Jaroslav Mostecký

M a r k

STONE

D Ě T I O T R O K Ů

© Golem 2008

© Jaroslav Mostecký, 2008

© Oldřich Liška, 2008

ISBN 978-80-85892-15-4

Úvod

Pozemská unie, která je federací osmdesáti pěti planet, už pět století

pokračuje v expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však postupem

času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k

ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s pozemšťany

přestávali vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o techniku,

kterou sami nedokázali pochopit. V případě jedné planety to došlo

dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se

zachránit jen několik párů, které byly umístěny do rezervace, jak se

to kdysi dělalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď

Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou

humanoidními bytostmi, měla rozkaz pouze ji zaznamenat, ale v

žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se

podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní

Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném

případě byl úkol svěřen Službě pro dohled nad primitivními

planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let

předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že pozorování z umělých satelitů jsou

nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z

agenta činné služby a androida, kteří se nenápadně vmísili mezi

domorodce.

Jedním z takových agentů byl i kapitán Mark Stone.

4

1.

Vrtulový helijet, jak vystřižený ze starých dokumentárních záznamů

technického muzea, se prosmýkl mezi dvěma skalními štíty. Stroj se

rozdrnčel jako v posledním tažení a vzápětí se propadl o dobrých

padesát metrů.

„Krucinál!“ zaúpěl muž na posledním sedadle pasažérské kabiny

a otevřel oči.

„Vzdušná díra, pane Stone,“ vysvětlila rusovláska na sedadle

před ním a ohlédla se. Východní okraj náhorní plošiny Massarakše

tady spadá skoro půldruhého kilometru kolmo dolů do Goorkhamské

deprese. Vzdušné proudy se tu mění několikrát za den a stačí jen,

aby se slunce skrylo za mraky a hned…

Všimla si jeho výrazu tváře a zarazila se: „Není vám špatně?“

Zavrtěl hlavou a ukázal jí zdvižený palec. Vyhřívaná deka mu

sjela z ramen a až teď si uvědomil, jaká vládne v kabině příšerná

zima.

„Opravdu vám nic není?“ zatvářila se nadmíru starostlivě.

„Opravdu. Jen bych si chtěl ještě trochu zdřímnout…,“ s vypětím

všech sil udržel úsměv, než se rusovláska konečně zase obrátila

dopředu, a pak zavřel oči a svezl se do sedadla. Chytil se za spánky

a tiše zaúpěl. Špatně mu bylo, jen co je pravda, jenže za to nemohl

pilot, ani vzdušná díra, ale ten namodralý likér, kterého včera do

sebe nalil nejméně deset skleniček. Včerejší oslava narozenin

ředitele hotelu stála za to a trvala dlouho. Zatraceně dlouho. Vlastně

si z toho, co se stalo po půlnoci, skoro nic nepamatoval. Ani jméno

téhle krásné rusovlásky. Mark Stone, kapitán Služby pro dohled nad

primitivními planetami a držitel licence pilota všech lodí s výjimkou

těžkých kosmických křižníků, silou vůle přemohl další zareptání

svého žaludku a opatrně vykoukl zpod přikrývky k oknu. Vlastně

ani nevěděl, kam se letí. Chvíli přemýšlel, jestli má riskovat výhled

ven, a pak ten nápad zavrhl. Zatím stačilo, aby se pokusil zaostřit

pohled z opěradla křesla před sebou na svoje prsty a hlava se mu

zase začínala točit jako na centrifuze. Vykouknout z okna helijetu

5

ven by nemuselo skončit dobře.

Helijet klesal a v kabině se výrazně oteplovalo. I strašidelné

drnčení drátěných výztuh mezi trupem a nosníky zadních křídel se

znenadání ztratilo a monotónní vrnění vrtulových motorů ho

začínalo pomalu uklidňovat a uspávat.

Nebylo mu ale dopřáno. Z usínání ho už za chvíli zase vytrhl

dívčí hlas: „Podívejte se! Stone! Tamhle jsou!“ Automaticky se

podíval z okna. Oči sice nedokázaly zaostřit tak jak jindy, ale přežil

to. Trvalo to však dobře patnáct vteřin, než si konečně uvědomil, co

je tam dole.

Letoun se hnal nad močálovitou oblastí Goorkhamské pánve

sotva pár desítek metrů nad vrcholky osamoceně rostoucích

cypřišovitých stromů. Kromě nich Mark neviděl už nic. Jen

šedozelenou močálovitou krajinu…

Rusovláska si všimla, jak otráveně mžourá ven, rozesmála se a

rozepjala si bezpečnostní pás. Pak vstala, popošla k němu a ukázala

prstem dolů v dost příkrém úhlu. Poposedl a podíval se. Tam dole se

cosi pohnulo, ale hned to zmizelo ve stínu, vrhaném helijetem.

„Co to bylo?“ zeptal se. „Nějaké zvíře?“

„Zvíře?“ vykulila oči. „Jasně, že…,“ nuceně se zasmála a

teatrálně se plácla do čela „Vy si ze včerejška nic nepamatujete,

nemám pravdu?“

Vyhlédl znovu ven, ale nic se tam dole pod nimi nezměnilo.

Krajina jak z apokalypsy. Černé bahnité výspy se střídaly s

šedozelenými plochami volné vody a s plovoucími ostrovy jedovatě

zelených rostlin. Nad tůněmi, pokrytými žlutou pěnou, se zvedala

rozervaná skaliska, a tříšť plovoucích rákosových ostrůvků se táhla

někam do nekonečna…

V duchu zaklel.

* * *

Když ho dvě hodiny po poledni vzbudil pikolík v uniformě

pokojové služby a sdělil, že má za úkol mu připomenout jeho

včerejší sázku, vůbec nevěděl, o čem je řeč. Nechal si pomoci s

oblékáním a potom dovést na střechu hotelu, kde na něj u heliportu

6

čekala tahle půvabná rusovláska. Pokusil se pátrat v paměti, co se

dělo před tím, než šel spát, ale nedokázal si vzpomenout téměř na

nic. A přece… „Hrome!“ Vybavila se mu chuť toho modrého dryáku

ze včerejška a tiše zaúpěl. Včera mu to chutnalo, na to si nejasně

vzpomínal, ale že mu to už nikdy chutnat nebude, to věděl na tuty.

„Pořád si na nic nevzpomínáte?“ zasmála se s hraným

pochopením. „Tam dole jste mohl zahlédnout smečku kagasarů,

pane Stone,“ pokračovala. „No? Ještě pořád nic? Vaše kořist! Na to

si taky nevzpomínáte? Vsadil jste se, že kagasara sundáte jediným

výstřelem!“

„Cože?“ vykulil na ni oči. „Já jsem…?“

„Ano,“ pokývla. „Řeknu to za vás. Jste blázen! Každý trofejní

lovec, který se vypraví do bažin Goorkhamu, už ví předem, že na

kagasara bude potřebovat nejméně dva výstřely. Ta bestie má dvě

hlavy, a…“

Mark se křečovitě rozesmál, ale prudká bolest hlavy ho přinutila

se hned zklidnit. „To si myslíte, že jsem až tak z formy, že vám na

tohle skočím?“

„Na co?“

„Na dvouhlavou příšeru! To je… To je blbost. Žádný tvor

nemůže mít dvě hlavy!“

„Ale ano, může. Dokonce to může být i horší, to vám podle

všeho nikdo neřekl. I tahle dvouhlavá bestie má ale jen jeden mozek,

a to pod hrbem hned u kořenů hlav. I když ho ale zničíte, nervová

zakončení v hlavách dokáží vnímat a částečně autonomně jednat

ještě několik hodin. Je tedy třeba nejen zabít mozek, ale i oddělit

hlavy. Někdy díky šoku nastává hysterická reakce buněk a na místě

pahýlů hlav začnou bujet novotvary, které jednak samy jsou dost

nebezpečné, i když je jejich jednání už jen chaotické, a jednak

taková nemilá příhoda dost poničí zamýšlenou trofej…“

„Prosím vás, slečno, mlčte,“ zasyčel Mark Stone. „Bolí mě hlava

a je mi to jedno. I kdyby měl padesát hlav, je mi to jedno! Řekněte

pilotovi, ať to otočí! Jestli jsem se vážně s někým vsadil, tak jsem

tedy prohrál. Chci zpátky do hotelu, do postele a do ticha, kde mi

nikdo nebude švitořit do ucha. Při vší úctě k vašemu hlasu,

samozřejmě!“ Demonstrativně zavřel oči.

7

Poposedla a odkašlala si: „Proč jste sem vlastně přiletěl, když

nechcete lovit? Na náš svět létají na dovolenou jenom bohatí lovci.

Trofej s dvěma hlavami je vysněnou trofejí každého z nich!“

„Mluvíte jako brožura cestovní agentury!“

Skoro se urazila: „Já jsem z cestovní agentury, pane Stone!

Přesněji z cestovní a lovecké agentury Kagasar. Naše jméno je

odvozeno od nejoblíbenějšího cíle lovců, kteří se sem pro jeho trofej

slétají z celé Galaxie. A vy…“

Mark povytáhl obočí. „Už zase?“

„A vy jste náš klient! Od včerejšího večera evidujeme pod vaším

jménem objednávku na kagasara,“ dokončila „Nesmysl!“

Helijet se naklonil na levou stranu a dveře do pilotní kabiny se s

prásknutím přibouchly.

„Co se děje, Franku?“ houkla rusovláska, ale pilot jí

neodpověděl, ani ji nemohl slyšet. Zvedla se od Marka a po

nakloněné podlaze se vydala k pilotní kabině. Mark vyhlédl ven.

Helijet se měnil kurs právě nad vysokou skalní homolí, zvedající se

z bažin jako napuchlý prst nějakého obra. Daleko odtud se obzor

halil do kouře a i modř oblohy už stačila zešednout.

Rusovláska se k němu vrátila ještě dřív, než se stačil letoun

srovnat do horizontální polohy.

„Něco se děje?“ zeptal se Mark.

Zavrtěla hlavou. „Ne. Jen zase hoří plantáže. Nic zvláštního.

Někdy je to konkurenční boj, někdy zase partyzáni. Museli jsme jen

změnit kurs. Není rozumné přelétávat nad plantážemi, když je

předtím někdo zapálil. Ty dole v takových chvílích vždycky děsně

svrbí prsty na spoušti a střílí po všem, co se kde hne.“ Odkašlala si a

zase se posadila na své místo. „Vraťme se k tomu lovu. Než

vstoupíte do goorkhamského bažinného lesa, musím vás seznámit s

nějakými předpisy, jimiž jsou turisté a lovci povinni se řídit. Také

vás musím dopředu upozornit na všechny možnosti nepředvídaného

vývoje při samotném lovu. O tom jsem už něco začala…“

Mark mávl rukou. „To je jedno, proboha! Kagasar! Ještě před

chvílí jsem netušil, že takové zvíře vůbec existuje! Já jsem

nikdy…,“ najednou nějak nevěděl, co se vlastně chystal říct.

Nevěděl, kde je ani proč tu je. Nedokázal si vzpomenout. Jako by

8

mu něco vymazalo vzpomínky. Pamatoval si své jméno, vzpomínal

si na to, kým je a dokázal si vybavit i detaily poslední mise, ale proč

byl tady? Goorkham – to jméno mu nic neříkalo. Vůbec nic!

Rozhodně zavrtěl hlavou. „Určitě tu nejsem kvůli lovu!“ Marně

pátral v paměti po jediném důvodu, proč by měl chtít zabíjet nějakou

bestii ze zdejších močálů.

„Za deset minut jdeme na přistání!“ Ozvalo se z komunikátoru.

„Včera jste docela jistě lovit chtěl,“ začala zase dívka. „Určitě

ano. Včera byla ve vašem hotelu merenda. A vy jste se tam vsadil,

že dokážete zabít kagasara jedinou ranou. Všichni vás

přesvědčovali, že je to nemožné, ale vy jste prý trval na tom, že to

dokážete.“

„Prý?“ zarazil ji. „Vy jste u toho nebyla?“

„To se ví, že ne. Jason Gellner, ředitel vašeho hotelu nesahá tomu

nejmizernějšímu z mých přátel ani po kotníky. To aby bylo jasno.

Ani kdyby mne na tu slávu v hotelu pozval, a klečel při tom na

kolenou!“ ohradila se trochu přehnaně. „Jak jsem řekla, pracuji pro

turistickou a loveckou agenturu Kagasar, zaměřující se na bohatou

klientelu. Já konkrétně pracuji jako specialista pro lov na kagasara a

noční ptáky. Když jste si na té párty domluvil tu vaši sázku, spojili

se s námi z recepce a my jsme všechno připravili. Náš

spolupracovník Žanek je v terénu nepřetržitě, a tak nás už bude

čekat na letišti. Máme pak dva dny na to, abychom se dostali k

lovecké základně s posedem.“

Mark zvedl obočí.

„Blíž přistát nemůžeme,“ předešla jeho otázce. „Předpisy pro

ochranu krajiny nám to neumožňují, a na leckterých místech ani není

kde přistát. Vy máte prostě smůlu, že vaši kořist najdete v blízkosti

toho skoro nejvzdálenějšího. Letecký průzkum ukázal, že je to

jediný posed naší agentury, v jehož blízkosti momentálně nějaká

smečka kagasarů je. Takže se už zítra v noci přesvědčíte, jakou jste

tvrdil hloupost. Zastřelíte kagasara, a to třemi ranami, ne méně, a

když se vám to nepodaří, dorazím ho já.“

„Hmm. Takže tu sázku prohraji, i kdybych se o to skutečně

pokusil?“

„Docela určitě,“ pokývla přesvědčeně hlavou. „V tom případě by

9

bylo nejrozumnější se vrátit a ani se o to nepokoušet!“ Přes rty jí

přeběhl náznak úsměvu: „Bojíte se?“

Neodpověděl. Tak jako tak nemůže nic podnikat, dokud si

nevzpomene, proč na tuhle planetu přiletěl, nebo proč ho sem

generál Khov poslal. Jestli ho sem poslal s tím, aby hrál nabubřelého

lovce trofejí, pak nic nezkazí, když ho hrát bude. Určitě by nebylo

rozumné, kdyby se teď přiznal, kdo je.

„Lov na kagasara je dobrodružství, jaké jinde nezažijete, pane

Stone,“ začala zase nějakým dalším odstavcem z průvodce. Nakrčila

rty jako by si říkala o polibek. Určitě to tak nemyslela, ale vypadalo

to tak. Zlozvyk, co vypadal hezky. „Dokáží úžasné věci a ani na

posedu nebudeme tak docela v bezpečí. Viděla jsem kdysi na vlastní

oči, jak se jeden vymrštil po letci na ultralightu – možná sedm metrů

vysoko – a stáhl ho na zem. Od té doby svým klientům tohle

adrenalinové povyražení nezprostředkováváme. Už jen lov. Pokud

však vaše obavy pramení z případné ceny, pak vás mohu uklidnit a

sdělit, že platba už proběhla,“ zvedla k němu oči s tím

nejnevinnějším úsměvem. „Jinak by do toho agentura nešla Každý,

kdo si chce vystřelit na kagasara, musí zaplatit předem celou

částku!“

„To jsem neplatil já?“ upřímně se zaradoval.

„Ne,“ uklidnila ho. „Platba přišla z účtu Dohan Ltd., společnosti,

která vlastní hotel, kde jste byl ubytován, a mimo jiné i rozsáhlé

plantáže. Jason Gellner, ředitel společnosti, si dal k narozeninám

jako dárek to, že vás poslal na lov, ze kterého po vystřízlivění nejste

moc nadšený… Hmm. To se mi ještě nestalo. Vrátit se ale

nemůžeme. Alespoň ne teď. Větrník musí pokračovat dál a nebude v

něm místo.“

„Jaký Větrník zase?“

„Náš helijet,“ vysvětlila „Říkáme mu tak. Vrací se oklikou přes

písčiny, kde ústí Goorkhamské bažiny do moře. Na moři

momentálně už druhý den zuří bouře a vlny, co se ženou proti

pevnině, se začínají zakusovat do písčin v ústí. Uvízla tam na nich

větší výprava co se vydala na mečouny. Teď jim hrozí, že se jim

ostrov pod nohama rozpadne a oni zmizí i s táborem v tekutém

písku. Větrník musí ty lidi sebrat, a my dva nemůžeme zabírat jejich

10

místa. Nás prostě můžou vyzvednout nejdřív pozítří.“ Zase nakrčila

rty jako předtím.

Pokrčil rameny. Ani mu to zas tolik nevadilo. Konečně, možná to

bude docela hezký výlet… „A o co jsme se s tím ředitelem vsadili?

Nevíte?“ zeptal se ještě.

„Tak to nevím, pane Stone. Ale o pusu to nebylo, jestli můžu

hádat.“

Usmál se a pokývl. Helijet se zakolébal ve vzduchu, servomotory

upravily úhel vrtulových motorů a stroj začal klesat na přistání.

„Připoutej se, Adélko,“ houkl pilot. „A vy taky, pane Stone!“

* * *

Na přistávací ploše bylo nejsympatičtější to, že ji zřejmě týden co

týden zasypávali hromadou všeho toho, co zapuzuje hmyz, plazy a

brání rostlinám, aby vyrostly tak vysoko, jak to mají přikázáno v

genofondu. Vrtule helijetu se ani nezastavily. Rusovlasá průvodkyně

zdejší divokou přírodou vystrčila ven hlaveň zbraně, a pak teprve

seskočila na travnatou plochu, napůl překrytou polehlými tlustými

lodyhami, spálenými nějakou chemickou látkou. Pod svým batohem

se úplně ztrácela. Otočila se na patě, a když nezaregistrovala žádné

nebezpečí, ohlédla se po Markovi a naznačila mu, že může vystoupit

také.

Usmál se a poslechl. Nemělo smysl si něco říkat, protože v

ohlušujícím řevu vrtulových motorů by si tak jako tak nerozuměli

ani slovo.

Nadhodil si batoh na zádech, vzal si od pilota opakovačku Merlin

.460, zkontroloval, jestli má zásobník nábojů plný a seskočil do

trávy taky. Nábojové pásy, natažené šikmo přes hrudník na něm

zachřestily jako kroužkové brnění. Číhavě se rozhlédl. Náboje v

zásobníku měly výbušnou špičku, a to spolu s tou velkou ráží mohlo

znamenat jen to, že zdejší zvířata jsou velká a asi ne moc

kamarádská. Ucítil na rameni ruku pilota a pochopil, že ho posílá

dál, popoběhl a jen se dostal na pět kroků od stroje, motory zařvaly a

Větrník se zvedl od země.

„Jdeme!“ houkla mu průvodkyně do ucha, aby jí vůbec slyšel, a

11

ukázala pod stromy, vypínající se do padesátimetrové výšky sotva

dvě stě kroků od nich. „Tamhle by měl čekat Žanek. Sice ho nikde

nevidím, ale bývá přesný jako hodinky. Jděte deset kroků za mnou a

trochu vlevo. Kdybyste něco zahlídl, tak na mě okamžitě křikněte.“

Mark pokývl a odjistil svou zbraň. Všiml si, že ona udělala totéž,

a že se jí z očí ztratil klid. Došlo mu, proč. Měla ho za hlupáka, který

se jen náhodou dostal do přední linie boje s divokou přírodou téhle

planety a nechtěla ho děsit. Jestli tu měl být jejich kolega a není, pak

to může značit, že tu pro změnu na ně čeká něco jiného.

Mark se ještě na vteřinku ohlédl. Člověku to nedá, aby se v

takové krajině neohlížel. Vysokou trávou zarostlá pláň několik set

metrů dál zřejmě přecházela do bažiny. Viděl hradbu vysokých

rákosin, vlnících se ve vánku a z nich trčely k obloze holé, sluncem

vybělené kostry uhynulých stromů. Kdyby se něco plížilo odtud,

muselo by se to nepozorovaně prodrat přes vysokou trávu a rákosiny

a to by moc těžké… Mark se ušklíbl, odplivl si, a vykročil za svou

průvodkyní.

* * *

Mohutný kmen na kraji lesa rozdrásaly obří pařáty nebo drápy

nějaké hodně rozzuřené potvory. Mark se otočil na patě a prst měl na

centimetr od spouště.

„Ty škrábance jsou už rok staré,“ uklidnila ho rusovláska, když si

všimla, jak se rozhlíží. „Tehdy tu Žanek chodil se svým bratrem.

Zaučoval ho. Jenže ten pitomej kluk nerad chodil trávou za tmy,

protože se bál jedovatých stonožek, a tak rozlil návnadu ještě za

světla, a kagasar proto přišel dřív. Oni nikdy na souš nevycházejí

před západem slunce, ale tehdy to jeden udělal. Žanek se zachránil

tady nahoře, v koruně stromu, ale jeho bratr…“

„Nehezké místo k umírání,“ potřásl Mark hlavou.

„Nerozuměl jste mi,“ zavrtěla hlavou. „On se zachránil taky.

Kagasar ho honil po lese, dokud Žankův bratr nenarazil na pořádnou

hromadu balvanů. Zalezl do jeskyňky, kde už ale bydlely dvě

stonožky. Zrovna ten druh, ze kterého je rozumné mít strach. Každá

12

ho kousla, a když se z toho vylízal, už tady na bažinách nechtěl

nikdy nic dělat. Vrátil se do civilizace, a dnes vyváží výletníky na

vyhlídkové cesty po moři. Ukazuje jim ryby a mečouny a straší je

svou jedinou historkou o kagasarovi.“ Zatímco vykládala, čím dál

nervózněji se rozhlížela kolem.

„Možná bude lepší vylézt na strom,“ navrhl Mark.

Zavrtěla hlavou. „Ne. Slunce je ještě vysoko, nemusíme se jich

bát, to by byla moc velká náhoda, kdyby sem teď nějaký zabloudil.

Jde mi o Žanka. Je divné, že tu není. Ještě dopoledne se ozval při

pravidelné relaci a ty bestie vylézají z bažin až večer, jak jsem

říkala. Navíc v téhle oblasti žádná není, proto budeme muset šlapat

na posed dva dny.“ Poodstoupila od stromu na volné prostranství a

vystřelila do vzduchu. Na zem se snesly závěje listí a hrsti

vyděšených housenek.

„A co ti žháři?“ houkl Mark. „Mohl zahlédnout ty, co zapálili

plantáže, a oni se zbavili svědka?“

„To je odtud moc daleko,“ zavrtěla hlavou. „To spíš potkal

stonožku, co byla rychlejší než on.“

„Hej, holka!“ ozvalo se z lesa, až sebou oba trhli. „Už jdu, Addie!

Kde jsi?“

„Tady!“ křikla dívka zpátky a zajódlovala aby neztratil směr.

Viditelně si oddechla.

O minutu později se mezi křovisky, tvořícími nejspodnější patro

vegetace, vynořil rozčepýřený zrzavý hromotluk v těsně přiléhající

kombinéze a ve vysokých botách, sahajících až k tříslům.

„Zdravím!“ zahlaholil už z dálky a začal si sundávat rukavici, aby si

s nimi mohl potřást rukou.

„To je Žanek,“ nasadila zase Adélka profesionální tón hlasu.

„Zatímco jsme byli ve vzduchu, vystopoval návnadu. Teď nás

doprovodí k základně, kde do zítřka přespíme, a tam…,“ ušklíbla se

a Mark by hádal, že ne zrovna nadšeně, „… tam nás můj kolega

bude až do hluboké noci, častovat svými historkami.“

Žanek se zasmál a pokývl hlavou. „Já jsem Žanek, pane Stone,

můžete mi tak říkat. A s těmi historkami – jen když budete chtít.

Mám to v popisu práce. Bohužel, Adelajk je všechny slyšela už

nejmíň desetkrát, takže je nemá moc ráda“

13

„Adelajk?“

Dívka pokývla: „Tak se jmenuji, ale v práci používám variantu

Adélka. Tohle dokáží vyslovit všichni klienti… Jdeme?“

„Jo,“ pokývl Žanek. „Máme to hnusně daleko.“

* * *

Loubím, prosekaným džunglí chřestících křovisek, se vinula

sotva znatelná stezka. Žanek kráčel první, kosištěm, vertikálně

uchyceným k dlouhé násadě, odsekával šlahouny, zasahující do

stezky, a přesekával jak ruka dlouhé stonožky, které by mohly svými

jedovatými kusadly ohrozit ty dva za ním. Na několika místech se

křoviska rozestoupila do stran, a tehdy se nad nimi vypnula do výše

klenba obrovských stromů, jimiž se jen s námahou prodíraly

sluneční paprsky.

Mark toho měl dost už po prvním kilometru. Bolest hlavy ještě

neodezněla a stejně tak nejistota, s jakou dokázal chodit. Občas

zavrávoral a měl strach, aby při nějakém nešikovném došlápnutí

neupadl na zem. Všude se tu draly ke světlu žahavé listy přízemních

rostlin a po botách z nich stékala šťáva, která by dokázala vypálit

kůži pěkně hluboko.

„Přestávka!“ konečně houkl Žanek a ukázal na plochou skalku,

jen mírně se zvedající nad okolní porost. „První tam vylezu já a

zlikviduju stonožky, jestli tam nějaký jsou. Pak teprve vy, ano?“

Žanek prolezl ploché skalisko křížem krážem a pak dal oběma

pokyn, aby vylezli za ním. Přetáhli si přes krk nábojové pásy, shodili

batohy a posadili se na ně.

„Žádná procházka,“ vydechl Mark. „Jak je to ještě daleko?“

„K místu, kde budeme spát ještě tak pět, šest kilometrů,“

odpověděl Žanek. „Tam si odpočinete. A můžete bejt klidnej. Je to

klasická buňka s autonomním systémem a klimatizací. Většina

našich základen je umístěná na stromech, ale tahle je na skále. I tak

ale můžete být klidný. Nic na vás v noci nevleze, nic vám nebude

bzučet u ucha a když se půjdete vyčůrat, tak šlápnete maximálně na

mne nebo na Adelajk. Když to budu já, tak se po vás oženu, když to

bude ona, tak vydechne naposled… Cha!“ Rozesmál se, zaklesl si

14

prsty do sebe a protáhl si je, až v nich zalupalo.

Rusovláska ani nemrkla, zřejmě byla zvyklá. Žanek vstal, obešel

skalní plotnu kolem dokola a když nenašel žádnou stonožku,

pokoušející se dostat za nimi, zase se vrátil. Loupl očima po Adélce.

„No tak? Tady přece vždycky svačíme! Mám se prosit? Do

vysílačky jsi mi slíbila, že mi dovezeš něco dobrýho! Nemůžu přece

pořád chroupat jenom brouky a ryby!“

„Tu jednu noc bys už nevydržel, že?“ Zabručela „Až skončíme,

tak s námi stejně letíš do města. Můžeš se nacpat tam!“

„No tak, Addie!“

Mávla rukou: „Přivezla jsem ti sendvič s kuřecím a druhý s

nakládaným hovězím. Taky čokoládu. Ale nemysli si, že nevím, kdo

vybírá lednice na základnách! Už půl roku jsi nevzal žádného klienta

na Měsíční prst, ale pořád chodí požadavek na doplnění zásob právě

tam. Zatím tě kryji, ale nemůžu to dělat donekonečna. Na opice to

pořád svádět nemůžeš, ty se dovnitř nedostanou, ani kdyby se

vyzkratovaly bezpečnostní okruhy, a to ví v agentuře skoro každý

kromě provianťáka Až to zjistí i on, budeš mít problém.“

Mark se zasmál.

„Jsem skoro dvakrát větší než jiní chlapi, Addie! Ty firemní

normy dávala dohromady ženská a podle toho to vypadá.“ Rozesmál

se. „Nebo Poul Cornerish, když začal hubnout. Cha! Tuhle historku

si musíte poslechnout, pane Stone!“ Zaznamenal dívčin zamračený

pohled a hned vycouval. „Nebo povídejte něco vy! Třeba o tý vaší

sázce!“

Mark zvedl hlavu: „Co vy o tom víte?“

Žanek pokrčil rameny. „Zpráva o tom letěla ráno na všech

frekvencích od tábora k táboru. Ví se o tom u lovců, u dřevorubců…

Na plantážích nejspíš taky. Prostě všude. Taky jsem o tom ráno

slyšel ve zprávách. Mám-li být upřímný, řadím se k těm, co se vám

smějí, pane Stone. Kagasara nezabijete jedinou ranou, ani kdyby

ztuhl a vy byste si mohl vybrat vzdálenost a úhel. Prostě to nejde.

Myslím, že jste prohrál, už když jste se vsázel.“

„Já si z té sázky ale nic nepamatuji,“ skočil mu Mark do řeči.

„Nevím, jak k ní došlo, nevím, proč jsem na tu narozeninovou párty

ředitele hotelu šel, a už vůbec nevím, jak jsem se vzal na vašem

15

světě! Na téhle planetě! Nevím, jak…,“ rozhodil rukama, „… se to

tu jmenuje! Nevím nic!“

„Řekla jsem vám to,“ ozvala se rusovláska. „Sedíme na balvanu

uprostřed Goorkhamských bažin. Ty se prostírají v pánvi,

ohraničené prstencem půldruhého kilometru vysokých skalních stěn

a tam nahoře se prostírá pláň Massarakše, zvolna několik stovek

kilometrů klesající až k moři…“

„Co je to za svět, hrome?“ utrhl se Mark.

„Goorkham, pane Stone!“

„O takové planetě jsem nikdy neslyšel!“ Mark potřásl hlavou:

„Nic si nepamatuji! Přehnal jsem to na té oslavě s pitím a…“

Žanek potřásl hlavou. Adélka pro něj konečně vylovila z batohu

sendvič a podala mu ho. „Možná chtěli, abyste to přehnal,“ řekl k

Markovi.

„Jak to myslíte?“

„Pamatuje si aspoň, co jste tam pil?“ vyhnul se Žanek odpovědi.

„Nezačínej zase!“ vyjela po něm dívka.

„Mlč!“ okřikl ji muž. „Pamatujete si to?“ obrátil se zpátky na

Marka. „Ztratil jste krátkodobou paměť, jak vidno. A co měsíc

dozadu? Vzpomínáte si na něco?“

„Na to si vzpomínám docela dobře.“

„A co jste tam pil?“ zeptal se Hanek znovu a vstal. „Vím to, ale

schválně to neřeknu, aby Addie nemohla tvrdit, že jsem vás navedl,

co říct.“

„Nějaké modré pití.“

„Jo! Modrý oko!“ zašeptal Žanek a střelil očima po Adelajk.

„Drink, po kterým ztrácíte soudnost. A taky uděláte všechno, k

čemu vás navedou. Ještě tak tři čtyři dny si nebudete pamatovat, co

se stalo. A pak se to vrátí a vy se budete tlouct do hlavy. Já to znám.

Přišel jsem takhle o dům, o plantáž a…“ očima pohladil rusovlasou

Adelajk.

„Nech toho,“ okřikla ho.

„Nikdy mi neuvěřila, že takové pití existuje.“ Kysele se pousmál.

„Teď už možná ano.“

„To nezapadá, Žanku,“ zabručel Mark Stone. „Kdyby se mnou

opravdu po tom drinku mohli manipulovat jak chtěli, proč bych

16

potom měl ještě uzavírat sázky o zabití nějaké potvory? Prostě by mi

poručili, abych jim odevzdal, o co mají zájem.“

„To by ale byla krádež. Zato sázka je v našem světě legální

způsob jak přijít k majetku, pane Stone,“ vysvětlil Žanek s plnými

ústy kuřecího sendviče. „Musíte mít něco zatraceně cenného, co od

vás chtějí dostat. Víte, co by to mohlo být?“

„Proto mne pozvali na tu oslavu?“

„Vsadím na to poslední košili. Jason Gellner, majitel hotelu,

který za tím nejspíš stojí, je taky majitelem plantáží Dohan Ltd.

Máte tady na Goorkhamu ženu? Nebo děti? Snoubenku?“

Pokračoval Žanek. „Třeba vám pohrozili, že když na sázku

nepřistoupíte, něco se jim stane?“

„Nic takového. To vím určitě,“ odtušil Mark. „Měl jste na mysli,

že mne vydírali, abych přistoupil na sázku, a pak mi dali drink,

abych na to zapomněl?“

„Přesně tak,“ pokývl Žanek vážně. „Mně se stalo právě tohle!“

Loupl očima po Adelajk. Ta vstala a poodešla pár kroků mezi

stromy, aby to nemusela poslouchat. Nikdy mu to nevěřila Až teď,

možná… „Kdybych tehdy nepřistoupil na sázku ohledně části mýho

majetku, nevrátila by se z příštího lovu. To mi tehdy řekli…,“ stačila

ještě zaslechnout posledních pár Žankových slov. „… A tak jsem

tehdy musel přistoupit na hru, o níž jsem dopředu věděl, že ji

prohraju.“ Uplivl si. „Jo, jednou jim to všechno vrátím! A ta hodina

není zase tak daleko!“

Z listů popínavých keřů, nahuštěných kolem obřího kmene

stromu náhle vzlétlo hejno brouků. Zlataví chrobáci zavířili Adélce

nad hlavou a vznesli se kamsi ke korunám stromů. Ve vrčivém

drnčení krovek už neslyšela nic.

„Co ještě víte?“

„Mluvilo se o tom i na frekvenci, kde vysílají oficiální zprávy.

Váš soupeř při sázení dostal mikrofon a řekl, že vám přeje úspěch,

ale že doufá, že prohrajete.“

Mark se zarazil: „A co vlastně můžu prohrát? Řekli to tam?“

Žanek spolkl sousto a pořádně se napil z láhve. „O tom ani slovo,

pane Stone! Ale podíval bych se být vámi po vašich věcech, která

vám chybí, protože v zákoně je psáno, že věci, o něž probíhá sázka,

17

musí být po dobu, než se rozhodne, kdo vyhrál, uloženy u notáře.“

„Nemám nic cenného,“ zamyšleně odpověděl Mark Stone a

zakousl se do svého sendviče.

2.

Dveře se rozletěly a do místnosti vtrhla oblaka dýmu.

„Žádné zprávy, generále,“ předešla sekretářka otázku generála

Khova „Řekla bych vám.“

Generál Khov, velící důstojník Služby pro dohled nad

primitivními planetami se vynořil z tabákového oblaku jako džin z

lampy. Byl mu dokonce trochu podobný. Dva metry výšky, holá

lebka. Lehce zešikmené oči po dávných asijských předcích jako by

chtěly ten dojem ještě umocnit. „Ta krátká dovolená mu skončila

přede dvěma dny! Nebo ne, Peggy?“

„Ano, pane. Já vím, pane,“ pípla sekretářka skoro plačtivě.

„Přede dvěma dny!“ Bezmyšlenkovitě si přitáhla zásobník s D-

flashemi, obsahujícími všechna hlášení o misích Marka Stonea za

posledních pět let.

„Kde to byl?“ Generál Khov si všiml, že se mu na konci doutníku

vytvořil už dost dlouhá stopka popela.

Rozhlédl se po kanceláři, a pak přistoupil ke květináči s

červenolistou dracénou a odklepl popel ke kořínkům, aby kytička

dobře rostla

„Na Casadele, to je čtvrtá planeta systému 05 Cygni,“

odpověděla sekretářka ještě dřív, než svou otázku dořekl. „Měl tam

sraz s nějakým kamarádem z mládí.“ Objela prsty desku psacího

stolu.

