta SDPP propadl do bezedné temnoty.

10.

No tak, čmuchale, nebylo už dost lenošení? zahřmělo Markovi v

hlavě, jako by mu do mysli promluvil nějaký rozzlobený pohanský

bůh. Neustávající vír blouznivých vizí a drásavých nočních můr se

náhle potrhal a rozlétl do všech stran jako hejno holubů vyplašené

stínem jestřába. O slovo se přihlásila ukrutná bolest hlavy, ale bylo

to pořád lepší než ohavné sny, co ho pronásledovaly v uplynulých…

Hm. Minutách? Hodinách? Nebo snad dnech? Nedokázal to

odhadnout.

Lebkou mu otřásaly dunivé údery. Jak se mu vracelo vědomí,

87

pochopil, že to není jen pocit. Ušní bubínky mu rozechvívaly ozvěny

opravdového bušení – něco kovového intenzivně a drtivě naráželo

do kamene.

Pomalu rozlepil víčka. Naštěstí bylo kolem jen mihotavými

plameny prosvětlené přítmí, žádné bodavé slunce, vrážející do očí

žhavé jehly. Takže byl pořád v chrámu…

„No konečně,“ naklonila se k němu vysoká postava s plavými

vlasy a zlatým sokolem na černém rouchu. „Seber se, pozemšťane.

Svítá. Jak říkají ti zdejší zablešení hňupové, božský sokol už vynesl

v pařátech slunce na oblohu.“ Kauramorn se zachechtal. „Nejvyšší

čas rozpoutat další kolo jatek.“

Mark se zkusil pohnout. Ani trochu ho nepřekvapilo, že má ruce

velice důkladně svázané za zády – spíš by ho udivilo, kdyby tomu

tak nebylo. Ležel na obětním katafalku v zadní svatyni Algionova

chrámu. Podíval se po Rayovi a spatřil ho sedět na podlaze se zády

opřenými o pomalovanou zeď. I android byl spoutaný jako kůzle,

ačkoli to možná ani nebylo potřebné – obličej měl ještě ztuhlejší a

pohled skleněnější než obvykle. Na okolní podněty nijak nereagoval.

„Cos to s ním udělal, hajzle?“ zachraptěl agent.

„Nic vážného. Jen je dočasně mimo provoz. Žádný strach, když

budu chtít, tak ho můžu zase aktivovat. Předtím ale samozřejmě

upravím data v jeho paměťových krystalech. Stejně jako vzpomínky

v tvém mozku, agente.“

Mark vztekle přimhouřil víčka. „Co to blábolíš, mizero? Jak

chceš vstoupit do Rayových datových souborů? Nějak jsem si tu

nikde nevšiml pracoviště plného výkonných počítačů!“

„Nic takového ani nepotřebuji. Všechno mám tady,“ ušklíbl se

Kauramorn a poklepal si ukazováčkem na čelo. „Svým mozkem

dokážu vysílat vlny dostatečně silné na to, abych se mohl libovolně

prohrabovat jak v tvé mysli, tak i v robotových umělých neuronech a

krystalech. Co myslíš, jak se mi podařilo tak rychle zmanipulovat tu

hordu smradlavých primitivů? Do tří měsíců po přistání na této

planetě jsem byl pro ně bohem.“

„Telepatie,“ zachmuřil se Mark. „To jsem předpokládal. Ale tolik

lidí najednou…“

„Ale jdi! Jsou na tak nízké úrovni, že jich zvládám třeba i sto

88

najednou. Kdysi jsem dokázal kontrolovat podstatně vyspělejší

Therránce, tak proč bych nepřiměl k oddané službě tyhle

neandertálce? A od těch, které jsem zmátožil, se víra v mou

božskost, ve vyplnění proroctví a Svatou válku rychle rozšířila mezi

ostatní. Víra je možná nejnakažlivější nemoc ve vesmíru.“

„Takže pocházíš z planety Therra, ano?“ zúžil Mark oči. „Už mi

začíná svítat. Zachytil jsem něco v reportu Vesmírné policie. Něco o

vražedném náboženském kultu…“

„Vražedném?“ Kauramornův úsměv zkřivila křeč. „Nebylo na

něm pranic vražedného, dokud komunitu mých věrných stoupenců

nezačala obtěžovat média.“

„Ano, už si vzpomínám,“ zavrčel Mark. „Policie a zejména

novináři ti šli po krku, protože se mezi tvými přívrženci začaly

množit hromadné sebevraždy…“

„Šlo o dobrovolnou rituální smrt v souladu s mým učením! Jejich

odvážný čin posílil naši víru a poslal jejich duše přímo do ráje!“

„Opravdu? Tak proč se zabíjeli zrovna tví nejzámožnější

nohsledi? Určitě šlo o svobodné rozhodnutí, hlavně po tom, co

podepsali převod veškerého hnutelného i nehnutelného majetku na

účet tvé církve v případě úmrtí! A když se v tom pak začala šťourat

média, najednou na sídlo nejvlivnější televize někdo spáchal

sebevražedný atentát. Ten výbuch si vyžádal téměř pět set

nevinných obětí, ty vrahu prolhanej!“

Kauramorn vycenil zuby, napůl vztekle, napůl v posměšném

úšklebku. „V tvé situaci bych si dával pozor na jazyk, slídile! Ne,

nemůžu tě zabít. Ne snad kvůli ochrannému pásu, s tím bych si

nějak poradil, ale nechci, aby sem vyslali záchranné komando. To

ale neznamená, že ti nemůžu ublížit. V tvém mozku můžu nadělat

takový guláš, že se po návratu necháš přeoperovat na ženskou.

Anebo tě třeba po pár týdnech zachvátí taková schizofrenie, že už

svého androida nebudeš potřebovat – budete dva i bez něj. Nebo je

snad libo deprese završená pěknou sebevraždou? Vyber si. Obsah

tvé kebule je pro mě jen hrouda mokré hlíny – uplácám si z ní, co si

jen zamanu. To, že ti vymažu polovinu vzpomínek na tuto misi a

přinutím tě podat zprávu o přirozeném vývoji na planetě, ber jen

jako zahřívací kolo!“

89

Mark se na něj díval přimhouřenýma očima zpod nakrčeného

obočí.

„Když máš takové úžasné schopnosti, ničemo,“ ucedil, „proč jsi

ovládl zrovna kočovné stepní kmeny? Žijí v bídě a špíně. Mohl ses

přece dostat přímo do paláce v Zarainu, poblouznit samotnou

císařovnu a zmocnit se rovnou celého Herlénského impéria…“

„Teď mě udivuješ, agente,“ povytáhl Kauramorn obočí. „Copak

ses na svých misích na primitivních planetách nenaučil nic o

postupnosti vývoje? Každá vyspělejší civilizace jednou dosáhne

jistého stupně dekadence. Je nutné vymýtit to, co zahnívá, a

napumpovat do zkornatělých cév novou, čerstvou krev. Tu vždy

představovaly barbarské národy. Srazí na kolena všechno staré a

slabé, uloupí moudrost a vybudují na ruinách umírajícího světa

novou civilizaci, mnohem vyspělejší, životaschopnější a silnější.

