Markéta Marková ( M. T. Majar )

Vlci 01. Znamení vlka

1.

Někdo mě sledoval.

Jakmile jsem si to uvědomila, ledové prsty strachu mi přeběhly po páteři.

Už nebylo možné předstírat, že je to jen moje vlastní nabuzená představivost, ovlivněná osamělou chůzí přes rozlehlý setmělý prostor. Dvacetkrát jsem prošla tímhle místem, přes noční městský park. Po jednadvacáté mám prostě smůlu. Můžu si za to sama. Byla jsem beznadějně blbá.

Celý večer stál za houby vinou nepovedeného rande naslepo, do kterého mě Beth uvrtala, a já ji za to roztrhnu jako hada. Pokud budu mít příležitost. Chtěla jsem do sprchy a smýt ze sebe pachuť mučivé konverzace s magorem na druhé straně stolu.

Chtěla bys slyšet, jak zní tvoje jméno v klingonštině?

Chtěl bys slyšet, kolik výrazů má moje rodná řeč pro někoho, jako jsi ty?

Zabalil to u šestého, a to jsem zdaleka nekončila. Zkrátila jsem si cestu přes park s vidinou pohodlného gauče, knížky a hrnku kafe. A teď to mám.

Srdce jsem měla až v krku, vlasy se mi ježily a žaludek se mi stočil do pevného uzlu.

Už nebyl prostor pro předstírání, že to, co slyším, jsou typické noční zvuky do tmy ponořeného parku. Chodník se stáčel a nořil do temných stínů. Někdo za mnou šel a v tuhle chvíli už se ani nesnažil zůstat nezpozorován. Uslyšela jsem šepot a jako odpověď pobavené uchechtnutí. Šla jsem tak rychle, že to bylo těsně pod hranicí poklusu, který by se rychle změnil ve zběsilý útěk. Zdálo se mi, že tlukot mého srdce se musí rozléhat všude kolem stejně jako klapot

podpatků. Pootočila jsem hlavu a rychle se ohlédla. Byli dva a byli blízko. Pohled přes rameno mi potvrdil to, čeho jsem se hrozila. Pro ně to byl signál k tomu, že hra na schovávanou skončila.

Jeden z nich hvízdnul a já se rozeběhla. Pozdě, bylo prostě příliš pozdě a oni byli moc blízko.

Ucítila jsem prudkou ránu do zad a v pádu jsem se pootočila s výkřikem, který rozčísl noční ticho.

„Hergot, zacpi jí hubu, LeRoyi, ať neječí.“

Dopadla jsem na zem, hlava zaduněla o betonový chodník a přistálo na mně těžké mužské tělo. Nadechla jsem se, zvedla ramena a muž jménem LeRoy mě praštil, až mi hlava opsala oblouk a znovu udeřila do země.

Ležel na mně celou vahou těla, drtil mi lebku tlakem dlaně přimáčknuté přes má ústa, zarýval mi nehty do tváře. Mastné vlasy mu visely do obličeje a jejich umolousané konečky se mě téměř dotýkaly.

„Drž ji pořádně, musíme ji zvednout a dostat támhle do těch keřů.“

Třeštila jsem oči, měla jsem pocit, že mi v nich praskají žilky. V hlavě mi od nárazů jiskřily ohňostroje a pekelně mě bolela, to vše ale bylo druhotné. Prvotní byl příšerný a v takové intenzitě doposud nepoznaný strach. A někde pod ním i vztek, že nemám dost síly, abych z nich vymlátila duši.

„Neraď, kurva, vím, co mám dělat.“ LeRoy ke mně otočil obličej, zkřivený vítězoslavným šklebem, a v koutcích úst se mu leskly sliny. Foukl mi do tváře a já se začala znovu zmítat a bezhlesně křičet pod jeho hrubou dlaní.

„Copak? Chtěla bys mi něco zazpívat? Nech si to na pozdějc, slibuju, že tě tadyhle s Jonášem zpívat naučíme.“

Prohnula jsem se v zádech v marné snaze ho ze sebe shodit. Sjel na bok, dřepnul si a druhou rukou mě popadl za rameno. Jonas udělal totéž z druhé strany, zvedli mě, LeRoy se pevně přitiskl k mým zádům a společně mě táhli z cesty dál do. porostu.

Kopala jsem nohama, podpatky se mi zarývaly do travnaté země. Vlekli mě, visela jsem jako hadrová panenka, džínovou bundu spolu s tričkem vyhrnutou až pod žebra. Na nahém břiše mi naskočila husí

kůže. Vzadu nad bedry jsem jasně cítila, jak moc se LeRoy na tu lekci zpěvu těší. Všimla jsem si, že moje kabelka zůstala ležet na cestě. Kéž by jim šlo jen o peníze… Bože. Ach, bože!

Poslední jiskřičkou naděje bylo, že se někdo objeví, že někdo půjde kolem. Uvidí mě, nebo uslyší zvuky, co tlumeně vydávám. I ty se v nočním tichu nesly, ale nebyl nikdo, kdo by je slyšel. Táhli mě dál, zůstávaly za mnou rýhy v zemi, LeRoyovy špinavé prsty jsem měla vpáčené do tváře a v očích mě pálily slzy. Výhled na cestu mi zakryl vysoký, košatý keř a podobné byly všude kolem nás.

Hlavně ať to není konec, prosím. Ať to přežiju. Přestanu řešit vlastní neutěšený život, přestanu se trápit pocitem, že si mezi ostatními lidmi připadám jako marťan. Ochotně půjdu na jedno debilní rande týdně, slibuju. Jen ať to, proboha, přežiju.

Jonas se svezl na zem, posadil se za mě s roztaženýma nohama a vtáhnul mě mezi ně. Protáhl obě ruce pod mými a pevně mě držel. Ležela jsem s hlavou na jeho břiše a marně jsem se snažila do něj zatnout prsty. I když jsem nevěděla, k čemu by bylo dobré, kdyby se mi to podařilo.

Vzpomněla jsem si na babičku. Kdykoliv byly moje smysly zjitřené, moje emoce vyhnané do krajnosti, vzpomněla jsem si na ni. Na všechno nevyřčené mezi námi, ale přesto tušené, vnímané už od dětství. Na vše, co mi nestihla říct o našem sdíleném tajemství. Na pouto, které přesahovalo rámec genetické příbuznosti, které bylo silnější než rodina. Tahala jsem zoufale za nitku ve svém nitru, ale nebyl nikdo, kdo by ji chytil z druhého konce.

Babička byla mrtvá už léta.

LeRoy se na mě svalil, stehny pevně stisknul moje boky a posadil se. Seděl mi pod břichem a stále mi svíral spodní část obličeje.