„Zkontaktovala jste ho?“

„Zkusila jsem to. Zbytečně, pane!“

„A toho kamaráda?“

„Neznám jeho jméno, pane!“

„Vytáhla jste alespoň materiály o té planetě, Peggy?“

„Taky zbytečně,“ sekretářka hlasitě popotáhla a několikrát

zamrkala, aby se zbavila slz. „Odletěl odtamtud podle plánu. To už

18

víme docela určitě!“

„Kam?“

Pokrčila rameny.

Generál Khov si všiml jejího smutku a přátelsky se usmál:

„Nechte toho, Peggy. Vy za to přece nemůžete. Nejspíš se zapomněl

u nějaké ženy, a nebylo by to poprvé, jenomže…,“ bouchl do stolu.

„Tentokrát ho tady potřebuji! Dokážu tolerovat hodně, ale teď už to

trvá poněkud dlouho!“

Peggy se zvedla ze židle. Nebyla moc vysoká, ale její vyzáblá,

kostnatá postava vytvářela dojem, jako by byla vyšší. Vypadala tak

trochu starosvětsky a trochu staropanensky. Její hranatá tvář a

výrazně vystouplá horní čelist dodávaly její kanceláři esprit

viktoriánské Anglie.

„Možná,“ odkašlala si s tak patetickým výrazem, jako by se

chystala k nejdelšímu proslovu svého života. „On možná, pane

generále… On se možná zítra ozve!“

Generál se prudce obrátil: „Slyším dobře? Mluvíte jako byste

věděla, kde je!“

Nešťastně pokývla. „Možná vím, pane. A věřím tomu, že

tentokrát v tom není žádná žena. Možná… Možná jen…“

„Peggy!“ Generálův hlas nebezpečně zhrubl.

„Za všechno mohu já, pane,“ vydechla, padla do pracovního

křesla a položila třesoucí se ruce na desku stolu s výrazem

ušlechtilého rudokožce, právě se chystajícího na těžkou smrt u

mučednického kůlu. „Já za to mohu, pane,“ zopakovala ještě jednou.

„Někam jsem ho poslala,“ nemusela se ani otáčet po generálovi a

hned věděla, jak se asi tváří. „Sám jste říkal, že zde budete až

patnáctého, tak jsem si řekla, že se o tom nikdo ani nedozví.“

„Vy? Vy jste ho někam poslala?“ zasípal překvapeně. Ani ne tak

kvůli tomu, co se dozvěděl, ale že to Peggy dokázala neprozradit

celé ty dva dlouhé dny, co tu Marka Stonea proklínal i cestou na

toaletu.

„Já, pane,“ pípla nešťastně. „Ale věřte, že jen v dobré vůli.“

Odkašlala si: „Za dva dny tu jistě bude, pane. Nebo se alespoň

přihlásí.“

Generál Khov ještě pořád nebyl schopen slova To se mu za těch

19

deset let, co řídil Službu pro dohled nad primitivními planetami,

ještě nestalo. Peggy! Ta spolehlivá sekretářka neustále zahleděná na

těch několik kontrolních monitorů před sebou, ta, která mu dokázala

uvařit tak skvělou kávu se skořicí a rozinkami…

„Když dovolíte, pane,“ vzlykla do jeho myšlenek, „svoji

rezignaci na místo vaší sekretářky podám až poté, co se kapitán

Stone vrátí.“

Khov zamáčkl půlku nedokouřeného doutníku do hlíny v

květináči a dal si záležet, aby si toho Peggy všimla. „Já vím, že je to

škoda,“ vyštěkl dřív, než stačila něco říct. „Ale ty kytky si tak jako

tak vezmete s sebou!“

„Ta dracéna to přežije, pane. Škoda je toho doutníku, myslím,“

špitla. „Měl byste si je šetřit. Tabák v poslední zásilce doutníků z

Terranie IV. byl přece infikován nějakou snětí. Nevzpomínáte si?“

* * *

„Už bylo řečí dost,“ zavelel Žanek a zvedl se. Skopl stonožku, co

se zrovna pokoušela vyšplhat za nimi na balvan a ukázal na Markův

batoh: „Než si ho hodíte na záda, pořádně si ho ze všech stran

prohlídněte, jestli se vám na tom něco nezachytilo. Smrtelně

jedovatý jsou jen dva druhy, ale kousnutí většiny hmyzu je hodně

bolestivý. Taky nemůžu vyloučit alergickou reakci, zvlášť když jste

na Goorkhamu tak krátce. Proto pozor!“ Zvedl Adélčin batoh, aby

mohla bez obtíží vklouznout do popruhů a chystal se pomoci i

Markovi, ale ten už byl připraven. „Nebolí vás záda?“ zeptal se

Žanek ještě, a když se Mark zasmál, potřásl hlavou. „Hádám, že

nejste žádná třasořitka. Devět z deseti, který tudy vodím, už tady

fňukají a chtějí si mne najmout jako nosiče.“

Mark si nadhodil batoh na zádech. „Co v tom vůbec všechno je?“

„Pitná voda, ochranný oblek pro případ, že bychom museli brodit

vodou – to se tu někdy stane po deštích, že je les zatopený a čekat na

stromě, až voda klesne, není žádná zábava. Pak je tam kompletní

lékárnička. Každý musí mít svou.“

„Každý svou? Trochu zbytečné, ne?“

„Ne,“ promluvila jim do toho Adelajk. „Hospodářství

20

Goorkhamu závisí na zemědělství a turistice. Takže se kontroluje

vše, i obsah lékárniček. V případě jakéhokoliv opomenutí hrozí

ztráta licence. Každý musí mít lékárničku. A pak tam máte už jen

zásobu munice a nějaké zásoby. Lednice na základnách se musí

průběžně doplňovat. Zvláštní zásobovací lety by byly ekonomicky

neúnosné.“

„A zbraň na toho kagasara? Nechce se mi věřit, že by na takovou

potvoru stačila tahle flinta Možná tak na medvěda.“ Pozvedl ruku s

opakovací puškou Merlin ráže .460. Žádná celá čtyřicet šest setin

palce není zase tak nic moc.

„Když tím nemusíte střílet. Pokud nejste moc zvyklý, tak vám i

tahle vyhodí rameno,“ opáčil Žanek. „Tahle by vám opravdu proti

těm největším masožravcům, co tu můžete potkat, nepomohla ani

kdybyste byl čarostřelec a měl v tom stříbrnou kulku. Zbraň na

kagasara vás čeká na posedu. Ani byste ji neunesl.“

Opustili změť křovisek a zastavili se na okraji prosluněné mýtiny,

zarostlé vysokým možná třímetrovým rákosím. Skrz rákosí

vystupovaly obláčky páry a nad ním je okamžitě rozfoukával vítr.

Žanek spustil hlaveň své zbraně níž a pozorně se rozhlížel. Dělal to

nenápadně, aby neznepokojil klienta, ale Mark nebyl žádné béčko,

ošlehané větrem kavárenských ventilátorů a už ničím jiným.

„O co jde?“ zeptal se.

Žanek ukázal nazdařbůh do rákosí. „Horké prameny. Zasahuje

sem bažina a je tu noční bahniště nějakých velkých zvířat. Nikdy

jsem je tu neviděl, ale stop tu bývá dost.“

„Masožravci?“

Žanek pokrčil rameny. „Bývají tu okousané špičky leknínů a

výhonky skoro u všech stromů, na které dosáhnou z vody. Takže

spíš ne. Ale už jsem tu narazil i na ožranou mršinu jednoho z nich.

Podle stop na něm ale hodovalo jen jeho stádo. Takže nejspíš ani

býložravci ani masožravci, ale ode všeho trochu. Navíc kanibalové.

A tak to tu vždycky obejdu lesem. Jistota je kulomet, jak říkával

jeden můj starej kamarád Tony. Co se oženil, přestal jsem ho tady na

bažinách vídat, slyšel jsem, že se usadil někde na severovýchodě.

Ale vzpomínám si na jednu historku, jak Tony…“

„Jindy, Žanku,“ zavrčela Adelajk.

21

Uhnuli doprava a pustili se po sotva znatelné stezce, lemující

okraj teplé bažiny. Tady Žanek stezku neprosekával. Jednak nebylo

těžké prodírat se mezi trsy rákosin a šáchorovitých stromků a jednak

by asi nebylo nejrozumnější se tu zbytečně zdržovat, když za pár

dnů stezka zase stihne zarůst. Mlčky překonali nebezpečný úsek a

zase vklouzli do lesa. Byl temnější, než ten předtím, půda se jim

houpala pod nohama a při úpatí mohutných kmenů se zvedaly šikmo

vzhůru tlusté a slizké klobouky obrovských hub, pokryté lesklými,

oranžovými peckami nějakých parazitů. Terén se zvedal a stával se

neschůdnějším. Mezi mohutnými kmeny stromů se válely cáry mlhy

a les jakoby každým krokem houstl. Ze závějí polozetlelého listí

trčely temně šedé bloky balvanů. Dvakrát museli rozsekat napadrť

val hub, vytvářející nažloutlou, slizkou terasu před terénní vlnou,

aby se vůbec dostali dál.

„Nedá se to obejít?“ vydechl Mark a zastavil se. Ztěžka dýchal.

Vysoká vlhkost vzduchu ho vyčerpávala víc než tíha batohu na

zádech. Hlava se mu po včerejšku ještě točila a chvílemi se s ním

zatočil celý svět.

„Ani nevím. Spíš ne,“ zavrtěl Žanek hlavou. „Tohle je stezka,

kterou jakž takž udržuju. Jiná tu není. Když jsem tudy dnes ráno šel

k místu, kde jsme se setkali, ty houby tu ještě takhle rozrostlý

nebyly…“ Mark si všiml, že se skoro nepotí. Ohlédl se po Adélce.

Byla na tom úplně stejně. Žanek se napil a odkašlal si:

„Pochodujeme po pevninské šíji, která rozděluje tenhle cíp

Goorkhamských bažin na dvě části. Zužuje se a ještě tak kilometr, a

v nejužším místě bude tak široká, že byste ji přehodil… Stát!“ náhle

zasykl a hned se obrátil a rukou naznačil, aby přidřepli. Hluk se

blížil.

„Tam!“ sykl Žanek. „Pod tu houbu! Rychle!“

Bleskově přeběhli ke stromu, kam ukazoval a skryli se pod

kloboučkem obrovitého choroše.

Mark se rozhlížel kolem. Něco bylo slyšet, ale spíš se to neslo z

korun stromů. „Co to je?“

„Opice,“ vysvětli Žanek šeptem. „Jsme tři, a to je dost, aby nás

pokládaly za konkurenční tlupu. Podle toho, jak se posunuje doba

zralosti ovoce na stromech, tudy migrují opičí tlupy ze severu na jih

22

a zase zpátky. Tohle je jediná cesta…,“ zaposlouchal se, „jenomže

tentokrát táhnou obráceným směrem. Hrome… Jestli je něco

vyplašilo, tak to není dobré znamení!“

* * *

Den pokročil a čtvrtá zastávka se chýlila ke konci. Bylo třeba

zase vyrazit. Mark smetl z kamene stonožku, ztěžka se posadil a s

nechutí si odplivl. „Říkáte, že vyhrát sázku je nemožné, tak je i

zbytečné trmácet se až k tomu posedu. Přespíme na základně na

poloviční cestě a pak se vrátíme na heliport.“

Adélka zavrtěla hlavou: „Ne. Staví se pro nás až za dva dny!

Mimo základnu nemůžeme v lese zůstat přes noc!“

Mark pokrčil rameny: „Pak přespíme na poloviční cestě obě noci.

Lov mě neláká. Řekla jste, že je ten výlet uhrazen, nic tomu tedy

nebrání.“

„Je to vaše rozhodnutí, pane Stone!“ řekla nejistě.

Vykročili dál. Stezka obešla obrovský skalnatý blok a náhle se

jim po pravici otevřel výhled na bažiny. Slunce se už skrylo v oparu

na obzoru a po rozlitých goorkhamských bažinách se plížily rudé

odlesky mizejícího slunce. Odkudsi se zvedl vítr a náhlý divoký

poryv větru rozcuchal koruny stromů.

„Říkali jste, že potmě se tu nedá chodit?“ nadhodil Mark.

Hlava mu třeštila a už by si opravdu nejraději někde lehl.

„Za chvíli se to stane.“

„Co? Jo, vy myslíte soumrak? Ještě sotva kilometr a jsme tam,“

opáčil Žanek. „Tamhle ty vysoké stromy. Tam se vám dostane všeho

pohodlí kromě ukolébavky, protože Adelajk zpívat neumí. Chacha.“

Skřek nějakého vodního ptáka mu vzal další slova z úst.

Šeřilo se. Voda na bažinách nabírala nafialovělou barvu. Stezku

lemovala džungle pokroucených stromů a trnitých keřů.

S posledními paprsky slunce vyšli na skalní plošinu porostlou jen

keři a vysokou trávou a Žanek se zastavil. Mark to okamžitě

zaregistroval a zpozorněl. Žanek byl člověk z lesa, a pokud strnul

uprostřed kroku, nebylo to jen tak. Mark ho znal jen pár hodin, ale v

tomhle si byl jistý na sto procent.

23

„Něco se děje?“ sykl.

„Mina!“ odpověděl Žanek a dál se nehýbal. „Stojím na mině.“

Adelajk pobledle couvla, ale Mark po ní hmátl a popadl ji za

zápěstí dřív, než se stačila vzdálit víc. „Ani se nehni!“ přešel do

tykání a obrátil se na jejího kolegu. „Seš si jistý?“

Průvodce pokývl. „Už jsem to zažil. Ale tehdy selhala rozbuška.“

„Takové štěstí má málokdo,“ zamumlal Mark. Obhlížel nejbližší

okolí.

„Jo, málokdo,“ pokývl Žanek. „A už vůbec nikdo dvakrát!“

Snažil se to zvládnout, ale věděl, že nemá šanci. Začínal se třást.

„Zůstaň stát!“ zavelel Mark. S nášlapnými minami se zatím

setkal jen při výcviku, ale věděl, jaké je to svinstvo. Kdyby ji našli,

dala by se zneškodnit vcelku jednoduše, ale když už na rozbušce stál

Žanek, znamenalo jen uhnout s nohou nebo dokonce jen povolit tlak

na roznětku a následoval by výbuch. „Zůstaň stát! Prohlédnu okolí!“

Mark pustil Adélčinu ruku, položil na zem svůj batoh, a klekl si.

Opatrně a po čtyřech obešel dívku ze všech stran a prsty přitom

pročesával spadané listí a trávu. Zvedl se a ohlédl se po Žankovi.

Sledoval ho. „První ji!“ houkl Mark a Žanek na srozuměnou přikývl.

Trvalo to nekonečně dlouho. Mark pročesával půdu a po čtyřech

se pomalu vracel zpátky k okraji lesa, odkud před čtvrthodinou

vyšli, a vyděšená Adelajk poslušně postupovala čtyři kroky za ním.

Každou chvíli se ohlédla po Žankovi, ale ty pohledy mu pomoct

nemohly.

Konečně se dostali až ke stromům. Naštěstí cestou nenarazili na

žádnou další minu. To by znamenalo, že ta, na kterou došlápl Žanek

byla první na cestě. Mark se zvedl, vztekle si odplivl a zavedl dívku

ještě o kousek dál do lesa. Vylezla si na jeden z balvanů, aby ji

nepřekvapila nějaká stonožka, jimiž se to tu v trávě jen hemžilo a

Mark se opatrným krokem vrátil k Žankovi.

„Šel jsi tudy ráno na místo našeho srazu, ne?“

Žanek přikývl. Oči mu těkaly sem a tam. Měl strach.

„Asi to tu nebylo?“ ptal se Marek dál.

„Ne, nebylo. Všiml bych si toho. Tohle je jediná cesta.“

„Mohl jsi to překročit, aniž by sis toho všiml?“ Mark se sklonil a

klekl si na kolena Světlo zapadajícího slunce blýsklo po něčem

24

kovovém, ukrytém pod navršenou hromádkou nahnilého listí.

„Další,“ sykl, když odhrnul překryv a o půl kroku dál objevil ještě

jednu.

„Ne, to jsem nemohl překročit,“ sykl Žanek.

Mark vstal a rozhlédl se. „Říkáš, že tu žádná jiná stezka nevede?“

„Žádná.“

„A jak je tahle pevninská šíje široká?“

„V těchto místech tak tři sta metrů, možná o trochu víc. Ale

žádná stezka nevede ani středem té šíje, ani po jejím druhém břehu.

Je to tam hrozně zbrázděné příčně se táhnoucími skalními roklinami

a škvírami. Je v nich tma a hromady stonožek.“

„Ale na ten břeh se dostaneme?“

„To ano, ale dá se po něm jít tak padesát metrů, než tě zastaví

trhlina v zemi. Některé z nich se dají přeskočit, ale neriskoval bych

to. Okraje jsou hodně zvětralé.“ Na pár vteřin se odmlčel. „Nikdy

jsem neměl takový strach! Jsem rád, že jste tu vy. Jak vás pozoruji,

ta asi budete schopný Adelajk dovést mezi lidi, ne?“

„Hlavně si samou radostí neposkoč!“ zahučel Mark. Rozhlížel se

dál. Potřeboval plán.

„Museli přijít od základny,“ promluvil zase Žanek. „Je to ještě asi

tisíc metrů a tohle je úsek, kde se musí jít za sebou. I kdyby ten

první minu překročil, druhý na ni šlápne a zabije to oba dva.“

„Všechny tři,“ opravil ho Mark. „Kdo to mohl, nastražit?“

Žanek zavrtěl hlavou. „Kdysi jsem působil u partyzánů, v

guerillových oddílech, bojujících proti plantážníkům. Někteří z nich

si myslí, že mám s nimi ještě pořád nějaké spojení.“ Pokrčil rameny

a ztuhl, jako by se bál, že zrovna spustil rozbušku. „Říkali jste, že

jste z helijetu viděli, jak se zvedá kouř nad plantážemi starého

Cádize. Kdysi jsem s ním často válčil. Třeba si ten chlap myslí, že v

tom mám prsty a poslal sem svoje chlapy?“

„Mohlo jít i o kohokoliv z nás,“ namítl Mark Stone, ale Žankovo

vysvětlení se mu zdálo nejpravděpodobnější ze všech, co ho napadla

„Ne. Mina byla nalíčená na toho prvního, a to bývám já,“ zase

mluvil Žanek. Mluvil nějak moc v posledních minutách. „Navíc

jsem slyšel, že co se guerilly zaměřily na plantáže, Cádiz si následně

nechal zaminovat všechny přístupy. Bude to on!“

25

Zmlkl. Kdoví, o čem přemýšlel. Nejspíš o ničem.

„Měli bychom to zkusit,“ promluvil po chvíli Mark. „Za chvíli se

setmí.“

„A jak?“ opáčil Žanek. „I kdybych chtěl odskočit stranou,

vybuchne to, ještě dokud budu ve vzduchu. Přinejlepším přijdu o

nohy. Nemá to žádný zpožďovač.“

Mark pokývl na srozuměnou. „Znáš tu konstrukci dobře?“

„Trochu.“

Mark se zazubil: „Kde jsi k těm znalostem přišel, když už nemáš

s partyzány nic společného?“ Mávl rukou. „A parametry ke spuštění

exploze?“

Žanek pokrčil rameny: „To výrobce neudává. Záleží, jak si to

navolí ten, kdo minu zakládá do terénu. Tady v bažinách se většinou

určuje aktivační hmotnost mezi pětašedesáti až sto dvaceti

kilogramy. Pak stačí, aby se tíha zmenšila o polovinu. To je

spouštěcí hmotnost exploze. Já vážím osmdesát kilo, až se o pružinu

v rozbušce bude opírat menší hmotnost než čtyřicet kilogramů, tak

to vybuchne…“

„Trochu jiná konstrukce, než znám.“

Žanek se kysele usmál: „Zdejší výroba.“

„A co když minu zatíží větší hmotnost?“

„Tak se rozbuška na asi deset minut zablokuje. V bažinách je

spousta těžkých zvířat. Bylo by mrhání materiálem, kdyby miny

vybuchovaly pod každým kagasarem. Navíc taková zraněná bestie

dokáže nadělat pořádnou paseku. Jak jsem říkal, začalo se to vyrábět

kvůli zabezpečení plantáží, a rozzuřený zraněný kagasar na

plantážích určitě nebyl v zadání pro výrobu.“

„Vylezu na tebe,“ navrhl Mark.

„Cože?“

„Dohromady budeme vážit víc jak půldruhého metráku. Mina by

se měla zablokovat.“

Žankovi v očích nezasvítilo. „A když ne?“

Mark se ohlédl po Adelajk. Pod stromy se už začínalo šeřit a

dívčí postava se rozplývala v šeru přicházející noci. „Dojde k

základně sama, ne?“

„Jo. Říkal jsem, že to není daleko a na noční ptáky je ještě brzy.

26

Bude v bezpečí. Jestli ovšem není zaminovaná celá cesta až tam. To

nezvládne.“ Uplivl si. „Tak do toho. Marku! Nemělo by to ale být s

rozběhem,“ usmál se.

I Mark se usmál. „Postavím vedle tebe stoličku. Jen to ještě

chvilku vydrž!“ Rychle se vrátil do lesa, Žankovou mačetou podsekl

několik pevných kmínků, zbavil je větví a zašpičatěl na jedné straně.

Pak je vedle Žanka zarazil do země, nahoře svázal, udělal ještě dvě

další tak, že Žanek stál přímo uprostřed nich. V polovině jejich

výšky a nahoře ve výši Žankových ramen je spojil nasekanými

kulatinami, až vytvořily kolem Žanka jakýsi dvoupodlažní ochoz.

Pak už se mohl dostat nahoru bez nebezpečí, že se jeho stolička

převrátí. Na hromadu, kde už ležel batoh a další jejich věci položil

mačetu, zvedl nohu a opřel se kolenem o ochoz v poloviční výšce

přesně uprostřed mezi dvěma stojkami. Chytil se stojek a opatrně se

vytáhl nahoru. Zatím to šlo, ale to byla ta nejjednodušší část. Ohlédl

se po Adelajk. Nikde nebyla vidět.

„Ta se teď krčí u stromu a pláče,“ odpověděl Žanek na

nevyřčenou otázku. Zvedl oči a jejich pohledy seč střetly. „Tak do

toho!“

Mark se vytáhl do vyššího patra Přesedl si, aby se dostal nohama

dovnitř kruhu a opřel se rukama Žankovi před a za hlavou.

„Teď se nadzvednu a přesednu ti na ramena!“ řekl, i když jeho

druh přesně věděl, co se chystá udělat. Mlčky přikývl.

„Raz…,“ začal Mark počítat. „Dva…“

„Ještě počkej,“ vydechl Žanek. „Jestli se to zablokuje, uslyším to,

možná i ty. Tak se toho nelekni!“

„Jo!“ přikývl Mark. Vzepřel se na rukou, přehodil nohu Žankovi

přes hlavu a dosedl mu na ramena. Ucítil, jak se pod ním Žanek

zabořil do země, nebo to mu možná jen podklesla kolena. Rukama

se ještě pořád držel stojek. „Tak co?“

„Jo,“ ozval se po několika vteřinách. „Myslím, že se to stalo!“

„Bloklo se to?“ ujistil se Mark ještě. „Slezu!“ Nadzvedl se z

Žankových ramenou a pomalu se přenesl zadkem na stojky.

Dřevo zapraskalo.

Mark ještě stačil zaklít. Víc ne. Stojka po jeho pravé ruce se

zhroutila jako domeček z karet. „Pryč!“ uslyšel, jak Žanek křičí.

27

Pak ucítil, jak se do něj opírá rukama a vší silou jej odhazuje co

nejdál. Jenomže tohle Žanek nemohl ustát! Mark si to uvědomil

ještě dřív, než dopadl na zem. Slyšel, jak Žanek řve. Jen tak,

nesrozumitelně, jako by chtěl, aby ho ještě někdo zaslechl. Vzápětí

ho přes tvář švihla trnitá větev, zavřel oči, aby o ně nepřišel, o

vteřinu později vyjekl, když kolenem narazil do kamene a o další

vteřinu později mu výbuch vzal dech. Zasypala ho sprška hlíny a

kusy rozcupovaných listů. Na ruku mu dopadlo cosi, co se ještě

svíjelo a vzápětí se to skutálelo někam stranou. Zaklel a nadzvedl se,

ale byla to jen hlava stonožky se dvěma píděmi těla, co jí zůstaly.

Zakusovala se do všeho kolem sebe, do listí, do hlíny. Uhnul, aby na

něj nedosáhla a zvedl se do kleku.

„Žanku?“ Houkl, jako by se bál jít sám podívat. Ve spáncích mu

bušila krev a návaly příšerné tepající bolesti v hlavě ho kdovíproč

nutily přivírat oči. „Žanku?“

Nikdo neodpovídal. Jen z dálky bylo slyšet, jak hrozně křičí

Adelajk.

Mark se pokusil zvednout. Hned ztratil rovnováhu a dopadl na

obě ruce. Odfoukl a pokusil se znovu. Teď už se mu to povedlo.

Nohy se mu ještě třásly, ale dokázaly jej udržet.

Stezka před ním byla rudá. Viděl jen nohu s botou, nic víc. Po

kmínkách stromků stékala krvavá hlenovitá kaše.

„Žanku?“ řekl tiše.

„Ta… Tady!“ ozvalo se zprava.

Mark se ohlédl tím směrem a němě polkl. Žanek už nebyl. Jen

torzo bez nohou, vlastně bez celé pánve. Byl div, že je ještě při

vědomí. Svaly na krku přeťala střepina, ale nezasáhla krkavici, a tak

jen nemohl pohnout hlavou. Měl ji zvrácenou do strany. Díval se do

spleti trávy a jednoročních prutů. Na půl metru za temenem jeho

hlavy se ve smrtelné křeči svíjel zbytek stonožky. Mezi obnaženými

kořínky stromků se už stačily objevit další dvě, cítící krev…

„Po… Pojď sem!“ zasípal umírající. Mark rozhrnul traviny a

náletové stromky, pozorně prohlédl půdu, jestli se tam neskrývá

další mina a poklekl u něj.

„To… To nebyla mi… mina!“ vydechl Žanek.

„Byla kamaráde,“ pokývl Mark. Trhl sebou, chtěl mu zvednout

28

hlavu, aby se nezalykal krví, ale pak si uvědomil, že by mohl uvidět,

co z něho zůstalo.

„To nebyla Cá… Cádizova mina Marku Sto… ne!“ Na rtech se

mu objevila krvavá pěna. „Vypadá jinak. Před… Přece mi… p…

pp… před očima leží druhá!“

Mark zapátral pohledem mezi listím. Opravdu! Nebyla dál jak

dvacet centimetrů, dobře skrytá pod listím. Ti, co tady miny

nastražili, dělali svou práci poctivě a asi pokryli i několikametrový

pás půdy kolem stezky.

„Je… eéee jiiíináa.aa.a!“ zablábolil ještě naposledy Žanek a už

neřekl nic.

Mark vstal. Uviděl Adelajk, jak se pomalu blíží po stezce a

zastavil ji gestem ruky. „Nechoď sem!“ zavolal a zavrtěl hlavou.

Ještě jednou se ohlédl po mrtvém a vydal se jí naproti.

„Musíme jinudy!“ řekl jí, když se potkali a skoro násilím ji otočil

čelem vzad.

3.

„Uklidněte se, sakra!“ zahučel Mark a chytil ji za zápěstí. Pokusila

se vytrhnout, ale zkroutil jí ruku a přitáhl si ji k sobě: „Nemá to

cenu, rozumíte? Nemůžeme jeho tělo vzít s sebou! Ani bychom ho

nesesbírali!“

Polkla a potřásla hlavou, ale Mark jí nevěřil. Znal ženy. Někdy se

chovaly jako docela jiný živočišný druh.

„Musíme jinudy,“ opakoval. „Přespíme na základně a ráno se

spojíme s vaší agenturou. Když se dozví, co se stalo, pošlou pro nás

někoho hned.“

Posmrkla. „K základně se odtud jinudy nedostaneme. Tohle je

pevninský most. Po obou stranách je voda a základna je na vysokém

útesu, takže ani na voru bychom se k ní nedostali.“

„Tak vyšplháme tamhle na strom,“ navrhl Mark. „Nebo

zůstaneme rovnou tady! Jednu stranu uhlídáme a druhá je

zaminovaná.“

Zavrtěla hlavou: „To by nebyl dobrý nápad. Už brzy bude večer.

29

Na stromě do zítřka nepřežijeme a až se setmí, tak se vydají na lov

noční ptáci.“

„Říkali jste tak tisíc metrů?“

Přikývla „Asi. Nezbývá nám než to stihnout!“

„Ne. Půjde to pomalu. Stezka je zasypaná listím a další miny tam

mohou být na každém kroku. Nemůžeme riskovat. Navíc jsem

zjistil, že je nakladli i v pruhu kolem stezky.“

Zalykavě se nadechla. „Tak bychom měli vyrazit co nejdřív, ne?“

„Jo,“ pokývl a položil jí ruku na rameno. „Až půjdeme kolem

místa, kde se to stalo, nedívejte se tam. Řeknu vám, ať zavřete oči a

řeknu vám, kdy je máte otevřít.“

„Je to…,“ polkla. „Je to tak hrozné?“

„Dost,“ přitakal.

* * *

Za půl hodiny našli další čtyři miny a dostali se o dvacet metrů

dál. Víc ne.

„Už musí být brzy konec, ne?“ vydechla Adelajk unaveně.

„Vždyť ty miny něco váží! Jak se sem s nimi mohli tahat, a moc

času na to neměli, když šel tudy Žanek ráno a ničeho si nevšiml.“

„Mina má tak jeden a půl kila. Pokud byli jen dva, tak jich tu

před námi musí být ještě tak mezi dvaceti až třiceti.“ Mark vstal a

protáhl se v zádech. Rozhlédl se a pak ukázala rovnou k západu přes

houštinový prales. „Po západním břehu šíje je to prý neprůchodné?“

Přikývla „Samé rozsedliny a obrovské zvětralé masy skály, co se

houpou pod nohama…“

„Tam to možná nezaminovali?“

„Ale…“

„Nebo opravdu strávíme noc tady na stezce!“ Němě se podívala

před sebe a vzdala to. „Ale opatrně,“ zaprosila Vnikli do porostu.

Byl tu tak hustý, že v těchto místech ani nemuseli dávat pozor na to,

co mají pod nohama kromě stonožek, kterými se to tu jen hemžilo.

Mark postupoval první, rozháněl se Žankovou mačetou a postupoval

vcelku rychle vpřed. Netrvalo to dlouho, než se porost rozestoupil a

před nimi se otevřel široký a mělký skalní kotel, podobný široké,

30

mělké nálevce. Kdysi se tu sesula dolů obrovská masa kamene, a

nebylo to tak dávno, protože kotel ještě nestačil zarůst ani mechem.

Pustili se doprava po jeho okraji. Na mnoha místech tu půda

zpevněná kořenovým systémem, visela nad kotlem v úplných

závěsech. Raději se drželi od okraje dál.

Byla to příšerná cesta. Teprve až po další půlhodině se konečně

prosekali k okraji útesu a mohli se podívat dolů. Goorkhamské

bažinné jezero se táhlo až k obzoru. Slepencová skalní stěna pod

nimi ale nebyla svislá. Skláněla se v příkrém úhlu dolů, na

několikrát ji přetínaly římsy a zahloubené kaverny, vzniklé

vypadnutím kamenné pecky ze stěny.

„Dá se tu projít, jen musíme dávat pozor, aby se nám pod

nohama nerozjel nějaký kámen. Leží tu docela navolno.“ Mark se

ohlédl po dívce, a tak jen vyčerpaně přikývla „Až se dostaneme o

ten kilometr dál, vrátíme se na stezku u východního pobřeží. Víš

přesně, kde základna leží?“ zeptal se. „Ať tam nemusíme bloudit!“

Ani si to neuvědomili a začali si tykat, jako by se znali bůhví jak

dlouho.

„Zabloudit nemůžeme.“ zavrtěla hlavou. Sáhla do boční kapsy

batohu a vytáhla láhev s pitím. „Je vidět už z dálky. Z pevninské

šíje, po které přecházíme, tam na jednom místě vybíhá skála snad

dvě stě metrů dál do bažin. Je vysoká a nepřístupná a dá se na ni

dostat jedině ze stezky. Jakmile se na stezku dostaneme, uvidíme ji.“

„Fajn. Dopila jsi?“

Přikývla Zastrčila láhev zpátky a nadhodila si batoh.

„Už se těším, až…,“ mávla rukou, zmlkla a vykročila.

Čas pokročil a stíny se prodlužovaly. Blížila se noc a ze škvír

mezi kameny vylézaly do zarudlého světla zapadajícího slunce

stonožky, jaké zatím ještě neviděli. Ruce už měli rozsekané do

krvava od ostrých štěpin kamení. Čtyřikrát museli přeskočit skalní

rozsedlinu, křížící jim směr jako příliš hluboký zákop a dvakrát

museli spojenými silami vyvrátit pár stromků, svázat je k sobě a

dostat se po nich na druhý břeh rozsedliny, která byla příliš široká,

než aby se dala přeskočit.

„No potěš!“ zaklel Mark, když se před nimi rozestoupil porost

znovu a přímo před nimi se na dně velké mělké kamenité prolákliny

31

hemžilo snad tisíc stonožek v divokém kopulačním tanci. Všude

kolem těch šťastnějších ještě bojovali mezi sebou samci, kteří se

nedostali na kamennou desku uprostřed prolákliny a museli vzít

zavděk plošinkami okolo. Taky na ně zbývaly samice, co nepatřily k

nejdelším. Poražení jedinci se rozlézali do všech stran, pryč z

kamenité mísy a mizeli mezi obnaženými kořínky stromků.

„Vrátíme se na stezku,“ zamumlal Mark. „Opatrně, Adelajk. A

našlapuj jen tam, kde stála moje noha! Jasné?“

* * *

„Stát!“ sykl Mark a zvedl ruku. Dřevitá stébla travin před ním

byla porušená. U těch, která byla jen nalomená nebo ohnutá, si dal

kdosi neznámý práci je zase narovnat a ta zlomená uškubl až těsně

nad zemí. Někdo tu šel a zvíře to nebylo.

Mark se rozhlédl. Vlastně to bylo místo, kde by měly být

nastraženy další miny. Po obou stranách byl porost příliš hustý a

každý, kdo by tudy procházel, by podvědomě volil cestu tímhle

průsekem. Mark si dřepl, opatrně položil ruce na zem a klekl si na

kolena

„Mám jít zpátky?“ špitla Adelajk.

„Ne. Mohou tam být další, kterých jsme si nevšimli.“ Minu našel

hned a taky dráty nízko nad zemí, jimiž byla spojena s dalšími. Bylo

to primitivní, ale účinné. Celý koridor mezi oběma stranami džungle

protkala síť nástrah.