Pocházíš ze Země, nemám pravdu? Vzpomeň si na říši Mongolů v

Číně, na arabské státy na zříceninách Babylonie či Egypta, na

vikingskou expanzi. A stejně tak tomu bude tady. Jednoho dne

budou Mornové vládnout na území dnešního Herlénského císařství a

z jejich síly povstane nové, dravější, neporazitelné mocnářství…“

„A co když ten čas ještě nenastal?“ nadhodil Mark. „Co když

přirozený vývoj na planetě ještě nehodlal dát Mornům šanci? Když

to násilím urychlíš, můžeš způsobit úpadek a zkázu obou národů…“

„O to se už ty nemusíš starat. Tahle planeta se pro tebe brzy stane

jen matnou, bezvýznamnou vzpomínkou. A já budu dál určovat

vývoj, jeho tempo i směr. Něco ti řeknu. Tohle mě baví mnohem víc

než zkoušet změnit svět prostřednictvím náboženského kultu.

Zpočátku jsem svůj útěk do tohohle zapadákova považoval za krok

zpátky, připadal jsem si tu jako ve vyhnanství. Ale kdepak. Je to můj

opravdový nový domov a čeká mě tu ohromující budoucnost. Od

prvního dne mne tu považují za boha. Jak dlouho by mi to trvalo na

Theře?“

„Něco ti řeknu,“ zkřivil Mark ústa. „Určitě sis to už přečetl v mé

mysli, ale stejně mám chuť ti to povědět. Jsi nemocný. Žádný bůh.

Jen prachobyčejný pošahaný megaloman.“

„Který bůh netrpí velikášstvím?“ zachechtal se Kauramorn a

narovnal ramena. „Dost řečí. Mornové jsou připraveni prolévat za

90

mě krev. Tak ať jejich meče nečekají. A vás dva bereme s sebou.

Nemám teď čas hrát si s vašimi mozky a tady vás nenechám, protože

byste se určitě pokusili o útěk. Chci vás mít po celý čas pěkně na

očích.“

Venku na chodbě zazněly rychlé kroky. Ve dveřích se objevili

mornští ozbrojenci.

„Právě včas,“ pohlédl na ně Kauramorn. „Seberte ty zrádce!

Půjdou s námi, aby na vlastní oči viděli, jak rozdrtíme jejich

prokleté spojence!“

Strážcové beze slova sebrali zajatce. Ray v jejich rukou visel jako

pytel brambor. Pořád byl ještě „v bezvědomí“.

Jak je vlekli chrámem, Mark pochopil, co znamená to

neustávající bušení, znásobující jeho už tak dost silnou bolest hlavy.

Mornové vším, co měli po ruce, tloukli do maleb, reliéfu a soch a

odstraňovali z nich podobizny herlénských bohů. Když vyšli z brány

svatyně a Markovy oči probodly jehly slunečních paprsků, zaslechl

údery i nad sebou. Zamžoural tím směrem a zděšeně zjistil, že

kočovníci na příkaz svého vůdce vyšplhali i na sochy Algiona a

Aštabar a změnili jejich vznešené obličeje na beztvaré zbytky

otlučeného kamene.

„Pitomý fanatiku, tohle se ti taky připíše na účet,“ zavrčel kapitán

Stone, ale nikdo ho neslyšel, protože když Kauramorn vykráčel z

chrámu, údolí vyschlé řeky naplnil pozdravný řev z tisíců hrdel.

Mornové vyskočili do sedel a když vojevůdce ukázal na západ,

horda za bojovného volání a rachotu kopyt vyrazila vstříc dalšímu

krveprolití.

* * *

Herlénové v noci nezaháleli. Ústí soutěsky zasypali balvany,

takže Morny přicházející korytem řeky teď čekala mohutná

kamenná barikáda, zvedající se mezi stěnami rokle do výšky

dobrých pěti metrů. Vrchol té provizorní hradby se ježil chocholy

přileb, hroty kopí a napjatými lučišti, prozrazuje tak slušný počet

číhajících herlénských válečníků. Stejně tak byly odhodlanými,

trpělivě čekajícími lučištníky obsypané vrcholky všech útesů kolem.

91

Dnes už se Herlénové nemuseli skrývat.

Zahučely rohy a mornská armáda se zastavila těsně za hranicí

dostřelu nepřátelských luků. Vítr, vířící v údolí, trhal na kusy

mračno dvourožci zvednutého prachu a metal je mezi skaliska.

Hejna mrchožroutů, kteří až do příchodu vojska hodovali na

mrtvých z předešlého dne, teď kroužila nad údolím a plnila vzduch

podrážděným skřekem.

„Nuwre se činil,“ utáhl Mark a provokačně se usmál na

zachmuřeného Kauramorna. Periony s dvěma zajatci přivázanými v

sedlech tahali za sebou členové vůdcovy osobní gardy, takže agent

SDPP a jeho android byli pořád v Kauramornově těsné blízkosti.

„Tenhle obranný zásek nezdoláte, ani když budete útočit tři dny bez

přestání. Ztratíš tu své nejlepší muže, a to se ani nepřiblížíte k

hranicím říše.“

„Drž hubu, zrádče!“ počastoval ho Kauramorn ošklivým

pohledem. „Věř mi, tahle obrana padne nejpozději do dnešní

půlnoci. Mí špehové našli v skalách stezku vedoucí za herlénské

pozice. Už za tmy jsem tam vyslal patnáct set mých

nejkrvelačnějších hrdlořezů. V okamžiku, kdy budou Černovlasí

nejvíce soustředění na odrážení našeho soustředěného tlaku, ta

smečka vedená zabijáky z řad Sokolích pařátů jim vpadne do zad. A

tím Nuwremu odzvonilo. Vlastně jsem ti lhal. Dosáhneme vítězství

už mnohem dříve – princovu hlavu si napíchnu na oštěp ještě před

soumrakem.“

Mark rozdrtil mezi zuby kletbu. Kauramorn mu však více

nevěnoval pozornost – pobídl svého periona a vyjel na vyvýšené

místo na břehu. Černý háv za ním vlál jako cár temnoty z hlubin

země.

„Kupředu, synové Sokola!“ vykřikl tak, že ho muselo být slyšet

snad až k čelnímu šiku jezdců daleko vepředu. „Pomstěte své včera

padlé bratry! Usekněte každou černovlasou palici a každou hnátu

svírající prapor se znamením prašivého gwara! Zabíjejte a nebojte se

Smrti, protože ti z vás, kdo padnou ve jménu Svaté války, budou

sedět v síních předků na nejčestnějších místech! Útok! Ve jménu

Argamorna!“

Rohy zahřměly, kopyta zaduněla, údolí naplnil ohlušující válečný

92

pokřik.

„Kaura-morn! Kaura-morn! Kaura-morn!“

Kočovnická horda, i po včerejším výprasku pořád hustá a

nesčetná, se hnula dopředu jako masa mravenců, nalákaná sirupem

politou hlavou odsouzence zakopaného po krk v zemi.

Vzápětí zavřeštěly i herlénské trubky a vzduch mezi skalisky a

čelem té zdánlivě nezastavitelné živé povodně zhoustl šípy, oštěpy a

kameny.