Oči mi plavaly, mascara mě v nich štípala a já viděla jeho tvář jako v mlze. Nosní dírky se mi rozšiřovaly a smršťovaly v tempu prudkého, sípavého dechu. Věděla jsem, že přesně tohle to prase chce, přesně tohle je pohled, který ho vzrušuje a po kterém touží, a já nebyla schopná mu jej vzít. Veškeré poučky, tipy, dobré rady jako při přepadení volejte „hoří“ šly do háje. Zbyla jen panika, strach z bolesti, pocit nespravedlnosti – proč právě já – a až na dřeň obnažený strach o život.

LeRoy se naklonil a zblízka, z několika centimetrů, studoval můj obličej. Smrad z jeho dechu mě ovanul, a aby to bylo ještě lepší, pomalu mi olízl oba spánky. Kdybych mohla, zvracím. Ale já nemohla.

„Neser se s tím, kurva. Může se tu někdo objevit. Dělej, ukaž mi, jaký má kozy,“ zavrčel Jonas nad mou hlavou a já v panice vyvrátila oči vzhůru. Viděla jsem jen zarostlou bradu a pak dva záblesky bělma v černé tváři, když hlavu sklonil a zadíval se na mě. A na mou hruď, zvedající se a klesající pod tenkým tričkem.

LeRoy se ke mně znovu naklonil, zároveň levou rukou sáhnul do kapsy odrbané košile, kterou měl na sobě. Něco cvaklo a mně se před očima zatřpytilo ostří vystřelovacího nože.

„Opovaž se řvát. Jenom se hlasitějc nadechni a vrazím ti to do oka, jasný?“

Třeštila jsem na něj oči, pohledem přeskakovala z lesklé střenky na jeho tvář.

„Rozumíš, ty děvko? Je ti to jasný?“

Prudce jsem přikývla. LeRoy opatrně povolil stisk prstů, odlepoval je z mé tváře jeden po druhém. Zhluboka, přerývaně jsem se nadechla a on zvedl obočí a přiložil mi ostří k levému koutku oka. Ztuhla jsem uprostřed nádechu a spolu s výdechem mi unikl i tichý vzlyk, který jsem nedokázala zadržet. Popolezl níž, usadil se mi na stehnech a střenkou nože začal kroužit kolem mého pupíku.

„Nehraj si, do prdele!“ Jonas střelil pohledem zleva doprava, rozhlédl se, ale přes porost všude kolem nás nic neviděl a my jsme také nebyli vidět. Bohužel.

LeRoy vsunul nůž pod spodní okraj mého trička a prudkým trhnutím je rozřízl po celé délce.

„Jo, kurva! To je vončo…“ zamlaskal, když do tmy zasvítily kopečky podprsenky.

Nemohla jsem si pomoci, začala jsem vzlykat a on mi znovu položil dlaň na pusu a druhou rukou rozřízl i tenký proužek látky mezi mými ňadry. Na obnažené hrudi mě zastudil noční vzduch a já

se pod ním znovu zazmítala. Dva zhrublé sípavé mužské dechy, jejich pach, tlak a nekončící hrůza. Co mě čeká? Co bude? Bože!

LeRoy si posunul nůž do měkkého masa mezi palcem a ukazováčkem a zbylými prsty mi přejel obě bradavky. Nepamatovala jsem si, kdy se mě někdo takhle dotkl. S bláhovou nadějí jsem Beth na to domluvené rande kývla a doufala, že to třeba vyjde a bude i sex. Jo, já klidně na prvním rande. Kdo by se divil, po takové době. Tohle mám zřejmě za to. Prý někdy pomůže předstírat spolupráci a zájem. Tak dobrá herečka opravdu nejsem. A navíc, na cokoliv už bylo pozdě.

LeRoy mě hltal očima a roztáhl pusu v širokém, nechutném šklebu.

Položil mi nůž na břicho, stočil pohled a sáhl po knoflíku mých džínů. Rozepnul ho a znovu se na mě zadíval, jazyk mezi odulými rty.

Byla to ta poslední věc, co jsem z něj viděla.

V návalu bezmoci a hrůzy jsem se znovu vzepjala…

Koutkem oka jsem zaznamenala stín, který se vyřítil z keřů, mihl se vzduchem a LeRoye ze mě shodil. Síla nárazu byla taková, že i mě to přetočilo na bok, a já se tak vytrhla Jonášovi z náruče. Stočila jsem se do klubíčka, přitiskla si bundu a zbytky trička na hruď, zatímco křoví několik metrů vlevo se třáslo a praskalo a nocí se nesly zvuky zápasu, rány a podivné, hrdelní vrčení. Ten stín, který se mihl vzduchem, vypadal jako člověk, proto ty zvuky nedávaly smysl a byly hrozivé. Byly… nelidské.

Jonas vytřeštěně upíral oči na místo, odkud se ozývalo stále sílící vrčení, pak krátký výkřik a ticho.

Byla jsem v šoku a nedokázala jsem se pohnout. Ztuhlá, paralyzovaná. Vnímala jsem jen Jonášův sípavý dech za sebou a pohyb v keřích vpředu. Z větví se vynořila svalnatá paže a uvolnila cestu a kdosi se protáhl ven a narovnal.

Zírala jsem na něj, ale do obličeje jsem mu neviděla. Byl vysoký a v jeho postoji bylo něco, co mě nutilo začít křičet. Jeho upřený pohled mi v tom ale zabránil. Jako by výkřik mohl být tou poslední věcí, co udělám. Tiskla jsem si ruce k hrudi, zatímco se za mnou Jonas pohnul. Sáhl po noži, který zůstal ležet na zemi, a najednou mě

jeho paže svírala kolem krku a já nemohla popadnout dech. Už zase! Zvrátil mi hlavu dozadu a přiložil špičku nože ke krční tepně.

Trhnutím nás oba postavil a držel mě před sebou jako živý štít.

„Ne… nehejbej se! Opovaž se pohnout, nebo ji podříznu!“

„A co uděláš pak?“

Sytý, hrdelní hlas. Zvuk, který by mi v jiné situaci postavil všechny chloupky na těle do pozoru, teď to však bylo jen děsivé. Stále jsem neviděla jeho obličej, zírala jsem na ten nehybný stín před sebou. Nemohla jsem dýchat, bradu vraženou v ohbí Jonášová lokte a hlavu vyvrácenou, oči jsem ale měla pořád stočené na jeho siluetu. Nehýbal se, a přitom jako by všude kolem něj vibroval vzduch. Napadlo mě, že to možná není ten správný rytíř ve stříbrné zbroji, v jakého jsem poslední minuty doufala. Jako bych měla beze zbytku naplnit rčení z deště pod okap.