Adelajk se dívala Markovi přes rameno a hned pochopila na co se

dívá. „Tudy neprojdeme!“

„Ale jo,“ zvedl hlavu. Ke stezce jim nezbývalo víc než padesát

metrů. I kdyby se vrátili a pokusili se prosekat pralesem podél

koridoru, nemohou si být jisti, že tam na žádnou zatracenou minu

nenarazí a k tomu se začíná rychle stmívat. Zasmál se. „Oni vědí, že

jsme tři, nemám pravdu?“

Váhavě přikývla „Celé město ví o vaší sázce!“

„Takže teď taky vědí, že jeden z nás je po smrti.“

Zachvěla se jí brada: „No a?“

„Určitě dávají pozor, jestli jsme to přežili. Nebudou chtít mít

32

svědky, kteří by někde vykládali, že na cestě někdo položil miny.“

„A co chcete udělat?“

„Vrátit se o kus zpátky a pak to tady odpálit. Rozumíš?“ Poprvé

ten den se usmála. „Rozumím.“

„Tady u těch se roznětka aktivuje už jen tím, když něco zavadí o

drát. Velká zvířata tady v těch místech nejsou, tak to můžeme být

jedině my.“

„Nebo opice,“ dodala. „Táhnou tudy podle toho, jak zraje ovoce

v lese za pevninským mostem a musí překonat tenhle úsek bez

stromů po svých!“

„Nebo opice,“ pokývl. „Ale až se ozve výbuch, nenapadne je nic

jiného, než že to byl někdo z nás!“ Jediným sekem odťal kmínek

vavřínovitého stromku a potěžkal jej v ruce. „To bude můj

odpalovač! A ty jdi zpátky! Nejmíň třicet metrů. Až sem se asi

nedostali, protože tu není pošlapaná tráva, ale i tak buď opatrná!“

Počkal, až se Adelajk vzdálí a naznačil jí, aby lehla na zem a zakryla

si hlavu. Mezitím si připravil ještě dva podobné odpalovače a stáhl

se v dívčiných stopách. Když už byl skoro u ní, rozmáchl se a

stromkem mrštil do míst, kde předtím viděl natažené dráty. Ozval se

ale jen praskot lámajících se suchých dřevitých stébel, trčících z

trávy.

Druhým odpalovačem se už trefil. Výbuch vynesl do výšky trsy

trávy, pahýly dřeva a celé okolí zasypala sprška zeminy.

Zůstali ležet a čekali, co bude dál, ale nic se neozvalo.

„Teď si myslí, že z nás zůstal jenom jeden,“ zamumlal Mark.

„Nikde tu nejsou, ať je to kdokoli,“ namítla Adelajk. „Blíží se

noc. Helijet tu nedokáže přistát a v noci by se na lodi přes bažinu

vydal jen blázen.“

„Mohou být tam, kam jdeme!“ upozornil ji. „Na základně!“

* * *

Opatrně rozhrnuli houští a znovu vstoupili na stezku. V těchto

místech ji tvořila jen skála a každé prohlubni, zaplněné poloshnilým

mechem a navátým listím se obloukem vyhýbali.

„Jsme tady?“ zeptal se Mark.

33

„Za dne by byla základna vidět, ale teď už je moc šero.“

Na východním pobřeží pod horní hranou pevninského mostu, po

níž vedla stezka, už byla tma, zatímco západ se ještě utápěl ve

světelných efektech usínajícího slunce. Z temné hloubky po pravici

se ozývalo pleskání vody o skalní stěnu a zdálky přinášel vítr

troubení samců nějakých velkých vodních zvířat.

„Zdejší základna není jen obyčejná dvoubuňková lodge, na jakou

bys narazil jinde. Je to vlastně zároveň překladiště zboží pro

turistické základny umístěné hlouběji v pralese. Zaujímá celou

skalní plošinu na útesu. Jediný přístup je odtud ze stezky a už

každou chvíli musíme narazit na skalní bránu,“ dodala ještě Adelajk.

„Je původní, ale je zajištěná senzory a nevpustí do areálu nikoho

cizího. Pro případ, že by se tu někdo vyskytl například díky

ztroskotání, může se spojovacím terminálem na bráně spojit s naší

ústřednou a…,“ zarazila se a tiše vyjekla.

Mark bleskurychle zvedl hlaveň zbraně. „Co se děje?“

„Není tu!“

„Co tu není?“

Zvedla k němu oči: „Přece brána! Není tu brána!“ vyjekla a

ukázala do houstnoucího šera kde se rýsovaly ještě viditelné kontury

trosek skalní brány. Adelajk vstoupila jako náměsíčná mezi ně a

zůstala stát. Neviděla dál než na pár desítek metrů. Skála byla

ožehnutá plamenem, ale co se stalo se základnou, neviděla…

Mark se protáhl dovnitř okolo ní, vzal ji za ruku a odvedl kousek

stranou. „Tady zůstaň!“ zavelel tiše. „Mluvili jste o nočním lovu na

kagasara Takže s sebou táhneme noktovizory?“

Pokývala hlavou.

Mark shodil batoh na zem, rychle přístroj na noční vidění našel a

nasadil si ho na oči. Před sebou ve vzdálenosti nějakých sto metrů

uviděl ruiny skladů a lovecké lodge – dvojbuňky, a taky ještě něco,

co by tady nečekal. Okraje staveb se rozplizovaly do duhové aury,

složené ze zelené, modrozelené, modré a fialové barvy.

„Vy tady máte studenou bombu?“ vyhrkl překvapeně.

„Co je to?“ špitla Adélka.

„Zůstaň tady,“ řekl a vydal se k ruinám. Věděl, že mu nic

nehrozí. Studená bomba nezabíjela zářením, ale chladem, mrazem,

34

absolutní nulou. Trosky základny se teď už ale ohřívaly. Zastavil se,

protože mu cestu překřížila široká šklebící se prasklina ve skále, a

podíval se do stran, kudy by se dala nejlépe obejít. Vznikla díky

výbuchu bomby, to poznal podle opalizující temně duhové aury

kolem jejích okrajů. Ještě opatrněji postupoval dál. Věděl, že v

důsledku účinku této bomby nezkřehne jen kov, ale i skála. Hornina

se často přetváří na nestabilní disperzní krystaly a místo pevné skály

se před ním může číhat na sebemenší dotyk hladina materiálu

podobného tekutým pískům. Vrátil se k rozbité bráně, sebral ze

země pár kamínků, povzbudivě mrkl na Adelajk a zeširoka se vrátil

k ruinám lodge. Když se dostal na padesát metrů k výhružně trčící

trosce spojovacího stožáru, naklonil se a mrštil oblázkem jako

žabičkou po vodní hladině. Kamínek poskočil a zmizel ve tmě.

Mark popošel pár kroků a zastavil se. Skála pod ním se najednou

zahoupala. Věděl, co to znamená, a taky věděl, že se nesmí odrazit,

protože by se okamžitě probořil. Ideální by bylo počkat na místě,

dokud se nestabilní krystaly znovu neprojdou transformací do

původní struktury kamene, ale to by mohlo podle typu bomby být

taky až druhý den k večeru.

Pomalu zvedl ruce, zavrátil se dozadu a v pádu se ještě přetočil

na bok, aby si nevyrazil dech. Dopadl na zem, odrazil se rukama od

pevného podkladu a odkutálel se do bezpečí. Tenká slupka nad

bezednou bažinou mikroskopických krystalků pukla a na povrch

vytekla tekutina jako ze zkažené konzervy.

Mark opatrně vstal a pomalu se vracel k Adelajk.

„Tak co?“ špitla ze tmy.

„Pustili se do toho důkladně,“ potřásl hlavou. „Tohle není žádná

odveta za zplundrování plantáží, jak se mi snažil Žanek namluvit.“

Ohlédl se po ruinách lovecké základny. „Tohle je…“ Z jezera pod

útesem se zvedlo mrouskavé mručení, nechalo se strhnout večerním

vánkem, sílilo a měnilo se v řev, při němž stydla krev v žilách.

„To je kagasar.“ hlesla Adélka nešťastným hlasem. „Co budeme

dělat?“

„Sem se nedostane?“ ujistil se Mark.

„On ne,“ zavrtěla hlavou. „Ale stonožky ano, a jestli tu je někde

mršina nebo mrtvola, tak…,“ zarazila se.

35

„Je tady,“ pokývl Mark a myslel na Žanka, jehož tělo leželo

roztrhané minou sotva kilometr od nich.

„Přiláká to noční ptáky,“ dokončila větu. „Tady se nemáme kam

schovat.“

„Ani bych neradil, abychom tu zůstali. Určitě si ráno zaletí

obhlédnout, jestli tu někdo z nás je. Musíme je přesvědčit, že jsme

nepřežili, jinak nám nedají pokoj!“

„V pralese nepřežijeme tak jako tak,“ namítla. „Tohle je jediné

místo, kde máme přehled, a kdyby něco vylezlo z pralesa, tak se

stačíme připravit.“

„Nic jiného nám nezbývá. Jestli jdou opravdu po nás, tak tady

nás vyhmátnou a zůstat někde v okolí je úplně stejná hloupost.“

„V džungli v noci ještě nikdy nikdo nepřežil!“

„Já myslím, že šanci máme,“ opáčil Mark. „Jak daleko je k

nejbližší základně?“

„Asi sedm kilometrů.“

„A k té, kam jsme měli jít zítra na ten lov?“

„Patnáct. Spíš víc.“

„Takže naše cesta vede k té druhé,“ překvapil ji. „Pokud si

nebudou jisti tím, jestli je po nás, půjdou se podívat k té nejbližší,

takže tam být nesmíme.“

„To nezvládneme,“ skoro vzlykla.

„A co chceš dělat?“ utrhl se. „Když počkáme tady, ráno nás

najdou, i kdybychom se před svítáním schovali. Pochybuju, že by

neměli na palubě helijetu termovizi. Musíme se dostat k základně,

abychom si zavolali pomoc! Jít k té nejbližší by byla sebevražda a

zpátky na heliport taky nemůžeme, protože taky nejsou hloupí a

určitě tam na nás budou čekat. Když se nám ale podaří poslat

zprávu, co se děje, budeme mít aspoň šanci!“

Mávla rukou. „Jak zjistí, že žijeme a kde jsme, zničí nás i se

základnou stejně jako to udělali tady!“ odsekla.

Zasmál se: „Jasně! Odešleme zprávu a hned vypadneme a

půjdeme na další základnu…“

Vykulila oči. Neměla tušení, jestli si z ní dělá legraci, nebo to

myslí vážně.

Mark pokračoval: „Možná to tam zničí, možná ne, ale jistota je

36

kulomet, jak říká kolega Harris. Přesuneme se do té nejvzdálenější

lodge a tam počkáme, až se to uklidní a přestanou nás hledat.“

Vytáhl z batohu poslední masovou tyčinku a mrkl na ni: „Zbylo ti

ještě jídlo?“ Zavrtěla hlavou, a tak tyčinku rozlomil a půlku jí podal.

„Dá se odtud dostat k městům na pobřeží?“

Kdyby bylo světlo, všiml by si, že vytřeštila oči. Sama si

uvědomila, že co je s ním, tak je třeští nějak moc často.

„To nemyslíš vážně?“

„Tak dá, nebo ne?“

„No, nějaké pořádně vyzbrojené výpravě by se to po polovičních

ztrátách mohlo podařit. Museli bychom se dostat k útesům a pak

vystoupit na Massarakšskou plošinu. Potom by se terén už jen

snižoval až k pobřeží, ale nejdřív bychom se museli dostat přes

území a hnízdiště nočních ptáků…,“ skoro hystericky zasmála. „Až

sejdeme ze skal, budeme zachráněni! Sotva dva měsíce cesty.“

Ukousla si z tyčinky a chvíli bylo ticho, než polkla a napila se. „To

se nemůže podařit. Už kvůli těm minám.“

„Tady už žádné nebudou!“ Usmál se. „Půjdu první!“

„Raději bych…“

„A jak je daleko k těm plantážím?“

Pokývla: „To vypadá nadějněji, pokud to tedy nebyli právě

plantážníci, kdo…“

„Ne. Než Žanek umřel, řekl mi, že takové miny Cádiz nepoužívá.

Musí to být někdo jiný.“

„Pak máme větší naději, ale pořád je to dvacet kilometrů přes

bažiny a museli bychom mít člun, abychom se dostali přes jezerní

plochu. A k tomu to ještě všechno stihnout za jeden den, protože

přežít noc na jezeře taky prostě nejde!“

„Zbraně máme,“ zasmál se, aby jí dodal odvahu. „A až se

dostaneme k základně, spojím se s Rayem…,“ zarazil se.

„Kdo je to?“ zeptala se dívka

„Krucinál,“ vydechl a už mu bylo všechno jasné. „Vzpomněl

jsem si! Už vím, o co jsem se na tom večírku vsadil!“

* * *

37

Cesta pralesem byla horší, než si Mark představoval v těch

nejčernějších snech. Jen desetinu vteřiny potom, co se propletli

skalním městem na severním konci pevninské šíje, a sestoupili

suťovým svahem dolů do pralesa se na ně vrhly miliony moskytů,

lezly do uší, do nosu i do očí. Dostali se sotva padesát kroků od

svahu, minuli dva stromy, které by neobjalo ani deset mužů a Mark

musel uznat, že to tentokrát přehnal. Když se pak kdesi vpředu ozval

podivný zvuk, jaký mohlo vydávat jedině velké zvíře, beze slova

vzal dívku za ruku, otočil se a táhl ji zpátky. Znovu vystoupili sutí

nahoru k okraji skalního města, našli si balvan, na který se dalo

vyšplhat a měl nahoře dost širokou plošinku a unaveně vydechli.

„Spi,“ zamumlal Mark a usnul dřív než ona. „Kocovina je

svinstvo.“

* * *

Ještě byla tma, když se probudil. Zjistil, že ho Adelajk ve spánku

přikryla pláštěnkou z batohu a odhrnul ji stranou. Zvedl se na kolena

a rozhlédl se. Na východě se temnota začínala řídnout.

Myslel na Raye. Často zapomínal, že je to android, a myslel na

něj jako na přítele. O to víc ho teď štvalo, co provedl. Ray patřil k

typu, kterých bylo vyrobeno jen několik exemplářů. Byl vybaven

amplifikátorem, díky němuž spolu dokázali telepaticky

komunikovat. Teď se mu to ale nedařilo. Buď mu ti, kteří jej

momentálně drží amplifikátor zablokovali, nebo ho prostě vyřadili z

činnosti celého. Mark pochopil, že na Rayovu pomoc se spoléhat

nemůže… Díval se na temné nebe, zešmouhovatělé ženoucími se

černými mraky. Zrovna tak se cítil…

„Zase se zakryj,“ zamumlala zpod vedlejší pláštěnky Addie. „To

nás chrání před ptáky. Mají infrareceptory a najdou nás podle tělesné

teploty, když se znovu nezakryješ.“ Na pár okamžiku si zase

zdřímla. „Něco jsem ti řekla!“ houkla chviličku nato. „Jsou to bestie,

věř mi! Stejně můžeme jít dál, až se rozední!“

„To se nedostaneme moc daleko.“

„Nenajdou nás. Pod touhle pláštěnkou nás nenajdou ani

termovizí. Lež a spi!“

38

„Už neusnu.“

„Tak mi můžeš vyprávět pohádku!“

Zaskočilo mu: „Pohádku?“

„Ano. Slyšela jsem, že na Zemi jsou hodně rozšířené pohádky,

které matky vyprávějí dětem před usnutím!“

„Možná,“ zamumlal. „Většinou o princeznách a dracích, co mají

několik hlav.“

„Tu nechci,“ vydechla zklamaně. „A co u vás vyprávějí matky

dětem před usnutím?“

„Já nevím. Žádnou jsem nepoznala,“ zamumlala rozespale a zase

usnula.

4.

Svítání je zastihlo už hodně daleko od místa noclehu a vzdálené

hučení vrtulí svědčilo o tom, že měl Mark pravdu. To se Oni přiletěli

podívat. Říkali Oni, protože nevěděli, kdo jsou. Adelajk ve

stručnosti vypověděla o politické situaci na Goorkhamu, ale to

Markovi nijak nepomohlo. Nebyly tu žádné soupeřící státy, jen

jedna ekonomická zóna. Nebyly tu prý žádné skupiny, bojující o

moc. Jen plantážníci, soupeřící mezi sebou o co největší podíl na

vývozu.

„Žanek mi řekl, že bojoval v guerillských oddílech?“

„Ano?“ Zastavila se: „To jsem nevěděla. Co o tom ještě říkal?“

„Prý napadali plantáže. Poznal, že ty miny nejsou od Cádize.

Možná se guerilly rozhodly zaměřit na lovce a turisty?“

Váhavě zavrtěla hlavou: „Ne. To určitě ne.“

„Proč tady vlastně ty guerilly operují? K partyzánskému boji

přece musí být důvod, ne?“ Nad korunami stromů přeletěl vrtulový

helijet. Mark nervózně vzhlédl a stáhl si kapuci pláštěnky hluboko

do čela.

„Nevím,“ odpověděla. „Třeba chtěly někoho na něco upozornit?“

Mark k ní vzhlédl. Tón jejího hlasu byl jiný než jindy. Zdálo se,

že o oddílech, v nichž kdysi působil mrtvý Žanek, by mohla vědět

víc, než říká. Chvíli to vydržela a pak uhnula s očima.

39

„Proč mi nevěříš?“ zeptal se.

„A proč bych měla?“ odtušila a ukázala před sebe, kde se mezi

stromy proplétala vyšlapaná stezka „Cesta vede tudy, pane Stone!“

* * *

Za tři hodiny se konečně dostali na podmáčenou mýtinu s

radiomajáčkem na vršku mohutného pahýlovitého pařezu, trůnícího

uprostřed nezarostlého prostranství.

„Tam na tom stromě!“ ukázala Adelajk do koruny. Ubytovací

buňka nebyla zezdola vidět, Adelajk ji na dálku zaktivizovala, na

ovládacím psionu vyťukala kód a seshora sjela klec zdviže.

„Skočíš tam sama, nebo mám jít nahoru s tebou?“ zeptal se Mark.

„Jen pojď. Zůstávat tady dole není nic bezpečného. Jestli jsou

nějaká zvířata na kališti, tak už o nás vědí. Navíc si myslím, že

bychom se před další cestou měli aspoň najíst a trochu umýt.“

To nebyl špatný nápad.

Zdviž vyjela nahoru do výšky nějakých dvanácti metrů a

zastavila se. Odtud se dalo překročit na lanový můstek, vedoucí

přímo dál do koruny stromu. Kousek nad nimi visela byla ve větvích

zakotvena malá šestiboká ubytovací buňka, překrytá matnou kopulí.

„Líbí?“ Křikla na něj Adelajk. Byla už daleko napřed. Stála na

jakémsi dřevěném ochozu, lemujícím buňku a mávala na něj.

„Jo. Líbí.“

„Možná už po nás nepůjdou, co myslíš?“ Nadhodila jako mistr

pokušitel. Otevřela vchod a zmizela uvnitř.

„Jo, možná,“ povzdechl Mark. Už ho to taky napadlo, ale věděl,

že tak jednoduše jim to neprojde. Hrozně rád by si tam uvnitř udělal

kávu a pořádně se najedl, až na samou hranici puknutí… Přelezl po

lanovém můstku k lodgi a vstoupil dovnitř.

Adelajk si už stačila sundat propocený oděv a zmizet ve sprše.

„Vody je dost, nemusíš se bát!“ houkla ještě a pak už bylo slyšet

jen šumot vody za stěnou. Mark hodil batoh ke zdi, přešel přes

hlavní místnost a nakoukl za dveře v zadní stěně. Tam byla tři lůžka

nad sebou. Zase se vrátil, nahlédl do chladícího boxu a sáhl pro

energetickou tyčinku. Pak se unaveně svalil do nízkého křesílka a

40

vychutnával sladkou chuť čokolády, rozplývající se na jazyku.

„Do háje, mně už se nikam nechce,“ zamumlal unaveně.

Rozhlížel se kolem, pak se zvedl, vzal si z chladícího boxu

krabici s ovocnou šťávou a vrátil se do křesílka. Bylo tu příjemně.

Na stěnách byly připevněny dokumentární záběry z minulých lovů,

visela tu kůže nějaké malé šelmy, která snad měla dodávat patinu

lovecké chaty a v polici ležela kniha návštěv. Mark se ztěžka zvedl,

došel si pro ni a zase se vrátil. Ještě ji nestihl ani otevřít, když z

koupelny vyšla Adelajk jen ve spodním prádle a s ručníkem kolem

krku a gestem mu naznačila, že se může jít osvěžit.

Vešel do kabinky, svlékl se a sotva si pustil vodu, zabouchala na

stěnu.

„Co je?“ houkl.

„Připlouvají!“

„Kdo?“

„Oni! Nikdo jiný to být nemůže! Dělej! Musíme zmizet!“

„To si někdo odskáče!“ zavyl zoufale.

Bleskurychle se oblékl a vpadl do místnosti. Adelajk už seděla u

vysílačky a hlásila na dispečink lovecké agentury, co se děje.

„Prima,“ kývl Mark. „Určitě to zachytí.“ V rychlosti otevřel

batoh a ledničku, shrábl do batohu všechno, co tam bylo a rychle ho

uzavřel. „Jdeme!“ zavelel.

Popadli zbraně a vystoupili ven z buňky. Už bylo slyšet hluk

motorů jejich člunů.

„Jsou tři, myslím čluny že jsou tři,“ vydechla Addie. „Dolů teď

nemůžeme, uviděli by nás!“

„Nasaď si tu pláštěnku!“ zavelel Mark. „a pojď za mnou. Tamhle

po té větvi!“

Mark věděl, že nemají moc šancí. Doufal, že se po větvi dá dostat

na větve sousedních stromů, a potom dál do pralesa. Měli sotva čtvrt

hodiny, možná dvacet minut, než čluny narazí na rozbahněný břeh

mýtiny a jejich pronásledovatelé se rozběhnou ke stromu. Ucítil na

rameni Adélčinu ruku a otočil se.

„To nejsou lidi plantážníků!“ řekla.

„To je teď jedno,“ odsekl. „Hejbni kostrou! Když jsme

přicházeli, všiml jsem si, že tímhle směrem byl vyvrácený strom.

41

Zkusíme ho najít a po něm se dostat dolů.“

„To nebude tak jednoduchý,“ sykla zpátky.

Na okamžik se zastavil před novým větvením a vzhlédl, aby se

podíval, která větev se dostává blíž k těm, které vyrůstaly z kmene

vedlejšího stromu. Kůra byla kluzká a na tom obrovském stromu

byly větve tak daleko od sebe, že se neměli při postupu čeho držet.

Mark se raději posadil obkročmo a dál se posunoval po zadku.

Adelajk ho následovala.

Motory zmlkly a bylo ticho.

„Od vody je to k lodgi tak čtyři sta metrů!“

„Já vím,“ vydechl. „Po té rozbahněné louce se jim těžko

postupuje. Nám taky. Ta větev je o půl druhého metru pod námi a

patří k támhletomu stromu,“ ukázal před sebe a trochu vpravo. Bál

se, že znovu použijí studenou bombu. Podle síly, kterou měla ta

předchozí, použitá na základnu na pevninském mostě, se museli

dostat tak na dvě stě metrů od stromu s loveckou lodgí, jestli to

chtěli přežít.

Konečně se obkročmo doštrachal až nad větev, na níž se chtěl

spustit, podal batoh Adélce, přehodil nohu přes větev, na které seděl,

a spustil se dolů. Našel nohama oporu a vyzkoušel, jestli není kůra

moc kluzká, nebo jestli se pod ním nesloupne ze dřeva a špičkou

boty ji trochu okopal, aby byl povrch větve drsnější. Vzal si od

Adelajk oba batohy a zase obkročmo se vydal po větvi k rozsoše

sousedního stromu. Ohlédl se po dívce, usmál se na ni, a když

konečně seděla na větvi za ním, už se neohlížel. Během pěti minut

se dostali až do rozsochy, a pokračovali dál.

Dostali se tak až na čtvrtý strom, když se pralesem rozlehla

dunivá exploze. Kusy kůry a pahýly větví prosekaly okolním

stromům koruny, ale jich se nedotkl ani list. Tohle naštěstí nebyl

výbuch studené bomby jako tam na pevninské šíji!

Mark opatrně vykoukl. Viděl jen jednoho z nich. Chlap couval od

stromu směrem na louku a díval se vzhůru do korun stromu, kde

dohořívaly trosky lovecké lodge.

Pak Mark spatřil druhého, jak prochází pod jejich stromem se

zbraní připravenou k výstřelu.

„Teď se nehýbej,“ pošeptal Mark dívce do ucha a pomalu ji vzal

42

za ruku. „Ani kdyby volali, že nás vidí! Jasné?“

Pokývla.

Muž pod nimi přešel, ještě se pár kroků od nich zastavil a podíval

se do koruny, ale ničeho si nevšiml. Udělal ještě pár kroků dál mezi

stromy a otočil se. „Dostali jste se dovnitř?“

„Ne, padrinho!“ odpověděl mu někdo, koho Mark neviděl. „Ale

zdá se, že tam žádní mrtví nejsou!“

„Možná zařvali už tam! Na tom útesu!“

„Nebo cestou v pralese!“

Muž se zase obrátil a vracel se ke svým: „Ne, chlapi! Mám na

člunu vysílačku. Než jsme přistáli, dostal jsem zprávu, že ještě chvílí

před tím vysílali a žádali o pomoc!“

„Sakra!“ zaklel Mark.

„Naši nezjistili, odkud vysílali, ale k jiné lovecké chatě by to

nestihli. Musí být tady!“

„Třeba někoho potkali? Třeba partyzány a ti je nechali odvysílat

zprávu?“

„Hlupáku! Sledujeme frekvence lovecký agentury! Takže to

musela bejt jejich vysílačka!“

„Tak zmizeli, když nás uviděli, padrinho!“

„Jo, dost možná. Podíváme se po nich, chlapi!“

„To je zbytečný, padrinho! Nemůžou přežít! Základnu jsme jim

zničili, tuhle malou taky. Z toho, co jim tu zbylo, si už neudělají ani

ohrádku proti stonožkám, natož kagasarům, a ti sem večer přijdou!

Viděl jsem na břehu jejich stopy!“

„Kolik těch chlapů vidíš?“ zašeptal Mark.

„Tři, ne teď jenom dva…“

„Počkáme, až co udělají! Nemohou pročesávat celý les! Budou

hledat stopy! Jestli je najdou, budeme muset střílet.“

„A jestli ne?“

Zazubil se: „To potom bude překvapení, Adelajk!“

Seděli u kořene hlavní větve stromu, krytí kmenem a čekali. Víc

dělat nemohli. Komando grázlů se pohybovalo někde kolem.

Nedávali o sobě vědět, ale pořád tu byli.

„Jak jsi poznala, že tihle nejsou poslaní plantážníky?“ zeptal se

Mark tiše.

43

„Jsou to pastevci z planin pod náhorní plošinou Massarakše.

Každý je pozná podle toho dlouhého nože, co mají v pouzdře

přivázaném na stehně.“

„Myslím, že budou chtít objet všechny vaše základny a

zlikvidovat je.“

Pokrčila rameny: „Jestli to provedou, tak ztratím práci. Ale v

tom, co dělám, jsem dobrá. Na Goorkhamu jsou ještě další tři

agentury. Vždycky mne vezmou, když tahle naše skončí. A to

skončí, pokud přijde o základny. Určitě.“

Znenadání se ozval výkřik. „Héééj! Padrinho! Tady!“ Mark

položil ruku dívce na ústa, pak se zvedl a vykoukl přes kmen zpátky.

Neviděl nic, jen zaslechl, jak dole pod nimi někdo běží. „Tady jsou

stopy, padrinho! Opravdu sem přišli!“

Mark přemýšlel jen chvíli: „Když tě tu nechám samotnou…“

„Už jsem velká!“ trhla ramenem. „Co chceš udělat?“

„Najít ten vyvrácený strom,“ usmál se na ni a začal se obkročmo

po větvi sunout dál. Potřeboval se dostat níž, protože ve

čtrnáctimetrové výšce, kde byl, viděl kolem sebe jen

neproniknutelnou spleť větví a obrovské girlandy spadajících trsů

štětinatých listů. Byl však na špatném stromě, protože tady se nedalo

sestoupit níž. Větev pod ním dole byla příliš hluboko.

Poposunul se o dalších dvacet metrů dál, rozhrnul oponu listí a

rozhlédl se. Vztekle zaklel, ale vzápětí to vzal zpět. Chyběl tu strom,

na který by se mohl dostat. Dole mezi listím zahlédl hnědozelenou

hladinu jezírka Buď někde blízko musela být další podmáčená

louka, ztrácející se o nějakých tři sta metrů dál v močálu, nebo to

jezírko tam dole vzniklo v místě, odkud vichřice vyrvala kořeny

jednoho z těch obrovských stromů. Nemohl to být ten, který chtěl

najít, poněvadž ten se ještě v kořenech držel, ale i tenhle by možná

mohl stačit, pokud tu neleží už příliš dlouho. To, že se ve vývratové

jámě ještě držela voda a že díra nebyla zanesená bahnem, svědčilo

tomu, že se strom zřítil nedávno. Mark spokojeně mlaskl, ale musel

se nejdřív vrátit k hlavnímu kmeni a přelézt na větev, která od

hlavního kmene směřovala trochu jiným směrem, aby se dostal k

pahýlům větví toho zříceného obra. Kolem Adelajk jen prolezl,

zamával jí a vyšplhal po kmeni ještě o dva metry výš. Tam nasedl

44

opět obkročmo na tu správnou větev a začal se posunovat ve směru

k vývratu. Šlo to tíž než dosud. Brzy zjistil, že si stačil prodřít

kalhoty na vnitřních stranách stehen a už i kůži. Každý posun

začínal bolet. Byl nejvyšší čas to skončit.

Měl štěstí. Po pěti minutách se dostal do druhé třetiny větve a

pod sebou spatřil pahýly větví vyvráceného stromu. První dva

nedosahovaly příliš vysoko, ale skrz clonu listí viděl, že ty o kousek

dál by mohly stačit. Občas se zastavoval a zaposlouchával se, co

dělají ti muži dole, ale neslyšel nic. Skoro by řekl, že zase odpluli,

ale to by zaslechl motory člunů.

Poposunul se dál a konečně rozhrnul listí a mohl si sáhnout na

větev sraženého velikána, trčící ze země až sem nahoru. Opírala se

právě o tu, na níž seděl. Mark zaváhal. Větev nevypadala jako

prasklá, ale dalo se čekat, že bude. Při nárazu větve o větev zřejmě

vydržela, ale teď byla suchá, listí se proměnilo na zahnědlé, plísní

napadené střapce a všechno záviselo jen na tom, jak dalece stačila

proschnout, a jestli tam uvnitř dřeva není přece jenom ještě trochu

života. Mohlo se stát, že pod ním praskne v okamžiku, kdy na ni

přeleze.

Nejdřív se do ní jen zkusmo opřel oběma rukama. Pak se pověsil

za paže na větev, po níž se dosud pohyboval a spustil nohy dolů.

Našel větev, po níž se chtěl spustit, a pomalu na ni přenášel váhu.

Ani nezapraskala.

Během dvou minut sešplhal dolů, skopl z kmene stonožku, co se

chystala proti němu bránit svoje teritorium a přikrčil se. Útočníky

neviděl, jen slyšel útržky hovoru. Znal přibližný směr, kde se

pohybovali, ale zvuk se v lese tříštil mezi kmeny stromů a ti muži

mohli být kdekoli.

Nehledal ale je. Chtěl se nepozorovaně dostat k jejich člunům.

* * *

Když se za Markem zavřely větve se střapci listí, Adelajk se

usmála a usmála se ještě víc, když se za chvíli vracel. Zamávala mu

a dívala se, jak se šplhá o větev výš, na pár chvil ještě viděla

podrážky jeho bot, a pak dočista osaměla. Sundala si zbraň, vyjmula

45

zásobník a z nábojového pásu, který jí visel přes hrudník zásobník

doplnila. Pak si na větvi klekla bez jediného zakolísání se postavila

na nohy a zaposlouchala se. Vzápětí se bleskově vyšplhala po kmeni

o dvě větve výš a rozběhla se po větvi právě na opačnou stranu, než

se vydal Mark. Už se neposunovala obkročmo jako předtím. Utíkala,

s jistotou se chytala větví a spletenin popínavých rostlin, visících

nad ní, přeskakovala z větve na větev, jako by se na stromě narodila

* * *

Mark, krytý zříceným kmenem, postupoval k vodě, ale bylo to

čím dál tím těžší. Už to nebyla jen podmáčená louka, ale spíš

zarostlý okraj jezera, z hladiny vystupovaly ostrůvky a trsy travin,

sem tam keř a velké masožravé květy číhaly na kořist.

Odkudsi z dálky se ozval hladový skřek masožravce, až se

Markovi zatajil dech. Přeskočil širokou strouhu a dostal se o dvacet

metrů dál, když se ten skřek ozval znovu a tentokrát byl blíž.

Mark v duchu zaklel. Zleva jej alespoň trochu chránil zřícený

kmen, a kdyby se dravec ukázal tam, určitě by se dostal do konfliktu

s těmi chlapy. Střelil pohledem doprava, kde se rozpadal les

obrovských stromů na ostrůvky několika jedinců, ještě

pokroucených přílišným množstvím vody. Dál se táhla jen louka, a

ještě dál hradba rákosin, bránící ve výhledu na jezero.

Nejpravděpodobnější místo, kde se masožravec vynoří ale byla

rákosová houština sotva sto metrů před ním, k níž se celou dobu

snažil dostat.

Jako by mu osud chtěl dát za pravdu, šáchorovité stromky v

houštině sebou začaly zmítat a hned na to se i rákosiny zavlnily, jako

kdyby je pročísla bouře. Zůstal na místě a přikrčil se.

Srdce mu vystoupilo až do krku. Bez rychlejšího pohybu si

přetáhl řemen zbraně přes hlavu, tiše ji natáhl a připravil se k

výstřelu. Tam vpředu před ním se zatím všechno uklidnilo. Ještě se

poposunul o dva kroky dál, aby dosáhl na pahýl větve, trčící od

kmene do skoro metrové výšky…

Už se ohlédl, že by se raději vydal zpátky, ale v té chvíli se

rozhrnuly třímetrové rákosiny a na louky vyšla obluda jako z hodně

46

strašidelné pohádky. Jestli si z něj Adelajk a Žanek nedělali legraci,

pak tohle kagasar nebyl, protože to mělo jen jednu hlavu.

Zvíře zvedlo hlavu a zavětřilo. Nespokojeně zachrochtalo a pak

se vydalo přímo k Markovi. Vítr vál od zvířete k němu, ale Mark si

nebyl jist, jak dobrý zrak ta potvora má. Velmi pomalu se vyhoupl

na pahýl větve, trčící rovnoběžně od kmene do louky, přehmátl na

další, až se dostal na kmen. Teď byly jeho oči ve výšce očí toho

netvora. Ten něco zaregistroval a podíval se směrem k němu. Mark

ztuhl, ale už bylo pozdě. Kus práchnivé kůry se pod tlakem jeho

kolena utrhl od dřeva a ujel. Mark tím ztratil oporu, v poslední chvíli

se zachytil pahýlů větve, ale nohy už mu sklouzly dolů.

„Sakra!“ zaklel a bleskově vyšplhal zpátky. Zvíře už stálo v

pozoru a dívalo se jeho směrem.

„Nemáš hlad!“ zamumlal nepřesvědčivě.

Zvíře se otočilo a rozběhlo se k jezeru. Zastavilo se až u nízkého

šáchorovitého stromku, dvakrát si odkouslo, a zmizelo v rákosinách.

Mark opatrně sešplhal zpátky a znovu se vydal původním

směrem, jen se snažil uhýbat trochu do strany, aby se s býložravou

obludou nepotkal tváří v tvář.