Kauramorn se smál jako choromyslný.

11.

„Gertak!!!“

„Argamorn!!!“

Slunce se přehouplo přes zenit. Útok, trvající už něco přes dvě

hodiny, neustával. Herlénové kropili Morny smrtícím deštěm, avšak

kočovníci bušili do obranné linie znovu a znovu, jako vlny

mořského příboje, jež se nezaleknou ostrých pobřežních útesů a dál

útočí s nezmenšenou silou. Vnější strana kamenné barikády v rokli

už byla rudá krví. Mornové s nepříčetným řevem lezli po vrstvě

svých padlých soukmenovců a na vrcholu zátarasu se střetali s

neústupnými Herlény. Už dávno došlo i na meče a kopí a ukázalo se,

že proti pevným krunýřům a okovaným štítům Herlénů zbraně

kočovníků obstojí jen velice těžko. Navíc útok na samotnou

barikádu byl řídký, protože než k ní Mornové dorazili, jejich řady

výrazně protrhala herlénská lukostřelba a kamenné krupobití.

Mark sledoval bitvu z vyvýšeného stanoviště Kauramornovy

suity na strmém břehu. S nemalým zadostiučiněním pozoroval, jak

se fanatikova jistota láme a míchá s čím dál častějšími záchvaty

vzteku a obav.

„Kde jsou ti bastardi, co měli Černovlasé obejít zezadu?“ štěkal

na své gardisty, jako by oni znali odpověď. „Už dávno přece měli

vpadnout Nuwremu do týla a podťat Herlénům podkolenní šlachy!

Kde trčí? Jsou snad tak líní, že se za půl dne nedokázali přesunout

na místo určení?“

93

Možná zabloudili, vstoupil mu Mark do mozku uštěpačnou

poznámkou.

Drž zobák, čmuchale, nebo své rozhodnutí nechat tě naživu

přehodnotím hned tu na místě!

Boj pokračoval s neutuchající zuřivostí. Uběhla další hodina a

útok na zadní pozice Herlénů nepřišel. Soustředěný tlak Mornů

pořád nepřinesl žádné výsledky. Hradba v soutěsce zůstávala

nepokořená, ztráty Herlénů byly zanedbatelné, zatímco kočovníků

padlo už několik stovek, možná i tisíc.

„Pane,“ nevydržel to jeden z kmenových náčelníků a obrátil se ke

Kauramornoví, „tohle je šílenství! Zavel k ústupu! Ať si muži

odpočinou, přeskupí se, soustředí roztříštěné síly. Počkáme, až udeří

muži vyslaní do týla Černovlasých a v tom okamžiku zaútočíme

znovu! Sevřeme je v kleštích!“

Kauramorn se naklonil v sedle a zuřivě udeřil odvážlivce pěstí do

obličeje. Muže to tak zaskočilo, že ačkoli to byl kus chlapa, sklátil se

z periona a skutálel se několik metrů po strmém břehu. „Žádný

mudrlant mi nebude říkat, jak mám vést bitvu!“ štěkl vůdce na

ostatní jezdce, mlčky zírající na ten výjev. „Na to, co říkal, jsem už

přišel i sám. Trubte k ústupu, všiváci!“

Rohy opět zahučely a bitevní vřava téměř okamžitě polevila.

Mornové v čele útoku bez váhání otočili periony a s úlevou unikali z

lijavce šípů a kamenů. Ti na barikádě spěšně slézali z krví kluzkých

balvanů a hromad mrtvých. Na útěku se jim herlénské šípy

zabodávaly mezi lopatky a ostudně je srážely obličeji do písku.

Vlna kočovníků se lila pryč od útesů a stejně, jako ustupující

příboj nechává na pláži chaluhy a drobné mořské živočichy, i po

Mornech zůstala spousta mrtvol, chcíplých perionů, zbraní a téměř

jednolitá krvavá skvrna v podupaném písku. Herlénové na zátarasu i

na vrcholcích skalisek sborově zařvali – byl v tom kus triumfu, ale

také únavy.

„Kauramorne!“ zakřičel někdo přes údolí. „Slyšíš mě,

Kauramorne?!“

Mornové zvedali zraky za tím hlasem. Na okraji skaliska stanul

ramenatý muž v honosně tepaném pancíři.

„To je Nuwre,“ řekl Mark, mhouřící oči před sluncem.

94

„Něco pro tebe mám, parchante!“ zařval vůdce Herlénů,

rozmáchl se a hodil něco za ustupujícími Morny. Bylo to kulaté a

vlála za tím hříva plavých vlasů, takže nebylo pochyb, jaký dárek

princ svému soupeři posílá. Jeden z jezdců v úvalu odvážně pobídl

periona k místu dopadu, v cvalu se shýbl ze sedla a šikovně popadl

useknutou hlavu. Herlénové po něm nestříleli, takže se v bezpečí

dostal zpátky a skrz rychle se rozestupující dav jezdců cválal k

vojevůdcově stanovišti. Tam zastavil a s obavou v očích natáhl ruku

s tím podivným herlénským poselstvím ke Kauramornovi.

Mezi mornskými náčelníky zavládlo mlčení tak hluboké, že bylo

slyšet i bzukot much. Markovi bledý obličej nebožtíka, zírající zpod

rozcuchaných, krví slepených vlasů, nic neříkal. Záhy však dostal

vysvětlení, komu hlava patřila.

„Takže je dostali,“ zachraptěl Kauramorn. Snažil se tvářit

neochvějně, ale své překvapení a zděšení nezamaskoval.

„Útok odzadu nepřijde,“ ozval se znovu muž, jehož vůdce pěstí

srazil z periona. „Pokud je mrtvý velitel, určitě zabili většinu oddílu.

Museli vědět, že se je pokoušíme obklíčit, počítali s tím. Rozestavili

na skalních stezkách hlídky a…“

„Zmlkni, tupče, nebo tu tvou užvaněnou hubu ucpu tvým

vlastním uříznutým přirozením!“ utrhl se Kauramorn. Vztekle vytrhl

jezdci useknutou hlavu z prstů a mrštil jí dolů ze srázu. „Odhalili

naši lest, no a co?! Nepřestaneme útočit, dokud neprorazíme! Trubte

do útoku, hned!“

Než však muži s rohy stihli splnit rozkaz, do napjatého ticha v

údolí opět zahřměl hlas z útesů. Tentokrát to však nebyl princ

Nuwre.

„Ty, jenž se nazýváš Kauramornem! Chci s tebou mluvit!“ Vůdce

kočovníků střelil k vzdálené siluetě mluvčího žhnoucím pohledem.

„Kdo je zas tohle?“

„No tak, samozvanče! Pojeď blíž, jestli se pod tím zlatým

sokolem na tvém rouchu skrývá aspoň kousek odvahy! Mám pro

tebe nabídku! Vyslechneš mě, nebo jsi zbabělý jako pouštní krysa?!“

Markpovytáhl obočí. „Guldir.“

Mezi náčelníky to zašumělo. Kauramorn jim už nějakou dobu

tvrdil, že jejich bývalého chána zlikvidovaly Sokolí pařáty na útěku

95

k herlénským hranicím. Teď tu ale stál před nimi živý a soudě podle

síly jeho hlasu, i naprosto zdravý.