Pohnul se a Jonas mi za vřeštěl do ucha. Špička nože se zaryla hlouběji do kůže a já ucítila, jak mi tenký pramínek krve začal stékat dolů po krku.

Stín se pohnul, zhluboka nasál vzduch a z hrudi se mu začalo šířit hluboké vrčení.

„Stůj, slyšíš mě? Tak, kurva, slyšíš? Já to udělám, přísahám,

lycas, udělám to!“

„Proč si myslíš, že mi na tom záleží?“

Hlas měl hluboký a zněl, jako by mu v mluvení něco překáželo.

Jako by měl něco v ústech.

To už prostě nemůže být lepší. Jonas mě podřízne a tenhle… Jak ho to nazval? Ten mě nejspíš… sežere. Myšlenka připlula odněkud z podvědomí a já zamrkala. Najednou jsem tušila, koho mám před sebou. Jako by se mi hluboko v hlavě pootevřely tajné dveře. Celou dobu tam byly, ale já o nich nevěděla, nebo spíš – ignorovala jsem je. Poznání se točilo někde pod hladinou a čekalo, až po něm sáhnu jako medvěd po rybě. Nemohla jsem se soustředit, krev mi stekla ke klíční kosti a pokračovala dál. Jonas si zřejmě uvědomil, že je v tuhle chvíli ve stejné pozici jako já a že je naprosto zbytečné, aby mě před sebou držel.

Několik věcí se pak stalo najednou.

Povolil sevření a poodtáhl nůž. Odlepil se od mých zad a začal se otáčet. Jakmile přerušil oční kontakt, bylo to jako povel. Stín přede mnou hrdelně zavrčel a skočil. Čas se zpomalil. Proletěl vzduchem a srazil nás oba k zemi. Viděla jsem blížící se doširoka otevřená ústa a zuby, které nemohly být lidské ani náhodou. Noční můra zoubkové víly. A viděla jsem oči, žluté a zářící jako slunečnice. Automaticky jsem zvedla ruce před obličej, zatímco jsem padala zády na řvoucího Jonase. Ucítila jsem dvě žhnoucí šlehnutí na předloktí, jako by mi tam někdo přiložil rozžhavený drát. Obrovská ruka s dlouhými prsty mi sevřela rameno a odmrštila mě o kus dál.

Jonas pořád řval, řinula se z něj nesrozumitelná slova, složená do vět. Možná to byla modlitba, možná zaříkávání, nevím. Účinek to nemělo žádný. Nechtěla jsem se dívat a musela jsem. Muž-stín na něm klečel, tiskl mu ramena k zemi, hlavu zabořenou pod jeho bradou. Jonášovo vřískání dokreslovalo neustávající hluboké vrčení.

Byli blízko, ne víc než pět metrů ode mne, a já na něj nyní dobře viděla. Dlouhá, vlnící se záda, svaly podél páteře a v ramenou naběhlé, žíly na třesoucích se pažích vystouplé. Prsty končily černými hroty… drápy! Byly to drápy. Měla jsem pocit, že se mi oči vyloupnou z hlavy a skutálí se dolů. Nechtěla jsem se na něj dívat, ale musela jsem. Dech se mi zasekl v krku a on zvedl hlavu a otočil ji ke mně. Oči mu svítily, doslova. Byla jsem lapená v těch žlutých zářících bodech, jeho upřený pohled mě paralyzoval. Měl delší vlasy a zvlněné pramínky se mu kroutily přes obličej. Široce rozevřel ústa, a ukázal tak dva páry proti sobě mířících obřích tesáků. Babičko, proč máš tak velké zuby? napadlo mě. Neklamný příznak, že hysterie číhá hned pod povrchem. Zírali jsme na sebe a čas běžel. Jonas vydával tlumené, kňouravé zvuky. Řvát už nemělo smysl a on to věděl. Věděl, co přijde. Já to věděla taky.

Zavřela jsem oči.

Chvíli bylo naprosté ticho a pak je přerušilo křupnutí, jako když zlomíte větev. Nebo… kost.

Čas běžel a já tu takhle chtěla zůstat navěky, se zavřenýma očima, schoulená. Možná tím, na co jednou opravdu umřu, bude zvědavost. Odlepila jsem víčka od sebe. Jonas ležel na zemi a hlavu měl vytočenou směrem ke mně v nepřirozeném úhlu.

Muž stál nad ním, tělem mu probíhaly záškuby a třásl se. Rukou, už normální, lidskou, si prohrábl vlasy a zadíval se na mě. Oči měl utopené ve tváři, už nesvítily. Jeho pohled nebyl ale o nic méně zneklidňující. Byl tvrdý, upřený, jako by mě obnažoval. Seděla jsem na boku, opřená o propnutou ruku, druhou jsem měla sbalenou v pěsti a položenou pod krkem. Zjistila jsem, že nemám řetízek s medailonkem, co mi kdysi dala babička, a já ho nikdy nesundávala. Protože mi to tak řekla. „Nikdy ho nesundávej, Viktorko!“ A teď byl pryč.

Muž po mně sjel pohledem, zapíchl oči někam nad mé břicho. Zdálo se mi to, nebo mu opravdu zacukaly koutky? Odtrhla jsem od něj oči a uvědomila si, že mám bundu shrnutou z ramen, zbytky trička a podprsenky někde na bocích a nahý hrudník. Jeho pohled teď byl dokonale mužský a já všechny ty zjitřené emoce otočila směrem, který mi byl vlastní. Naštvala jsem se na všechen ten strach, který mě obtáčel jako břečťan, a na celou tuhle situaci, do které jsem se navezla vlastní blbostí, takže z ní nemůžu nikoho obvinit. To mě zlobilo nejvíc.

„Přestaň na mě tak zírat!“ Přitáhla jsem si bundu k tělu a snažila se zapnout ji, ale prsty se mi třásly. Udělal dva kroky mým směrem a já se rychle zvedla a ustoupila. A ještě kousek. Představa hrdinky vzala rychle za své.

„Kdybych ti chtěl ublížit, už bych to udělal.“

„To mě má uklidnit?“ Hlas se mi třásl a já doufala, že nezačnu řvát, anebo se smát. Kdoví k čemu bych ho mohla ještě vyprovokovat. Přitáhla jsem si lokty k hrudi a cítila husí kůži na holých předloktích.

„Mělo by. Nemusíš se mě bát.“ Jo. To povídej mému podvědomí, kvůli němuž mám všechny nervy napnuté jako pružiny.

„Jemu si řekl něco jiného.“ Mávla jsem rukou směrem k ležícímu tělu, znovu couvla a narazila zády do stromu. Přitiskla jsem se ke kmeni a zírala na něj.