* * *

Adelajk se skryla mezi střapci listů a až po chvíli opatrně

vykoukla ven. Stáli přímo pod ní, jen nějakých deset kroků stranou.

Měla i výhled na rozsochu, kde byla před tím zakotvena buňka, i na

její zbytky, rozmetané všude kolem. Ti chlapi se nezatěžovali

zakrýváním stop. Ten, kdo je poslal, si byl příliš jistý, že až bude po

všem, nic se mu nemůže stát…

Shlížela dolů a horečně přemýšlela, kdo to může být. Nemluvili,

a jen ve stoje přešlapovali a žvýkali kousky sušeného masa. Tyhle

neposlal ani Cádiz, ani Balboa, ani Čerešňak. Ani jeden z nich by

neměl důvod útočit proti lovecké agentuře. Všechno napovídalo

tomu, co ji napadlo už v noci, když usínala na vrcholku balvanu

nedaleko místa, kde umřel Žanek. Oni nejdou ani po ní, a nechtěli

ani Žankovu smrt. Jim jde o toho lovce. Vzrušeně si olízla rty. Už

dávno pochopila, že to žádný sváteční střelec není. Uměl se

47

pohybovat v pralese a necukal sebou při každém zašelestění v

porostu. Kdo ví, kdo je doopravdy! Na ruinách lovecké základny

hned poznal, že šlo o výbuch studené bomby, zatímco ona o něčem

takovém nikdy ani nezaslechla.

Ať tak nebo tak, teď už jí nezbude nic jiného, než s tím skončit.

Pokud přežije a dostane se do civilizace, tak ten kdo poslal vrahy,

bude chtít zlikvidovat i ji, a lovecká agentura taky nejspíš přestane

fungovat. Nezbude jí nic jiného než se stáhnout do bažin k

partyzánům a místo života ve městě bude vyjíždět na člunech do

akcí proti plantážníkům a doufat, že uvidí východ slunce i na druhý

den ráno.

V duchu zanadávala a poslala všechny ty muže tam dole do

horoucích pekel.

„Jsou pryč,“ pronesl najednou jejich vůdce dole pod ní. „Podle

stop jsou dva, asi ta holka a ten lovec. Ti dva se na moc nezmůžou.

Nejspíš utekli mezi stromy a schovávají se někde v křoviscích.

Nechal bych je tu zhebnout, ale stačili odvysílat, co se děje. Takže je

najděte, ať nestačí říct víc!“

„Rozumím, padrinho. Mrtvej nechce soud, že jo?“

„A kde hledat, padrinho?“

„Směrem k vodě je to zbytečný, Banksi, jinak můžou být všude.

Dokonce i na stromech!“ Zvedl zbraň a vypálil krátkou dávku do

koruny nad sebou.

Adelajk se už nestačila schovat. Tichounce zaúpěla a vytrhla si z

hřbetu ruky třísku, vyseknutou ze dřeva „To bylo o fous,“

zamumlala.

* * *

Mark se dostal ze zákrytu vyvráceného stromu a současně i ze

závětří. Ohlédl se, ale zvíře jen vztyčilo hlavu a zase ji sklonilo ke

keříkům, které předtím oždibovalo. Lidský pach je nevzrušoval, i tak

ho tu všude muselo být dost.

Mark věděl, že mu utíká čas. Dřív nebo později se může stát, že

najdou Adelajk, a jestli ne, vrátí se ke člunům dřív než se tam

dostane on. Potlačil opatrnost a přidal do kroku. Na polozatopené

48

louce se nedalo utíkat. Několikrát se ještě ohlédl po té býložravé

obludě, až se konečně zastavil před třímetrovou hradbou rákosin.

Čluny musely být někde nalevo od něj, a ne daleko, ale rákosiny a

keře vstupovaly do louky dost daleko, a tak tím směrem toho moc

neviděl. Pravděpodobně tam někde byl i muž, nebo spíš dva které

jejich padrinho nechal na hlídce. Jestli se chtěl ke člunům dostat

nepozorovaně, musel projít rákosím, protože by jej mohli muži

rozptýlení mezi stromy kdykoli spatřit.

Rozhrnul rákosí a vstoupil do vody. Už předtím byl mokrý po

kolena ale teď mu voda vystoupila až k pasu. Vztekle zahudral a

rozhrnul oponu z rákosí ještě víc. Doufal, že se tam na druhé straně

neskrývá nějaká obluda podobná tomu býložravci, nebo dokonce

kagasar. Ušklíbl se. Kdyby ano, to už by tu svou sázku nevyhrál, a

Ray by se stal majetkem toho hoteliéra.

Rákosí se poslušně rozhrnulo a před Markem se objevila až

někde u obzoru končící hladina jezera. Čekal dlouho, a díval se,

jestli se nezachvěje hladina a zda někde na ni nevystoupí bublinky.

Moc toho o goorkhamských bažinách a jezerech nevěděl, ale

pochyboval, že by tu nežilo něco, co by lovilo podobně jako

pozemští krokodýli… Nakonec si to raději rozmyslel, zůstal mezi

rákosím a začal se drát podél břehu k místu, kde by měly čluny být.

Klopýtal o kořeny plazící se po dně, ale zvysoka našlapoval.

Nevěděl, jak dlouho to trvalo, když ho polekala dávka kterou vyslal

padrinho do koruny stromu.

* * *

Vytrhla z pozornosti i oba muže na hlídce u člunů. Mark zaslechl,

jak kousek před ním někdo vykřikl, a vzápětí se oba muži začali o

něčem dohadovat. Mark měl šanci dostat se k nim blíž mnohem

rychleji. I tak ale musel dávat pozor, aby nešplouchal moc, aby se ti

dva nelekli, že se k nim blíží velké zvíře a nezačali střílet. Dostal se

před malou lagunu uprostřed rákosin, a když rozhrnul stvoly na

druhé straně, zase se před ním objevila nedozírná hladina jezera,

tentokrát ovšem i s kusem břehu, na němž ležely vytaženy tři

výsadkové čluny. Strážné neviděl. Museli stát za některým stromem,

49

nejspíš se kryli pro případ, že by z vody vyšel nějaký masožravec.

Mark ustoupil zpátky do rákosí a krytý porostem se vydal přímo

ke břehu. Teď musel postupovat absolutně tiše, ale zato měl naději,

že až se vyleze z rákosí, uvidí je před sebou, protože se dostane ke

břehu z trochu jiného úhlu, než pod kterým se na něj před chvílí

díval.

Jeho předpoklad byl správný. Spatřil je ještě dřív, než docela

rozhrnul rákosiny. Mrkl ještě k okraji lesa, dosahujícího v těchto

místech skoro až ke břehu jezera a když nikoho neviděl, přiložil

zbraň k líci.

První střela umlčela les. To, co tu bylo pořád slyšet, vrnění,

bzučení, hladové pochrochtávání býložravce, umlklo. Mark neměl

čas sledovat, jak se jeho cíl kácí. Bleskurychle přesunul mířidla k

tomu druhému a znovu stiskl spoušť.

Nezasáhl ho přesně. Zahlédl jen, jak mu střela odhodila rameno

dozadu a muž se skácel. Hned se zvedal, ale to už Mark vyrazil a

běžel k němu. Věděl, že nemá moc času. Jejich druzi se už určitě

rozeběhli ke břehu.

Doběhl k mrtvému, přeskočil ho a ohlédl se po tom druhém. Po

čtyřech a chvilku zase po dvou se snažil dostat pryč. Mark k němu

přiběhl, nakopl jej do žeber a serval mu ze zad zbraň. Pak se otočil

na místě a rozběhl se ke člunům.

Byly tři a všechny trojmístné, což byl ideální počet pro zdejší

krajinu. Jedno místo pro řidiče člunu, druhé pro toho, kdo byl

připraven řízení převzít, kdyby řidiče za jízdy vyzobl kagasar a třetí

místo vzadu pro střelce. To znamenalo, že v lese je kromě těch dvou,

které už vyřadil, ještě dalších sedm.

Doběhl k člunům a hned ten první sestrčil na vodu. Původně měl

v plánu na jednom odplout, odlákat tu sebranku, a až by se jich

zbavil, vrátil by se pro Adelajk. Teď mu bleskl hlavou ďábelštější

plán. Ohlédl se k lesu, jestli má ještě čas a spokojeně se usmál. Bylo

slyšet udivené výkřiky, ale zatím se zpoza stromů nikdo nevynořil.

Navíc mohl doufat, že když se potkají s tím zraněným, ještě je to

zdrží.

Přiskočil k druhému člunu a hledal jen chviličku, než našel

palivovou nádrž. Nedala se nijak vypustit, a tak jen otevřel uzávěr

50

nahoře, popadl člun a překlopil jej vzhůru nohama. Za pár vteřin jej

zase postavil a kusem rákosu zkusil, kolik paliva zůstalo v nádrži.

Skoro nic. Dobře.

Rychle uzavřel víčko nádrže, chumáčem trávy otřel všechno

kolem a bleskurychle provedl totéž i s druhým člunem. Pak skočil

do toho, který si už spustil na vodu, nastartoval a vyplul zpoza

rákosin na volnou hladinu. Ještě se otočil, pokropil dávkou louku až

ke stromům a s uspokojením si všiml, že jeho pronásledovatelé už

přibíhají. Počítal s tím, že do člunů nenasednou všichni, aby jejich

plavidla byla lehčí a měla větší šanci ho dohonit. V každém člunu

ale bude řidič a střelec a na pevnině tedy zůstanou tři plus ten

zraněný, který už nejspíš stejně brzy vykrvácí.

Navedl člun doprava, proplul skrz hradbu rákosí na hladinu

laguny, přes níž se předtím prodíral po pás ve vodě, a člun otočil.

Teď byl mnohem výš než předtím, a měl tedy daleko lepší výhled.

První dva, co doběhli ke člunům, smetl krátkou dávkou a

pochybovačně se podíval po své zbrani. Nějak divně v ní

zarachotilo. Rychle vyňal zásobník a zaklel. Byl prázdný!

Nedoplňoval si ho, a teď na to neměl čas!

Napravo od něj prosekala dávka rákosí. Nejvyšší čas zmizet!

Navedl člun přes lagunu, přídí rozrazil rákosí na opačné straně a

vyplul na další lagunu. Proplul skrz a na opačné straně se znovu

prosmýkl rákosovou hradbou. Na chvíli měl klid. Posadil se, sundal

ze sebe nábojový pás a začal horečně plnit zásobník. Doufal, že bude

stačit jen pár nábojů. Slyšel už motory těch druhých dvou člunů a

nechtěl, aby jim došla šťáva tak blízko u břehu. Přepnul zbraň na

krátké dávky po třech ranách, položil si ji vedle sebe a vyvedl člun

na volnou hladinu.

Hned spatřil oba čluny. Pomalu vyjížděly od břehu a muži u

řízení se rozhlíželi po jezeře. Ukázal se jim tak na sto metrů daleko,

obkroužil široký oblouk, v druhé třetině ho zlomil, aby nemohli

zamířit a vyrazil pryč od břehu. Napravo od něj polechtaly kulky

vodní hladinu a jako dětské žabky od ní ještě několikrát odskočily,

než definitivně zapadly do vody.

Mark se ohlédl. V prvním člunu jeli dva muži a ve druhém jeden,

ostatní zůstali na břehu. Jestli dobře počítal, a jestli se mu podařilo

51

zlikvidovat ty dva, kteří ke člunům doběhli jako první, pak jsou na

břehu ještě dva. Lepší, než kdyby jich tam bylo všech pět.

Břeh se ztratil kdesi vzadu.

Mark si hlídal, aby se k němu pronásledovatelé nepřiblížili moc

natěsno a současně se vyhýbal ostrůvkům, porostlým divokou

džunglí stromů a keřů. Bál se, aby neuvízl na mělčině, nebo aby se

do šroubu nezamotaly dlouhé kořeny, volně se vznášející ve vodě.

Žankovi vrazi se jej naproti tomu snažili do těchto míst natlačit.

Získávali metry při každé Markově vlnovce, když se pokoušel

znemožnit jim střelbu. Tlačili se na něj z obou stran a začínali jej

svírat do kleští. Mark čekal, že jeho pronásledovatelům už konečně

každou chvíli dojde palivo, ale spíš to vypadalo, že se systém

přepnul na rezervní nádrž, které si nevšiml. To by ještě mohlo trvat

dlouho… Pak znenadání koutkem oka zahlédl, jak člun po pravici

prudce zpomalil, pod přídí se mu zvedly vějíře vody a zůstal vzadu.

Mark se zasmál, širokým obloukem uhnul do strany, protože se v

dálce před ním vynořily vrcholky stromů mnohem rozlehlejšího

ostrůvku, než, byly ty, které míjel až dosud. Ve vodě kolem ostrova

byla nějaká zvířata, v té rychlosti si jich skoro nestačil všimnout, ale

vsadil by na to krk, že na nich bylo něco divného. Podvědomě stočil

řízení doleva k ostrovu a vzápětí se esíčkem dostal zpátky na

původní kurs. Mělo to dvě hlavy, blesklo mu v té jeho. Smečka

kagasarů! Určitě!

Jenomže nebyl čas na přírodopis! Vedl svého pronásledovatele

pořád dál. Ještě to trvalo dobře pět minut, než se i druhý člun dostal

do problémů a zůstal stát na vodě.

Muži na člunu hned vytáhli pádla. Čekala je těžká práce a museli

si uvědomovat, že budou mít co dělat, aby to do večera stihli ke

břehu. Pak jich s těmi, co tam zůstali, bude zase nejméně pět.

Něco ho napadlo, ale neměl představu, jestli to vyjde. Obeplul

stojící člun v dostatečné vzdálenosti, aby po něm nemohli střílet a

vracel se k ostrovu, kde spatřil smečku kagasarů. Viděl je už z dálky

a přibližoval se jen pomalu a opatrně, protože nemohl vědět, jestli se

některý z nich neskrývá pod hladinou v jeho kursu…

Sotva ho spatřili, spustili řev, ale zatím zůstávali na místě a

nevyplouvali proti němu. Zkusil odhadnout, který z nich by mohl

52

být vůdčím samcem, povyjel jeho směrem a těsně před ním prudce

odbočil. Vějíř vody, kterým alfa samce postříkal, pochopil kagasar

přesně tak, jak Mark předpokládal. Jako výzvu. Vyplul a celá

smečka se hnula s ním.

Mark se ale už dostal příliš blízko k ostrovu. Se zaťatými zuby

zakličkoval mezi trsy nějakých vodních květin, prosmýkl se mezi

dvěma mláďaty a vyplul na jezero. Ohlédl se, a když si všiml, že

vůdčí samec nestačí, zpomalil a počkal na něj. Popojel mu pár

desítek metrů vstříc, pak jej zas polil stříkanci vody a zase se mu

začal pomalu vzdalovat.

Kagasar se dostával do té správné provozní teploty. Za pár minut

už ho spatřili i oba muži v člunu a pochopili, že dnes nebude hezký

večer.

Mark přidal na rychlosti, objel je zeširoka a čekal, až bude vůdčí

samec hotov se svou prací.

Dávky ze samopalů pleskaly do kagasařích těl, ale celou smečku

to nemohlo zastavit a během chviličky byly z člunu cáry. Mark

smečku obeplul, nalákal na sebe a vydal se zpátky, kde o nějaký

kilometr blíž ke břehu seděl na vodě ještě jeden člun a nečekalo jej

nic jiného…

* * *

Kagasarů se Mark zbavil lehce, protože při útoku na druhý člun

dodýchal vůdčí samec a smečka měla najednou jiné starosti. Měl v

plánu vrátit se zpátky, zajet někam do rákosin a přes les těch

obrovských stromů se vrátit a vyřídit zbylé dva muže, nebo dva a

půl, pokud ten krvácející přežil. Nějakou dobu sledoval pobřeží a

snažil se uhodnout, odkud to vlastně vyplul, když najednou z velké

dálky spatřil oheň, velký a zářivý jako maják. Připlul blíž a usmál

se. Vedle ohně stála jen jedna postava, a podle barvy bundy to byla

Adélka

53

5.

Těžký krok generála Khova se rozléhal celou budovou. Peggy vstala

nervózně prsty orýsovala desku pracovního stolu a upřela zraky na

dveře. Věděla, že podle všeho je ještě někde na konci chodby, a

bude ještě chvíli trvat, než se dostane přes všechny ty referenty, co

ho budou obtěžovat s kdejakým lejstrem, až před svou pracovnu.

Nějak rychle se úřadem rozneslo, že Peggy, ta stará dobrá Peggy,

přes níž nikdy žádný z těchto naprosto zbytečných šašků, co si jen

vymýšlí další a další směrnice, aby zlegalizovali svou existenci, je v

nemilosti. Každé z těch mláďat v skrytu duše doufalo, že by po ní

mohlo do předpokoje generálovy pracovny zasednout právě ono.

Sekretář velitele Služby pro dohled nad primitivními planetami je

sakra dobrý stupínek na kariérním žebříčku.

Chvíli stála, ale pak to vzdala, zamířila k lednici a vytáhla si

sklenici s ledovou kávou ze včerejška, kterou vždycky pila

nadvakrát, protože půllitrové balení nedokázala vypít najednou.

Upila a posadila se. Od rána rozesílala depeše, kam ji jenom

napadlo, ale po kapitánu Stoneovi jako by se půda všech planet

slehla.

Khovův hlas se najednou ozval přímo za dveřmi. Peggy

vyskočila do pozoru, vzlykla a odhodlaně čekala až se dveře

otevřou.

„Pane generále…,“ spustila, sotva se začaly otevírat. Uhnula s

očima jako člověk před medvědem, když nechce, aby se na něj hned

vrhl a začala znovu: „Pane generále…“

Vešel dovnitř a zabouchl dveře: „Já už vím, kde kapitán Stone

je!“ zahřměl.

„Je v nebezpečí?“

Jeho pohled jí odpověděl sám o sobě. „Agent Keywall zjistil, na

které planetě je. Zatím víc nevíme.“

Peggy ještě jednou objela špičkami prstů desku svého psacího

stolu: „Pošlete mu pomoc, pane generále?“

Zavrtěl hlavou: „V žádném případě. S. D. P. P. tu není proto, aby

řešila soukromé záležitosti, a tohle je soukromá cesta! Alespoň

54

podle toho, co jste mi tu naznačila!“

„Chtěla jsem jen, abyste měl radost!“ vzlykla.

Generál Khov se zarazil. „Abych měl radost?“

„No proto jsem ho tam poslala pane generále! Vždyť říkáte, že

víte, kde je! Za dva dny přece máte narozeniny!“

Generál se zarazil, a pak se rozesmál. „Můj bože!“ zašeptal,

prošel Peggyinou pracovnou a zmizel se své. „Moje narozeniny!

Přijdu o nejlepšího chlapa kvůli takové pitomosti!“ slyšela ho ještě

mumlat.

* * *

„Kde jsou?“ vyhrkl Mark, sotva vyskočil z člunu.

„Zbyli na mne jen dva,“ odpověděla Adelajk. „Myslíš, že to

nedokážu jako ty?“

„Zdá se, že jo,“ zamumlal. „Zkontroluju, kolik zůstalo v člunu

paliva a můžeme se vydat přes jezero ke Cádizovým plantážím.“

„Tolik paliva tam určitě nezbylo,“ zavrtěla Adelajk hlavou.

„Nejspíš by ho tolik ten člun ani nepobral. Je to daleko, a ty jsi s tím

vyjel kdovíjak daleko na jezero a…“

Pokývl: „A ještě jsem hledal tebe.“

Usmála se, prosmýkla se kolem něho a zamířila ke člunu. „Pro

jistotu se na to podívám. Zatím se najez… A šetři zásoby! Někteří z

nich mají po kapsách masové tyčinky. Vezmi si ty jejich. Nejsou

moc chutné, ale teď si nemůžeme vybírat. Taky musíme co nejdřív

vyrazit. Večer dopádlují ti, cos je nechal na jezeře…“ Sklonila se

nad člunem.

„Nedopádlují,“ houkl na odpověď.

„Jak to?“

Mark jí v rychlosti popsal, co se stalo.

„Hmm… Dobrý,“ ocenila jeho akci. „I kagasara jsi viděl zblízka.

Aspoň víš, co tě čeká, jestli nechceš o toho Raye přijít.“ Odstranila

víko nádrže a stejně jako předtím Mark změřila tenkou větvičkou,

zbavenou listí, množství paliva uvnitř.

„O toho docela určitě nepřijdu,“ ucedil. „I kdybych měl tuhle

planetu obrátit vzhůru nohama!“

55

Mark mezitím došel k prvnímu mrtvému, sehnul se k němu a

prohmatal mu kapsy po stranách bundy.

„Připadám si jak olupovač mrtvol,“ bručel pro sebe, ale uznával,

že má Adelajk pravdu. Muž měl ránu na pravé straně plic a byl to

nejspíš ten, kterého špatně zasáhl hned při té první přestřelce. Neměl

ale u sebe nic a Mark přešel k dalšímu.

To, co hledal, našel u posledních dvou. Leželi až u stromu

nějakých sto metrů od břehu jezera, oba tváří k zemi a přes sebe.

Mark je obešel a dřepl si vedle a přelétl mrtvoly očima. Každý měl

jen jednu krvavou skvrnu na zádech těsně pod zátylkem.

Mark zaklel a převrátil prvního na záda

„Něco se ti nelíbí?“ ozvalo se nad ním.

Vzhlédl: „Oni se ti vzdali, že?“ Neptal se, konstatoval. „A tady

jsi je nechala předklonit a opřít o strom s roztaženýma nohama?“

Uplivl si stranou: „Tohle byla poprava, Adelajk!“

„Ano?“ ušklíbla se, jak to ještě neviděl. „A co by udělali oni s

námi?“

„Jak jsi…?“

„Jak jsem mohla něco takového udělat, ó ušlechtilý pane?“

Zavrtěla hlavou. „Tsss! A co bylo jiného tvoje krmení kagasarů?

Tihle dva aspoň netrpěli!“ Poklekla na jedno koleno, prohledala

kapsy těch dvou, našla tři masové tyčinky a dvě podala Markovi. „Já

už jsem jedla.“

Mark se ještě sehnul pro zbraň jednoho z nich, zjistil, že mají

stejnou ráži jako ta jeho, a tak vzal mrtvým i nábojové pásy a

pověsil si je přes plece. Zásoby jejich munice se během přestřelky

povážlivě smrskly.

* * *

V nádrži člunu toho už opravdu mnoho nezbylo, takže museli

stejně dál pěšky. Výhodou bylo, že už je nikdo dál nepronásledoval.

Alespoň prozatím.

„Kam teď?“ zeptal se.

Přemýšlela jen chvíli. „Nejbližší lovecká lodge je západní

směrem asi šest kilometrů. Jenomže…“

56

„Jenomže?“

„Tam bychom byli v pasti, pokud by se za námi vydala další

skupina. Je postavená na cípu dlouhého úzkého poloostrova a kolem

jsou neprůchodné bažiny.“

„Takže případná další skupina by nám odřízla cestu pryč?“

„Tak,“ přikývla. „Až sem přijdou, mohou si chvíli myslet, že nás

kagasaři dostali, ale budou opatrní. Je tu moc kulek ve stromech

kolem a v jednom z těch člunů prý byla vysílačka.“

Mark se praštil do čela. „V tom mém ne.“

„Myslela jsem si to. Možná už před tím, než se na ně smečka

vrhla, neměli čas odvysílat zprávu, co se stalo, ale možná, že ano.“

Snesli těla mrtvých ke člunu a toho s nejvíc krvavou košili

položili napůl do vody tak, aby se pach jeho krve dostal do jezera a

přilákal kagasary. Ti, co je přijdou hledat, najdou sotva krvavé cáry

a zbytky rozbitého člunu.

„Měli bychom tu nechat něco svého,“ nadhodil Mark. Najednou

měl pocit, jako by se situace obrátila Adelajk už nebyla ta slabá

žena, co se v noci k němu choulila na skále a ustrašeně blábolila o

nočních ptácích. „Třeba batoh! Podej mi ten svůj, má na sobě

emblém vaší lovecké agentury!“ Přendal zásoby a věci do svého a

ten její zavěsil na nízko visící větev. Ležet na zemi ho nechat

nechtěl. Kagasaři by ho nejspíš zašlapali do země a nikdo by si ho

potom nevšiml.

Hodil si batoh na záda, vzal do jedné ruky svou zbraň a do druhé

tu ukořistěnou a kývl: „Ptám se podruhé. Kam teď?“

Pokrčila rameny: „Neznám to tu tak dobře. Vodil nás vždycky

Žanek, já dělala průvodkyni při samotném lovu. Trefila bych jedině

na Poloostrov, o kterém jsem už mluvila. Na ostatní ne. Leda…“

spokojeně se pousmála. „Navrhla bych Měsíční prst. Cestu neznám,

ale sotva vyjdeme tady z toho lesa uvidíme orientační bod, který nás

tam zavede. Je ještě blíž než Poloostrov, takže bychom to tam mohli

stihnout do večera Hmm.“ Trhla rameny. „Ale je to risk.“

„V čem?“ zeptal se. Ještě jednou obhlédl místo, jestli

nezapomněli na něco, co by mohlo prozradit, že se odtud přece jen

dostali, a došel až k ní. „O Měsíčním prstu jste se bavili spolu s

Žankem, nemám pravdu? Cosi v tom smyslu, že si na ni objednával

57

dodávku potravin a ve skutečnosti byly pro něho?“ Mark chtěl

odkopnout malou stonožku, která se mu objevila pod botou, ale ta se

stačila ještě do jeho podrážky zakousnout. Se zaklením přidupl a

očistil si podrážku o trávu.

Od jezera se rozlehl řev nového vůdce smečky kagasarů, který si

právě vybojoval svoje postavení nad ostatními samci.

„Musíme jít.“ řekla Adelajk. „Už sem míří. Cítí tu krev!“

Vyrazili po rozbahněné stezce, vedoucí od lodge, a zase se

napojili na stezku.

„Jaké je tam riziko?“ zeptal se Mark znovu. Adelajk měla

nepříjemný zvyk, že ho vždycky nechávala zeptat se dvakrát.

„Nechodíme tam. Z nějakého důvodu, kdožvíproč, se tam v

posledních dvou letech začaly stahovat opičí tlupy ve větší míře než

je obvyklé, a následně tam za nimi táhnou kagasaři. Okolí

Měsíčního prstu se stalo hodně nebezpečným. Ne jenom kvůli

kagasarům, ale i kvůli opicím. Může se stát, že je tam potkáme i ve

dne, a to by nebylo dobře. Pokud se to přihodí, musíte mít pořád

sklopené oči. Jasné? Ta lodge je umístěna na stromě jen pár desítek

metrů od paty útesu, a dokonce nedaleko od ní úpatí jedné z mála

cest, kudy se dá dostat nahoru na útes a na Massarakšskou plošinu.

Je to sice spíš horolezecký terén a výstup trvá skoro dva dny, ale dá

se to. Za normálních okolností bychom se tamtudy mohli pokusit

proniknout nahoru na plošinu a sejít do civilizace, ale bohužel od

těch dob, co se tam sdružují opice, je ta stezka neprůchodná. Zdržují

se na skalních římsách, a přes ně se nedostaneme.“ Zmlkla a

vykročila rychleji. Mark se zařadil za ni, s puškou připravenou k

výstřelu a čas od času se ohlížel, jestli se jim ve stopách neplíží

nějaká potvora. Už se mu na tomhle světě ani trochu nelíbilo a v

duchu proklínal Peggy za ten hodně pitomý nápad udělat generálu

Khovovi radost k narozeninám.

„Doufám, že je tam funkční vysílačka“ zaslechl. „Říkám, že to tu

nepoužíváme, a tak by Žanek byl schopný sem dojít pro nějakou

náhradní součástku, která by chyběla jinde.“

Mark si ještě upravoval popruhy a na chviličku se zastavil. „A co

se vrátit tam, odkud jsme vyšli?“ zavolal na ni a rozběhl se. „Tu

jednu noc na stromě vydržíme…,“ brzy zase přešel do kroku.

58

„Nevydržíme,“ odsekla „A i kdyby, zapomínáš, že musíme

strávit v lese ještě dvě noci?“ připomněla mu. „Já vím, možná to

vypadá jako hloupost, zacházet od heliportu tak daleko, když se pro

nás pozítří helijet vrátí, ale opravdu jsme měli velké štěstí, že jsme

tu první noc přežili. Podruhé se nám to nemusí podařit! Karty už

někdo vyložil, jak se říká. Měsíční prst je jediná naše základna na

kterou trefím sama bez Žanka. Jakmile se zavřeme uvnitř, nebude

nám nic hrozit. Dobrá zpráva je, že o ní málokdo ví, protože ji už tak

dlouho neprovozujeme. Takže by nás tam nikdo hledat neměl. Bude

nám tam hrozit leda hlad, pokud Žanek opravdu všechny zásoby

vyjedl.“

„Možná je tam ani nedopravil?“

„Ale ano. Opravdu tam chodil. Pozoroval opice.“

„Divný koníček,“ zamumlal Mark.

„Proč? Muži mají divné koníčky. Žanek pozoroval opice, ty zase

pořád pozoruješ mě.“ Zasmála se, když si všimla, jak se Marek

zatvářil a už nic neříkala.

Vyšli z lesa Před nimi se zvedal skalnatý hřbet bez stromů,

vystupující z okolního keřovitého porostu jako nízký ostrov. Stezka

stoupala jeho úbočím přímo nahoru. Daleko za ním se tyčila nad

krajinu majestátní hradba Massarakše. Ještě před ní se k obloze

osamoceně vypínala vysoká ostrá špice.

„Měsíční prst?“ zeptal se Mark.

„Měsíční prst,“ přitakala dívka „Je s útesem spojený nízkou,

skalní lavicí. Ta odtud není vidět, ale musí se po ní přejít, když se

chce člověk vyšplhat až nahoru. Ta ale bývá opicemi obsazena

vždycky nejvíc. Shora uvidíme víc. Pojď!“

Za chvíli stáli nahoře. Dole pod hřebenem se zase prostíral les až

k Massarakšským útesům. Nebylo to víc než tři, čtyři kilometry, ale

tenhle terén mátl.

Adelajk ukázala na oblohu a odhrnula si z čela pramínek vlasů.

„Máme tři hodiny do západu slunce. Pak vylezou z bažiny kagasaři a

my budeme muset na stromy.“

* * *

59

Když vstoupili do lesa na opačné straně skalnatého návrší, ztratil

se jim Měsíční prst z očí. Byl to docela jiný les, než ten před

kamenným návrším. Zase se museli vyhýbat rozlehlým koloniím

hub, sahajících až po kolena. Z větví visely cáry odtržených kusů

mechu a sem tam se mezi stromy černaly hladiny malých jezírek,

pokrytých pěnou, listím a chitinovými zbytky nějakého hmyzu.

Několikrát, když procházeli kolem, se temná hladina zavlnila a i

když by se do jezírka stěží vešlo něco většího než člověk, přece

Markovi vždycky zamrazilo v zádech.

Kdyby Žanek stezku neoznačil záseky na kmenech stromů, brzy

by nevěděli, kudy kam. Byla zarostlá travou, houbami a o pár kroků

dál zase ostnatými šlahouny, kterými se museli nejdřív prosekat, než

mohli pokračovat. Taky stále klesala níž a níž a les byl čím dál

divočejší a ponuřejší. Ve vzduchu bylo cítit hnilobu a zápach čehosi,

co Mark nedokázal určit. Rozháněli roje mušek a komárů a děsili se

představy, že tudy budou muset jít pozítří zpátky k heliportu.

Byli na cestě už přes hodinu, když se napravo mezi stromy v

zákmitu zapadajícího slunce zeleně zaleskla hladina jezerního

močálu.

Po tečně minuli řadu obrovských kagasařích stop a zase uhnuli

dál od břehu jezera.

„Proč jdeme tak blízko vody?“ sykl Mark. Podvědomě mluvil

potichu. Šestým smyslem cítil nebezpečí. Neustále se ohlížel k

nehybné vodní hladině. „Stezka by měla vést trochu víc…“

„Nalevo od nás jsou bažiny,“ nenechala ho domluvit. „K nim se

nedá ani přiblížit, protože se jejich okraj pořád mění. A už tiše!“

Marka napadlo, že na většině světů, kde kdy byl, by se ozývalo

skřehotání žab, ale tady nic takového nebylo. Jen snad miliony

druhů stonožek a ještě víc jejich variant s méně nohama

„Stát!“ najednou sykla Adelajk a ukázala před sebe. Světlina v

temném lese často spraví náladu, ale ne taková, na které stojí

perníková chaloupka. A to, co před sebou Mark viděl, ji docela

připomínalo.

„Co je to, proboha?“ špitl.

„Říká se tomu opičí domek,“ odpověděla ještě tišeji. „Opice si

staví falešné příbytky, močí do nich, a vytvářejí tak falešný cíl pro

60

kagasary, až v noci vyjdou na lov. Většinou pak celou noc obcházejí

tuhle stavbu, rozdupou ji, a opičí tlupy na stromě si kvůli tomu ani

nevšimnou.“

„Mají za ušima,“ pokývl Mark.

„To mají, ale pro nás to moc dobré není. Většinou se opičí tlupy

na noc natěsnají na skalní římsy Měsíčního prstu, a tak se dá přijít k

lodgi, která je před ním, vcelku bez problémů. Jenomže když stojí

ten domek tady, znamená to, že je na skalách narváno a nejméně

jedna tlupa se usídlila někde tady… V korunách těch stromů

kolem…,“ polkla. „Ještě něco, Marku!“ Hlas se jí najednou chvěl.

„Kdybychom potkali opice, nic nepodnikej, jasné? Padni na zem

obličejem k zemi, nebo prostě co nejvíc sniž svoji výšku a dívej se

dolů. Tvoje oči se nesmějí setkat s očima vůdčího samce, jinak to

nepřežiješ. A… A kdyby mne samec bral, nevšímej si toho.“

Mark vykulil oči: „Jak to myslíš – bral?“

„Prostě kdyby po mně sáhl prackama Marku. Nech to být, jasné?

Pokud se s nějakým setkáme, tak to na devadesát devět procent

udělá, aby ti demonstroval svou nadřazenost, protože tě bude mít za

mého druha. Nevšímej si ničeho. V takové chvíli by stačilo, aby ses

jen rychleji pohnul a zabije tě. Prostě ti v jediné vteřině vykousne z

hrudi kus masa a utrhne hlavu. Nech to být! Já si umím poradit!“

* * *

Mark si znechuceně uplivl. Opravdu to je ale dovolená! Zbavili

se těch, co se je pokoušeli zabít, a teď se mohli těšit, že uvidí tlupu

lidoopů v jejich přirozeném prostředí. Outdoorová záležitost jak

řemen. Pak koutkem oka spatřil Adélku, jak si nervozitou

rozhryzává rty a konečně mu došlo úplně, že by to mohlo být

zatraceně vážné.

„Jinam!“ navrhl. „Půjdeme jinam!“

Podívala se po něm skoro vděčně, ale rozhodně zavrtěla hlavou.

„Teď už bychom se do tmy nestihli ani vrátit k tomu kamennému

návrší. Jinam prostě nemůžeme, Marku. Už jsem ti to řekla“ Adelajk

najednou opustila odvaha Opírala se o kmen stromu a nemohla se

odhodlat k tomu, aby vyrazila dál.