„Vyzývám tě, lháři!“ zahřměl Guldir opět. „Pojeď blíž! Nebo si

snad myslíš, že jsem duch? Žádný strach, jsem pořád člověk z masa

a kostí!“

Kauramorn s nenávistně zkřivenými ústy pobídl svého periona.

Celá jeho suita, včetně dvou svázaných zajatců, ho rychle

následovala. Oškubané prapory se znamením zlatého sokola jim

pleskaly nad hlavami, až se z nich prášilo.

Vojsko Mornů se rozevřelo jako Rudé moře před Mojžíšem.

Kauramornova družina beze spěchu, majestátně proklusala vzniklou

uličkou úplně dopředu a vyjela před první šik, až na hranici dostřelu

herlénských luků. Tam Kauramorn trhl otěžemi a vztyčil se ve

třmenech.

„Co chceš, psanče? Vidím, že ses spřáhl se svými někdejšími

úhlavními nepřáteli a sloužíš jim jako dobře vycvičený tharn. Copak

se tvá páteř proměnila v bláto?!“

„Právě naopak, stojím tu se vztyčenou hlavou a mluvím jen sám

za sebe!“ stoupl si starý válečník až na úplný okraj skaliska, aby ho

Mornové dobře viděli. „A teď tě tu přede všemi vyzývám na souboj,

hade!“

„Cože?!“ zařehtal se Kauramorn. „To snad nemyslíš vážně, ty

starý blázne!“

„Je to prastarý mornský zákon! Jako vyslanec bohů bys ho měl

znát! Kdysi mezi stepními kmeny platilo, že kdokoli může chána

vyzvat na souboj a se zbraní v ruce se ucházet o pozici vůdce všech

jezdců! A já tě podle této prastaré, ale stále nezapomenuté tradice

vyzývám!“

Hučení Mornů se prohnalo údolím jako udivený povzdech

nějakého obrovitého tvora.

Kauramorn se s patrným zmatkem v obličeji rozhlédl po tvářích

náčelníků, stařešinů a družiníků kolem. „Co to ten pitomec blábolí?

Jaký souboj, jaký zákon?!“

„Ty nevíš?“ ozval se muž s rozbitými ústy. Za to, jak ho vůdce

přede všemi zostudil, v něm teď doutnal vztek a touha po odplatě.

„Je to boží soud. Zákon silnějšího. Mornové ho vždy ctili, ačkoli už

96

dávno ho nikdo neuplatnil.“

„Tak co, Kauramorne?!“ křičel Guldir ze skály. „Máš odvahu

postavit se mi se zbraní v ruce? Tys mi mé postavení uloupil lží,

intrikami a zákeřnými vraždami! Já tě čestně vyzývám na souboj

muže proti muži! Přísahám při Argamornovi, že si to, co mi patřilo,

zase vezmu!“

Mark jen zíral. V prohlubujícím se tichu se mu v mysli zhmotnil

Guldirův zasmušilý obličej z uplynulých dní a opět zazněla slova o

tom, že musí stůj co stůj něco podniknout. Něco, co ukončí Svatou

válku a zachrání tak tisíce mornských, ale i herlénských životů.

Kauramorn váhal. Oči měl těkavé, obličej pobledlý.

Copak, lumpe? promluvil mu Mark vnitřním hlasem do mozku.

Jsi v úzkých? Tohle už neodvrátíš žádnou telepatií. To staré vědomí,

tu zakořeněnou tradici, ten zákon v myslích Mornů nijak nepotlačíš.

Musíš Guldirovu výzvu přijmout, jinak se jejich víra v tvou božskost

zlomí jako stéblo slámy…

Vypadni z mé hlavy, čmuchale! opáčil Kauramorn tak rázně, že se

Mark zkroutil v sedle bolestí a před očima se mu roztancovaly černé

kruhy.

„Přijímám!“ zakřičel muž v černém vzhůru. „Jsi starý a slabý,

Guldire! Uříznu ti kebuli a ponesu ji na oštěpu do Svaté války jako

znamení zhouby, která čeká všechny naše nepřátele!“

Mornové odměnili tu odpověď nadšeným pokřikem. I Guldir se

divoce, vztekle zasmál a udeřil pěstí proti nebesům. Herlénové to

všechno sledovali s vykulenýma očima.

* * *

Mark rozdýchával telepatický úder. Když se konečně

vzpamatoval a zaostřil zrak, Kauramorn už měl na hlavě nýty

pobitou přilbu z tvrdé kůže a zlatý sokol zmizel pod barbarským

pancířem spleteným z železných řetízků. Na levé předloktí mu

nasunuli kulatý štít, k boku připjali pouzdro se zakřiveným mečem a

do ruky strčili dlouhé kopí.

Pak z krvavé barikády v rokli slezl Guldir a skupinka Mornů k

němu spěchala s osedlaným perionem a stejnou výzbrojí. Jakmile se

97

jeho mozolnaté dlaně dotkly řemenů, násad a rukojetí, na jaké byl

zvyklý od útlého mládí, pod prošedivělými vousy se roztáhl úsměv.

Vyceněné zuby mu daly podobu vzteklého tharna.

Na Kauramornův pokyn se ústí jednoho rohu zvedlo k nebi a do

útesů udeřilo pronikavé troubení. Herlénové poposedávali na svých

pozicích na skalách, Mornové se tlačili dopředu a na vyvýšené

břehy, aby viděli duel. Něco takového žádný z nich dosud nezažil.

Bitva chánů!

Mark na chystající se soupeře hleděl s neskrývanými obavami.

Došlo mu, že to nebude vyrovnaný boj. Kauramorn bezpochyby

postrádal Guldirovu zručnost v jezdeckém umění a zacházení se

zbraněmi, ale na tom teď pramálo záleželo. Pokud ochromí chána

stejným telepatickým útokem jako Marka a Raye, může být o

výsledku rozhodnuto dřív, než protivníci poprvé zkříží zbraně. A že

ten prokletý fanatik nebude váhat s použitím nečestných prostředků,

o tom Mark ani na okamžik nezapochyboval.

Horečnatě hledaje v mysli východisko, s chabou nadějí pohlédl

na Raye. Androidův obličej však byl pořád netečný. Bylo to pouze

na Markovi. Co ale mohl dělat?

„Připraven na smrt, starče?!“ zakřičel Kauramorn skrz volné

prostranství mezi mornskými šiky a Herlény obsazenými útesy.

„Brzy se připojíš ke svým synům v záhrobní bažině, kde tonou

všichni zbabělci a zrádci!“

Guldir místo odpovědi jen temně zavrčel a pobídl periona. Jak

sjížděl po mírném břehu pod kamenným zátarasem na dno

vyschlého koryta, dvourožec na každém kroku přeskakoval mrtvoly

Mornů. Ptáci kroužící na zlatistém nebi hlasitě krákali do napjatého

ticha, jako by se těšili, že k jejich hostině brzy přibude další tučné

sousto. Guldir jim věnoval krátký zamyšlený pohled a potom sklonil

zrak k soupeři. Oči mu žhnuly jako dva uhlíky v rozfoukaném

ohništi.