„Chtěl jsem, aby tě pustil.“

Díval se na mě klidně, ruce svěšené podél těla. Pomalu je zvedl a zastrčil do kapes džínů.

Stál a čekal. Na krku mě studil a lechtal pramínek krve a já si jej hřbetem ruky otřela. Sledoval každý můj pohyb a já se znovu pokusila zapnout knoflíky na bundě. Ten nejdůležitější – mezi ňadry – stále vzdoroval. Roztřásla jsem se a v očích mě pálily nové slzy. Kruci, teď už nebudu brečet. Prostě nebudu! Slzy se mi kutálely dolů po tvářích a studily. Hm, typické. Vždycky brečím, když nechci.

Trhnul rameny, vytáhnul ruce z kapes a došel ke mně.

„Ukaž!“ zavelel a naprosto samozřejmě zastrčil knoflík do správné dírky. Strnula jsem jako motýl přišpendlený pod sklem. Nejsem malá a měla jsem vysoké podpatky, ale i tak byl nejmíň o půl hlavy větší. Přitiskla jsem temeno ke kmeni v marné snaze dostat se od něj dál. Jeho tvář byla kousek nad mou a já na něj upřeně zírala. Kdoví proč jsem se soustředila na barvu jeho očí, ale zůstaly skryté ve stínech a já ji nerozpoznala. Dívali jsme se na sebe a já vnímala tíhu jeho prstů, které se mě stále dotýkaly. Zvedla jsem ruce a bezmyšlenkovitě překřížila předloktí. Ten dotyk odpálil bolest, kterou jsem zatím cítila jen marně díky návalu adrenalinu, ale najednou byla tady. Sykla jsem a přejela si špičkami prstů od zápěstí k lokti.

Odtrhla jsem oči od jeho tváře a zadívala se na svou ruku. Napříč předloktím se táhly dva dlouhé, krvavé šrámy. Zmateně jsem si je prohlížela a snažila si vybavit, odkud se vzaly. Hlavou mi bleskla vzpomínka na jeho tělo letící vzduchem, padám, zakrývám si rukama hlavu a cítím něco ostrého, dva hroty, přejíždějící mi po kůži. Dva… zuby.

Zvedla jsem hlavu, zadívala se mu na ústa a on ztuhnul. Popadl mě za zápěstí a zvedl si mou ruku k očím tak rychle, že jsem nestačila ani vyjeknout.

Obličej mu doslova zamrzl, jen čelisti pracovaly. Polkla jsem.

„Hm…“ Musela jsem si odkašlat. „To nic není, je to jen škrábnutí.“

Zavrčel. „Jsi pitomá? Já jsem tě kousl!“

Pustil mou ruku, ustoupil o krok a prohrábl si vlasy.

„Ježíšikriste, to se mi snad zdá. To mám z toho, že si tu hraju na skauta. Kurvafix!“

Začal přecházet sem a tam a já ho sledovala. Odmítala jsem poslouchat ten hlas, co už hezky dlouhou chvíli křepčil v mém podvědomí a otevíral dokořán právě nalezené dveře. Snažila jsem se je přibouchnout, ale bylo to marné. Vážně řekl, že jsem pitomá?

„Pokud k tomu můžu něco říct, pro mě je jedno kousnutí malá daň za to, že jsem nedopadla hůř.“

Krk jsem měla stažený a hlas tichý a trochu nakřáplý. Nezněla jsem jako já, ale kdo by se divil. Zastavil se, podíval se na mě a pak se zasmál.

Nechápavě jsem si ho měřila. Uťal smích během jednoho nádechu a znovu došel těsně ke mně.

„Ty přece tušíš, co jsem,“ zavrčel mi do tváře. Začala jsem kroutit hlavou, vrtěla jsem s ní v rychlém tempu.

„No tak! Víš to! On to věděl,“ ukázal rukou na mrtvého Jonase,

„a ty to taky víš! Věděla jsi to od samého začátku!“

Hlas v mé hlavě mě nutil kývnout a já vší silou pohnula hlavou ze strany na stranu. Jako by stačilo předstírat, že věci neexistují, dokud je nevyslovíte nahlas. Tohle bylo skutečné. Bylo to dokonale, stoprocentně skutečné.

„Musím ochutnat tvou krev.“

Prohlásil to stejným tónem, jako by řekl: „Musím koupit chleba.“ Neměla jsem čas znovu se začít bát, nedal mi k tomu prostor. Popadl mě za zraněnou ruku, zvedl si ji k ústům a přejel jazykem krvavé šrámy. Zajíkla jsem se. Ten pocit tu neměl naprosto co dělat, ale byl tu. Zamrazilo mě dole v břiše a strach to nebyl. Jsem vůbec normální?

Měl pravdu, věděla jsem, co je zač. V tuhle chvíli už ano a bylo zbytečné si něco nalhávat. Věděla jsem i jiné věci.

Že zvláštně voní, že jeho osobní pach, přebíjející vodu po holení, mi připadá důvěrně známý. Že má hlas, který na mě působí tak, až bych se měla pýřit. Tělo, na jaké chci rozhodně sahat. Že je příliš, příliš blízko a že se už, bůh mi pomoz, nebojím.

Vypadal teď jako někdo, kdo degustuje v restauraci nabízené víno. Mlaskl, obličej se mu dokonale vyprázdnil a náhle připomínal masku. Upřeně se na mě zadíval, oči ledové a nehybné. Najednou vydal divný zvuk, znělo to jako… štěknutí? Těžko říct. Pustil mou

ruku a couvnul. Pootočil hlavu a matné světlo ze vzdálené lampy osvětlilo jeho profil. Viděla jsem, jak zhluboka dýchá, jak se mu chvěje chřípí. A třesou ruce. Co se děje, prokristapána? Mám hnusnou krev? Tak ať, s tím můžu žít. Hlavně že žiju…

Napjatě jsem ho pozorovala a čekala. K ochutnávání krve jsem jaksi neměla co říct, byl na tahu. Potřásl hlavou.

„Promiň, já… Je mi to líto. Tohle jsem nechtěl… sakra!“

Vypadal vyvedený z míry, otřesený, a snad i vyděšený, pokud jsem to mohla posoudit. Nechápala jsem to. Jediný vyděšený tvor široko daleko jsem měla být já.

Otočil se a šel pomalu pryč.

No to snad nemyslí vážně!

„Počkej!“ Odlepila jsem se od kmene stromu a udělala pár kroků.

„Nic se nestalo, to je dobré, opravdu!“

Otočil se a naposledy se na mě zadíval. Prudce vydechl a rozběhl se pryč.