61

„Kterým směrem je lodge?“ zeptal se Mark.

„Přímo před námi, za tou mýtinou. Můžeme ji obejít buď doprava

a to se až příliš přiblížíme k vodě. Už je pozdě a kagasaři tam někde

už asi jsou. Nebo to vezmeme vlevo a určitě se nevyhneme stromu,

na němž sedí tlupa. Ať už je to kterýkoli z nich.“

„Tak si to namíříme napříč!“

„Přes tu louku?“ zděsila se.

„A proč ne? Opice se tam podle všeho takhle navečer netroufnou

a budeme mít dost času to přeběhnout, kdyby se objevila ta

masožravá potvora.“ Nečekal, co na to řekne a vzal ji za ruku. „Až

se dostaneme na druhou stranu pod stromy, jak bude lodge ještě

daleko?“

„Je to druhý strom od okraje mýtiny.“

„Fajn. Můžeš zaktivovat výtah tady odtud?“

„Ano, ale přilákalo by to opice.“

„Dobře. Tak jdeme. Pokud se za námi rozběhne jezerní obluda,

zaktivuj to asi tak v polovině louky. Jasné?“

Mlčky přikývla

„Tak do toho, Addie!“ poprvé použil to familiární Žankovo

oslovení. „Tentokrát půjdu do sprchy první já!“ Zasmála se a

pokývla.

Vystoupili zpoza stromu a opice je hned zpozorovaly. Nad

loukou se rozlehlo houkavé volání a Mark by skoro přísahal, že je to

spíš varování před tím, co může vylézt z jezera, než výhrůžky.

„Jsou tu,“ hlesla Adélka

„Jo, já vím!“

Koutkem oka zahlédli, jak se vlevo od nich mihly v korunách

stíny opic. Už se šeřilo a protější strana mýtiny působila jako

jednolitá temná stěna Po levici minuli opičí domek, příšerně

páchnoucí zvířecí močí a dostali se přes polovinu louky.

„Nechci se tam dívat, aby to nevzali jako výzvu,“ sykl Mark.

„Jsou tam ještě?“

Ohlédla se. „Ano. Jeden dokonce stojí na zemi vedle stromu. To

za šera nedělají. Vyrušili jsme je. Hodně!“ V jejím hlase možná

mělo být varování, ale Mark si toho moc nevšímal. Všiml si něčeho

jiného. Napravo, u břehu za hranicí tmy se něco dělo. Večerní vánek

62

přinášel šplouchání vody. Podíval se tam, protože věděl, že tak

blízko vodě to opice být nemohou, a vyschlo mu v hrdle. Kontury

toho, co se skrývalo ve tmě, splývaly s pozadím. Bylo to obrovské,

mnohem větší než kagasar!

Podvědomě přidal do kroku. „Co je to?“ sykl.

„Nevím,“ zadýchaně odpověděla „Ale opice nevřeští, není to

masožravec…,“ polkla „Tamhle ten strom to je!“

„Vidíš opice?“

„Ne!“

„Otevři nám!“

Na zlomek vteřiny se zastavili, Adelajk na psionu vyťukala kód,

aktivující uvítací program a konečně vydechla: „Je to!“

„Tak zdrháme!“ štěkl. „Jestli jsou ty opice jen z poloviny

zvědavé, jak ty u nás na Zemi, tak se přijdou podívat!“

Ke stromu, v jehož koruně se skrývala lovecká lodge, doběhli

právě v okamžiku, kdy lávka zdviže sjela dolů. V korunách se strhla

bouře a opičí tlupa se vydala k nim. V rychlosti skočili dovnitř a

čekali nekonečně dlouho, až zapadne jistící mechanismus a lávka se

vydá vzhůru. Zdviž se pořád nehýbala.

„Co je s ním, hrome?!“ zaklel Mark. Mumraj v korunách stromů

se blížil. Už se chystal začít šplhat vzhůru po nosných lanech, když

se lávka konečně hnula. „Dobře,“ obrátil se k Adelajk. „Jak je

daleko ke dvířkům buňky?“

Pokrčila rameny. „Byla jsem tu jen dvakrát, a už hodně dávno.

Tohle si už nepamatuji.“ Oba se podvědomě přitiskli zády k sobě a s

pozvednutými hlavněmi zbraní obhlíželi větve nad sebou.

„Až zastavíme, rozběhneš se k buňce, otevřeš ji a zapadneš

dovnitř. Jasné?“

„A ty?“ Zdviž vystoupala mezi spodní větve a kolem nich se

setmělo, že sotva viděli na krok.

„Budu tě krýt a půjdu za tebou. Ale otevřeš mi jedině, když tu

ještě nebudou!“

Lávka zdviže sebou cukla a zastavila se o metr níž, než by měla

„Lez!“ postrčil ji Mark. „Honem!“ Počkal, až se Adélka

vyhoupne na větev a pak se vyškrábal za ní. Najednou ji neviděl.

Všude dokola byla téměř absolutní tma. Šmátral před sebou a hledal

63

něco, čeho by se mohl chytit. Kovové příčky, zasekané do větve

byly dostatečně široké, ale stejně se mu zdálo, že se musí při prvním

kroku sesmeknout dolů.

„Napravo od tebe je lanové zábradlí,“ uslyšel její šepot. Hmátl do

tmy, dotkl se prsty lana a opatrně, krok za krokem se vydal za ní.

I opice kvůli tmě procházely korunami stromů pomaleji než

jindy. Tápaly stejně jako oni.

„Adélko?“

„Už tam budu!“

„Spěchej! Blíží se!“

„Už stojím na ochozu! Hledám dveře!“

V bažině se znovu cosi dělo. Bylo slyšet šplouchání, hluboké,

poděšené odfrknutí, a pak se najednou přivalila vlna. Nebyla vidět,

ale bylo slyšet její sykot, šplouchání tam, kde narazila do stromů…

„Co se to děje?!“ vykřikl.

„Nevím!“

Dole pod nimi se valila vlna dál do pralesa. Už zalila celou louku,

v posledních zbytečcích světla bylo vidět, jak se opičí dům uprostřed

mýtiny hroutí…

„Mám to!“ vyjekla Adelajk.

Mark se přestal dívat dolů a popošel za ní. „Kde jsi?“

„Tady,“ ozvalo se napravo od něj. „Teď otevřu a uvnitř se

rozsvítí. Musíš to stihnout dovnitř dřív než ony!“

„Ještě tu nejsou,“ namítl. „Ale pospěš si!“

„Už tu jsou,“ špitla „Cítím je. Jen čekají, co se bude dít!“

V té samé vteřině jej šlehl přes nos štiplavě nakyslý pach

zvířecího potu. Jedna tu byla určitě! A hrozně blízko!

6.

Generál Khov zůstal ve své kanceláři příliš dlouho. Dávno uplynula

doba oběda a pak dokonce i hodina kdy s bručením odcházel domů.

Peggy se za celou dobu neodvážila odejít na delší dobu a pořád

čekala kdy se rozletí dveře a právem rozlícený generál Khov jí

provede něco strašného.

64

Nevěděla co. Za dnešní dopoledne několikrát prolistovala celý

kázeňský řád Služby pro dohled nad primitivními planetami a

nenašla jediný odstavec, který by řešil nedovolený let na planetu

mimo centrální systém za účelem sehnání narozeninového dárku pro

hlavního velitele. Jediné, co se nabízelo, bylo okamžité propuštění

ze služebního poměru, a toho se bála jako čert kříže. I když jí už

bylo něco přes padesát a na účtech měla dosti velkou sumičku, přece

jen si nedokázala představit, že by měla z toho denního shonu v

centrále S. D. P. P. uniknout a trávit zbytek života v houpacím křesle

s knihami ze své oblíbené řady o fiktivním agentu Kovářovi.

Vždycky si ho představovala s tváří generála Khova a jen když

některý den vypila o jednu deci červeného víc, míval úsměv Marka

Stonea Co to ale bylo proti skutečnosti! Vždycky, když pročítala

zprávy z misí, měla pocit, jako by tam byla s nimi, jako by se ten

vítr opíral do ní, jako by se čepele mečů míhaly kolem její hlavy…

„Peggy!“ ozvalo se nad ní.

Sekretářka generála Khova se vytrhla ze snění a postavila se tak

rychle, jako by artróza bylo jen vymyšlené slovo. „Pane generále?“

„Vím, že se trápíte. Ale já taky. Mark Stone není jen můj

podřízený. Chci vědět, kam jste ho poslala!“

Vzlykla: „Přece jste řekl, že už to víte!“

„Ano. Zjistili jsme, že odletěl pronajatým astronefem na Terranii

IV., komerční linka tam nelétá. Na té planetě se jeho stopa ale ztrácí.

Nejspíš hned letěl někam jinam. Je to postup při odletu na tajnou

misi, ale proč dělal tohle i tentokrát, nechápu. Jste povinna mi

prozradit, kam mířil doopravdy.“

„Ale on opravdu letěl na Terranii IV., pane generále,“ vydechla

Peggy. „Pro vaše oblíbené doutníky. Sháníte je horko těžko a

poslední dva balíčky, jak jste říkal, byly zasažené nějakou snětí…“ S

překvapením si všimla, že ji generál Khov poslouchá a nepřerušuje

ji. „Chtěli jsme vám tedy k narozeninám darovat vaše oblíbené

doutníky, a usoudili jsme, že pokud je dovezeme přímo od

výrobce…“

„Ale ony se už přece dávno přestaly na Terranii vyrábět! Ta

rostlina tam po ekologické katastrofě vyhynula. Společnost Dohan

se přestěhovala a dnes svůj vodní tabák pěstuje jinde a jinde taky

65

vyrábí doutníky! Už je to možná šedesát let! Možná dokonce sto!

Jen značku si ponechali.“

„Proto asi odletěl hned pryč!“ vyjekla Peggy. „Tohle jsme

nevěděli! Vydal se na tu druhou planetu.“

Generál Khov sebou trhl. Peggy určitě bude mít pravdu!

Goorkham! Ušklíbl se. Co se asi tak stane, když Mark zaťuká na

dveře některé balírny a řekne, že by chtěl balíček pro svého šéfa?

Budou ho mít za špiona od konkurence. A o Goorkhamu už slyšel

od admirála Neumanna, svého přítele a šéfa Vesmírné policie, dost a

dost.

„Ženská nešťastná!“ zaúpěl a rozběhl se zpátky do své pracovny.

„Spojte mě s Neumannem!“ houkl na Peggy ještě ve dveřích. „A

pořád se pokoušejte navázat spojení s Rayem!“

* * *

„Vystřelím!“ sykl.

„Když to uděláš, zabijí nás!“

Opice na tomhle stromě už musely být, když oni dva stoupali se

zdviží do koruny

„Jedna?“ zeptal se. „Nebo víc?“ Opatrně sunul ruku po zábradlí,

a pak udělal další krok k buňce. Někde před ním ale ještě byla

Adelajk. „Slyšíš? Kolik jich je?“

„Celá tlupa,“ přimrazila ho její slova

„A proč…?“ Posunul se. Prsty se něčeho dotkl a rychle ucukl.

„To jsem já,“ špitla Adélka a hlas se jí třásl. „Nemůžu dál. Asi

sedí na ochozu kolem lodge. Jsme v pasti, Marku!“

Od jezera se znovu rozlehl ten šum a šplouchání a loukou pod

nimi se přihnala ještě jedna vlna

„A proč neútočí?“ zeptal se znovu. Divil se, že jeho šepot

nevyprovokoval opice kolem ani k obyčejnému zavrčení.

„Tohle jsou samice,“ odpověděla mu. „Ty nebývají agresivní.

Teď čekají, až samec uzná za vhodné se na nás podívat. A ten asi

zatím pozoruje tu vodu pod námi.“

„Třeba tu jsou jenom…“

„Ne. Jsou tu i samci. Někde… Ta druhá tlupa co se sem hnala

66

zastavila postup na vedlejším stromě. To by se nestalo, kdyby tady

byly jenom samice!“

„Prostřílíme se!“

„Ne!“ zvýšila hlas a hned ho zase ztišila „Ony nejsou hloupé.

Když jim o to půjde, tak dokáží poznat, která lana kotví lodgi na

stromě a uvolní je, kdyby měly dřevo okolo míst ukotvení ohryzat.

Když ale jenom projdeme a zmizíme uvnitř, za chvíli na nás

zapomenou.“

„Když zastřelím vůdce, nebude je mít kdo vést!“

„To jedině,“ sykla „Ale musíš si být zatraceně jistý, že to, na co

budeš mířit, je právě on!“

„Takže musíme čekat?“

„Jedině!“

* * *

Čekali ještě nejméně deset minut. Opice kolem, které už předtím

pomalu usínaly na větvích a na ochozu lodge, se teď začínaly tísnit

kolem nich. Začínaly se jich dotýkat, a čím dál víc dotěrněji.

„Chyť mne za ruku!“ sykla Adélka a přimkla se k němu. „Zvedly

se ze svých míst. Pokusíme se protlačit ke dveřím, teď by to možná

šlo. Samy nám neublíží, když je proti nám nepoštve alfa samec.“

Mark ucítil, jak ho dívka za sebou táhne. Zalykal se zápachem,

opatrně odstrkával ty, které se po nich sápaly zezadu a z větve nad

nimi.

„Jsem na ochozu!“ uslyšel Adélku. Zatápal kolem sebe a levou

rukou narazil na tramzitovou stěnu lovecké buňky.

„Máš dveře?“

„Dvee..ře!“ uslyšel za sebou a poděšeně se otočil.

„Napodobují zvuky. Toho si nevšímej!“ špitla Adelajk.

„Nee..všíiiíímeéj!“ ozvala se zase opičí ozvěna.

Adélka před ním o něco klopýtla, vyjekla a padla na zem. Mark

ucítil, jak mu zezadu zkouší nějaká opice stáhnout batoh, otočil se a

odstrčil ji.

Skřek, kterým tvor ze tmy odpověděl, mu zatavil všechny

vlásečnice v jeho těle.

67

Adelajk něco vykřikla, ale i když jí Mark nerozuměl, pochopil,

co se stalo.

To se na ně konečně přišel podívat sám vůdce tlupy.

Hleděl do tmy za sebou a čekal, kdy se ten opičák zase vrátí.

„Můžeš tím kódovacím psionem rozsvítit nějaké venkovní světlo?“

zeptal se do vzrůstajícího řevu kolem.

„Ano. Ale…“

Nenechal ji domluvit: „Na vteřinu je to oslepí!“ Pomalu sklonil

hlaveň zbraně před sebe a čekal, kdy to přijde.

Adelajk ještě seděla na zemi, a opice si jí moc nevšímaly. Zřejmě

ani v té tmě neviděly o moc lépe než lidé. Dívka konečně uvolnila

psion z pouzdra a začala popaměti vyťukávat kód. „To

nezvládneme!“ špitla „To nezvládneme!“

Když už si myslela, že se potmě špatně zmáčkla klávesy, z

reflektorů zabudovaných ve stěně tak, aby nikde nevyčnívaly,

vystřelilo světlo a prozářilo korunu stromu.

Mark zaklel a couvl, protože se mu metrová vzdálenost od

evidentně naštvaného lidoopa nezdála ani trochu dostatečná.

„Jsem uvnitř! Marku!“

Mark uskočil dozadu, zavrávoral a ohlédl se. Adelajk zmizela v

obdélníku světla, ale pořád nechávala pootevřeno. Jenomže moment

překvapení se už vytratil. Samec se začal dlouhýma prackama

poplácávat po stehnech a Mark nemusel mít doktorát z antropologie,

aby nepochopil, že je to jen předehra k útoku. Jako ve snu zvedl

hlaveň pušky.

„Nestřílej!“ slyšel Adelajk, jak drmolí, a potom i křičí. „Jestli

vystřelíš, tak já zavřu!“

„Proč, sakra?“

„Střelbu ony znají, Marku!“ zasyčela „Jenom je to rozzuří! Musel

bys trefit přímo jen toho, o kterém jsme mluvili. Jinak to bude

nejhorší chyba! Střílí po nich kdekdo, ale tenhle druh se nebojí,

rozumíš? Teď jsi jen vetřelec, ale pak budeš nepřítel číslo jedna!

Zaútočí! Pojď už…,“ věděla že je to nesmysl, a kdyby se jen pohnul

směrem ke dveřím, samec po něm skočí. Věděla to, a taky už

přivírala dveře, aby je stačila přibouchnout. Nechtěla se jim dostat

do pracek.

68

Samec se k Markovi otočil zády, stále se poplácával po stehnech,

chvíli dřepěl a vzápětí zase vyskakoval jako při nějakém šamanském

rituálním tanci. Závany zvířecího pachu jako by Marka zmrazily na

místě. Opice, co seděly kolem na větvích a pod jeho nohama na

okrajích ochozu, po něm vztahovaly ruce, dotýkaly se ho, ale už ne

jemně! Začínaly štípat, a to šeredně bolelo.

A pak mu to došlo.

„Kterým směrem je ta druhá tlupa?“ zeptal se. „Přímo před tebou,

proč?“ nedošlo jí to.

Mark zvedl zbraň a přes samcovu hlavu vypálil do koruny

sousedního stromu.

Všechno ztichlo. Mark vteřinku počkal, a pak potáhl krátkou

dávku zleva doprava Bolestný řev zraněných opic se zvedl ze stromů

jako pára nad kotlem bublajícího jedu. Stalo se přesně to, co Adelajk

předpověděla. Zaútočily!

Strom se otřásl. Nebyla to jedna, nebo dvě. Byly jich tucty! V té

tmě nebylo nic vidět, ale hluk byl nepopsatelný. Praskání větví a

skřek napadených se mísily do příšerné divoké kakofonie zvuků.

Tlupa z vedlejšího stromu vtrhla na ty, kteří po ní stříleli. Mark

nemohl tušit, jestli se chtějí probojovat k němu, nebo mají za střelce

někoho z tlupy, která ho zajala. Byl ve střehu a čekal, co udělá

vůdce. Ten musel bránit svou tlupu a obrátil se k Markovi zády. Jen

na okamžik, na chvilku. O pár vteřin později mu zřejmě v jeho

mozku došlo, co Mark udělal a s vyceněnými zuby se po něm ohnal.

Mark už byl o dva kroky dál. Adelajk mu ustoupila ze dveří a

vpustila ho dovnitř. Vzápětí se na dveře zase vrhla, a ulehčeně si

oddychla, když zapadly bezpečnostní západky.

Samec zaútočil proti dveřím, ale hned po dvou ranách nastal klid.

Musel se obrátit a vrhnout se do bitky, jestli nechtěl ztratit tvář před

členy své tlupy.

„Říkala jsem…,“ Adelajk se nadechla, aby pokračovala…

„Pst!“ přerušil ji Mark. „Budou mít starosti samy se sebou. Jen

zhasni ta venkovní světla, ať zbytečně nedráždíme. A i kdyby – musí

tu přece být systém obrany nablízko!“

„Tohle je lovecká chata, ne pevnost!“ S údivem hleděli na

kartony krabic s potravinami, s baleným pitím, na balíky sušenek a

69

pytle sušeného ovoce. Konzervy s nakládaným masem stály docela

vzadu u stěny.

„To sem natahal Žanek?“ překvapeně se zeptal Mark. „No, aspoň

nebudeme mít hlad!“ Několik ran na stěny buňky jim připomnělo,

co se děje venku. „Jestli půjdou po ukotvovacích lanech…“

„Blbost,“ skoro ji okřikl. „Jsou to opice! Ráno sežerou všechno

ovoce, co na tomhle stromě je, a potáhnou dál. Buď klidná, děvče!“

protáhl se a zazíval. „Jdu se vysprchovat. Není to ode mne moc

galantní, ale…,“ pokrčil rameny, „… je na mně řada! Jak sem

vlastně dostáváte vodu?“

„To jsem ti zapomněla říct!“ křikla za ním, když mizel v

hygienické kóji. „Voda se jímá při deštích, ale teď ji prakticky nikdo

dva roky neodebíral. Je možné, že bude systém zanesený a ta voda

už nebude dobrá ani na koupání!“

„Hrome!“ ozvalo se ze sprchy. „Jsou tu nějaké chlupy!“

„Cože?“ Adélka se zvedla a zamířila za ním. „Můžu dál?“

„Jo.“

Vešla dovnitř a uviděla to taky. Všude po stěnách i po podlaze

koupelnové skořepiny tu ležely chuchvalce dlouhých rezavých

chlupů. Výlevka jich musela být plná.

„Že by se sem opice chodily sprchovat?“ zamumlal Mark. „Tam,

venku byla tma a ani jsem nepoznal, jakou mají barvu.“

„Většinou rezavou,“ odpověděla mu. „Jako já mám vlasy.“

Podíval se po ní a usmál se. „Ale tohle…,“ sklonil se a vzal jich

pár mezi prsty. „Tohle je tvrdší než vlasy. A ani zvířecí chlupy to

nebudou, na to je to zase moc měkké.“ Usmál se. „Možná se tu

schází šéf vaší agentury s nějakou zrzkou?“

Adelajk po něm loupla očima, jako by řekl tu nejpitomější věc na

světě. „Tohle je hodně špatné místo na milostné schůzky, pane

Stone,“ prosedila skrz zuby. „Nehledě na to, že existuje jen málo

lidí, kteří by to tu našli. Přiletět se sem nedá, připlout taky ne.“

Sesbíral tři plné dlaně chlupů či vlasů, vysypal je vedle sprchy na

zem a pak Adelajk vystrčil ven. „Mluvila jsi o stezce nahoru na

planinu. Třeba tudy někdo sestoupil? Třeba si sem někdo zašel

picnout kagasara bez poplatku agentuře? Hmm… Ale bez toho kódu

by se dovnitř nikdo nedostal, nemám pravdu?“

70

„Máš!“

Mark konečně pustil sprchu. Addie nakoukla do lednice a

spokojeně pokývla, když zjistila, že je skoro plná. Ani smrti žízní se

nemuseli bát. Žanek tady zřejmě od posledního doplnění zásob

nebyl a tak to všechno nestihl sníst. Usmála se, když si na něho

vzpomněla a současně ucítila v krku cosi velkého, co jí nedovolilo

ani polknout.

„Říkala jsi, že sem chodil Žanek pozorovat opice, když měl

volno?“ Ani si nevšimla, že Marek už vyšel ze sprchy. Zvenčí už

zase dopadaly na stěny buňky pádné rány opičích pracek. Zdálo se,

že domácí tlupa tu druhou už zahnala a teď se její vztek obrací proti

lodgi.

„To ano!“

„Pak to vypadá, že měl chuť na zvěřinu. Jednu z těch opic střelil

a tady uvnitř jí stahoval. Z toho bývá vždycky kolem dost vyškubané

srsti. K tomu se mi zdálo, že pár těch chlupů bylo slepených krví.“

Vytřeštila oči a zvedl je k němu: „To… To je nesmysl. To by

nikdy neudělal.“

„Proč?“ zeptal se Mark. Rychle se oblékal „Mohl být zrovna bez

potravin! A dole na louce třeba zrovna probíhalo kagasaří rojení. To

by přece nemohl slézt! Na stromě nebylo k jídlu nic, jen nějaká

zatoulaná opice. Venku ji stáhnout a vyvrhnout nemohl, protože se

už blížila tlupa, přilákaná výstřelem…“

„Říkám, že je to nesmysl,“ utrhla se. „Jednak se to muselo stát při

poslední návštěvě, jinak by ty chlupy byly určitě uklizené, a jednak

je lednička plná jídla. Muselo to být něco jiného…“ Náhle vstala a

skoro se rozběhla k policím vedle vchodových dveří.

„Že bys myslela na to, co já?“ ozval se Mark.

„A na co myslíš ty?“ Konečně našla mezi krabičkami se

střelivem a bateriemi do svítilen kufřík a výrazným z větší části

sedřeným nápisem.

„Je to lékárnička,“ hádal Mark.

Ani se po něm neohlédla „Je to lékárnička“ potvrdila „A chybí tu

obvazy. Skoro všechny.“

Pokrčil rameny. „Zdá se mi divné, že by si sem dovnitř vtáhl

zraněnou opici, oholil jí místo zranění a ošetřil ji. Mohlo se mu to

71

vymstít! Jsou přece mnohem silnější!“

Adelajk po něm zvedla zrak a zase uhnula očima jinam. „Deky a

polštář najdeš v úložném prostoru lůžka povlaky jsou v těch

modrých balíčcích taky tam. Jdu se vysprchovat a…“

„Dá se koukat ven?“ přerušil ji Mark.

Přikývla: „Ano. Nad námi je ještě jedno podlaží. Ještě ti to

ukážu!“ Na opačné straně za blokem sociálního zařízení visel

provazový žebřík, kterého si Mark předtím nevšiml. Vyšplhali

nahoru a ocitli se pod průhlednou pětibokou kupolí, na několika

místech přesahující půdorys spodní části buňky, takže by bylo vidět

i přímo dolů pod strom, kdyby venku nebyla taková tma Zvenčí

nebylo vidět skoro nic, a tak zůstali stát u otvoru šachty, kterou

vylezli. Adelajk rozsvítila a hned zvedla ruku, aby ho uklidnila

„Odtamtud sem není vidět. Tohle je pozorovatelna Tamhle, tamhle a

tam jsou výsuvné posedy. V každém jsou na kolejničce nasazeny

dvě těžké opakovačky ráže osmdesát dva pro lov na kagasary.

Svátečním lovcům často po první nevydařené střele zmizí odvaha a

kagasara musím dorazit já.“

„A když uteče z dostřelu?“

Pokrčila rameny: „Pak se můžu jen modlit, aby na nás někde při

zpáteční cestě nečíhal. Přece ho nepůjdu dodělat po svých?“

„Na jiných loveckých štacích se to tak dělá…“

„Jinde nemají dvouhlavé bestie!“ odsekla „Odtud se můžeš dívat,

na co chceš. Ale až ráno. Teď bys nespatřil vůbec nic.“

„Nemáte tu reflektory?“

„Na co?“

„Přece tam u břehu něco bylo, když přišla ta vlna!“

Mávla rukou: „Na to už jsem zapomněla. To se stává. Říkala

jsem ti přece, proč pro nás nemůže helijet přiletět dřív. Protože musí

vyzvednout výpravu, co táboří na písčinách před ústím jezera do

moře. Nevzpomínáš si? Když je na volném moři bouře a vichřice se

žene právě směrem od ústí do vnitrozemí, navalí se do jezera

vždycky obrovská masa vody a doznívá to potom, jako záplavová

vlna v nejzazších cípech goorkhamských bažin.“

„A co bylo to, co jsem tam viděl?“

„Nemám zdání. Kagasar? Možná uhynulý mečoun, kterého ten

72

příliv zahnal až sem… Fakt nevím. Jdu se vysprchovat.“ Začala

šplhat dolů, ale ještě se zastavila, když jí koukala už jen hlava. „My

máme jiný problém, Marku Stone! Jak se odtud dostat, když jsi

pořádně, ale pořádně naštval nejméně dvě opičí tlupy!“

* * *

Zhasnul si a díval se ven do tmy. Slyšel, jak se Adelajk dole

chystá ke spánku. Naslouchal jejím krokům, poslouchal, jak si vaří

čaj, a jak to zasyčelo, když roztrhla vakuový obal sucharů…

Usmál se. Byla zvláštní. Už vstal, aby sestoupil za ní, ale

nakonec mávl rukou. Tam venku to bylo zajímavější.

Proti noční obloze viděl jen kontury větví. Mezi nimiž jako z

klecí vykukovala světýlka hvězd. Daleko nad jezerem začínal

východ měsíce a podle toho, že se vrcholky stromů zbarvovaly do

růžova byl na řadě ten větší z obou goorkhamských satelitů.

Viděl i siluety opic, rozsazených na větvích kolem lodge.

Usínaly, nožná už spaly. Kdyby už vyšel měsíc, mohl by si je

prohlédnout lépe. Předtím při tom mumraji to dost dobře nešlo.

Vlastně si pamatoval jen špičáky vůdčího samce…

Vstal a přistoupil až k průhledné stěně. Reflektory zapínat

nechtěl, protože nevěděl, co je to zač tam u břehu. Byl si jist, že tam

něco bylo. Adélka si toho nevšimla, ale on ano, a bylo to příliš velké

na nějaké zvíře. Napadlo ho, že ta sebranka, s nimiž se střetli dnes

před polednem, stačila přivolat pomoc a tam na vodě kotví loď, plná

chlapů a zbraní. Adélčino tvrzení, že sem žádná loď nedopluje a

žádný helijet tady nemůže přistát, bral s rezervou. Bude muset

počkat do rána…

Přímo před ním jedna opice usnula příliš hlubokým spánkem,

přestala se držet větve a zřítila by se dolů, kdyby se v poslední chvíli

nezachytila své sousedky. Ta se stačila chytit, ale nejspíš měla zato,

že ji popadl nějaký predátor. Příšerné zaječení proniklo až k dovnitř

lodge. Mark to celé sledoval jako divadelní představení.

Provinilkyně se zvedla a seskočila na větev o podlaží níž a snad tam

někde našla místo.

Až teď blesklo Markovi hlavou, co se mu na těch opicích

73

nelíbilo! Bleskurychle sešplhal po žebříku dolů do obytné části.

„Adelajk?“ hlesl. „Spíš?“

„Ještě ne.“

„Viděl jsem už za ty dva dny tisíc různých stonožek, býložravou

plazí obludu, kagasar je taky plaz. Mluvila jsi o nějakých nočních

ptácích… Jak vypadají?“

„No…“ zapřemýšlela „Jsou to spíš létající ještěři,“ zazívala „Je to

tak důležité?“

„Možná ano! Opice jsou jediní savci, které jsem tady spatřil.

Dost divné!“

Ve světle pohotovostního světla viděl, jak se obrací k němu.

Chvíli bylo ticho, a pak Adelajk pípla zpod deky: „Dost, že sis toho

všiml!“

Nevěděl proč, ale přeběhl mu po zádech mráz.

„Jak to, hrome?“ zahučel, ale Adelajk mu už neodpověděla

„Jak to, že na téhle planetě existuje jediný druh savců? To je

přece nesmysl! Není možné, aby se něco takového stalo!“

„Ještě tu jsou lidé,“ ozvalo se zpod deky.

„Ti ale přišli! Nejsou původní…,“ zarazil se. „Addie?“

Už neodpověděla Pravidelně oddychovala a tiše pochrupávala

jako na smrt vyčerpaná malá holčička.

Lehl si na lůžko a díval se do stropu. Důsledky toho modrého

drinku odeznívaly jen nesmírně pomalu. Snažil se vzpomenout si. O

Rayovi už snad všechno věděl. Pamatoval si generála Khova, jeho

doutníky a… A Peggy…? Ne. Peggy bylo jen jméno. Nedokázal si

vzpomenout, jakou měla tvář. Věděl jen, že to je generálova

sekretářka, ale víc nic. Vzpomínal, že má snoubenku, ale nedokázal

si vybavit její tvář ani jméno. Byla to Peggy? Nějak uvnitř v duši

cítil, že ne. Stočil oči k druhému lůžku, kde spala Adelajk a usmál

se. Možná nějak podvědomě ucítila, že na ni v tu chvíli myslí.

Prudce se na lůžku obrátila dlouhá nahá noha jí v tu chvíli vyklouzla

zpod přikrývky a po polštáři se rozlétla zrzavá záplava vlasů.

Adelajk…

Adélka je strašně hezká dívka mihlo se mu hlavou.

* * *

74

Nevěděl, jestli usnul, ale když znovu otevřel oči, průlezem do

kopule prosvítalo šeré světlo. Bylo ještě příliš brzy. Vstal a

rozespale zamířil k ledničce. Vyndal si litrové balení nějaké ovocné

šťávy, otevřel ho a opatrně se napil. Bylo to příšerně studené. Ještě

si usrkl a pomalu se vracel k lůžku.

Zaklepání na dveře ho zastavilo. Tohle nebylo to zvířecí mlácení

jako předtím to, co se ozývalo, než usnul. Opice se přes noc

uklidnily a nejméně od půlnoci už bylo ticho.

Znovu to ťukání!

Už se pohnul, aby otevřel.

„Dvee..ře!“ ozvalo se zvenčí.

Lekl se a uskočil. Už to slyšel! V noci, když se prodírali mezi

opice ke vchodu do buňky! Adelajk říkala že napodobují hlasy…

Tam za dveřmi teď musela být opice a pokoušela se jej vylákat, aby

jí otevřel!

„Dvee..ře,“ bylo slyšet znovu. „Oteev..ři je!“

Tohle nebylo napodobování slov, protože ta slova tady nikdo

neřekl! Tam na druhé straně nemohla být jen opice! Někdo jí

předříkával, co má říct!

Ohlédl se po Adelajk. Seděla na lůžku a mžourala ospalkovýma

očima do šera „Co se děje?“ zeptala se rozespale.

„Tam!“ ukázal na dveře. „Tam za dveřmi je…“ Mávl rukou a

vrhl se k žebříku, vedoucímu do kopule. „Neotvírej!“ ještě na ni

houkl a bleskurychle vyšplhal nahoru. To musela být ta sebranka co

po nich šla. Jen nechápal, proč najednou změnili taktiku, neodpálili

lodgi výbušninou a na místo toho se je rozhodli dostat živé.

V kopuli se okamžitě zorientoval a vrhl se k místu, odkud by měl

vidět na ochoz přede dveřmi.

Nikdo tam nestál. Mark se zmateně rozhlédl. Opice byly pryč.

Jen na větvi o nějakých pět metrů výš stál nehnutě mohutný vůdčí

samec, možná ten, se kterým se v noci pustil do křížku, a rozhlížel

se po stromě, jako by se chtěl ujistit, že všechny opice odešly a

žádná nezůstala.

Mark ještě chvíli obcházel pětibokou kopuli podél stěn, ale

nespatřil už nic. Venku se pomalu rozednívalo a nad jezerem na

východě se červenal polštář ranní mlhy. Nad mlhou vycházelo zdejší

75

slunce a snopy paprsků začínaly pronikat mezi větvemi stromů až

dolů k zemi…

Mark přimhouřil oči proti slunci a pomalu je otevíral. Pak si na

něco vzpomněl, na to velké, co se šplouchalo v noci u břehu a

podíval se níž. Chvíli mu ještě v očích tancovala rudá a žlutá kola,

než si oči zvykly, a mohly do mozku vyslat sdělení, že na mělčinu u

břehu vyplavila přílivová vlna torzo helijetu, a to zatraceně podobné

tomu, který je měl za třicet šest hodin vyzvednout na lesním

heliportu.

„Krucinál,“ zamumlal Mark.

7.

„Možná někdo přežil,“ špitla Adelajk.

„Možná,“ připustil Mark. „Možná, že ne. Je to určitě helijet vaší

agentury?“ Vrak se nedal přehlédnout, ale částečně jej zakrývaly

větve.

Pokývla hlavou. „Museli spadnout při cestě zpátky. Na palubě

jsou naši klienti, pilot a dva průvodci, co byli s výpravou na

mečounech. Nechápu proč…“ Hlas jí selhal. „Nechápu, jak to, že to

vrak zaneslo zrovna sem.“

„Jo, vypadá to divně,“ připustil Mark. „Goorkhamské bažiny jsou

velké, že by to stačilo na menší světadíl u nás na Zemi. Podle mne to

bylo jinak. Přestala jsi vysílat dřív, než se stačili ozvat, že nás slyší.