„Tak pojď, falešný vládce!“ vykřikl a pozvedl kopí. „Ať

mrchožrouti nečekají!“

„To na tvých střevech se budou hostit!“ houkl Kauramorn a

vrazil perionovi paty do slabin. Guldir pobodl své zvíře jen o

sekundu později.

98

Dva po zuby ozbrojení nepřátelé vyrazili proti sobě, oba s

pozvednutými štíty a dlouhými kopími zaklesnutými v podpaží jako

dva středověcí rytíři na turnajovém kolbišti. Tady však nešlo o

přízeň usměvavé šlechtičny na tribuně. V sázce byly osudy celých

národů.

Mark zadržel dech. A tisíce bojovníků s ním.

* * *

Rachot kopyt znásobily tucty ozvěn. V okamžiku, kdy se zvířata

dostala jedno druhému na dosah, oba jezdci vykřikli a každý z nich

prudce bodl proti soupeři.

Kauramornovo kopí propíchlo jen vzduch, no Guldirův hrot

neomylně třískl do soupeřova štítu. Tak mocně, že se násada zlomila

a vzduchem zasvištěly ostré třísky. Kauramorn se zakymácel v sedle

a moc nechybělo, aby se zřítil mezi mrtvá těla. Nějakým zázrakem

se však na dvourožci udržel a zatímco se zvířata od sebe vzdalovala,

vytáhl se zpátky a opět získal rovnováhu.

Mornové zahučeli. Tlačenice ještě zhoustla – každý se snažil

dostal na místo s lepším výhledem. Ti, kdo takové štěstí neměli, se

hlasitě dožadovali zvěstí o průběhu boje.

Guldir škubl otěžemi, rázně otočil periona a zahodil pahýl kopí. S

divokým, ne zcela příčetným smíchem tasil meč a znovu kopl zvíře

do slabin. I Kauramorn se už obrátil. Bojovníci podruhé vyrazili

proti sobě.

Dělilo je ještě dobrých dvacet metrů, když to přišlo. Markovým

nitrem otřáslo něco jako neartikulovaný, bolestivý výkřik. Znělo to

stejně, jako když ho Kauramorn včera v noci poprvé telepaticky

ochromil. Nebylo pochyb – samozvaný vládce Mornů udeřil na

protivníka svou psychickou silou. Kromě telepaticky nadaného

Stonea a Guldira, na něhož byl úder přímo směrován, to zřejmě

nikdo jiný nepocítil. Mark syčivě zaklel, otřásl se jako mokrý pes,

přemohl bolest a střelil pohledem po Guldirovi. Chán očividně

znejistěl v sedle, jako by ho náhle přepadla slabost či nevolnost. Štít

i meč mu najednou ztěžkly v rukou a poklesly.

Vzápětí se jezdci srazili. Guldir v poslední chvíli sebral zbytky

99

vědomí a přece jen pozvedl proti soupeřovu kopí štít. Hrot jiskřivě

třískl do kování. Guldir se zvrátil v sedle a tvrdě se zřítil do prachu.

Jeho perion splašeně cválal dál.

Vojsko zahučelo ještě hlasitěji. Mark sebou škubl v instinktivní

snaze nějak do nepoctivého boje zasáhnout, ale marná snaha – ti, co

utahovali uzly na jeho zápěstích, si dali záležet.

„Co se děje, starče?!“ vykřikl Kauramorn posměšně, když obrátil

dvourožce. „Vypadáš, jako bys už měl smrt na jazyku!“

Guldir se nadzvedl na lokti, setřásl z paže rozštípnutý štít a téměř

poslepu nahmatal v krvavém písku jílec spadlého meče. Obličej měl

zkroucený bolestí a jedině Mark věděl, že to není od tvrdého pádu,

ale od soustavného Kauramornova náporu na jeho mysl. Chán se s

námahou zvedl, křečovitě svíraje rukojeť meče. Potácel se jako

opilý.

Kauramorn se pohrdavě ušklíbl, pobídl dvourožce a sklonil kopí.

Očividně hodlal soupeře propíchnout jako prase před rožněním.

Guldir musel vybojovat strašlivý vnitřní zápas, jen aby dokázal

zaujmout bojový postoj a pozvednout meč. Mark málem odvrátil

zrak, aby neviděl chánovu potupnou porážku…

Marku! pronikl náhle trýznivými ozvěnami Kauramornova

psychického tlaku jasný vnitřní hlas. Agent jako by dostal elektrický

šok. Překvapeně se ohlédl. Ray náhle zamrkal a narovnal se v sedle.

Rayi?! Co…

Pozor, Marku! Chraň si mysl, jak jen můžeš! Tohle bude silné!

Ať ti to neuvaří mozek!

Kopyta zrychlovala. Prach vířil. Mornové i Herlénové viseli na

Kauramornovi vytřeštěnými pohledy. Nikdo z nich nepochyboval o

tom, že Guldirovi teď bude zasazen smrtelný úder…

Kapitán SDPP v poslední chvíli odpojil mysl od všech

telepatických proudů a pokusil se je vytěsnit ze své hlavy. Přesto ho

Rayův náhlý vnitřní úder velice drsně zasáhl a téměř fyzicky s ním

zacloumal. Muselo to být ještě silnější než Kauramornův včerejší

výpad v Algionově chrámu. Androidův psychický zesilovač šlapal

na plný výkon a nevýslovné vypětí jen zázrakem nezpůsobilo zkrat

ani mu nespálilo baterie.

Teď to byl Kauramorn, komu se málem rozskočila lebka. Od

100

Guldira ho dělilo sotva deset metrů, když s ním náhle škubl

neviditelný náraz a kopí se vychýlilo ze směru. Naopak starý chán se

náhle vzepjal a do paží se mu nečekaně vrátila síla. Vykřikl a mocně

máchl mečem. Čepel přesekla dřevec kopí sotva palec od jezdcovy

pěsti. Zmátožený Kauramorn klesl zády na dvourožcův zadek a když

zvíře přeskočilo jednu z mnoha perioních zdechlin, sklouzl z něj a

dopadl obličejem do krvavého písku.

Morny jakoby zachvátilo davové šílenství. Překřikovali se, strkali

jeden do druhého a rohy perionů do sebe v té tlačenici hlasitě

narážely. Každý chtěl vidět aspoň něco z dění na bojišti u soutěsky.

Kauramorn se pomalu zvedl na všechny čtyři. Třásl hlavou jako

býk, kterého řezník neudeřil palicí po čele dost silně. Na zpocený

obličej se mu nalepil prach, takže vypadal jako mlynář po celém dni

u žernova…

Ty hromado drátů! vyslal vztekle k Rayovi. Došlo mu, odkud

nečekaný útok přišel. Nechám tě rozbít na kousky a z tvých čipů si

udělám náhrdelník!

Můžeš to zkusit, zahučel android. Pokud ovšem přežiješ tohle!