Stála jsem jako solný sloup a zírala do tmy.

2.

Vzpomínka se spustila náhle a rozběhla se v rychlém tempu s dokonalým obrazem za víčky.

Bylo mi sedm let a ležela jsem v posteli. Dívala jsem se na strop plný světélkujících hvězdiček. Prohlížela jsem si jednu po druhé a stále dokola počítala do patnácti. Už jsem do patnácti uměla a cítila jsem hrdost před prvním školním dnem, který mě čekal. Bude někdo taky umět počítat jako já?

Pootevřeným oknem jsem zaslechla zvuk motoru a hvězdy na stropě se postupně rozsvítily, jak přes ně přejel kužel světel. Vyklouzla jsem z postele a pomalu se blížila k oknu, panenku Lízu pod paží. Babička říkala, že Líza se mnou do školy nemůže, a já to věděla, ale ty poslední dny před začátkem září jsem ji tím spíš nedokázala pustit a nosila ji a tahala s sebou, kamkoliv jsem se hnula.

Postavila jsem se na špičky k oknu a podívala se dolů ven. Slyšela jsem hlasy, bouchnutí dvířek a na venkovních schodech zaduněly kroky v těžkých botách. Dole stálo policejní auto a já fascinovaně kulila oči na blikající maják na střeše. Odlepila jsem se od okna, prošla po špičkách pokojem a vyklouzla na chodbu. Cizí hovory se nemají poslouchat, ale povídejte to malé, zvědavé holce. Ťapkala jsem po koberci nahoře nad schody a pomalu scházela dolů.

Světlo nad hlavními dveřmi svítilo a Argo štěkal jako praštěný. Slyšela jsem dědečka, jak ho okřiknul, a náš ovčák se vyplížil z kuchyně s ocasem mezi nohama. Jakmile mě uviděl na schodech, začal s ním zuřivě mávat a já třepala rukou a odháněla ho pryč, aby mě neprozradil. V mé přítomnosti se někdy choval bláznivě.

Sešla jsem tiše ze schodů a klekla si na všechny čtyři. Argo si lehl, hlavu opřel o přední tlapy a ocasem bušil do podlahy. Pomalu jsem dolezla až k otevřeným dveřím do kuchyně a nakoukla tam.

Babička stála opřená o linku a upřeně sledovala muže, který stál před ní. Poznala jsem poručíka Aleše Rohana, pro mě strejdu Aleše, co chodíval s dědečkem na ryby. Byl u policie a já se dřív kamarádila s jeho synem Davidem, co mi ve školce vždycky vyprávěl, jak táta chytá zloděje, a ukazoval mi, jak je pak zatkne. Líbilo se mi to slovo – zatknout, i když jsem měla jen marnou představu, co přesně znamená. Můj dědeček obešel stůl, postavil se vedle babičky a objal ji kolem ramen. Babička by se nikdy neukázala s neučesanými vlasy, teď však měla přes dlouhou noční košili jen pletený přehoz a rozpuštěné prameny dlouhých, stříbrem prokvetlých vlasů jí visely na zádech a vlnily se na ramenou. Milovala jsem babiččiny vlasy, protože sama jsem měla jen rozčepýřené rezavé chmýří, a tak jsem na ně chvíli koukala. Zrzi, zrzi, co tě mrzí, ta zrzavá palice, Viktořice opice. Zamračila jsem se. Když poručík Rohan promluvil, zadívala jsem se na něj.

„Je to on, Františku. Nade vší pochybnost.“

Přišlo mi legrační, že někdo říká dědečkovi Františku, a stiskla jsem rty, abych se nezasmála.

Babička zavřela oči, dědeček se na ni zadíval a pohladil jí rameno. Pak se otočil k poručíkovi.

„Děkuju, že jsi přijel, Aleši. Asi to nejsou dobré zprávy, když jsi přijel takhle na noc. Kdy jste ho našli? A kde?“

Poručík Rohan kývnul hlavou.

„Dnes odpoledne. Ta chatka je hluboko v lesích. Ani nevím, komu vlastně patří. Myslím, že je prázdná už léta. Její stav tomu nasvědčuje. Je to spíš bouda než co jiného.“ Odmlčel se.

„Kam jinam taky patřil než do boudy,“ řekl dědeček vztekle a já se na něj překvapeně zadívala, protože takový tón jsem u něj často neslyšela. Vlastně téměř nikdy. Byl hodný, laskavý a já ho milovala.

„Františku!“ Babička jej okřikla. „Tak bys neměl mluvit. Byl to náš zeť, Viktorčin otec!“

„Byla to zrůda!“

Babička si položila dlaň na ústa a zavřela oči.

Dědeček a poručík Rohan se na sebe dívali.

„Jak se to stalo?“

„Františku, co vám oběma řeknu, musí zůstat tady v té místnosti. Vůbec bych o tom neměl mluvit, ale jsou věci, na které se potřebuju zeptat. Musíte mi slíbit, že to zůstane mezi námi.“

„To je samozřejmé, známe se přece spoustu let. Tvůj otec byl můj přítel a věřím, že i my jsme přátelé. Tak spusť, jak… zemřel?“

„Nerad to říkám, promiň, Marie,“ poručík sklonil hlavu a babička se nadechla, „ale byla to hotová jatka. Někdo ho ubil. Hlavu měl, jako když shodíš meloun z prvního patra.“ Poručík Rohan se zarazil a babička se otočila a opřela dlaněmi o kuchyňský pult.

„Vím, že musíš udělat, co ti ukládá zákon, Aleši. Co se mě týče, shodil bych ho do nejbližší díry a zahrabal.“ Dědeček stisknul rty do tenké linky.

„Nemám z toho radost. Není čeho se chytit. Nějakou dobu už tam ležel, našla ho parta puberťáků, která si v těch lesích hrála na táborníky. Řekl bych, že mají zaděláno na parádní noční můry a hned tak na další vandr nevyrazí.“

Poručík mačkal v ruce čepici. Já pořád přemýšlela nad tím melounem.

„Marie… říkal jsem si, jestli bys… nemohla… jestli bys mi nepomohla.“ Babička se otočila a zadívala se na něj. Dědeček důrazně zakroutil hlavou. „Tohle po ní nechtěj, Aleši. To nedovolím. Posledně bylo mezi lidmi dost zlé krve. A jí to stačilo! Nám všem.“

„Nemluv místo mě, Františku, buď tak hodný.“ Babička sepnula ruce a zadívala se na poručíka Rohana.

„Jestli je mrtvý už nějakou dobu, neuvidím to. Není to… čerstvé.“

„Marie, já z toho nechci mít další nevyřešenou věc. Co nechci, nemůžu.