Moc se přiblížili, a někdo je sundal.“

„Kdo někdo?“

Pokrčil rameny. „Možná měli ti grázlové někde dál na jezeře

nějakou větší loď. Na těch malých člunech by přece nemohli

připlout kdoví odkud. Helijet se přiblížil, když už jsme byli pryč, a ti

parchanti jej sestřelili, když nám přiletěli pomoct. Přesně tak to

vypadá, ať se na to dívám, jak chci! Říkáš, že na palubě byli i vaši

klienti. Znám tyhle sváteční lovce. Každý z nich se jen třásl, aby se

mohl zapojit do přestřelky, zachránit krásnou zaměstnankyni

agentury a potom o tom doma několik let mluvit. Znám trouby, co

celé měsíce blábolí jen o tom, že si jednou za rok zastřílí ve

76

střeleckém klubu… Hmm. Šli jsme odtamtud půl dne, ale ten vrak

sem mohl doplout za pár minut. Spadl té přílivové vlně přímo do

cesty.“ Rozhlédl se kolem dokola. Opice někam odtáhly, možná na

nějaký jiný strom, který ještě nestačily očesat. Potkat je nechtěl, ale

zdálo se, že se nedá nic dělat. „Říkala jsi, že tu jsou výsuvné posedy

s opakovačkami?“

„Co chceš dělat?“ zeptala se, i když jí to hned došlo.

„Půjdu se tam podívat. Třeba je někdo z nich opravdu ještě

naživu.“ Mluvil k ní a přitom se díval ven. „Často létá nad jezerem,

nemám pravdu? Ve vybavení by měl mít i záchranný člun?“

Přikývla.

„A vzhledem k tomu, co tu žije za potvory, by takový záchranný

člun neměl smysl bez motorové jednotky a dostatečnou zásobou

paliva?“

„Palivo má na pět set kilometrů. Když je čas přečerpat další

palivo z nádrží helijetu, může při plném obsazení pobrat ještě

kanystry s palivem na dalších tři sta.“

„To je dobrá zpráva!“ zakřenil se, ale do zpěvu mu nebylo.

„Není, Marku. Už jsem ti řekla, že je zrovna v této oblasti bažin

ta největší koncentrace…“

„… kagasarů na míle daleko,“ pokývl. „Bohužel si to pamatuji.

Ale v noci tu nebyli, nebo jsi snad nějakého zaregistrovala? Jestli

tam jsou lidi, tak já je tam nenechám, Addie. Ani ten člun, a jsem ti

vděčný, že teď přihlouple nevykřikuješ, že půjdeš se mnou.“

„I když se dostaneš k vraku, tak tě docela určitě nenechají vrátit

se. Ať už někdo z nich přežil nebo ne, bude tam krev, a kagasaři ji

cítí na míle daleko! Zůstaneme uvězněni každý jinde a budeme se na

sebe dívat, jak…,“ polkla „Ty bys umřel první. Já tu mám ještě

zásoby,“ dodala prakticky.

„Konec žvástů! Potřebuji krýt záda.“

„Střílet umím,“ pokusila se ho uklidnit.

A vlastně taky sebe.

* * *

Adelajk v rychlosti doplňovala zásobníky obou těžkých

77

opakovaček v posedu, který se vysunoval právě ve směru k vraku a

Mark se chystal ven. Do batohu si dal lékárničku a dvě balení nějaké

ovocné šťávy, dva zásobníky nábojů do šestačtyřicítky Merlina a

popadl zbraň do ruky. „Budu vycházet ven,“ houkl do patra na

Adelajk.

„Dobře, jsem připravená.“

„Pojď sem dolů. Budeš si jistit dveře, kdyby tam na mne venku

něco skočilo.“

„Co by na tebe mělo skočit? Opice odtáhly za jídlem.“

„Myslím to, co tady ráno blábolilo za dveřmi.“

Sešplhala dolů a popadla do ruky pistoli z vybavení lodge: „Toho

se bát nemusíš. To musela být opice, nic jiného.“

„Jenomže ona neopakovala! Ona mluvila sama za sebe…“

„Nemluv nesmysly, Marku!“ Náhle k němu přistoupila a vtiskla

mu polibek na tvář. „Tak už jdi!“

Mark odjistil bezpečnostní západky dveří a lehce do nich strčil.

Počkal, až se rozevřou dokořán. Celou dobu mířil ven a čekal, jestli

se něco nebo někdo objeví.

Byl ale klid. Mark prošel ven na ochoz, sjel zdviží dolů a zase

ucítil pod nohama rozmáčenou, měkkou půdu, kde se nohy bořily až

po kotníky.

Otočil se kolem dokola s puškou, připravenou k výstřelu, a pak

rychle přeběhl, jak jen to šlo, k sousednímu stromu. Ani teď se

neobjevilo žádné nebezpečí. Rychle překonal padesát metrů k

dalšímu kmeni a přikrčil se. Zvedl hlavu, a i když výsuvný posed s

Adelajk za clonou listí neviděl, zvedl palec, aby jí ukázal, že je

všechno v pořádku. Pak vyhlédl zpoza kmene k dalšímu stromu.

Žádné ovoce na něm nebylo, a tak se nemusel bát, že by tam

potkal opice. Odlepil se od stromu a co nejrychleji se snažil

přesunout dál. Čekaly ho ještě dva úseky mezi stromy, rostoucími

při okraji lesa, ale pak bude muset vstoupit na louku a nebude se mít

čím krýt. Nakonec se bude muset spolehnout jen na Adélčinu

mušku.

Zaklel, ale jen tak, aby si dodal odvahu. Zvedl ze země dlouhý

klacek, aby si měl čím zkoušet hloubku vody a znovu vyrazil.

Tentokrát se ani nezastavil, když míjel další strom. Půda tu byla

78

zanesená bahnem, přineseným včerejší vlnou. Všude tu číhaly jámy,

naplněné vodou. Kmeny byly obsypány stonožkami, které vyšší

hladina vyhnala z trávy na stromy.

Mark se naposledy rozhlédl a uhnul do louky. Připadal si jako

blázen, co se rozhodl spáchat sebevraždu, ale vracet se nechtěl. Před

sebou měl už jen nízkou houštinu, a kolem ní se už čeřila hladina

Vrstvy zelené pěny, které ještě včera pokrývaly v téhle části jezerní

bažiny hladinu, vlna včera odnesla někam dál do lesa.

Hádal, že by teď mohl vidět, kdyby tu pod hladinou číhala nějaká

hlava na dlouhém krku. Cítil se relativně v bezpečí. Voda mu

stoupla až do půli lýtek, ale to ještě pořád postupoval místy, které

ještě včera nebyly zatopeny. O kus dál viděl, že se barva vody mění

na hnědou, a tak začínala hloubka.

Zastavil se tak deset metrů před tím místem. Vrak helijetu trčel z

bažiny ještě o nějakých dalších dvacet metrů dál. Moc velká hloubka

tu nebyla, člověku tak maximálně do pasu, ale mohlo se tam

schovávat cokoli.

Ohlédl se. Odsud byla kapsle výsuvného posedu vidět dobře.

Zamával a zase se obrátil čelem k jezeru. Popošel ještě kousek, a

pak sklonil hlaveň dolů a několika krátkými dávkami pročesal vodu

mezi břehem a vrakem.

Dárek pro Khova, blesklo mu hlavou. Alespoň mu ubude

rozčilování s tím, kdy si vezmu dovolenou.

Zkusil klackem hloubku a opatrně sestoupil ze břehu. Voda mu

dosáhla po kolena a hned při dalším kroku dno ještě kleslo.

Nezdržoval se, protože věděl, že teď je nejzranitelnější. Snažil se co

nejrychleji postupovat. Bál se, že bude zakopávat o lodyhy vodních

rostlin, ale všechno tu bylo kagasary zasupáno do bahna Opíral se

hůlkou o dno, a snažil se tím ještě zrychlit svůj postup. Přitom

neustále obhlížel jezerní hladinu. Nikde se nic nehýbalo, ale pokud

se něco skrývalo za vrakem helijetu, nemohl to vidět ani on, ani

Addie.

Cesta ale skončila dobře. Konečně se prsty dotkl kovového

povrchu letounu a zamířil k zádi, kde, jak si pamatoval, by měly být

vchodové dveře.

Štěstí mu ale přestalo přát. Zadní část letounu zapadla do bahna.

79

Moc se k ní přiblížit nedalo. Jak to Mark zkusil, hned se začal bořit,

a cítil, jak jej ze všech stran obtéká bahnitá mazlavá kaše. Možná

přitom, jak torzo helijetu hnala přílivová vlna před sebou po dně

hrnula další vlnu bahna a změť vodních rostlin. Poznal, že i kdyby

se dostal až ke dveřím, i kdyby se při pádu nezablokovaly, což s

největší pravděpodobností ano, stejně by je nedokázal otevřít, dokud

by neodhrnul tu hromadu bahna.

Zvedl oči k okénkům nad sebou, a pochopil, že ani tudy se

dovnitř taky nedostane. Byla moc malá a navíc ležel helijet našikmo

a okénka na této straně byla příliš vysoko. Pamatoval si, že jedno až

u přídě bylo rozbité. Vydal se podél vraku zpátky k přídi. Šlo to

rychleji a pod přídí bylo tvrdší dno. Natáhl ruku s klackem a

několikrát udeřil do obruby okna. „Haló!“ houkl. „Je tam někdo

živý?“

Nikdo mu neodpověděl. Ani sténání nebylo slyšet. Zabušil ještě

jednou, ale bylo by zbytečné to zkoušet dál. Posunul se ještě víc k

přídi. Už se dostal k čelnímu průzoru, ale okno bylo zanesené špínou

a pokryté sítí prasklin, takže dovnitř nebylo vůbec vidět.

Vztekle zaklel a udělal ještě dva kroky. Opatrně vyhlédl přes

příď za vrak a oddechl si. I když nevěřil, že by tam nějaká bestie

vydržela tak dlouho číhat, přece to do poslední chvíle nemohl

vyloučit. Voda mu už tady dosahovala nad pas. Dál se mu už moc

nechtělo, ale na téhle straně byla rozbita skoro všechna okénka a měl

možnost dovnitř alespoň nahlédnout. Zamával na Adélku a zmizel jí

za vrakem.

Mark cítil, jak mu voda stoupá stále výš. Jednou rukou držel

klacek, kterým zkoušel hloubku a druhou měl zvednutou nahoru a v

ní svíral zbraň. Trvalo to, než se konečně dostal k okénku a mohl

nahlédnout dovnitř.

Vládl tam neuvěřitelný nepořádek. Vlna před sebou torzo helijetu

nejspíš občas i kutálela a rozbitými okny se do vraku dostala voda.

„Haló?!“ houkl okénkem dovnitř. „Haló! Je tu někdo?“

Až teď si všiml těla, vraženého mezi sedačky. Nad hladinu

vykukovala jen ohnutá záda a jedna noha. Víc nic. Rozhlížel se

pořádně, ale až dozadu neviděl a pod hladinou se mohla skrývat

ještě i další těla. Každopádně nikdo živý ve vraku nebyl. Ohlédl se

80

na jezero, jestli se neblíží nebezpečí a ještě jednou zanořil hlavu

dovnitř.

Ne, živí tam nebyli.

Teď už musel vymyslet jen to, jak se dostat dovnitř a vynést ven

záchranný člun. Horečně uvažoval. Ke dveřím do zavazadlového

prostoru se nedostane, protože ty byly docela v zádi, ještě za

vchodovými dvířky, takže kvůli bahnu nebyly přístupné. Okénkem

se tam dostat nemohl. Zbývala mu jediná možnost.

Vrátil se k přídi, odložil klacek a vší silou udeřil pažbou merlinky

do čelního skla Jen to tak trochu zachřestilo. Obrátil zbraň, o pár

kroků couvl a dvakrát do čelního průzoru letounu vystřelil. To už

mělo výsledek.

Spokojeně se zašklebil, ještě jednou obhlédl jezero a nakoukl do

pilotní kabiny. Ani tam nikdo nebyl.

* * *

Všechno v kabině pilota bylo pokryto mazlavou vrstvičkou bláta.

I podlaha pod hladinou. Mark si přehodil pušku přes plece a chytil

se opěradla pilotního křesla. Jinak to nešlo. Natáhl se, aby dosáhl na

dveře do oddělení pro pasažéry. Měly docela obyčejnou kliku a

naštěstí se daly lehce otevřít. Protáhl se skrz dovnitř a pomalu

postupoval uličkou mezi sedadly dozadu, kde by měl být průchod do

zavazadlového prostoru. Pořád se musel něčeho přidržovat. Nohy

mu ujížděly. Překročil mrtvolu, kterou viděl už okénkem a už si byl

skoro jist, že tu nikoho jiného nenajde. Dostal se až dozadu a otevřel

dveře do nákladní části vraku.

Byla skoro celá zatopená a vzadu trčela z vody křídla

nákladových dveří. To znamenalo, že nejsou zavřeny, ale dokořán.

Rozhlédl se po téměř prázdném prostoru a zaklel. Konečně, mohl to

čekat. Až na toho jednoho všichni havárii přežili a zdá se, že měli

dost času vytáhnout záchranný člun a opustit vrak.

Takže se sem plahočil úplně zbytečně.

Už se obracel, aby se vrátil zpátky do lodge ke kávě a něčemu

dobrému, když zahřmělo. Alespoň si to v první chvíli myslel. Až po

vteřině si uvědomil, že to střílí Adelajk.

81

Vrhl se k jednomu z okének na pravé straně a vyhlédl na jezero,

ale nespatřil nic, co by ho mělo vyděsit. Skoro si už oddechl, když se

podlaha vraku pod ním zahoupala. Jen maličko, téměř neznatelně.

Obrátil se k okénku vlevo. Neviděl nic. Jen vzadu na konci louky

pobíhali zrzaví opičáci a zase si stavěli svůj opičí domek. Proto by

Adelajk nestřílela… Vlastně ho překvapilo, že je ten výstřel ani

nepoplašil. Až po několika vteřinách se rozlehl varovný skřek a

opice zmizely na stromech jako když do nich střelí.

„Tak se ukaž, hrome,“ zamumlal tiše Mark.

Torzo helijetu se mu znovu zahoupalo pod nohama a tentokrát se

už musel chytit madla na stěně, aby neztratil rovnováhu.

Srdce se mu rozbušilo rychleji, i když, pravda ne tak rychle, jako

když večer Adélce vyklouzla noha zpod přikrývky. Ještě pořád to

mohl být bráška té býložravé obludy, se kterou se potkal včera.

Přemístil se na druhou stranu a znovu vyhlédl okénkem na jezero.

Stále nic neviděl.

„Tak kde jsi, frajere?“ sykl nervózně a vzápětí zaklel, že by se i

mukl z alinajského trestního tábora začervenal. Mezi ním a břehem

už nebylo prázdno.

Dvouhlavá bestie nepřiplula z jezera ale přišla podél břehu. Teď

už Adelajk nestřílela. Zřejmě mezi ní a kagasarem trčely větve, nebo

prostě jen masožravce nechtěla vydráždit, dokud se Mark nedostane

jinam. Zraněná bestie by si mohla vylít vztek na tom, co tu bylo cizí

a spojit si svou bolest s tím, že ji pocítila, až když se to tu objevilo.

Nebo možná ještě přicházeli další!

Otřásl se, ale tohle vypadalo nejpravděpodobněji. Kagasaři přece

žili ve smečkách, sám to viděl. Byla by velká náhoda, kdyby tenhle

samec (a byl to samec, to se nedalo přehlédnout, penis mu visel

skoro až k zemi) se toulal sám. Blesklo mu hlavou, že jestli jich je

víc, a tento přichází před ostatními jako hlídka, má na dlouhou dobu

poslední naději se odtud dostat. Až dorazí zbytek smečky, ta šance

bude nulová. A možná až do rána…

Rozběhl se mezi sedačkami dopředu. Vrazil do pilotní kabiny a

opatrně vystrčil hlavu rozbitým čelním průzorem ven. Pořád viděl

jen toho jednoho. Kagasar už mezitím už vylezl z vody a skláněl obě

svoje hlavy k zemi, jako by snad zachytil Markův pach, který tam

82

ještě zůstal od chvíle, kdy tudy procházel cestou k helijetu.

Mark se opatrně vysunul horní polovinou těla ven, aby se mohl

podívat úplně zpátky ve směru, odkud bestie přišla. Mezi obřími

stromy, ale zatím ještě dost daleko, se něco pohybovalo. Nebyl

schopen rozpoznat, jestli to byli kagasaři, ale nejspíš ano. Mrkl po

tom prvním, který už mezitím zaregistroval mnohem výraznější

pach a zamířil si to loukou přímo k nedostavěnému opičímu domku.

Mark se protáhl ven a co nejtišeji sklouzl po přídi letounu do

vody. Přikrčil se, ale věděl, že nemá moc času. Hned se vydal ke

břehu. S vodou sahající až do pasu to nikdy nejde rychle. Dostal se

sotva na deset metrů od vraku, když se levá kagasaří hlava otočila po

něm.

Strnul a pomalu, aby bestii nevyprovokoval k útoku, začal

zajíždět pod hladinu, aby co nejméně připomínal siluetu opice.

Schoval se až po krk a nemohl nic jiného než čekat. Stádo bylo ještě

daleko, ale samec už zpozorněl docela a otočil po něm i druhou

hlavu.

„Klid,“ zamumlal Mark. „Klid! To je jenom hlava, co plave po

vodě…“

Bestie ho buď neslyšela, nebo nevěřila. Krátce dvojhlasně zařvala

a zapomněla na opičí domek.

V tom okamžiku ztratila nervy Adelajk a vystřelila Měla pravdu,

když před chvílí tvrdila že střílet umí. Střela odhodila levou hlavu

stranou, odsekla horní lebeční hřeben, prošustila prejtem, kterému se

u vyšších tvorů než je kagasar říká mozek a roztříštila celou protější

polovinu lebky.

Dál už bestie řvala jen jednohlasně, ale o to příšerněji. Správě

vytušila odkud přišla ta bolest. V mžiku se obrátila a rozběhla se ke

stromu, z jehož koruny vyčnívalo rameno výsuvného posedu s kapslí

na konci. Mark netušil, jak rychle dokáže běžet, ale ucítil šanci,

protože nesynchronně se potácející pahýl, do všech stran

rozstřikující krev, kagasara zdržoval. Co nejrychleji začal brodit ke

břehu.

Netvor se v běhu pokusil dosáhnout tlamou po kapsli, ale byla

příliš vysoko, a hned po prvním pokusu to vzdal. Ani se nezastavil,

uhnul do strany a rozběhl se přímo k vodě.

83

Mark se zastavil a na okamžik ztuhnul. Pochopil, že i kdyby se

dostal na břeh, tak kagasarovi neuteče, pokud ten dřív nevykrvácí a

na takovou náhodu by nespoléhal ani hazardní hráč.

Měl zatraceně málo času, ale to mu stačilo. Bleskově se otočil,

odrazil se a dvěma tempy se dostal k tělesu helijetu. Cestu dovnitř už

znal. Vletěl dovnitř po hlavě, hned se zase zvedl a ještě po čtyřech se

snažil dostat z pilotní kabiny dál. Zapletl se do nějakého strženého

závěsu, nasáklého bahnitou vodou, kterého si předtím nevšiml a

konečně našel dveře. Pověsil se za kliku oběma rukama a vpadl

dovnitř.

V tom okamžiku bestie narazila do přídě vraku. Náraz uvolnil

tubus helijetu ze sevření bahna, a na okamžik jej vyhodil nad vodu.

Vrak letounu poskočil po hladině jako oblázek, ale při dalším střetu

s ní nezajel pod vodu. Roztočil se jako čamrda a setrvačností se sice

už pomalu, ale pořád víc vzdaloval od břehu. Levá řada okének se

dostala pod čáru ponoru. Naštěstí na téhle straně bylo vybité jen

jedno, ale i to bylo dost, aby vrak začal pořádně nabírat vodu. To ho

zbrzdilo. Voda se vzápětí začala dovnitř valit i čelním průzorem.

„Do prdele,“ zasykl Mark, i když jinak si v podobně drsných

kletbách moc neliboval.

Rána dalšího výstřelu z těžké pušky, kterou ovládala Adelajk z

posedu, mu ještě na pár chvil nabídla naději. Kdyby se jí podařilo

odstřelit i druhou hlavu…

Ale nepovedlo!

Příšerný řev mu vzal zbyteček dobré nálady, co mu zbyl od té

skvělé snídaně. Jasně, odsouzenci k smrti taky těsně před aktem

dostávají pořádné jídlo, blesklo mu hlavou. Vrak přestával rotovat,

ale zato se začínal houpat čím dál víc. Něco se blížilo vodou…

Vyhlédl z okénka a zaklel ještě jadrněji. Kagasar byl už zase

příliš blízko, než aby se dalo cokoli podniknout.

Helijet dál nabíral vodu, těžkl, a klesal ke dnu. Kagasar do něj

narazil, ale jen lehce. Zpola naplněný tubus poodplul sotva o dva

metry a překulil se o čtvrt otáčky. Mark na okamžik zmizel pod

vodou, hned se ale znovu vynořil. Vyhlédl ven. Už byl daleko od

břehu, možná padesát metrů, ale to nebylo to nejhorší.

Přímo před oknem se klátil mohutný naběhlý kagasaří penis a

84

vedle něj sebou plácal ve vodě ještě pořád krvácející pahýl krku s

napůl ustřelenou hlavou. Markovi okamžitě došlo, co se chystá.

Kagasar se zvedl na zadní… Na nějaké další přemýšlení nebyl čas.

Navlékl si zbraň přes hlavu a vrhl se zpátky k pilotní kabině. V tom

samém okamžiku na střed těla vraku dopadly přední nohy netvora.

Mark se odrazil od obruby čelního průzoru a snažil se, aby se

dostal pod hladinou co nejdál, než se bude muset znovu vynořit.

Voda byla v těchto místech relativně čistá, a kdyby se kagasar

rozhlédl, musel by ho spatřit i pod vodou, ale bestie byla zaslepená

vztekem. Vodou se nesly zvuky drceného kovu a vlny smýkaly s

Markem jako s dřevěnou třískou. Chvíli to trvalo, než najednou

nastal klid a rozbouřená masa vody se začala pomalu uklidňovat.

Uplaval pod vodou asi dvacet metrů, když ho nedostatek vzduchu

přinutil se vynořit. Stáhl nohy pod sebe, obrátil se a s poslední

vydechnutím vystrčil oči a nos nad hladinu.

Ztuhl a pochopil, že nemá smysl se skrývat.

Kagasar ho viděl. Stál vedle zdeformovaného vraku, už jen

maličko vyčnívajícího nad hladinu a upíral oči své zbylé hlavy

přímo na něj. Mark tušil, proč kagasar neútočí. Ztratil už obrovské

množství krve. Slábl.

Mark se bleskově rozhlédl po ostatních z jeho smečky. Ti právě

míjeli krajní stromy lesa a vstupovali na louku. Mířili přímo k nim.

Voda byla zrudlá krví, a to je muselo lákat. Mark mohl jen plavat na

jezero nebo se pokusit ještě kus brodit vodou. O kus dál vybíhal ze

břehu do vody vysoký val rákosin. Břeh tam bude podmáčenější, a

bude se tamtudy špatně utíkat, ale rákosí bylo jedné místo, kde by se

mohl bestiím schovat.

Mark se nadechl a znovu zmizel pod hladinou. Udělal jen pár

temp, když se kagasar přestal držet na nohou a zřítil se do vody.

Vlna, zdvižená padajícím tělem Marka poponesla daleko od mršiny

a vyhodila jej na val z bahna a naplaveného dříví, skrývající se těsně

pod hladinou.

Mark se unaveně ohlédl, překulil se přes náplavu a sklouzl do

hloubky na druhé straně. Už to bylo kousek. Ještě naposledy se

otočil a zmizel za nejbližším trsem rákosí.

85

8.

„Takže?“ protáhl admirál Neuman. „V čem je problém, Khove?“

Upil kávu a natáhl se pro slaný zákusek. „A dej si! Ta pomazánka je

z kaviáru marranského suchozemského kalmara. Na etiketě se říká,

že každý půlkilogram zaplatil životem jeden sběrač. Prý je to

nejnebezpečnější povolání ze všech.“

Generál Khov neměl na nazelenalé kuličky ani pomyšlení, ale

nechtěl admirála Neumana, velitele všemocné policie urazit.

Roztržitě se natáhl pro nejbližší kousek veky a půlcentimetrovou

vrstvou pomazánky a ukousl si.

„Nerušil bych tě, kdybych nemusel,“ zamumlal s plnými ústy.

„Pravděpodobně je věc dost vážná… Fantazie!“ Zarazil se a ukousl

si ještě jednou. „To je zatraceně dobré!“ Strčil si do úst poslední

kousek a automaticky se natáhl pro další zákusek. „Člověče! To je

hotový festival skvělé chuti!“

„Ano, je to výborné. Bohužel, už po několika soustech se vytváří

závislost.“

„Závislost?“ Generál Khov se na okamžik zarazil, ale pak si

ukousl znovu a to neměl ještě spolknuté minulé sousto. „To jste

odebrali překupníkům?“

„Tak,“ přikývl velitel policie. „Zabavené zboží. Není to kradené a

není to komu vrátit. Otevřít ty plechovky a vysypat kaviár zpátky do

marranské buše by byl nesmysl, protože kalmaří vajíčka už jsou

neschopná vylíhnutí. Na trh se to nedá dát, protože by vznikla

taková poptávka, že už by nikdo kalmaří populaci na Marranu

nezachránil. Nezbývá nám než se obětovat… Chacha!“ Napil se a

odsunul tác s kalmařími zákusky stranou: „Opravdu není dobré,

Khove, toho sníst víc najednou. Cos mi chtěl?“

Generál Khov lítostivě střelil pohledem po pochoutce a pak už si

jí přestal všímat. „Kdysi jsem od tebe zaslechl něco o Goorkhamu.

Nepamatuji se už přesně, o co šlo. Chtěl jsem si to osvěžit, ale

některé části vaší databáze jsou nepřístupné i mně.“

Velitel policie zpozorněl: „Goorkham? O co ti jde?“

„Je tam Mark Stone! A už se měl dávno vrátit.“

86

Admirál Neuman se překvapeně zasmál: „Tak to je on, kdo tam

dělá to pozdvižení? Mohl jsem si to myslet. Je to divočák, Khove. A

neumí pít!“

„Nevím teď, o čem přesně mluvíš. Peggy ho poslala na Terranii

IV., aby mi sehnal k narozeninám moje oblíbené doutníky. Nevrátil

se a mne napadlo, jestli jsi nevyužil toho, že jsem byl pryč a nevyslal

jsi ho na nějakou tajnou misi.“

Neuman se rozesmál: „Cože?“ Nalil mu víno a vstal: „Ne, bez

tvého vědomí bych nic takového neudělal. Ale poslouchej.

Goorkham je na první pohled lovecký ráj pro ty, co rádi

rozdýchávají sakra velkou koncentraci adrenalinu v krvi. Mám tam

dva informátory, protože se tam už delší dobu děje něco, co není v

pořádku. Podle zprávy přiletěl ten tvůj Mark Stone na planetu teprve

před několika dny. Zřejmě brzy po příletu na Terranii zjistil, co ví

každý kuřácký fajnšmekr v téhle galaxii, že Terranie IV. je dnes už

jen značka. Dozvěděl se, že skutečným místem, kde se tabák pěstuje

a doutníky vyrábí, je Goorkham a přiletěl tam. Začal se shánět po

doutnících, ale tam jej zřejmě měli za mého agenta. Okamžitě poté,

co se zaregistroval na letišti, se jistý pan Jason Gellner, ředitel

Goorkhamské růže, nejlepšího hotelu na pobřeží, jinde tam hotely

ani nejsou, postaral o to, aby byl Stoneovi jeho hotel doporučen jako

nejlepší. Ještě ten den jej pak pozval na oslavu svých narozenin.“

Generál Khov sáhl po dalším kousku s kalmařím kaviárem. „No

a?“

Admirál Neuman pokrčil rameny. „On ale žádné narozeniny ve

skutečnosti neslavil.“

„Záminka?“

„Určitě. Jeden z těch mých lidí pracuje právě v tomhle hotelu, a

protože mu to všechno bylo podezřelé, poslal mi zprávu. Jméno

Marka Stonea ale bohužel neuvedl. Možná to nepovažoval za

důležité, možná je ani neznal. Na oslavě byla celá místní honorace a

můj člověk očekával, že pozvaní hosté z hotelu tam jsou spíš jako

mimikry. Vedle nich tam byli taky všichni místní plantážníci, a to je

ta sorta, o kterou se my zajímáme. V závěru pak informátor hlásil, že

Stone, tady uváděn jako pan X, byl záměrně opit koktejlem jménem

Modrý voči. Ten způsobuje těžkou amnézii. Ta někdy pomine už za

87

pár dní a jindy se s tím postižený úplně nevyrovná ani za několik let.

Mark Stone si tedy dodnes ještě pravděpodobně nemůže pamatovat

všechno nejen z toho, co se stalo právě ten večer, ale vůbec nějaké

informace ze svého života. Teoreticky vzato možná ani neví, že

pracuje pro tvou agenturu, možná si teprve rozpomíná na svoje

jméno, ale taky si možná nepamatuje jen to, že se nechal na tom

večírku vyprovokovat k jisté sázce. Vsadil se, že odpraví jediným

výstřelem nějakou místní masožravou potvoru. Druhý den objednal

ředitel Gellner loveckou agenturu a jejich helijetem byl Mark i s

průvodkyní dopraven do džungle.“

„Ta průvodkyně byla dívka?“ zavrčel generál Khov. „A hezká?“

„Chceš říct, že tím by se mnohé vysvětlilo?“ usmál se admirál

Neuman. „Ne, starý příteli. Hezká možná byla, to nevím, ale

problém je jinde. Cestou na ně bylo provedeno několik útoků. V

čerstvě nastraženém minovém poli zahynul jejich průvodce, a potom

někdo na základně, kde měli přenocovat, odpálil studenou

bombu…“

„Cože?“

„Výbuch zaznamenal náš satelit a nebylo těžké si to s Markem a

tou dívkou dát dohromady. Akorát, jak říkám, jsme netušili, že se

jedná právě o Marka Stonea, jinak bychom tě samozřejmě

informovali. Potom, co základna vybuchla, to ti dva měli spočítané,

protože přežít v goorkhamské džungli noc je sakra výkon!“ Admirál

si odkašlal. „Po tom incidentu jsme se na tu oblast zaměřili dálkový

sledovací satelit. Ještě týž den došlo k menší přestřelce asi o sedm

kilometrů dál. Aby ti to bylo jasné – sedm kilometrů je na

Goorkhamu prakticky půldenní pochod. Těsně před přestřelkou se v

éteru dala zachytit prosba o pomoc od těch dvou. Odvysílali ji z

lovecké lodge, kterou útočníci vzápětí odpálili. Můj informátor

nevěděl přesně, jestli k přestřelce došlo před tím vysíláním nebo po

něm. Na každý pád, pak se už ti dva, tedy Stone a ta dívka, neozvali.

Stalo se ale něco jiného – helijet, kterým byli den předtím dopraveni

do džungle, byl sestřelen, když se pohyboval ve stejné oblasti.

Zřejmě jeho pilot zachytil jejich vysílání a vydal se jim pomoci.

Současně se na Gorkhamu množí útoky proti plantážím, což jsi

možná zaregistroval i ty sám, protože terranijské doutníky nejsou už

88

několik měsíců k mání.“

„Trochu zmatek,“ utrousil generál Khov. „Ale… Hmm. Proč

vlastně po Markovi jdou? Přece ne kvůli tomu, že chtěl doutníky?“

„Na Terranii IV. se už dávno tabák nepěstuje, příteli! Možná tak

osmdesát let. Konečně, to možná víš taky. Taky nejspíš víš, že to

vlastně ani není náš pozemský tabák, ale vodní rostliny, obsahující

ještě o něco větší množství nikotinu. Před sto lety na Terranii

vyhynul na nějakou plíseň. Říkalo se, že si jednotliví plantážníci a

majitelé továren na tabák úmyslně navzájem nakazili pole. Tehdy se

našlo pár plantážníků, kteří s několika zdravými rostlinkami

emigrovali na Goorkham a zavedli se tam. Podnebí i složení vody je

tam pro ty rostliny ideální. Na pobřeží moře, kde je daleko zdravější

podnebí, pak stojí sušárny, balírny, a tak.“

„Proč po Stoneovi jdou?“ opakoval generál Khov.

„To nevím. Původně jsem měl zato, že ho mají za mého agenta.

Ale asi je těch důvodů víc. Informátor se domnívá že proto, aby

nemuseli vracet to, co dal do banku, když se vsadil, že sundá tu

bestii.“

„Kvůli nějaké blbosti se takhle odhalili, že mají studenou

bombu?“ Admirál Neuman neodpověděl a Khov po něm zvedl oči:

„O co že se to Stone vsadil?“

„Bylo to v opilosti, Khove!“

„Co to bylo?“

„Vsadil se o toho svého androida! Zřejmě ho odhalili hned na

kosmodromu při příletu. Jeho existence je pravděpodobně

přesvědčila o tom, že tam Mark není pro doutníky, ale služebně. A

taky nejsou hloupí a museli si uvědomit Rayův bojový potenciál!

Ten chlap, který se se Stonem vsadil, a zřejmě to bude ten Gellner,

majitel hotelu, nebude chtít Raye vrátit a zákony Goorkhamu budou

na jeho straně. Když to domyslíme do důsledků, tak vlastnictví Raye

umožní násilné sjednocení goorkhamského tabákového průmyslu

pod Gellnerovou rukou. To by nám tolik nevadilo, pravda, ale teď se

dostávám k těm důvodům, kvůli nimž sledujeme Goorkham. Na trhu

se začal objevovat žvýkací tabák, jehož účinky jsou katastrofální.

Stav naprosté euforie střídá touha po zabíjení. Prostě oživení staré

legendy o bersercích. Původně jsme měli podezření, že se to sem

89

dostává se ze sektoru Fomalhaut, kde něco takového za bývalého

panovníka užívali vojáci při akcích proti Pozemské unii. Ukázalo se

ale, že je pravda mnohem blíž. V současné době padá největší

podezření na Goorkham. DNA, vyextrahovaná z toho žvýkacího

tabáku je velmi příbuzná tabáku, který kouříš ve svých doutnících!“

„Takže ty už několik dní víš, kde je Ray? A kdy jsi mi to chtěl

říct?“ zařval generál Khov.

„Přece jsem to nemohl vědět? Neměl jsem tušení, že ten chlap je

Stone! V informátorově zprávě bylo řečeno, že se pan X vsadil o

svého otroka. A teď, když od tebe vím, že to je tvůj nejlepší agent,

pak usuzuji, že musí jít jedině o Raye! Až teď, Khove!“

„Nemůžeme jim Raye nechat!“

Admirál Neuman položil ruku Khovovi na rameno: „To ne, ale

nemůžeme ani zasahovat, příteli,“ pronesl po chvíli, kdy už z Khova

vyprchal největší vztek. „Goorkham není součástí Pozemské unie a

sázka je tam legálním způsobem, jak k něčemu přijít. Myslím si, že

proto se ti ještě Mark neozval. Pravda, je tu možnost, že si ještě

pořád na nic nevzpomíná, ale podle mého názoru se stydí a chce

Raye dostat zpátky sám.“

* * *

Mark seděl v podřepu na dně rákosové laguny, voda mu

šplouchala pod bradou, a opatrně vyhlížel zpátky. Ani nedýchal.