Kauramorn zvedl hlavu a sprostě zaklel. Guldir se k němu rychle

blížil. Výraz jeho tváře naznačoval, že slova jako slitování jsou dnes

pro něj neznámé pojmy.

„Vstávej, svině!“ procedil skrz zuby. „Vstávej a chop se meče.

Chci tě zabít v poctivém boji. Na tomto místě a v tuto hodinu končí

všechny intriky, lži, bodnutí do zad i tvá zákeřná kouzla. Odteď

bude mluvit jenom ocel – ta nikdy nelže a vždy pravdivě ukáže na

toho mocnějšího! Ocel je pravým nástrojem božího soudu!“

„Takové žvásty,“ zachraptěl Kauramorn, vyplivl slinu plnou

skřípavých zrnek písku a vstal, „si můžeš strčit hádej kam!“

Dvě zakřivené čepele se zableskly v záři narudlého odpoledního

nebe. Meče zazvonily, v místě střetu zavířil obláček kouře, na

ostřích se objevily zuby. Soupeři zasténali a uskočili od sebe, ale

téměř okamžitě se vrhli do nového útoku. Rychle se vzpamatovávali

z telepatického ochromení, divoce proudící krev jim vyplavila z

mozků zbytky bolesti.

Výměna úderů byla čím dál divočejší a rychlejší. Kauramorn

kupodivu nebyl tak špatný šermíř, jak by se od přivandrovalce z

101

planety na úplně jiném stupni vývoje dalo čekat. Odrážel Guldirovy

zuřivé výpady hbitě a rázně. V jednom okamžiku dokonce přešel do

nečekaného protiútoku. Chán zaskočeně couvl a klopýtl o jedno z

mrtvých těl. Kauramorn toho bleskově využil – jeho čepel pronikla

soupeřovou obranou a zařinčela na kroužkovém pancíři pár

centimetrů nad opaskem. Guldir překvapeně uskočil. Bolest ho

přiměla sklonit zrak. V pancíři zela trhlina a na kovových kroužcích

se objevila třpytivá rudá vlhkost.

„Copak?“ ušklíbl se Kauramorn a znovu si odplivl. Pot zbrázdil

jeho zaprášenou tvář několika stružkami, takže teď vypadal jako

divoch s válečným pomalováním. „Myslel sis, že jsi nezranitelný?“

„Jenom škrábnutí,“ zavrčel starý chán a po způsobu raněného

zvířete přešel do zuřivého protiútoku. Kauramorn byl nucen rychle

ustupovat. Zdálo se, že vztek v Guldirovi narůstá a hoří čím dál

mocnějším plamenem. Chánův meč se proměnil v poletující bílý

paprsek. Kauramorn ztratil orientaci v té rychle tkané pavučině

záblesků a jeho vlastní čepel ztratila důraz a přesnost. Opět vnitřně

vykřikl, aby protivníka vyhodil ze smrtícího rytmu, avšak Guldirova

mysl byla v té chvíli jako kus žuly – telepatický úder se o ni rozbil

jako kapka vody o kámen.

Vzápětí chánova čepel zasáhla. Páravý zvuk rázně ukončil sérii

mrštných pohybů – oba duelanti náhle zcepeněli.

Shromáždění strnulo. Od prvních šiků se masou Mornů šířilo

zaražené ticho.

Po ostří Guldirova meče skanula jediná rudá krůpěj. Chán o krok

ustoupil. Kauramorn zasténal a zbraň mu vyklouzla z prstů. Chytil

se levou rukou za pravý biceps. Široký rukáv černého hávu měl

rozpáraný od zápěstí až po rameno. Tepna zřejmě nebyla zasažena,

ale proud krve byl stejně silný. Kauramorn se zapotácel a vypoulil

očí na soupeře, který pomalu pozvedl meč nad rameno. Ostří mířilo

na samozvancův krk.

„Takový je zákon,“ zasyčel Guldir. „Bohové rozhodli. A jen čistě

mezi námi – z tvé lebky si udělám pohár na víno.“

„Nemůžeš mě zabít,“ zachraptěl Kauramorn. „Jsem vyslanec

bohů, vojevůdce předurčený prastarými proroctvími, zosobnění

Svaté války!“

102

„A taky jsi poslední, kdo tomu věří,“ ucedil Guldir a rozmáchl se

k smrtícímu úderu. Kauramorn vytřeštil oči. V náhlém návalu

strachu mu změkly klouby. Padl na kolena.

Marku? zeptal se Ray spěšně. Neměli bychom tomu zabránit?

Proč jako?

Ten lotr by měl být odevzdán do rukou Vesmírné policie a

podroben vyšší spravedlnosti Pozemské unie!

Ani nápad, Rayi, uťal Mark pevně. Zapomněl jsi, jak pracuje náš

soudní systém? Proces by trval roky a kdo ví, zda by z toho ten

parchant nakonec nevyváži pro nedostatek důkazů. Nadělal už dost

zla! Takový konec si stokrát zaslouží. Chtěl tuhle planetu ovládat,

tak ať se teď podrobí jejím zákonům.

Marku! Někdy mám dojem, že tě ty mise na divokých planetách

proměnily v obyčejného barbara!

Lichotíš mi, Rayi.

Guldir se rozkročil. Obličej měl tvrdý, neproniknutelný. Jen

mírná vlhkost v očních koutcích prozrazovala, že vnitřním zrakem

teď vidí své mrtvé syny. Nikdo k němu ale nestál tak blízko, aby si

toho mohl všimnout.

Jeho meč opsal v krví páchnoucím povětří zářivý oblouk. Udeřil

rychle, přesně, hladce. Kauramornovy plavé vlasy se sesypaly do

prachu.

* * *

Údolím Písečné řeky se rozlévalo zaražené ticho – jako hustý kal,

který pohltí vše živé a udusí každý hlas. Mornové si zprávu o

vojevůdcově smrti předávali jen šeptem a významnými pohledy,

jako by tomu nemohli uvěřit. Herlénové nahoře na skalách a na

zátarasu v rokli pevně svírali v dlaních své zbraně a čekali, co se

bude dít. Pořád tady byla možnost, že útok bude pokračovat.

Guldir s krvavým mečem v jedné a s Kauramornovou hlavou v

druhé ruce došel k opodál postávajícímu perionovi a vytáhl se do

sedla. Pobídl zvíře k houfům svých soukmenovců a zvedl krvavou

trofej vysoko nad hlavu.

„Vidíte?“ zavolal a v tom tichu se jeho hlas rozléhal do daleka.

103

„Tohle zbylo z vašeho vůdce! Z toho, jehož jste považovali za

věštbami určeného vyvoleného, který vás povede do Svaté války.

Slíbil vám drtivé, slavné vítězství, ale podívejte se kolem! Sklízeli

jste tu jenom smrt a vaší kořistí byl kámen a písek rozdupaný v

krvavé bláto! Tolik padlých, a to vás takzvaný Kauramorn ještě

nepřivedl ani na herlénské hranice!“

Chán projížděl podél čelního šiku a ukazoval useknutou hlavu

všem. Z hladce uťatého krku na něj dopadaly kapky lepkavé, rychle

tuhnoucí krve.