V poslední době se tady stala spousta divných věcí. Ty zabité holky… Doteď se nedokážu kouknout Alici Novákové do očí, protože jsme nic nezjistili.“

Poručík Rohan se zadíval na čepici, kterou rytmicky mačkal v prstech. Dědeček strnule stál a pozoroval ho.

„Byl tu vždycky klid, a ty poslední měsíce se to celý převrátilo. Jsme přísně sledovaní z krajského ředitelství, dýchají mi na záda. Nemůžu mít další nevyřešený případ, další otevřený spis.“

Babička se pomalu posadila na židli u stolu a sepjala ruce na vyšívaném ubruse. „Aleši, já tu od tohohle nejsem, to není můj úkol. Víš, jak se někteří na to, na mě, dívají. Tohle je tvá práce, ne moje.“

„Já to přece vím! Myslíš, že je mi příjemné se tě na to vůbec ptát? Ale není se naprosto čeho chytit. Žádné stopy, tělo v rozkladu. Místo nálezu hluboko v lesích a kolem ani živá duše.“ Poručík Rohan si promnul čelo a opřel se o zeď. Zadíval se na babičku.

„A na místní kašlu, hlavy mají plný bubáků, ale bylas to ty, kdo mě správně nasměroval, když se ztratil malý Péťa Studenka. Našli jsme ho jenom díky tobě.“

„To byla výjimka. Přestože jsem ráda, že je chlapec naživu, neměla jsem to dělat. Nám to nic dobrého nepřineslo.“

Dědeček si odkašlal.

„Nenuť ji k tomu, Aleši. Říkala, že je pozdě. Jestli v té boudě ležel týden, Marie už to neuvidí, je to pryč.“

„Já neřekl kolik dní, řekl jsem nějakou dobu,“ odpověděl poručík Rohan a zadíval se na dědečka. Ten mávl rukou.

„Nechytej mě hned za slovo.“

„Promiň, jsem hrozně unavený. Strávil jsem tam pár nechutných hodin. Nedává to smysl, Františku. Co tam dělal? Co dělal v těch lesích? Podle zásob, co jsme našli, to vypadá, jako by tam žil. A byl nahý, když zemřel.“

Poručík Rohan střelil pohledem po babičce a ta zavřela oči.

„Z obličeje mu toho moc nezůstalo a byl příšerně zmlácený, ale divné je, že měl některé kosti v těle nepřirozeně zlomené. Patolog nad tím zatím dumá, ale je to zvláštní. Jako by se mu roztříštily zevnitř, bez vnějšího podnětu.“

Babička s dědou se na sebe zadívali a dědeček pak sklonil hlavu a odvrátil se.

Poručík Rohan si odkašlal, váhal, střílel očima z jednoho na druhého. Nakonec se nadechl.

„Marie, hm, nezlob se, ale já se musím zeptat… ta malá by ti nepomohla? Abys viděla víc?“

Babička vyskočila a židle zarachotila po podlaze. Dědeček se prudce otočil.

„Zbláznil ses? Viktorku do toho vůbec netahej. Jak se vůbec můžeš opovážit po tom, co tvoje žena…“

Poručík Rohan si unaveně promnul oči a pomalu se otočil k odchodu. Vyskočila jsem, vyběhla tiše do patra a zůstala dřepět u zábradlí, koukala jsem mezi sloupky.

„Odpusť, Marie. Dobrou noc, Františku.“

Vyšel z kuchyně a nasadil si čepici. Otočil hlavu a podíval se nahoru, přímo na mě. Ztuhla jsem a upřeně na něj koukala. Chvíli si mě prohlížel, pak prošel dveřmi a tiše je zaklapnul. Babička vyšla za ním a zamkla venkovní dveře. Otočila se a uviděla mě.

„Viktorko! Co tam nahoře děláš? Jak to, že nejsi v posteli?“

Vydala se do schodů a já se rozeběhla do svého pokoje a hupla zpátky do postele. Uložila jsem Lízu na polštář a lehla si vedle ní.

Babička přešla pokoj a posadila se ke mně na postel. Mlčela a koukala do okna.

„Babi?“

„Copak, broučku?“

„Kdo má hlavu jako meloun?“ Babička si povzdechla.

„Jsi hrozná všetečka. Víš, co jsme si říkaly o poslouchání cizích lidí.“

„Já vím. Co chtěl strejda Aleš, abych udělala?“

Babička se na mě zadívala a rukou si bezmyšlenkovitě pohrávala se zlatým medailonkem, který měla zavěšený na krku.

„Nic, panenko. Nemysli na to.“

Zvedla jsem ruku a chtěla se jí dotknout, chtěla jsem stisknout babiččinu dlaň. Chtěla jsem se zeptat jinak. Naklonila se a políbila mě na čelo.

„Ne, Viky. Jsou věci, které malé holčičky vědět nesmí. Ještě není čas.“

Cítila jsem teplo v břiše, ten známý pocit, který jsem měla, kdykoliv byla babička tak blízko. Ten pocit, o kterém se nemluví. Abych nebyla divná, jak jednou řekla paní Rohanová ze školky, do

které jsem dřív chodila. Babička na ni pak křičela a já školku přestala navštěvovat.

Bylo to moje a babiččino tajemství. To, jak spolu někdy mluvíme.

Jaké vidíme věci. Jaké jsme.

3.

Trhla jsem sebou a otevřela oči. Spala jsem? Neřekla bych. Byl to spíš ten stav, do kterého jsem občas upadala, ale už dlouho se mi to nestalo. No, není divu po tom, co jsem dnes zažila.

Nebo vlastně včera. Bylo po půlnoci a já seděla potmě na gauči, kolena pod bradou, a vzpomínka mi vířila hlavou. Zdálo se mi, že není úplná, jako by její podstatná část chyběla, něco důležitého stále unikalo. Nadechla jsem se a opřela si hlavu. Adrenalin ze mě už vyprchal, roztřesené tělo mi rozehřála dlouhá, horká sprcha. Pustila jsem myšlenky, nechala je běžet.

V tomhle bytě jsem žila už pár let, byl mým útočištěm od doby, kdy jsem za sebou doslova spálila mosty a odešla na druhou stranu světa. Do Států, k tetě Heleně, babiččině mladší sestře, která tu prožila většinu svého života.