Kagasaři stáli vedle sebe na břehu a rozhlíželi se kolem. Točili hlavy

do všech stran, jako by hledali nepřítele, který jim zabil druha, ale

nemohli najít nic. Nakonec ten největší z nich vstoupil do vody…

„Žáaa! Žááaa… Žáaa..neek! Žáa..neek!“

Mark zvedl hlavu a zaposlouchal se. To řvaly opice! V noci je

slyšel a jejich hlas by poznal na sto procent. Za chvíli už zas byl

klid.

Mark si nervózně olízl rty. Musel čekat. Kdyby se pohnul, všimli

by si ho. Zatím se ještě pořád rozhlíželi… Ten první se přebrodil až

k mršině, sklonil jednu hlavu a olízl mrtvé tělo od kořene krku až ke

konci mokvavého krvavého pahýlu. Na okamžik ještě zvedl hlavu,

krátce zařval, jako by volal ty ostatní za sebou, a pak se znovu

90

sklonil a zabořil zuby do mršiny svého druha. Jediným mocným

trhnutím oderval kus kůže z plecí, zvedl hlavu, zatřepal s kůží a

nechal ji spadnout do vody. Mezitím se druhá hlava vkradla k

odhalené svalovině a zakousla se do masa.

Mark ještě chvíli počkal, a když se pustil do žrádla i zbytek

smečky, začal se po čtyřech, jen s hlavou nad hladinou, plížit přes

lagunu k dalšímu pásu rákosí nějakých dvacet metrů před sebou…

„Žáaaa… Žáaa! Žáaa.nek!“ zase spustily opice.

Ušklíbl se. Skoro by přísahal, že to zní jako by volaly Žankovo

jméno. V duchu zaklel. Jasně. Jenom opakují, říkala Adelajk. Když

uzná, že to, co slyšel ráno před dveře, se mu možná v rozespalosti

vážně jen zdálo, teď už to připustit nemůže. Jestliže opravdu jen

opakují, tak tam teď Adelajk sedí a vyvolává Žankovo jméno.

Jasně, to je hloupost. Buď je ten jejich křik podobný jen náhodou,

nebo Žanka volají ony. Mark v duchu mávl rukou. Nyní nemělo

smysl se tím zabývat. Zrovna dorazil k rákosí. Ohlédl se, a když se

ujistil, že si ho bestie pořád nevšimly, protáhl se mezi trsy dál.

Další laguna, a nad jejím protějším koncem konečně uviděl větve

stromů.

Už se ani neskrýval. Před očima kagasarů jej ukryly čepele

rákosových listů. Po pás ve vodě se brodil bahnem, zakopával o

spleteniny rákosových kořínků a spěchal ke břehu. Ještě měl šanci se

dostat ke stromu, na němž byla lodge dřív, než kagasaři vylezou z

vody. Na opice ani nemyslel.

Jen koutkem oka zaregistroval, že se hradba rákosu po pravici

zavlnila, ale ještě tak dva tři kroky tomu nevěnoval pozornost. Díval

se pod nohy a už ani nezvládal sledovat okolí. Byl vyčerpaný, sotva

pletl nohama a myslel už jen na to, až se v bezpečí lovecké lodge

natáhne a usne…

„Žáaa..nek! Žáaa..nek!“

Hergot, to bylo blízko! Zvedl hlavu a se zděšením spatřil, že na

břehu pár kroků před ním stojí dvě opice. Jedna se právě shýbala a

zvedala těžký hrozen napůl shnilého ovoce, sražený větrem ze

stromu. Vlastně vypadají zvláštně, mihlo se mu v té vteřině hlavou.

„Žáaanek!“ vyrazila ze sebe ta, která zvedla trs ovoce, rozmáchla

se, a mrštila jím někam stranou. Mark se ohlédl v tom směru, na

91

poslední chvíli spatřil nestvůrná kusadla a obrovskou hlavu jakési

hadovité příšery, která proti němu vyplula z rákosin. V mžiku se

položil do vody, odrazil se a na jeden záběr rukama se dostal až k

bahnitému prahu u břehu. Obě opice mezitím sbíraly všechno, co se

dalo a házely tím po útočníkovi.

Mark se po čtyřech přeplazil přes bahno a unaveně se zvedl.

Ohlédl se na vodu, kde se už pětimetrová vodní stonožka po

nezdařeném útoku obracela zpátky ke svému úkrytu a pak se vrátil

pohledem k opicím.

Byl to samec a samice, ale už na první pohled Mark poznal, že to

není vůdčí samec, se kterým se v noci střetl.

„Žáaa..nek!“ pronesla samice, zvedla pracku a prstem ukázala na

Marka.

Mluvila! Jasně! To nebylo bezduché opakování! Mark se

nervózně ohlédl, ale zase se vrátil k jejím očím. Nevěděl, jaké

mohou mít opice oči. Možná na každé planetě jiné. Vsadil by v té

chvíli i ruku na to, že nikde jinde než tady ale nemají opice oči

modré jako je nebe na Zemi.

„Žáaa..nek!“ řekla a podivně nakrčila tvář. Až teď si je vlastně

mohl pořádně prohlédnout, protože v noci stěží rozpoznával sotva

siluety. Obě měly holou tvář, skoro lidský obličej, s hodně tmavou

kůží a většinu těla snad kromě dlaní jim pokrývaly husté rezavé

chlupy.

„Já nejsem Žanek,“ řekl neopatrně. Byl jim vděčný za pomoc, ale

teď se nechtěl divit tomu, že opice mluví. Chtěl se umýt a spát…

„Ty Žáaa..nek!“ pokýval samec. Zvedl ruku a jemně vzal mezi

prsty Markovu ruku. „Ty Žaáa..nek! Amšá to ví. Amšá čeká!“

Od jezera se rozlehlo zařvání kagasara Hostina se blížila ke

konci. Každou chvíli se bestie mohly vypravit na souš.

„Amšá čeká, Žáa..nku!“ řekla samice. Samec přestal mluvit a

pokukoval k jezeru. Z místa, kde stáli, ale toho moc vidět nebylo.

„Já už musím jít!“ zavrčel Mark. „Potom!“

I opice znervózněly. „Potom ne! Amšá čeká! Žáanku! Amšá!“

Znovu zařvání a půda se najednou zachvěla, jako při zemětřesení

tisíc kilometrů daleko. Ne moc, ale cítit se to dalo. Otočil hlavu k

louce. Mezi stromy se tam cosi hýbalo. Mohla to být jedině ta

92

dvouhlavá bestie…

„Krucinál!“ Ukročil do strany, aby se jim vyhnul, nechal opice

opicemi a rozběhl se lesem ve směru, kde by mohl stát strom, na

němž byla lovecká buňka Nebyl si ale úplně jistý. Když se snažil

dostat ke břehu, dostal se dost daleko od louky, a teď mohl někde

strom minout.

„Amšá…,“ slyšel ještě za sebou, a pak už bylo ticho. Dostal se

ale jen k dalšímu stromu, když se na něj sesypala sprška přezrálých

plodů a po kmeni sklouzla samice. „Amšá!“ řekla mu s naléhavostí,

jako by šlo o život. Možná, že šlo, ale Mark to nebyl schopen

vnímat. Chtěl…

„Amšá čeká! Žáan..ku!“

V duchu ji poslal do háje i s Amšou.

„Amšá čeká! Schovává! I dítě čeká! I dítě schovává.“

Zastavil se a otočil se. „Dítě?“

„Amšá a ty… Dítě! Říkala, že se přijdeš podívat! Učí nás tvou

řeč, Žaan.ku! Už umím dobře doc..cela!“

„Nejsem Žanek, hrome!“

Další sprška ovoce mu vzala poslední sílu k odporu. Jenomže

tentokrát to nebyl samec, kterého čekal. Na zem vedle něho

seskočila Adelajk a namířila svou merlinkou na opici.

„Nech ji,“ zasupěl Mark. „Musíme pryč!“ Obrátil se k samici a

dotkl se jí prsty podobně jako ona jeho předtím. „Potom přijď!“ řekl

a potřásl hlavou. „Ty i Amšá!“

Nevnímal vyjukaný pohled Adélky, jen se na ni usmál a našpulil

rty. „Když mne odvedeš do sucha a ke kusu žvance, dám ti pusu!“

vydechl.

„Já i Amšá,“ pokývla opice a bleskově vyšplhala po kmeni do

koruny stromu. „I dítě!“ zavolala ještě a za chvíli byl klid.

„Slyšela jsi?“ zeptal se Mark. „Ony mluvily!“

„Jo, slyšela,“ pokývla „Vzchop se! Musíme zpátky a jedině po

stromech, protože po zemi se tam už nedostaneme!“ Odmotala si

lano, které měla stočené pod halenou, jeden konec uvázala Markovi

pod pažemi a s druhým bleskurychle vyšplhala po kmeni nahoru.

„Lez!“ křikl a začala tahat. Mark by nikdy sám nedokázal vyšplhat,

ale když cítil za zády kagasaří smečku, roztoulanou po lese, dostal se

93

nahoru celkem rychle.

„Pojď!“ špitla když se dostal za ní na nejnižší větev.

„Ony mluvily!“ upozornil ji znovu.

„Jo. Některé jsou toho už od druhé generace schopny,“

překvapila ho. „Počkej tu! Podívám se, jestli tudy projdeš!“

vyhoupla se o větev výš a rozběhla se po větvi kamsi do listí.

„Jsi na těch stromech jistější než ony!“

„Jo,“ pokývla znovu a povzdychla si.

„Jak to? Vždyť přece tam, kde po nás šli ti chlapi ze člunů, jsi

lezla po větvích stejně hloupě a pomalu jako já.“

„Už dost! Jdu se podívat…“

„Odpověz mi!“

„Prostě jsem nechtěla abys to věděl!“

„Co abych věděl?“

„Že to umím, hrome!“

„Já se ptám, Adelajk, jak to, že to umíš?“

„Mám to v krvi,“ ucedila a zmizela za listím.

Neptal se už, když si pro něj přišla Měl co dělat, aby se soustředil

na cestu a nezřítil se ze stromu s trsy shnilého ovoce, které sráželi na

každém kroku.

* * *

Probral se až po třech hodinách. Zvedl se na loktech a rozhlédl

se. S uspokojením zjistil, že leží v lodgi na lůžku, vedle stojí stolek s

nějakou kouřící kaší a láhev s ovocnou šťávou. Byl sám.

„Adélko?“ zavolal.

„Jsem nahoře!“ odpověděla a za chvíli už slezla dolů. „Dostal jsi

do těla. Musela jsem ti píchnout něco na spaní.“

Někdo nebo spíš něco zaťukalo na dveře.

„Pořád to zkoušejí,“ řekla Přisedla k němu na lůžko, ale uhnula

očima

„Mluvily se mnou.“

Zavrtěla hlavou. „Už jsem ti to říkala. Neumí to. Jen opakují.“

„Žáaa..nek!“ ozvala se zpoza dveří.

„A po kom opakují tohle?“ zeptal se. Posadil se na posteli a

94

natáhl se pro pití. „Byla jsi nahoře, je tam odtud vidět před dveře.

Kolik jich tam bylo?“

„Dvě.“

„Půjdu se jich zeptat…,“ všiml si, že se jí třesou ruce, až si

musela prsty zaplést navzájem do sebe. „Čeho se bojíš?“

„Nebojím se.“

Natáhl se a pohladil ji po ruce. „Nejsem slepý, Addie! Včera ses

bála opic, a dnes jsi mezi ty dvě, co tam se mnou stály, seskočila

jako by nic a ukončila jsi ten náš rozhovor, jako bys to dělala denně!

Tvrdíš něco o tom, že jenom opakují slova, ale každý jiný by poznal,

že jsou schopny komunikace. Možná jsou na úrovni opolidí,

možná…“

„Je to další generace, to jsem ti řekla!“ odtáhla se a zase se

postavila

„Druhá, jsi říkala!“

„Druhá, třetí, čtvrtá!“ pokrčila rameny. „Nechci o tom mluvit!

Opice mne nezajímají!“

„Amšá! Amšá a ty! Žáaa..nek!“

„Nejsem Žanek!“ štěkl proti dveřím. „Co je Amšá?“

„To bude jméno,“ hlesla Adelajk. „Kde je Amšá?“ houkla přes

dveře.

„Schovaná! Schovaná, aby král nevěděl!“

„Král?“ vypadlo z Marka

„Vůdce tlupy, kdo jiný?“ Adelajk si přetřela čelo. „Ten, kdo je

učil mluvit, je asi naučil slovo král. Dá se použít ve více významech

než vůdce tlupy.“

„Kdo to asi byl?“ zavrčel Mark. Hádal, že právě Žanek, ale skoro

se to bál před Adélkou říct nahlas. Začínalo se mu to spojovat. Díval

se na ni a uvažoval, jestli to všechno může být pravda

„Žan..ku! Pojď ven! Král by zabil Amšá! Podíval by se a zabil by

potom určitě! Amšá musí jít za Žáaa..nek!“

„Kdo je Žanek?“ zkusil to.

„Žáa..nek je král, co už není…“ Tohle musel být hlas té druhé

opice.

„Proto sem chodil?“ zasmál se Mark.

„Ticho!“ zasykla Adelajk a přiložil Markovi ukazovák přes rty.

95

„Amšá se musí schovat tady!“

Někde tam venku se rozlehl příšerný skřek. Něco těžkého

doskočilo na ochoz lodge.

„Alfa samec!“ uhodl Mark.

Musel to být on! Jednu opici podle všeho dokázal chytit. A začal

zabíjet! Musel jí rvát maso z kostí, protože řev samice byl strašnější

než cokoli, co kdy Mark slyšel. Trvalo to jen chvilku. Samec s

nešťastnicí pak několikrát udeřil o stěnu buňky a už zase byl klid.

Mark vstal. Nohy se mu ještě chvěly a hlava se mu trochu točila

ale zvládal to. Hmátl po pušce a jen tak, ve spodním prádle zamířil

ke dveřím. Připravil si zbraň k výstřelu a na jeden ráz otevřel dveře.

Samec už tam nebyl. Jenom na ochozu leželo polámané tělo

samice, které ani on ani Adelajk nechtěli otevřít.

Umírala. Zvedla ještě hlavu. Měla jinou tvář než ty, s nimiž

mluvil předtím. Lidštější. Desetkrát lidštější! Její oči, plné bolesti,

jej minuly a hleděly skrz plentu listí kamsi k jezeru. „Ty ne

Žáa..nek!“ řekla a neptala se. „On by nedovo..vo..volil mně umr..žít.

Nedovolil by králi, aby mne zabil!“

„Nevyčítej,“ zašeptal Mark a cítil, jak mu běhá mráz po zádech.

„Ty ne Žáan..nek! Vypadáš tak, Jinýžáa..nku! Vypadáš…,“

někde blízko zapraskala nějaká velká větev a Mark pro jistotu couvl

dovnitř.

„Amšá! Nezapomeň na Amšá!“ ještě zajektala opice a zuby jí

narážely o sebe. „Ona schovává se, aby taky jako já neumržela! A

dítě! Sedmá generace!“ Adelajk za Markem vyjekla a couvla do

místnosti. „Amšá ržíkala – sedmá generace!“ Zvedla pracku, sčísla

si chlupy ze skrání přes obličej a vydechla naposledy.

Mark věděl, že by teď měl tělo svrhnout dolů, ale připadlo mu

nefér předhodit tu samici slintajícím tlamám kagasarů, ještě pořád se

potulujících někde po okolí. Zavřel a zajistil dveře a loupl očima po

Adelajk. Seděla v křesla, v ruce držela velké balení koňaku, kterým

tu bohatí klienti zapíjeli skolené kusy a zrovna si zhluboka přihnula.

„Chceš se opít?“

„Jo.“

„Proč to děláš?“

„Abych ti mohla něco říct,“ popotáhla a napila se ještě jednou.

96

„Tak mi to řekni! Dokud nepleteš jazykem úplně!“

Polekaně na něj pohlédla „Až zítra!“

Chvíli bylo ticho. „Myslíš, že mi to nedošlo?“ promluvil konečně

Mark. „Máš za to, že jsem hlupák? Že jsem to nepochopil, nebo co?“

„Ale ani já nevím, jestli je to pravda rozumíš? Možná! Možná!

To je to nejhroznější! Možná!“

Vzal ji za ruku a přivedl k žebříku, vedoucímu nahoru do kopule.

„Mám spát tam?“ škytla vzlykavě. Cítila ho za sebou a nevěděla

co chce.

„Vylez nahoru, Adélko,“ zašeptal a políbil ji do vlasů. „Ale

možná…“

S úsměvem ji položil prst na rty a políbil ji na čelo. „Nahoře bude

krásný rozhled,“ zašeptal.

„Aha,“ špitla poslušně a hřbetem ruky si rozetřela slzy na tváři,

až ji měla šmouhatou jako kočka Vystoupili nahoru a bylo lhostejné

všechno, co bylo za tou kopulí.

9.

„Dozvěděl jste se něco nového, pane generále?“ Peggy celý den

seděla za svým pracovním stolem jakoby ji vyřezal z toho

netvrdšího dřeva, ale teď doslova vyletěla Když jí generál Khov

neodpovídal, odvážila se ještě jednou: „Víte něco o kapitánu

Stoneovi? Prosím!“

Generál Khov se po ní podíval tak, že by si od ní ani pes kůrku

nevzal. „Jen ty špatné!“ zavrčel.

Peggyiny ruce poletovaly po věcech na stole, v podvědomé snaze

je všechny ještě nějak urovnat. „Byla jsem v centrálním archivu,

pane.“

Generál zvedl obočí. „Proč?“

„Abych zjistila něco o Goorkhamu.“

„A co jste zjistila?“

„Nic, pane. Ale…“

„Nu?“

„Podívala jsem se ještě na Terranii IV. V běžně dostupných

97

informacích jsem se totiž dozvěděla jen to, že je ta planeta známá

pěstováním vodní formy tabáku a produkcí nejkvalitnějších

doutníků. Kolonka populace je ale ve všech výročních lexikonech

Pozemské unie vynechaná. To bývá jen tehdy, když na daném světě

žádná lidská populace není, pane generále! Jak tam tedy může

existovat jakýkoli průmysl?“

„Vůbec nikdo?“ Khov se zarazil a nakonec se usmál.

Poprvé za poslední tři dny.

„Tohle zachytili před dvaceti lety, když tam byla poslední

inspekční výprava Další bude za pět let. Před víc než stoletím tam

vypukla nějaká epidemie sněti, napadající rostliny a hlavně ten váš

tabák…,“ rozložila po stole fotografie opuštěných usedlostí,

zarůstajících divokou džunglí, městských bloků, potažených tlustým

gobelínem mechů a nábřeží, kde se mezi převrácenými

plastbetonovými kostkami zmrzlinových stánků vyhřívali na slunci

plazi, ze všeho nejvíc připomínající dlouhonohé krokodýly. „Věděl

jste to?“ zeptala se.

„Jen něco z toho. Včera mi to sdělil admirál Neuman. Zřejmě ale

ani on neví, že na Terranii IV. nežije dnes už vůbec nikdo. Říkal jen,

že se největší plantážníci odstěhovali na Goorkham, ale zřejmě z

planety zmizeli všichni. Proto taky dnešní pěstitelé tabáku mohou

používat značku Terranie IV., aniž by se kdokoli proti tomu ozval.

No, v našem případu to je ale v podstatě irelevantní. Stonea nám to

nevrátí.“

„Ještě něco jsem zjistila, pane generále,“ pípla Peggy.

„A co?“

„Případ Terranie IV. byl jedním z důvodů, proč před sto lety

vznikla naše S. D. P. P.“ Generál Khov se zarazil: „Cože?“

„Byl to jeden z těch méně okatých případů a podle všeho ne

docela dostatečně prošetřený. Plantážníci na Terranii IV. pocházeli

ze Země a z jejích kolonií, ale na té planetě existoval i původní druh

homo, který se v mnoha znacích lišil od Pozemšťanů. Zachovala se i

fotografie… Tady je. Dnes už tihle lidé vyhynuli, protože ta sněť

zničila skoro všechny rostliny, které potřebovali ke svému životu.“

„Znamená to, že tu rostlinnou sněť tam zatáhli naši lidé?“

„Něco horšího, pane. Podle záznamů ji vypěstovali v laboratoři

98

jednoho z těch plantážníků a byla použita, aby zničila úrodu jeho

konkurentů. Zdá se, že někdo z vedoucí rady Pozemské unie o tom

tehdy věděl. Inicioval vznik Služby pro dohled nad primitivními

planetami, aby se to už neopakovalo, ale při tom zabránil potrestání

viníků. Korupce, samozřejmě. Doutníky z Terranie IV. otevíraly

dveře mocných už tehdy. Vyhynutí hospodářských rostlin, a teď

nemám na mysli tabák, pak nastartovalo postupné vymírání

původních obyvatel Terranie.“

„A…?“ zarazil ji Khov. „Chcete, abych zakročil? Pod záminkou

sto let starého případu mám vyrazit s celou flotilou a zachraňovat

Marka Stonea? Zbláznila jste se?“

Pokývala hlavou. Už zase jednala energicky, jak byli všichni

zvyklí v minulosti. „Ano, pane. Ty materiály jsem prostudovala, a

zjistila jsem, že v té době došlo ještě k podstatně horšímu narušení

svobody a prostoru původního obyvatelstva Terranie IV. Byli

brutálním způsobem zotročeni a museli pracovat na zatopených

tabákových polích. Vzhledem k tomu že se bez soustavné manuální

práce na plantážích majitelé plantáží neobejdou ani dnes, dá se

předpokládat, že tam na Goorkhamu mají otroky také.“

„Kdysi jsem na Goorkhamu byl. Tam se inteligentní forma

hominida vyvinout nemohla. Nejsou tam pro to podmínky a…“

„To neříkám, pane, to jsem si taky ověřila. I když podle svědectví

některých lovců tam existují tlupy velkých opic. Opice ale k práci

nedonutíte. Tím se liší od lidí. Mám ale za to, že plantážníci otroky

rekrutují z návštěvníků planety. Goorkham je proslavený

adrenalinovými lovy a jen za minulý rok tady v tlamách jakýchsi

kagasarů a mečounů zahynulo dvaadvacet lovců!“ Peggy se

dramaticky nadechla. „Co jestli tomu tak nebylo a skutečný počet

mrtvých je menší? Co jestli tam někteří z nich otročí na plantážích?

Co jestli je mezi nimi i kapitán Stone?“

„Je vidět, Peggy, že čtete dobrodružnou literaturu a že ve vás ty

vaše Kováři příběhy probudily talent pro fabulaci,“ generál Khov se

usmíval, ale registroval, že Peggyny argumenty mají zatraceně

pevný základ. „Proč by ale používali k práci lovce, z nichž většina si

nedá zrovna moc líbit? Mohli by přece unést nějakou transportní loď

s kolonisty, mířící k nově obydleným planetám! Měli by tak spoustu

99

lidí na jeden ráz.“

„To mne taky napadlo, pane,“ přitakala „Pak je tu ještě jedna

možnost. Goorkham je lovecký ráj. Co jestli zde probíhá i lov na

muže? Unesený obyčejný turista by se jako lovná zvěř neosvědčil.

Hned by ho měli, ale muži typu Marka Stonea mohou lovcům

připravit spoustu zážitků a organizátorům takového lovu spoustu

peněz!“

Khov si mnul bradu. „To vypadá zatraceně pravděpodobněji,

Peggy! Kteří agenti jsou zrovna přítomní?“

„Mimo akci je momentálně jen Vanik Drn. Před několika

hodinami se vrátil z akce na Hoganově campu. To je na té planetě,

co…“

„Vím, kde to je,“ přerušil ji generál. „Co teď dělá?“

„Jak se vrátil, zůstal na ubikaci. Ještě vyspává, mám dojem.“

„Vzbuďte ho! Letí se mnou! A vzkažte admirálu Neumanovi, ať

za námi pošle speciální jednotku!“

„Tak kterou myslíte, že tam najdete z těch možností?“

„Nevím,“ pokrčil generál rameny. „Ale je velká

pravděpodobnost, že nám bude všem dost nepříjemně! Nesmíme

zasahovat, ale něco snad už vymyslím!“

* * *

Noc odezněla jako když vítr odfoukne motýla.

„Žanek něco chystal,“ prohodil Mark a otevřel si plechovku s

pivem. „Ty obrovské zásoby tu nejsou jen tak. A to, že se tu v

posledních měsících začaly shromažďovat opice, bude mít taky svůj

důvod.“

Bloudili kolem toho jak slepí kolem propasti, když vědí, že tam

někde je.

„O ničem jsem neměla ani tušení. Vážně jsem si myslela, že to

všechno sní on!“

„Komunikoval s nimi. Mluvit je musel naučit on a k tomu měl

taky důvod!“

Neodpovídala. Natáhla ruku, zhasla lampičku a pak vstala. Ještě

nahá a ve slaboučkém světle přešla místností a posadila se do křesla

100

na opačné straně. „Tys mi taky něco zamlčel,“ změnila tón hlasu.

„Jsi jiný než ostatní lovci. Umíš se pohybovat džunglí, máš

androida, nedělalo ti problém nechat tamty na člunech kagasarům

napospas, a na druhé straně ses málem obětoval, když ses pokoušel

zachránit Žanka. Moc dobře jsi věděl, co je to studená bomba o které

já jakživa neslyšela.“

„Nejsem lovec. Existuje agentura jménem Služba pro dohled nad

primitivními planetami…“

V několika větách vysvětlil, o co jde.

„A kde jste byli, když jsme vás potřebovali?“ zeptala se konečně

a zase se odmlčela aniž by mu to vysvětlila Zvedla se z křesla,

přistoupila ke stěně kopule a dívala se ven. Mark pozoroval, jak jí

růžové světlo většího měsíce, cezené třepotajícími se listy stromu,

poskakuje po těle, a hraje nějakou hru na herním plánu její kůže.

Chtěl si už zase zahrát taky, ale Adelajk jen ukročila do tmy. Teď

z ní neviděl ani oči. Mlčel ale, protože poznal, že chce něco říct a

být přitom skrytá.

„Na planetě, které se v Unii říká Terranie IV. žili lidé jako já,“

promluvila ze tmy. „Všichni měli rezavé vlasy a světlou pleť.

Nebylo jich moc…“

„… Jich?“ nezdržel se.

„Mlč!“ zasyčela jak had. Chvíli to trvalo, než začala znovu.

„Nebylo jich moc a žili na nízké civilizační úrovni. Taky je neustále

ohrožovaly tlupy lidoopů, s nimiž válčili o místa s ovocnými stromy.

Krajina je tam daleko zajímavější než tady. Hory, savany, ale tam se

ti lidé ještě nevypravili a žili na rozhraní nízkých kopců a zatopené

džungle. Něco jako tady.“ Zhluboka se nadechla a pokračovala.

Trochu zrychlila jako by se bála, že ji ještě něco zastaví. „Pak přišli

tví lidé, Marku, a začali pěstovat vodní tabák. U vás prý roste jiný,

suchozemský, a není tak… hm… dobrý. Jenomže příšerná práce,

zvířata a jedovaté rostliny si vybíraly daň a dělníci na plantážích

umírali jako mouchy. Tehdy se plantážníci spojili a začali lovit

otroky. Rozumíš?“

„Tvoje předky?“

„Možná. Možná taky ne. Prostě domorodce z Terranie. Osady

jim vypálili a násilím je přestěhovali do ubikací za ostnatým drátem.

101

Muži museli na plantáže a ženy a děti zůstaly jako rukojmí. To

trvalo skoro dvacet let, než začaly tabákové rostliny hynout na sněť

a majitelé plantáží se rozhodli odstěhovat se na Goorkham. Mezitím

ale plantážníci začali provádět příšerná zvěrstva Aby otroci vydrželi

víc, začali domorodce křížit s těmi lidoopy. Když se potom stěhovali

na Goorkham, chtěli vzít domorodce i křížence s sebou. Těsně před

odletem z Terranie se ale domorodci vzbouřili a při následném

masakru byli všichni povražděni. Dnes už vlastně neexistují. Tady

na Goorkhamu se pak pokračovalo v genetických pokusech už

jenom s lidoopy a s kříženci. Jak to dopadlo, jsi viděl sám. Ti venku

jsou všichni výsledkem těch pokusů. Většina mláďat patřila

vzhledem a mentálně spíš k opicím, a ty plantážníci vyháněli do

pralesa, a dělají to dodnes. Časem tak na Goorkhamu vznikla opičí

populace. Mláďata, jejichž výsledky testů odpovídají předpokladům

pro práci, si pak nechávají na další chov. Časem tak vyšlechtili,

aspoň se domnívám, nový druh ideálního otroka, pracovitého a

nemajícího problém ve zdejším podnebí. Taky dost silného, aby si

dokázal poradit s útokem některých zvířat.“

„A ty?“ odvážil se zeptat.

„Já? Já jsem vyrostla jako jediné dítě první Cádizovy ženy. Toho

plantážníka, rozumíš? Když umřela, a otec si vzal jinou, musela

jsem odejít. Několikrát mi předhodili, že tam nepatřím.“

„A tys usoudila, že si tě vzali…,“ zarazil se a nevěděl, jak to říct.

„Z toho genetického programu?“ dokončila za něj. „Ano, myslím

si to. Slyšela jsem od služebných, že matka, tedy první Cádizova

žena, nemohla mít děti. A taky tomu napovídá moje vizáž. Mám

rezavé vlasy… Umím skákat po stromech jako opice.“

„To tě musel někdo naučit.“

„To jsem se naučila sama“ Trhla rameny. „Jsem opice. Já to vím.

Možná jen z poloviny, možná ze čtvrtiny…,“ pokrčila rameny.

„Vypadám jako lidská dívka mám hlasivky jako člověk…,“ hlasitě

polkla „Jenom nevím, jestli bude moje dítě, až se jednou narodí,

jako já, nebo chlupaté… Jako oni. A nikdy asi nebudu mít odvahu se

přesvědčit.“

Zezdola se zase ozvalo bouchání na dveře, ale tentokrát to opice

venku bavilo déle.

102

„Mezi nimi se taky občas narodí lidské děti,“ nadhodil Mark.

„Ano. Občas se i mezi nimi narodí takové, co má blíž k lidskému

modelu. Jak to víš?“

„Viděl jsem tu, co ji před setměním vůdčí samec zabil. Měla

lidské rysy.“

„To není jen v tom, jak vypadají. A jsou taky chytřejší, chápeš?

Jenomže takových se rodí víc samic než samců. Navíc samci, mající

k lidem blíž než k opicím, v tlupě nevydrží, protože tady platí, že

inteligence je nepřímo úměrná síle. Vůdčí samec zabíjí ty chytré. Je

to vlastně zvláštní druh, který teprve vznikl a…“

„Žáa..nek!“ ozvalo se zvenčí.

Chvíli bylo ticho a promluvil někdo jiný: „Žanku! Prosím tě!“

Ten druhý hlas už zněl jinak. Mark vyskočil, ani si nevzal nic na

sebe, sešplhal z kopule dolů a se zbraní v ruce opatrně přistoupil ke

dveřím: „Kdo je tam?“

„To jsem já, Žanku!“

„Kdo, hrome?!“ Přiskočil k polici s baterkou. „Já! Amšá, přece!“

vyjekla dívka za dveřmi. „Otevři, pro všechno na světě! Vzal mi ho!

Vzal mi ho!“ Mark odblokoval první pojistku dveří.

„Kdo je to?“ slyšel shůry z kopule Adelajk. Pak odjistil druhou.

„Vzal mi ho!“ vyjekla dívka venku.

Mark pozvedl hlaveň zbraně a konečně otevřel.

Ze tmy se vynořila chlupatá ruka a rozrazila dveře. Mark se proti

nim vrhl, aby je zase zavřel, ale už to nešlo.

Adelajk vzadu vykřikla a do buňky vešla mohutná samice s

lidskou tváří, plochým břichem a tělem, schovaným v dlouhých

rezavých chlupech. „Žáaa..nek!“ vyhrkla jakoby spěšně a rozhlédla

se. Dlaní naplocho jemně strčila do Marka a rozhlížela se dál.

„Žanku! Tam venku…,“ až teď si Mark všiml lidské postavy,

klečící na ochozu přede dveřmi. „Žanku! Vzal mi ho!“ Neznámá

dívka se vyšplhala po ruce své chlupaté družky a před Markem

zůstala zaraženě stát. Byla stejně krásná a stejně nahá jako Adelajk,

ale zjevně z jiného důvodu. Patřila k tlupě. „Kdo jsi?“ konečně ze

sebe vypravila

„Žáa..nek!“ odpověděla její družka důležitě a vzápětí vysunula

hlavu dopředu a zavětřila „Ne. Žáa..nek! Ne!“

103

„Nevím, kdo jste, pane,“ hlesla ta neznámá. „Ale když jste tady,

pomozte mi! Prosím!“

„A s čím?“ hlaveň ještě pořád neklesala.

Dívka ukázala ven, dolů skrz větve. „Vzal mi ho!“

„Vůdce tlupy?“ promluvila Adelajk, která už slezla dolů.

„A koho vzal?“ zeptal se Mark hloupě.

„Přece jejího syna“ uhodla Adelajk. „Jejího a Žankova! Nemám

pravdu?“

* * *

Dítě leželo mezi drny nacucané trávy a křičelo o pomoc. Ani si to

neuvědomovalo. Prostě křičelo. Voda ho studila do zádíček a po

tělíčku mu přelézaly stonožky. Jejich jemné štětinky na nohou

přitom rozdíraly dětskou pokožku až do krve a v rankách se palčivě

ozývaly sekrety vyměšované stonožkami na obranu před predátory.

Dítě křičelo tak, jak to Mark ještě nikdy neslyšel.

Ani se nestačil obléknout. Noc byla teplá. Z hájů kolem vody se

občas rozlehl štěkavý kagasaří řev, nad loukou se rojila hejna

pakomárů a nad dítětem stál vůdce tlupy a cenil špičáky. Zůstával na

zemi a neohlížel se. To mohlo znamenat, že se kagasaři právě drží

někde dál.

„Žanek byl vůdce tlupy a já jeho první žena,“ špitla Amšá. „On si

netroufal, ani když byl Žanek mnoho dní pryč…“

„Žáaa..nek!“ mlaskla její družka se smutným výrazem.

„Před dvěma dny si ale troufl,“ pokračovala Amšá. „Najednou

přišel a chtěl mne…,“ vůdčí samec, jako by věděl, že ho pozorují z

ochozu před lodgí, vzal do rukou dítě a zase ho pohodil na zem.

Dvakrát se překulilo, ale naštěstí zůstalo zase ležet na zádech.

„Zachraňte mi ho!“ zaúpěla Žankova žena. „Žanek by to udělal,

kdyby to byl váš syn!“

„Žanek je mrtvý,“ řekl jí Mark tiše.

„Mrtvý?“ vydechla.

Čekala to, bylo to znát.

„Mrtvý. Proto si ten chlupatej parchant troufl. Už to asi věděl.“

Zvedla k němu tvář: „To on?“

104

„Ne.“

„Tak jiný samec? Někteří chtěli Žanka zabít! Hrozně moc!“

„Ne, ani jiný samec to nebyl.“ Mark po ní nenápadně sklouzl

pohledem. Krásná Helena to nebyla ale opičí samci mohou mít jiné

kategorie krásy. I Žanek, koneckonců, blesklo mu hlavou cynicky.