„Řekl jsem vám to tenkrát, a zopakuji to ještě jednou! Byl to jen

šarlatán, proradný čaroděj, pytel lží! Poblouznil vás svými kouzly a

vy jste před ním bili čely o zem a na mne, potomka prastaré

vladařské linie, jste poštvali tharny! Jenomže já jsem přežil a teď

jsem zpátky a držím v ruce tuto chladnoucí kebuli. Myslíte, že

kdyby jejího majitele skutečně poslal Argamorn a dřímala v něm

božská síla, že bych ho dokázal porazit? Že by obyčejný smrtelník

mohl useknout lebku pravému vyvolenému?!“

Shromáždění zašumělo. Guldir dojel až k vzdálenému břehu, tam

obrátil periona a jel zase zpátky, tentokrát rychleji.

„Titul chána mi opět právem náleží! Kdo by snad o tom

pochyboval, ať teď a na tomto místě bez meškání vystoupí a vyzve

mě na souboj stejně, jako jsem já vyzval tuhle svini!“

Dojel do středu čelního šiku a tam zastavil. Neklidně

podupávající perion kopyty rozhazoval krví nasáklý písek.

„Nikdo?!“ zakřičel Guldir. „V tom případě jsem opět vaším

vojevůdcem!“

Něco v jeho razantním, sebejistém projevu způsobilo, že se

okamžitě zvedly ruce se zbraněmi a nad vojskem se zakomíhaly

praporce a barbarské erby.

„Guldir-chán! Guldir-chán!!!“ zařvalo celé údolí.

„A teď,“ dodal Guldir, když hřmění tisíců hlasů doznělo v

ozvěnách, „se dáme na ústup! Pro dnešek bylo mrtvých víc než dost!

Posbírejte své padlé bratry a pak se stáhneme zpátky na naše

území!“

Vojsko kočovníků se zavlnilo. Hučely rohy i zmatené hlasy.

Únava a zklamání z nevydařené bitvy, stejně jako šok z

104

Kauramornovy smrti však udělaly své. Mornové poslechli a začali

obracet dvourožce.

Rayi, pohlédl Mark na androida, co jsi to tu hrál za divadlo? Celý

den jsi vypadal jako mumie! A pak náhle, na poslední chvíli, si

zahraješ na Ježíše a vstaneš z mrtvých! Bál jsem se, že ti Kauramorn

spálil vnitřní obvody a budou tě muset dávat dohromady nejlepší

technici SDPP!

Neměl jsem k tomu daleko, potvrdil Ray. Kauramornův úder mi

opravdu vyřadil z provozu některé spoje. Musel jsem aktivovat

záložní zdroj a dost komplikovaným způsobem oživit nejdůležitější

obvody a upravit některé programy. Už zhruba od úsvitu jsem byl

schopen vnímat obraz i zvuk, avšak nejevil jsem známky života,

protože jsem musel většinu energie investovat do vnitřních oprav a

aktivace hlavní baterie. No a pak jsem nějaký čas své koma jenom

předstíral, abych se neprozradil před Kauramornem.

Ty rošťáku! Takže jsi v pořádku?

Ne tak docela. Potřebuji se co nejdříve vrátit k astronefu a dobít

si baterie. Ale to už by teď neměl být problém. Naše mise skončila.

Guldir to vlastně celé vyřešil za nás. Konečně můžeme tuto planetu

nechat jejímu osudu.

Moment, Rayi, ne tak zhurta. Mne docela zajímá, co teď bude

následovat. Navíc Guldir nemá mezi mornskými náčelníky mnoho

spojenců, takže bychom se mu mohli hodit. Strávili jsme tu spoustu

času nad plán, takže nás pár dnů navíc nezabije.

Nás ne, ale Khova by mohlo, když ho z nás trefí šlak.

Nepřeháněj, Rayi. Ten chlap nás ještě přežije! Pošli do ústředí

zprávu, že situace je tu stále komplikovaná, takže je nutné ji

monitorovat. Taky musíme uklidit veškeré důkazy o tom, že

Kauramorn přišel z jiné planety.

No… to je vlastně pravda. Někde u vnitřního moře pořád musí

být nějaký letoun nebo výsadkový modul, na němž sem přiletěl.

Musíme ho vypátrat a odstranit.

Tak vidíš.

Guldir se mezitím obrátil k útesům. Zatímco kolem něj Mornové

spěšně sbírali padlé, chán zvedl zrak k vrcholkům skal nad roklí. Na

hraně stanul princ Nuwre. Dlouho se díval dolů a sledoval, jak vlna

105

kočovníků pozvolna odtéká pryč. Umožnil Guldirovi uskutečnit jeho

úmysl, ale teď byl na pochybách, zda byla válka zažehnána nadobro,

nebo se jen vyměnil muž na čele nepřátelské hordy. S jistým

váháním zvedl ruku na pozdrav.

Guldir odpověděl stejným gestem.

„Neoslavuj vítězství předčasně, princi,“ utrousil chán pod vousy.

„Máš můj dík, ale tímhle to celé zdaleka neskončilo.“

Potom rázně obrátil periona a rychlým klusem zamířil k

vladařově družině. Snad kromě dvou svázaných zajatců ho všichni

vítali pohledy plnými pokory a obav. Polovina z nich byla přímo

odpovědná za Guldirovo uvěznění a pronásledování, stejně tak za

smrt jeho synů a bezpočtu věrných. Tušili, že v blízké době budou

padat hlavy a že ty jejich pravděpodobně budou mezi nimi.

Jako první Guldir přikázal, aby Marka a Raye okamžitě zbavili

pout.

12.

O deset dnů později stáli císařovna Myranfri a princ Nuwre na pláni

východně od pevnosti Ulsur-dabre a dívali se směrem, kterým

ukazovaly prodlužující se stíny. Odpolední vzduch byl rozpálený

sluncem a z vlnícího se horka nad východním obzorem se pozvolna

zhmotňovala nesčetná záplava jezdců. Staronový mornský chán po

bitvě u Písečné řeky sebral zbytky jízdy a stáhl se do stepi východně

od skalnatého horského pásma. Tím ale válečné tažení neskončilo.

Guldir pouze počkal na hlavní, takřka padesát tisícové vojsko a na

jeho čele se pak pohnul zpátky na západ, k herlénským hranicím. Tu

je už čekala téměř stejně silná imperiální armáda. Ta v této chvíli

stála za císařovnou – ohromná masa pěšáků, jezdců i bojovníků na

válečných vozech. Proti nebi se zvedal les kopí, gwarové na

praporcích hrozivě cenili tesáky. Vojáci se spolu se svou vládkyní

mlčky dívali vstříc blížící se hordě, podobné zvětšujícímu se stínu

bouřkového mraku.

V jedné chvíli se z horkem rozechvělého vzduchu vynořil

osamělý jezdec, cválající od Mornů přímo k stanovišti císařovny.

106

Táhl za sebou dlouhý bílý pás zvířeného prachu. Někteří válečníci

poblíž vládkyně sáhli po lucích, ale Myranfri je zadržela rázným

gestem. Pokynula svému vozkovi, ten práskl bičem a zlatem tepaný

vůz s hedvábnou stříškou na vyřezávaných sloupcích se rozjel vstříc

jezdci. Za dvoukolákem na pozlaceném řetězu ladně běžel

císařovnin cvičený gwar. Nuwre jel vedle vozu v sedle svého

periona.