Z malého moravského městečka jsem přesídlila do hlučného, divokého a nádherného Kansas City v Missouri a postupně se do něj zamilovala, i když začátky rozhodně lehké nebyly. Teta Helena neměla vlastní děti a po smrti svého Jima zůstala sama. Měla jenom mě a já ji. Přesto jsem ji mnohokrát potrápila až za hranici únosnosti a divím se, že mě nevyhodila. Trvalo mi dlouho, než jsem si tu zvykla, byla jsem doslova vyrvaná z kořenů a přesazená. Jako stromek, co se ne a ne ujmout. Když jsem přijela, měla jsem za sebou několik let péče o dědečka, který to po babiččině smrti takříkajíc zabalil a postupně odcházel. Mé dospívání bylo jiné, než jaké prožila většina mých vrstevníků. Oni randili a pařili, já pečovala o nemocného starého muže. Když odešel, vrhla jsem se po hlavě do prvního vztahu, který se mi naskytl. Dohnat, co jsem zameškala. Zoufale jsem se snažila najít si novou rodinu. Někoho blízkého, kdo bude na světě jen pro mě. Lukáš byl na světě i pro Danu

Řezníčkovou, jak se později ukázalo, a mně to zlomilo srdce. Teta Helena byla moje jediná příbuzná, bohužel žijící tak strašně daleko. Zvala mě k sobě už léta a já se po jednom probrečeném, propitém večeru a následně příšerném ránu rozhodla a udělala ten obrovský životní krok.

Přestěhovala jsem se za ní do Spojených států.

Prožily jsme toho spolu spoustu. Mé sžívání se s jinou zemí, jinou kulturou, jiným jazykem a později i její rakovinu. Měla jsem pocit strašného déjá vu, když jsem se o ni starala stejně jako dříve o dědu. Trápila jsem se tím, proč právě já musím ztratit tolik blízkých lidí. Helena zemřela před pár měsíci a já po ní stále tesknila. Naučila jsem se žít sama a spoléhat jen na sebe, ale pořád mi strašně chyběla.

Jak moc bych ji tu teď potřebovala, abych se jí mohla svěřit s myšlenkami, které mi vířily hlavou. S pocity a vědomím, náhle probuzeným k životu. Teta věděla, jaká byla její sestra a jaká jsem já, věděla o tom daru. Já o něj v době dospívání nestála, nechtěla jsem být jiná než ostatní, a přece jsem vždycky byla. Jako bych do normálního života kolem sebe tak docela nepatřila.

Vzpomínka na noc, kdy jsme se dověděli o násilné smrti mého otce, mě nutila přemýšlet o věcech, na které jsem myslet nechtěla. Myslela jsem na něj. Na muže, který mě zplodil a později opustil. Jehož krev mám v žilách. Krev. Přemýšlela jsem o krvi a o tom, co jsem tehdy neměla slyšet, a slyšela. O tom, na co jsem si nyní vzpomněla tak jasně, jako bych pod těmi schody dřepěla včera.

Co jsem zač, proboha? Proč se mi to vybavilo právě teď? Co o mém otci věděla teta Helena?

Před očima jsem měla náhle toho muže z parku, a jakmile se mi v hlavě usídlil, nebyla jsem schopná myslet na nic jiného.

Lycas. Zatím jsem žádného nepotkala, tedy ne tak, aby bylo patrné, co je zač. Aby projevil svou přirozenost tak jako dnes. Jejich přítomnost byla tušená, žili mezi lidmi, ale spíše v pozadí, snažili se nebudit příliš pozornosti. Čas od času hladinu rozčeřil novinový článek nebo televizní reportáž, když se některý takříkajíc utrhl ze řetězu. Pořád měli ale příchuť něčeho tajemného, nebezpečného, něčeho, co nepatří na ulici slušné městské čtvrti. Na obrazovky

rodinných kanálů. Něčeho, co se plíží ve stínech a způsobuje vám mrazení na kůži.

Zvláštní je, že s odstupem několika hodin jsem setkání v parku nevnímala jako hrozivé, jako něco, kvůli čemu bych neměla pár nocí dobře spát. Byla jsem spíš – jak to říct – zaujatá.

Kruci.

Prudce jsem se narovnala a zatočila se mi hlava. Před očima se mi dělaly mžitky. Došla jsem do kuchyně, rozsvítila světlo a natočila si sklenici vody. Ty skleničky jsme kdysi dávno s tetou koupily na bleším trhu. Už zbyly jen tři.

Nočním tichem se ozvalo zaklepání na dveře.

Otočila jsem se a voda vyšplíchla na podlahu. Zírala jsem do pokoje a poslouchala. Tiché zaklepání se ozvalo znovu.

Postavila jsem sklenici na kuchyňský pult a pomalu prošla bytem až ke vchodovým dveřím. Zůstala jsem před nimi stát a rychle dýchala. Kdo to může být v tuhle hodinu?

Na dveře něco zaškrábalo. Polkla jsem.

„Kdo je tam?“ zeptala jsem se tiše a srdce mi tlouklo.

„No… já se vlastně ještě nepředstavil,“ ozval se povědomý hluboký hlas a mně vylítnul tep.

„Otevři, prosím,“ pokračoval a já si málem kecla na zadek.

„Co tu děláš? Jak… jak jsi mě našel?“

„Já ti to vysvětlím, ale pusť mě dovnitř, nebudu mluvit přes dveře.“

Pustit dovnitř? To se snad zbláznil. Co tu vůbec dělá, jak se tu ocitl? Co dělá za mými dveřmi v jednu v noci, prokristapána? Třeštila jsem oči na dveře a nehýbala se.

Znovu lehké klepnutí, jen špičkou prstu.

„Mohl bych si otevřít sám, víš? Ale tím bych definitivně zkazil dojem. Pusť mě dovnitř, musím s tebou mluvit. Prosím.“

Možná pro to, jak vyslovil to poslední prosím, jsem se pomalu pohnula a natáhla ruku k řetízku na dveřích. Vysunula jsem jej z drážky a otočila klíčem.

Otevřela jsem.

Opíral se jednou rukou o zeď, v chodbě byla tma, jen lampy z ulice vrhaly dovnitř marné pruhy světla. Narovnal se a já se nezeptala, proč si nerozsvítil.

„Můžu dál?“

Ustoupila jsem a nechala ho projít. Nemá smysl si něco nalhávat, hlavním důvodem, proč jsem ho pustila dovnitř, nebylo, že hezky poprosil. Chtěla jsem ho konečně vidět v plném světle. Chtěla jsem vědět, jestli mu obličej ladí se vším ostatním.

Ladil.