Byla tma ale světlo obou měsíců osvětlovalo louku dostatečně.

„Proč ho tolik chce?“ sykl Mark k Amše.

„Protože je Žankův! Vůdce tlupy vždycky zabije malá mláďata

samce, kterého svrhl,“ odpověděla místo ní Adelajk.

„A proč ho tedy ještě nezabil?“

„Protože jste tu vy,“ šeptla Amšá. „Vyzývá vás! Byla jsem

schovaná a moje družky za vámi chodily, abyste mne pustil

dovnitř.“

„Jo.“

Obrátil se na Adelajk. „Spusť mne dolů!“ Pohladil zbraň a usmál

se na Žankovu ženu, když vklouzla do zdviže vedle něj. „Dobrý

nápad,“ přikývl. „Ty vezmeš dítě a já budu střílet.“

Za chvíli už stáli dole pod stromem.

Pokročil o pár kroků. Pod botami mu začvachtala voda Z

kalužiny se vynořila stonožka, zkusmo se mu zakousla do boty a

začala přes ni přelézat. Druhou nohou ji seškrábl dolů a protočil se

na ní jako na nedopalku cigarety.

„Všichni z těch tvých rozumí téhle řeči?“ zeptal se.

„Rozumí někteří,“ špitla „Ale mluví jen ti, co vypadají jako já.

Žanek říkal, že nemají hlasivky jako… my,“ dokončila pohrdlivým

tónem, až se po ní Mark ohlédl. V tom okamžiku to už nevydržela a

vrhla se dopředu. K mláděti, ležícímu ve studené vodě to měla sotva

třicet kroků, ale nestihla to. Mohutný opičák jí vyběhl vstříc a

vycenil špičáky.

Mark zareagoval pozdě. Už ji nestačil chytit, ale aspoň vypálil

dávku vůdci tlupy pod nohy. Alfa samec uskočil dozadu, ale

neutekl. Popadl mládě za nožičku a zvedl ho země. Viselo hlavou

dolů a bouchalo se čelem do nohy.

I kagasaři v hájích přestali na chvíli řvát.

Amšá popošla blíž. Chystala se znovu vyrazit, ale Mark věděl, že

by pak už žádnou naději zasáhnout neměl a pro ni ani pro to mládě

105

by to neskončilo dobře.

„Co chceš?“ houkl na samce.

Nečekal, to, ale samec mlaskavě odpověděl. Opravdu rozuměl,

zato Mark jemu ne.

„Chce bojovat,“ přeložila mu to Amšá. V ten okamžik zkusila

využít moment překvapení znovu. Samec ale jen ukročil stranou a

těžkým úderem ji odhodil o deset kroků. Pak pohodil rukou, v níž

držel malého za nožičku a plácl si s ním o stehno. Znovu se zalykavě

rozkřičelo. Mávalo ručičkami a snažilo se něčeho zachytit, dokud se

nedotklo dlouhých rezavých chlupů a nechytilo se jich.

Amšá se po čtyřech rozběhla k únosci jejího dítěte a zakousla se

mu zezadu do lýtka.

Vůdce tlupy se po ní ohlédl a krátce bublavě zařval.

Mark si připadal jak v hodně pitomém filmu.

Poznal, co se chystá ten lidoop udělat, a věděl, že mu nedokáže

zabránit. V hlubokém šeru, zředěném jen růžovým světlem většího a

svítivějšího měsíce si netroufl vypálit.

„Marku!“ Vytrhl ho ze soustředění vzdálený hlas Adelajk, ale

přinutil se nevšímat si ho. Pokročil blíž. Samec už od Žanka věděl,

co dokáže puška a teď zvedl dítě před sebe jako štít.

„Marku!“ Mark se zarazil. To nebyl strach, ani klasická ženská

hysterie! V tom hlase bylo cosi… Vzápětí si to uvědomil.

Přimhouřil oči, aby odstínil měsíční světlo a bez hnutí hlavou se

rozhlédl kolem.

Hned poznal, proč ho Adelajk volá. Temná silueta mezi stromy

po jeho pravici tam ještě před chvílí nebyla. Neviděl nic než

beztvarou neurčitou masu, ale vsadil by se třeba i s Khovem o

dovolenou, že k tomu tělu tam ve tmě patři dvě hlavy, kagasar se

přiblížil tak nepozorovaně, že si jej nepovšimly ani opice, stržené

tím, co se dělo na louce.

Bylo jasné, že každou chvíli vyrazí a půjde za tím, kdo bude

pomalejší. Zvedl hlaveň a ukázal prstem na kagasara. Opičí vůdce

pochopil, že hrozí nebezpečí a ohlédl se.

V tom okamžiku kagasar vyrazil. Opičí samec pustil mládě i jeho

matku a vyrazil k nejbližšímu stromu na opačné straně. V tu chvíli

měl všechny triumfy na své straně. Měl náskok a hádal, že bude i

106

rychlejší než matka s dítětem, možná i než ten vetřelec, který se jich

zastal!

Myslel si to až do okamžiku, kdy ho Mark střelil do hýždí. Mark

Stone uměl střílet, a usmrtil by ho jedinou ranou, ale nebyl si jist,

jestli by masožravce nehnutě ležící mršina zajímala. Věděl, že plazi

dávají přednost hýbající se kořisti, a opičí samec s nepohyblivýma

nohama byl tou ideální hračkou pro hladovou bestii.

Koruny stromů na protější straně mýtiny, ozářené narůžovělým

světlem většího z obou měsíců, se náhle rozkomíhaly jako v bouři.

Nad goorhamskou džunglí se rozlehl poděšený křik velkých lidoopů.

A pak se to stalo. Příšerný řev, připomínající stokrát zesílený

jekot mrouskajícího kocoura, zahnal i měsíc z oblohy. Kraj pod

černými mračny, orámovanými aurou schovaného měsíce, ještě

potemněl a náhle nebylo vidět nic.

Druhé zařvání se protáhlo do dlouhého mručivého chrochtání,

zarylo se do mozku a vrtalo se v kostech ještě dlouho po tom, co

zaniklo v šustění listí. Mark cítil, jak mu vstávají vlasy na hlavě. V

tom řevu bylo víc nenávisti než chuti po krvi…

Hnal Amšu před sebou a co chvíli se otáčel, jestli se netvor

nerozmyslel a nezačal lovit je.

Se srdce v krku doběhli ke stromu, ale zdviž tam nebyla!

„Adelajk!“ křikl vztekle, a vzápětí se poděšeně ohlédl, jestli na

sebe neupozornil netvora.

Zatím ne.

Bestie se právě skláněla ke kořisti, spodní čelistí postřeleného,

krvácejícího a vřískajícího lidoopa podebrala a stiskla. Zuby

zaskřípaly o sebe a po kostech kořisti. Dvojím trhnutím hlavy

dozadu si opičáka srovnala tak, aby jí mířil přímo do jícnu a po

stranách hlavy se jí naduly polykací svaly.

Druhou hlavu Mark neviděl. Možná z druhé strany kořist

očichávala a možná taky je pod vlastním břichem pozorovala

„Adelajk!“

Nikdo neodpovídal.

„Jsou tam,“ slyšel Amšu, jak mu něco říká. „Slyším je. Samci

obklíčili lodgi! Tvá žena se asi schovala dovnitř.“

„Má žena? Jo, aha! Krucinál! Nemáme čas! Co chtějí?“

107

„Zabil jsi vůdce tlupy, Jinýžanku!“ špitla a olízla slzy z tváře

svého syna Moc se nehýbal, všiml si. „Chtějí vědět, jestli jsi

nepřítel, nebo ten, kdo teď povede tlupu!“

Chtěl jí odpovědět hodně pitomě, ale v poslední chvíli si

uvědomil, že oni tam nahoře rozumějí. Ironicky se ušklíbl. Žanek,

věrozvěst a velký učitel národa Opů se činil… „Jasně, že bych vedl

tlupu, Amšo, ale jestli si nás všimne ta bestie, tak už se k tomu

nedostanu!“

Dítě se konečně probralo ze šoku. Aby se to všichni dozvěděli,

začalo vřískat, jako by je na nože bral. Jeho únosce mu možná

zlomil nějakou kost.

Kagasar zvedl první hlavu a ohlédl se.

„Musíš nahoru,“ vyhrkl Mark. „A rychle!“ Mrouskavé zařvání

kagasara ho bolestivě zalechtalo až kdesi hluboko na kořínkách

nervů.

„Ty taky musíš nahoru!“ špitla

„Sakra, neumím to!“ vyjel na ni. „To není jenom o hlasivkách!“

V tu chvíli ucítil, jak jej cizí opičí pracky berou za paže a táhnou

nahoru do koruny stromu. Byli dva a nezdálo se, že by mu chtěli

ublížit. Postavili jej na první větev a zůstali stát vedle něj. Pokud

mohl v proměňující se záři měsíců soudit, měli opičí rysy. Po

lidských ani tuchy.

„Amšo!“

Byla někde dál, blíž středu koruny, pokud to nevřískalo ještě

nějaké jiné mládě. Oba opičáci jej postrkávali před sebou jako

dobytek na porážku. Cítil se tak. Klouzal po ochozené horní části

tlusté větve, držel se jiné a druhou rukou přitom tápavě hledal

zábradlí, které tu někde bylo ještě včera. Pak najednou klopýtl o

povrch ochozu a v pádu narazil do stěny lodge.

„Adelajk!“

„Neotevřu!“ ozvalo se zevnitř.

„Rozsviť venkovní osvětlení!“

Stalo se a Mark nervózně přešlápl. Tam dole kagasar obcházel

strom kolem dokola, ale z těch tady nahoře si ho nikdo nevšímal.

Na ochozu lodge sedělo osm mohutných opicích samců jeden

vedle druhého a malýma očima pozorovali Marka. I v záři umělého

108

osvětlení bylo vidět, že jejich srst už bledne a u kořenů jsou jejich

chlupy šedivě stříbřité jako vlasy lidských starců. V rozsoše větví

jen pár metrů daleko a trochu výš trůnil další a svíral paži Žankovy

ženy. Markův pohled se střetl s jejím a Mark poznal, že se Amšá

nebojí. Možná byla ještě naděje. Zase sklouzl očima k osmičce

stařešinů. Kdyby si kterýkoli z nich zamanul, tak by dokázal na

jeden ráz přetrhnout v půli, ale nedělo se nic.

Ze tmy se vynořila samice, kterou ještě neviděl. Měla lidskou

tvář a přehnaně vytahaná prsa „Umím mluvit,“ začala dřív, než se

usadila „Proto tu jsem. Ty, Jinýžan..ku, jsi zabil vůdce, před kterým

couvaly i cizí tlupy, co jsou na okolních stromech!“

Osmička stařešinů pokývla hlavami. Jeden z nich se natáhl do

tmy a podal si trs ovoce. Zdálo se, že to bude nadlouho.

„Ty si můžeš vybrat, Jinýžáan..ku! Zabijeme tě jako nepřítele,

shodíme tě ze stromu kagasarovi k jídlu, nebo se staneš vůdcem.

Takovým, jako byl Žáa..nek!“ Mlaskla „Ne silným, ale chytrým!

Buď smrt, nebo budeš učit!“

„Žáaa..nek!“ zahučelo to z větví okolo a možná i z okolních

stromů. „Žáan..ek!“

„Co jsi vybral sobě, Jinýžáan..ku?“ sykla samice a potutelně se

ušklíbla Marka napadlo, že samice jsou možná na jeho straně. Šlehl

pohledem ke dveřím lodge. Někdo je na prst pootevřel, a mohla to

být jedině Adelajk. Kdyby se teď vrhl za ní, možná by se stačil

protáhnout dovnitř a bleskově zajistit západky…

„Ne,“ zahnal tu myšlenku. Je to moc daleko a ony se po stromě

pohybují mnohem jistěji. Když to teď dopadne dobře, tak pak si už

někdy najde vhodný čas k tomu, aby zmizel.

„Budu vaším vůdcem!“ pronesl nahlas.

Stará opice seskočila k němu na ochoz. Zřejmě se přiblížila ke

stařešinům moc blízko, protože ji okamžitě zasáhla sprška ovoce a

plivanců. Samice couvla na konec ochozu: „Žáan..ek řekl: Zase

musíme být silní!“ pokračovala stará. „A silní budeme, až budeme

všichni i děti otroků šlapat po těch, kteří vzali jejich předkům dům a

svobodu…“

Mark se zarazil. Svoboda byla příliš abstraktní pojem i pro

většinu lidí, a pro opice zvlášť. Přemýšlel, co tím Žanek myslel a

109

skoro zapomněl poslouchat tu opičí stařenu.

„… Proto jestli chceš být vůdcem těch, kteří tu teď stojí a sedí

kolem tebe, musíš podle Žan..kova přání učit a taky chystat útok!“

„Útok?“ Mark překvapeně vydechl.

„… Podle starého zvyku pak i pojmout za svou samici, která

patřila tomu, kdo vedl tlupu před tebou.“

„To jsem já,“ uslyšel tichý hlas Amši.

„Jo,“ usmál se Mark. „Už jsme se skamarádili.“

Stará samice se ale pořád ještě nechystala zmlknout. „Tomu,

koho jsi dnes zabil, se to nepovedlo a Amšá se skrývala. Ale teď je

tady…“

„Cože?“

„Musíš ji pojmout teď a tady, aby všichni věděli, že budeš

vůdcem ve všem a všude.“

„Teď a tady?“ Málem vyprskl. „Teď ne. Až jindy. Jsem unavený

po tom útěku před kagasarem…“

„Když to neuděláš, tak mne vyženou,“ špitla Amšá z rozsochy

nad ním. „Umřela bych s dítětem sama v lese.“

„Teď a tady!“ zadrnčel hlas staré samice.

„Tee… aúa táaaa!“ pokusil se jeden ze samců zopakovat, jak

nejlíp uměl.

Ten, co až do teď svíral Amšu za paži, ji pustil a popostrčil, až jí

nezbylo než seskočit na plošinu ochozu, pokud se nechtěla zřítit

dolů.

„Teď a tady!“ opakovala stařena dokola až do omrzení.

Kagasar dole se rozhodl zaútočit, protože mu jedno opičí sousto

rozhodně nemohlo stačit. V okamžiku, kdy samci popostrčili Marka

k Amše, mrouskavě zařval.

„Teď a tady!“

Mark sledoval jako ve snách Amšu, jak si před ním pokorně

kleká na všechny čtyři. Ne, nebylo to zvíře, byla to dívka, vsadil by

se o všechno na světě, že měla v sobě sto procent genů původní

lidské populace z Terranie IV., ale…

„Teď a tady!“ zavřískla stará samice a strčila do něj.

„Amšo,“ zašeptal Mark, a vzal si ji.

O vteřinu později se kagasar zvedl na zadní a plnou vahou se

110

předními končetinami opřel do kmene. Strom zasténal jako živý.

Obluda se předníma nohama odstrčila od kmene a hned nato do něj

zase vší silou narazila Mezi větvemi se ozval praskot a někde ve tmě

mimo dosah světel lodge se první opičák neudržel a pustil se.

Zavřískl a zřítil se o větev níž. Ta pod nárazem praskla a o vteřinu

později dopadlo těžké tělo na zem. Netvor dopadl na všechny čtyři,

hrábl prackou do tmy a přimáčkl opičí tělo k zemi. Tmou se mihly

obě hlavy, každá se zakousla do těla ze své strany a na jeden ráz je

roztrhly vpůli.

„Teď a tady!“ zavřískla samice neúnavně. „Jinýžáan..ku! Teď a

tady!“

„Tohle by měl vidět Khov,“ blesklo Markovi hlavou.

10.

„Samci se chystají na útok,“ řekla Amšá. Sloužila jako spojka mezi

opičími tlupami a hlavním stanem v lodgi. „Chtějí vědět, jestli už

zítra.“

„Žádný nebude,“ opověděl Mark.

„Musí být!“ vyjekla, až sebou dítě polekaně trhlo a skoro se

jejího krku pustilo.

„Už jsme to probrali nejméně desetkrát!“ zavrčel Mark.

„Všechno je jasné. Žanek tady nashromáždil zásoby potravin a

ovládl tři opičí tlupy, které se naučily vracet stále na tohle místo a

přijímat od něj příkazy. Opice potřeboval proto, aby měl vojáky,

zásoby proto, aby měli co jíst. Tím je to jasné.“ Rozhodil rukama a

podíval se po svém štábu. Už dopředu věděl, že mu ani Amšá, ani

Adélka moc nepomohou. „Já jsem slíbil, že je povedu do boje, ale já

na rozdíl od toho vašeho Žanka jsem už bojoval. A častokrát. Musím

uznat, že jeho válka je spravedlivá. Jestliže na plantážích opravdu

drží otroky, je naší svatou povinností, konečně i mou, je osvobodit.

Nápad, že se plantážníkům vymstí to, že takzvaný odpad toho jejich

křížení lidoopů a terranijských domorodců pouštěli do pralesa, je

přímo skvělý. I jeho plán. Pro těch asi sedmdesát samců by neměl

být problém vyšplhat nahoru po útesech, za dva dny přejít po okraji

111

massarakšské plošiny až k místu, kudy vede silnice spojující

plantáže s hlavním městem a kosmodromem a po té silnici se dostat

k plantážím. Jenomže tím genialita končí!“

„Proč?“ zeptala se Adelajk.

„Protože je zmasakrují. Proto!“ odsekl. „Opičáci nemají zbraně a

i kdyby měli, nenaučí se tak rychle s nimi zacházet. Sotva se tam

objeví, smete první salva polovinu z nich a druhá ten zbytek.

Nezapomeň, že plantáže napadají partyzáni, to jsou uprchlí otroci a

díky jejich útokům budou tam plantážníci mít hlídky.“

„Chceš říct, že jediné rozumné řešení je vyšplhat nahoru, probít

se přes hnízdiště nočních ptáků na pobřeží, odletět z planety a pak

upozornit Pozemskou unii, co se tady děje?“ Adelajk nevěřícně

zakroutila hlavou. „Vždyť je zmasakrují zrovna tak, jen tentokrát ty

otroky. A taky jejich ženy a děti! Domyslel jsi to? Budou mazat

stopy jako šílení! Ti neušetří nikoho!“

„Já vím,“ pokývl hlavou Mark. „Slíbil jsem to a jako agent

Služby pro dohled nad primitivními planetami dokonce musím, ale

změnil jsem plán. Musíme je oslabit, jinak samci nikdy plantáže

neovládnou.“

„Jakmile dobudou první ubikace, bude jich hned o mnoho víc.“

Mark zavrtěl hlavou. „Ne. Muži by jim sice mohli pomoci, ale

taky budou muset odvést ženy a děti do pralesa, aby se z nich nestala

rukojmí. Na rozdíl od samic z tlupy se tyhle ženské v pralese

nevyznají. Bude stačit jediná noc, a budou mít špatné sny do konce

života Nemám pravdu?“

Adelajk přikývla

„Takže poslechněte můj plán. My je zničíme tady! Budeme ale

ještě někoho potřebovat!“

* * *

Už za hodinu se dvacítka samců vydala do pralesa pátrat po těch,

kteří přežili havárii helijetu. Mark správně usuzoval, každý z těch

chlapů mu bude v nadcházejícím boji víc platný než dvacítka těch

nejsilnějších kingkongů.

Zatím se vydal na útesy a prošel si prvních dvě stě výškových

112

metrů cesty, traverzující skalní stěnou až nahoru. Bylo to lepší, než

čekal. Dolní partie skalní stěny byly rozdrásány pravěkým příbojem,

a mělké jeskyňky, vyhloubené vodou před milionem let nabízely

ideální úkryt po střelce.

Sotva se vrátil, pustil se do demontáže těžkých opakovaček z

posedových kapslí a s pomocí nejsilnějších samců je přestěhoval do

střeleckých hnízd na skále. Nechal jen dvě zbraně v kapsli, z níž se

střelbou dala pokrýt zátoka nejlépe. Ještě nechal roznosit balíčky

potravin a pití do jeskyněk u nových střeleckých postavení.

Nakonec poslal samice a mláďata pryč z válečné zóny, vrátil se

zpátky do lodge, uvařil si kávu a položil si nohy na stůl.

Spiklenecky mrkl na Adélku: „Spokojená?“

„A s čím?“ odpověděla hořce. „Až bude po všem, ty odletíš.“

Vstal, přidřepl u ní a pohladil ji po vlasech. „To je pravda.“

„Zvykla jsem si na tebe.“

Pokrčil rameny, nevěděl, co jí na to říct. „Uvědomuješ si vůbec,

že to, co se děje, tě pasuje do role vůdkyně tvých lidí? Těch, co jsou

teď otroky a vypadají jako ty, i těch, co běhají po pralese?“

„Napadlo mne to.“

„Největší chybou revolucionářů je, když nevědí, co bude potom,

až to vyhrají.“

„Co by.“ usmála se. „Přestěhujeme se. Všichni. Zpátky na naši

planetu. Někde v archivech najdu, jak jí naši předci říkali, a

přejmenujeme ji…“

„Budete vyrábět doutníky?“

„Budeme je prodávat celé Galaxii.“

„No, vidíš,“ pousmál se a zatahal ji za pramínek vlasů. „Skončí to

tam, kde to začalo. Budu za tebou létat kupovat doutníky pro svého

šéfa.“

„Za mnou?“ zašklebila se. „Nebo za Amšou?“

„Vy ženy jste všechny stejný, že jo?“ ucedil. „ I když máte v sobě

porci opičích genů, je to pořád málo, aby vás to změnilo.“ dodal v

duchu. Svalil se na podlahu a díval se do stropu. Nemohl nic jiného

než čekat.

* * *

113

Goorkhamský pánbůh byl s ním. Druhý den po poledni přihnali

samci šestičlenné stádečko vyděšených trosečníků z helijetu. Byli

zbědovaní, vyhladovělí, dehydrovaní a vůbec nevěděli, co se s nimi

chystají opice provést. Stáli na louce pod lodgí a rozhlíželi se kolem

sebe. Žádný z nich se nepodíval nahoru.

Mark by se vsadil o Raye klidně ještě jednou, že ho nikdy nikdo

neviděl raději, než ta šestice dole pod ním.

„Zdravím vás, pánové!“ křikl z ochozu a sjel k nim zdviží.

„Můžu vám nabídnout něco k jídlu?“

„Kdo jste?“ vyhrkl prošedivělý muž s emblémem lovecké

agentury Kagasar na prsou.

„Mé jméno je Mark Stone a mám tu práci. Na Goorkhamu se dějí

hnusné věci. Otrokářství, genetické pokusy na lidech, a tak dál. To

vám potom všechno vysvětlím. Teď se musíte najíst a spát. Opice,

které vás dnes zachránily, budou od vás zítra potřebovat pomoc!“

„Díky, pane,“ potřásl hlavou dlouhovlasý prošedivělý muž. „Ale

jako zaměstnanec agentury, vlastnící tuhle loveckou lodgi, se vás

musím zeptat, jak jste se do ní dostal a…“

„Drž hubu, Franku, a poděkuj mu,“ strčil do něj muž, stojící

vedle něj a mávl rukou nad hlavou: „Fajn, pane Stone. Jsem Basil

Komnen a tenhle výlet se mi zatraceně nevyvedl. Chtěl jsem si

picnout mečouna, a kdyby pro nás na poslední chvíli nepřiletěli, tak

mečouni dostali mne. Pak nás zase někdo sestřelil… Fuj. Jestli mi

opravdu dáte hlt teplý polívky a na spaní něco jinýho než silnou

větev, jsem váš a zítra vám pomůžu s čím budete chtít!“ Ohlédl se

po opičích samcích. „Dokážete jim poděkovat za mne a za ostatní?“

„Oni vám rozumí, pane Komnene,“ pokývl Mark.

„Tak jdeme na to!“ zahulákal Basil Komnen a šlehl pohledem

přes louku k vodě. „Měli bychom si asi pospíšit, ne? Je tu voda a

posed… Asi sem chodí ty dvouhlavý potvory na pastvu, nemám

pravdu? To bude ten úkol, ne? Slyšel jsem, že se rády krmí

opicema… Chcete jich pár bouchnout?“

„Pojďte dovnitř!“ řekl místo odpovědi Mark.

* * *

114

V lodgi bylo najednou plno.

Frank vstoupil dovnitř první, pročísl si špinavou rukou dlouhé

šedivé vlasy a přehlédl interiér. „Addie? Ty jsi tady taky?“ vyhrkl

překvapeně, když ji uviděl, jak na nízkém stolku servíruje misky s

kouřící polévkou. „Říkali, že jsi asi skončila někde v džungli…“

„Ahoj, Franku,“ zasmála se. Přitáhla si kolegu do rohu a začala

mu vyprávět, co se stalo a co se chystá.

Lodgi začpěl mužský pot a pach bahna, které si šestice přinesla

na šatech.

Adelajk vytáhla z prostoru pod lůžkem spací pytle a chystala

všechno na spaní.

Chlapi usínali jeden po druhém, někteří ani nestačili dojíst

polévku.

„Jo, pocit bezpečí je nejlepší ukolébavka!“ zahlaholil Basil

Komnen a mrkl na Adélku. „Raději jsem si měl zaplatit ránu na

kagasara, s váma by se i to ztroskotání dalo vydržet spíš než s tím

šedivým morousem…,“ dojedl poslední lžičku a požádal ještě o

něco. „Takhle kus uzenýho?“ zeptal se s pohledem, jaký mají děti

před vánočním stromečkem. „Nebo pivo?“

„Leda to pivo,“ odpověděl Mark, zalovil v lednici a jednu

plechovku mu podal. S druhou vyšel ven na ochoz.

Hádal správně. Basil Komnen byl příliš zvědavý na to, co zítra

bude, než aby šel teď spát.

„Tak o co půjde, pane Stone?“ zeptal se.

„Mark.“

„Jo, Mark. Já jsem zase Basil. To znamená král…“

„Já vím.“

„Takže o co, Marku? Měl jsem zato, že ta vaše parta chce

zlikvidovat ty dvouhlavé bestie, ale už mě ten nápad opustil.“

Mark otevřel plechovku a zaklel, protože mu vystříkla do

obličeje. „Střílel jsi někdy na lidi, Basile?“

Lovec se zarazil. Nejspíš se nechtěl prořeknout o něčem, co

nemusel nikdo vědět. „Přijde nato, který lidi by to měli být.“

„Ti, co vás sestřelili.“

„Ne!“ usmál se Basil Komnen šťastně. „Jestli je to pravda, pak jsi

mi splnil moje nejtajnější přání…,“ odmlčel se a napil. „Musel jsem

115

dva dny žrát stonožky. Něco příšernýho!“ Mávl rukou. „To je fuk. O

co tu jde?“

Mark začal popisovat, co se stalo a mluvil schválně dost nahlas,

aby to slyšeli i jeho druzi, co se už stačili svléknout a zalézt do

spacáků.

„Jo, to je dobrej plán,“ pokývl Basil, když Mark skončil. „Jen má

jednu chybu. Jak sem chceš ty parchanty dostat, to za prvý. A za

druhý, jak se chceš vyhnout trestnímu postihu? Protože jestli tady

zlikvidujeme nějakých padesát chlapů, tak se ke kosmodromu

nedostaneme ani za zlatý prase!“

„Připlují, jen co požádáme vysílačkou o pomoc. Už se nás jednou

pokusili zlikvidovat, a zkusí to i podruhé! Před chvílí vyrazila

Adelajk s oddílem samců navrch do útesů. Zítra hodinu potom, co z

plantáží vyplují ti jejich žoldnéři, zaútočí s opičáky proti Cádizovu

stavení. Zná to tam. Pak půjdou dál…“

„A ten druhej problém?“

„Podnikneme útok na hlavní město a osvobodíme mého androida.

Ten je schopný se spojit s velitelstvím S. D. P. P.“

„No,“ ušklíbl se Basil. „Bude o čem povídat. Jde se spát.“

* * *

V deset hodin byli všichni na svých místech. Blížilo se finále.

Mark odvysílal zprávu, že dokázal zastřelit kagasara jedinou

ranou a hned na to žádost o pomoc proti útočníkům, kteří likvidují

lovecké lodge agentury Kagasar. Přidal pár informací o tom, kým

byli přepadeni, a dál už mohl jenom čekat. A doufat, že se Adelajk

se samci dostala na svoje místo včas.

Ještě naposled se pokusil spojit s Rayem, ale jejich soukromý éter

byl tichý.

Dalekohledem přehlédl skalní stěnu, kde se se zbraněmi skrývali

lovci a oba zaměstnanci agentury Kagasar. Zaktivoval posedovou

kapsli, ve které zůstala těžká puška Merlin .820.

Otočil dalekohled k útesům. Docela na nejvyšším stanovišti stála

Amšá a mávala nad hlavou trsem velkých listů. Banda z plantáží už

byla na dohled.

116

* * *

Muži u zbraní počkali, až byli nepřátelé docela blízko, a pak to

začalo.

Mark by se vsadil, že první vystřelil Basil. Celoplášťová střela s

výbušnou špičkou proděravěla pravou bočnici člunu, pak nohu

jednoho z mužů na palubě, zavrtala se do levé bočnice a na druhé

straně zapadla do vody.

Stačily dvě salvy a většina z dvaceti člunů začala nabírat vodu.

Jeden dostal zásah do pohonné jednotky. Motor se roztrhl a výbuch

rozmetal po hladině kusy kovu, plastu a lidských těl.

„Jo,“ zasmál se Mark. Od začátku počítal s tím, že krev ve vodě

přiláká další jeho zbraň. Dřepěl v posedové kapsli, schované mezi

větvemi a trsy hnijícího ovoce a číhal.

Třetí salva a další výbuch. Zatím byli útočníci daleko na to, aby

mohli vyskočit z člunů a pokračovat ke břehu pěšky. Taky už

pochopili, že padli do léčky, a první z nich se začínali stahovat

zpátky.

Nejspíš se potřebovali zeptat na pokyny. Ty podle všeho zněly

tak, jak Mark předpokládal. Zničit svědky za každou cenu.

Plantážníkům bylo jedno, jaké budou mít ztráty. Potřebovali se

zbavit svědků a majitele aneroidy.

Útočníci se sešikovali a vyrazili ke břehu.

Obránci ani nestačili střílet. Na břeh vyjela příď prvního člunu, a

dřív než z něj vyskákali muži se zbraněmi, zasáhla jej Markova

střela do nádrže a člun vyletěl do povětří. Voda u břehu dostala

rudou barvu. Už to nemohlo dlouho trvat.

Mark věděl, že by bylo daleko rozumnější, kdyby se stáhl na

skály za ostatními, ale teď nechtěl ustupovat, protože měl

přistávající čluny jako na podnose.

Těžkým kalibrem smetl muže, co se dostal na břeh z některého

rozstříleného plavidla, a pak už nestačil. Pak se objevila velká

transportní loď a na břeh začali vyskakovat ozbrojenci. Hned poznal,

že to jsou profesionálové. Dlouhou dávkou je rozehnal a s

uspokojením se díval, jak prchají do lesa, kde se chtěli skrýt za

kmeny stromů.

117

Tohle byl povel k útoku pro oddíl opičích samců, kteří neodešli s

Adelajk, ale zůstali tady.

Za obzorem se vynořila další taková loď a z kulometného

dvojčete na přídi začala ostřelovat útesy. Obránci se stáhli do

jeskyněk a jejich střelba utichla.

Plantážníci postupovali od vody do vnitrozemí. Neměli tušení, že

v okruhu dvou kilometrů už všichni kagasaři zaregistrovali ve vodě

pach krve a vydali se na cestu…

* * *

Mark dřepěl na větvi vysoko v koruně stromu a ani nedutal,

protože by ho ta sebranka co se dostala do lodge, mohla sestřelit

jedinou ranou. Byli vyděšenější než, on. Dívali se, jak dole mezi

stromy pobíhají kagasaři a honí jejich druhy. Obrovská dvouhlavá

bestie, která se zdála být příliš mohutná, aby se honila za kořistí, se

zvedala na zadní a narážela předníma nohama do kmene stromu, kde

byla lodge, a pokoušela se setřást někoho dolů.

* * *

Blížil se večer.

Daleko na východě ozařovaly oblohu rozdivočelé plameny,

pohlcující domy plantážníků, budovy, sušárny, vybuchovaly zásoby

paliva Adélka se svým oddílem provedla skvělou práci.

Mark, pořád nezpozorovaný, se z posledních sil držel větví v

koruně stromu a se smíšenými pocity se usmíval na mohutný,

hranatý, kosmický křižník, který se tak náhle vyloupl z oblohy.

Dovedl si spočítat, že na palubě bude i Khov. Blesklo mu hlavou,

že se docela dobře mohlo při útoku Adélčina oddílu stát, že rozlité

hořící pohonné hmoty kompletně zničily plantáže. Taková

ekologická katastrofa není žádná sranda Klidně může zaniknout

nějaký rostlinný druh. Třeba vodní tabák…

Olízl si rty a zavrtěl hlavou. Snad ne. To by ho určitě stálo

místo…

118

Kompletní přehled české řady MARK STONE

1. Vlado Ríša: Mark Stone a charlungští bojoví obři

2. Ivana Kuglerová: Šarlatové pláště

3. Jiří Walker Procházka: Jablka z Beltamoru

4. Miroslav Žamboch: Meč proti sekeře

5. Štěpán Kopřiva: Adarghargský jed

6. Jaroslav Mostecký: Kalužiny modré krve

7. Vlado Ríša: Mise na Šámatu

8. Jiří Pavlovský: Zatykač na Stonea

9. Petr Macek: Ve stínu pravdy

10. Františka Vrbenská, Miroslav Zachariáš: Oheň v kapradí

11. Zdeněk Rosenbaum: Zkáza Tortugy

12. Jaroslav Mostecký: Král posledního moře

13. Petr Macek: Vnitřní záležitost

14. Zdeněk Rosenbaum: Dračí krev

15. Petr Macek: Královský gambit

16. Vlado Ríša: První mise

17. Jan Kovanic: Zlato Alwogiry

18. Juraj Červenák: Svatá válka

19. Petr Macek: Zachraňte Titanic

20. Ladislav Szalai: Vládce hurikánů

21. Jaroslav Mostecký: Děti otroků

Jaroslav Mostecký

Děti otroků

Obálka O. Liška

vydání první

Praha 2008

vydalo nakladatelství Golem

ve spolupráci s nakladatelstvím Poutník

jako svou šestnáctou publikaci

doporučená cena 99 Kč

M A R K

STONE

Jaroslav Mostecký

Děti otroků

Mark Stone má zatraceně nehezké probuzení.

Kam to hrome, letí?

A co je to za krásnou rezovlásku,

co se mu tady snaží namluvit,

že se vydal na lov nějaké nebezpečné bestie?

Pod helijetem ubíhá divoká, bažinatá krajina

a Mark nemá zdání,

kdo vlastně je a jak se sem dostal.

Nemá tušení, že existuje nějaký generál Khov,

který právě hodně daleko odtud přemýšlí,

kam se jeho nejlepší agent ztratil.

A už vůbec netuší, že dvouhlavé bestie, minová pole

a jedovaté stonožky mají společného jmenovatele,

a to nejoblíbenější doutníky generála Khova…

Doporučená cena 99 Kč

ISBN 978-80-85892-15-4

Document Outline

Úvod

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.