Poslův dvourožec a spřežení vozu zastavili na pár metrů od sebe.

„Zdravím tě, císařovno,“ promluvil jezdec bezvadnou

herlénštinou. Uctivě sklonil hlavu a když ji zvedal, stáhl si z obličeje

zaprášený šátek. „Poznáváš mě?“

„Mark,“ neubránila se Myranfri letmému úsměvu. „Tajemný host

z neznáma. Splnil si svůj úkol?“

„Víceméně. Jak jistě víš, Kauramorn tak trochu ztratil hlavu.

Byla to spíš Guldirova zásluha, ale na tom tak nesejde – důležité je,

že ten pomatenec přestal šířit bludy o Svaté válce.“

„Takže tohle,“ kývla císařovna hlavou směrem k hrozivě se

zvětšující skvrně mornského vojska, „nemá se Svatou válkou nic

společného?“

„Ne,“ pokrčil Mark rameny. „Je to jen prachobyčejné kořistní

tažení, jehož cílem je přinést do stanů a chýší ve stepi co nejvíce

lupu. Což mě přivádí k tomu, proč jsem tady. Guldir tě zve na

vyjednávání.“

„Určitě víš, co mi chce, hm?“

„Co asi? Tučné výkupné za to, že nenařídí útok. A sepsání

smlouvy, která umožní Mornům volný vstup do říše i na trhy v

Zarainu a osvobození kupců od cel a daní. A možná pár dalších

drobností. Jak vidíš, táhne za ním nebývalá ozbrojená síla, takže

může své podmínky trošku přitvrdit.“

Císařovna se pořád potutelně usmívala. „Takže je všechno zase

jako za starých časů.“

Mark jí úsměv vrátil. „Přesně. A je to tak v pořádku.“

„Dá se to tak říct,“ přikývla Myranfri. „Tedy dobrá. Vyřiď

Guldirovi, že se setkáme uprostřed pláně. Jen v doprovodu generálů

a pobočníků. Beze zbraní.“

„Díky, Výsosti,“ Mark opět uctivě sklonil hlavu a zatáhl za otěže.

107

„A…“ napřímila se Myranťři v náhlém popudu.

„Ano?“ ohlédl se Mark v sedle.

„S tebou bych chtěla co nejdřív mluvit také. Mezi čtyřma očima.“

Kapitán Služby pro dohled nad primitivními planetami si raději

opět zakryl tvář šátkem, aby nebylo vidět jeho široký úsměv. „Jak si

přeješ, má paní. Jsem ti bezvýhradně k službám!“

Pak s výkřikem pobodl periona a vyrazil zpátky.

* * *

Generál Khov přivítal Marka řevem. Jako obvykle. Kapitána to

už ani nevzrušovalo. Skrz skleničku se zlatavě se třpytící whisky

hleděl do šéfových vztekle se blýskajících šikmých očí, zděděných

po pradávných mongolských předcích, a čekal. Když ze sebe

holohlavý obr vylil všechen vztek, odfrkl si jako divoký buvol a jeho

robustní postava klesla zpátky do koženého křesla. „Nechápu, proč

zvyšujete hlas, generále,“ utáhl Mark klidně. „Jistě, mise neproběhla

bez jistých zádrhelů…“

„Zádrhelů? Zádrhelů?!“

„… ale celkově vzato, byla úspěšně splněna. Nezákonné

vměšování na planetě bylo eliminováno. Navíc…“

„Ještě je tam něco navíc?“ štěkl Khov a natáhl se po kazetě s

tlustými doutníky.

„Přišli jsme na kloub zajímavé…“

„Je tady admirál Neuman,“ zasyčel z komunikátoru na stole hlas

staré dobré Peggy.

„Ať jde dál!“ opáčil generál.

Dveře se otevřely a do kanceláře vstoupil vyzáblý dlouhán s

prošedivělými vlasy. Mark hned vyskočil a natáhl k němu ruku.

Vrchní velitel Vesmírné policie stisk opětoval s tázavým výrazem v

obličeji.

„Kapitáne Stone? Dostal jsem váš vzkaz, že se se mnou nutně

potřebujete setkat…“

„Přesně tak, admirále. Promiňte, jestli jsem vás odtrhl od

pracovních povinností, ale tohle vás bude zajímat. Přinesl jsem vám

dárek.“ Mark sáhl do své objemné cestovní tašky a podal udivenému

108

Neumanovi bílou schránku.

„To,“ utáhl admirál nechápavě, „je přenosná lednička.“

„Skvělý postřeh, pane. Je z mého astronefu. Obvykle si v ní

schovávám nějaké pití. Když do ní nakouknete, najdete tam malý

suvenýr z mé právě ukončené mise.“

Neuman ledničku otevřel a jeho už tak úzký obličej se ještě

protáhl.

„Co tam je?“ nadzvedl se zvědavě Khov.

„Kapitáne?“ vzhlédl admirál, žádaje pohledem o vysvětlení.

Mark se usmíval od ucha k uchu. „Nechte porovnat DNA se

záznamy v policejní databázi, pane. Jsem si jist, že se dočkáte

příjemného překvapení.“

Khov to nevydržel, vyskočil a přistoupil k Neumanovi.

Oba zírali do boxu. V ledu byl pečlivě uložený lidský prst.

„Stone!“ zaječel Khov a rychle si vrazil mezi zuby doutník.

109

ĎURO ČERVENÁK

SVATÁ VÁLKA

Mark Stone 72

Řada A, svazek 20

(1.vydání)

Vychází každé tři měsíce v edici Delfín. Toto číslo vyšlo 16. 12. 2005.

Na obálce použita kresba Petra Bauera.

Vydal jako svou čtyřtisící devítistou padesátou druhou publikaci

Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství, spol. s r. o.,

U Libeňského pivovaru 10, Praha 8., roku 2004. IČO 17046904.

Odpovědný redaktor Vládo Ríša.

Sazbu zhotovilo grafické studio Tanga,

U Libeňského pivovaru 10, Praha 8.

Vytiskl EKON, družstvo, Srázná 17, Jihlava.

Vydání první.

Doporučená cena 79,80 +4,20 DPH = 84 Kč.

Cena pro předplatitele 69 Kč.

M a r k

STONE

Ďuro Červenák

Svatá válka

Marka Stonea odvolali z dovolené. Jen málokdy

se podaří nejlepšímu agentu vybrat si celou dobu,

potřebnou na odpočinek po náročných misích.

Generál Khov je zřejmě toho názoru,

že Mark si nejlépe odpočine na další misi.

Nyní má podezření, že na jedné z planet,

nad nimiž SDPP má dohled, došlo k nepovolenému

vměšování. Mark ma podezření potvrdit

neo vyvrátit. Nebyl by to nejlepší z agentů,

kdyby se spokojil jen s tím…

Doporučená cena 84 Kč.

Cena pro předplatitele 69 Kč.

ISBN 80-237-3912-3

Document Outline

Úvod

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.