Vešel dovnitř a rychle se rozhlížel. Doslova skenoval pohledem prostor. Zavřela jsem, opřela se o dveře a pozorovala ho. Stál ke mně zády a já si ho prohlížela stejně pečlivě jako on můj byt. Vlasy měl tmavě hnědé, ne tak černé, jak se mi v parku zdály. Teď byly stažené gumičkou do culíku a díky tomu vynikly ostré lícní kosti a silný krk. Byl vysoký, s pevnými oblými rameny a dlouhými zády. Civěla jsem mu na zadek, nastřelený v prošoupaných džínách, a věděla, že jestli se teď otočí, nedokážu od něj odlepit pohled a budu mu koukat do míst pod břichem. Mohlo by to být trapné, ale bylo mi to jedno. Byl to krásný exemplář mužského a já si dnes po tom všem zasloužila něco pro potěchu oka. Je dobré si to umět zdůvodnit.

Pomalu se otočil, stehna se mu napjala, přešlápnul. Rozsvítila jsem další světlo a on zamrkal. Jela jsem očima pomalu vzhůru a litovala, že to tričko nemá víc obtažené. Pohledem jsem obsáhla široký hrudník, silný krk a napnuté šlachy na krku. Konečně jsem se mu zadívala do očí. Byly ledově modré.

Pobaveně na mě koukal a pak se otočil pomalu kolem dokola s mírně roztaženými pažemi.

Chm.

„Máš oči jako husky,“ řekla jsem a založila ruce na hrudi. Zadíval se na mě.

„To mi ještě nikdo neřekl,“ odpověděl tiše.

„Ne? To jsou kolem tebe všichni slepí?“

„Nikdo se neodvážil,“ odsekl a vypadal naštvaný. Prima. To máš za tu samolibou otočku.

„Jak jsi mě našel?“

Koukal na mě. Vypadal, že se snaží najít slova, kterými by to vysvětlil.

„Omlouvám se, neměl jsem od tebe tak zbrkle odejít. Potřeboval jsem chvíli čas, abych mohl přemýšlet.“

Jo, ten jsem potřebovala taky. Usilovně jsme přemýšleli oba, zdá

se.

„Brzy jsem se vrátil, ale už jsi byla pryč. Tak jsem šel za tebou.“

Nevšimla jsem si, že by mě někdo sledoval. Pokud tomu tedy dobře rozumím, šel prostě po stopě.

„Jo, málem bych zapomněl.“ Sáhl do kapsy a natáhl ruku. Zvedla jsem svou a do dlaně mi vklouznul babiččin medailonek.

Sevřela jsem jej v pěsti a rázem se mi líp dýchalo. Díval se na mě, nebo lépe řečeno, pozoroval mě a oči měl smutné. Provinilé.

Nadechl se a já mu skočila do řeči.

„Tohle nebude hovor na pět minut, že?“ Odlepila jsem se ode dveří a vydala se kolem něj do pokoje. Cítila jsem mravenčení po celém těle, když jsem ho míjela. Prošla jsem do kuchyně a vnímala jeho pohled v zádech. Drobné vlásky nahoře na krku mi elektrizovaly.

„Ne,“ houkl, došel za mnou a opřel se o pult oddělující kuchyň od prostorného obývacího pokoje.

„V tom případě si udělám kafe.“ Zamručel a vrazil ruce do kapes.

Otočila jsem se k němu, dózu s kávou v ruce.

„Chtěl bys taky?“ zeptala jsem se mile a snažila se nešklebit.

„Už jsem se bál, že se nezeptáš.“ Nasadil stejný tón jako já.

„Neboj, jsem pohostinná až na půdu.“ Když chci.

„To jsi. Přímo se v tvé péči koupu,“ zavrčel a zapíchl do mě pohled. Byl nebezpečný a já si to uvědomovala. Ale někde ve mně je malá část, která mě nutí vytáhnout před býkem červený hadr. Vím to a taky vím, že s tím nic neudělám, jsem prostě taková.

„Hele, to ty jsi přišel za mnou, já se o to neprosila. Hrnek kafe je až dost, myslím.“

Tohle je můj byt, moje území a já se tu nebudu třást jako ratlík. Prostě nebudu. Co se stalo v parku, stalo se tam. Nebude to jedna

z mých oblíbených vzpomínek, ale přežila jsem i jiné věci. A koneckonců, dopadlo to dobře. Tedy pro mě. Pro ty dva ne.

Dívali jsme se na sebe.

„Co jsi s nimi udělal?“ Můj hlas byl tichý.

Narovnal se a založil ruce na hrudi. Těžko se nedívat, když to máte před sebou jako ve výloze. Obsáhla jsem pohledem vyboulené svaly na pažích, silná zápěstí a dlouhé prsty. Nejvyšší čas začít se soustředit.

„Tohle nemusíš vědět. Nikdo je postrádat nebude, to mi věř. Cítil jsem z nich pachy mnoha lidí. Mnoha žen. Tihle chlapi by nikdy nepřestali. Postaral jsem se o to, aby jejich těla nikdo nikdy nenašel. Víc se neptej.“

Mlčela jsem a prohlížela si ho. Vadí mi, že ty muže zabil? Ne. Vadí mi, že mi to nevadí? Odpověď se opět nabízela. Co to o mně vypovídá? Potřásla jsem hlavou.

„Budeš chtít cukr? Nebo mlíko?“ Otočila jsem se k pultu a nasypala rozpustnou kávu do hrnků. Znovu se mi zatočila hlava a já se břichem opřela o linku, než to přešlo. Kofein mi pomůže.

„Dva cukry a bez mlíka. Hm, máš zvláštní přízvuk. Odkud jsi?“

Už jsem se naučila, že postačí sdělit kontinent, nemá cenu zatěžovat mozek Američana názvem malé země, jejíž existenci maně tuší.

„Z Evropy.“

„Z Ruska?“

Lžíce cinkla o stůl.

„Nět. Jestlipak znáš i jinou evropskou zemi?“ zeptala jsem se jízlivě.

Když neodpovídal, otočila jsem se. Stál těsně za mnou a já se lekla a ucukla. Zíral na mě a oči měl najednou tmavomodré, černé tečky ve středu se téměř ztrácely. Nechápala jsem to.

„Ztmavly ti oči.“

Zamrkal, pohnul hlavou, aby uvolnil napjaté svaly, ale neustoupil. Já neměla kam uhnout, za zadkem jsem měla kuchyňský pult. Zblízka jsme se dívali jeden na druhého a bylo to velmi zneklidňující.

„Jo… to se stává, když jsem naštvaný. Nebo,“ odmlčel se a dál mě propaloval pohledem, „když jsem vzrušený.“

Jestli mě chtěl dostat do rozpaků, tak měl smůlu. V tomhle smyslu bylo horší, když jsem předtím dřepěla na travnaté zemi a on měl moje prsa jako na talíři.

„Chápu. Zeměpis může být vzrušující, že?“

Bylo očividné, že ho vytáčím, i když naštvaná jsem měla být spíš já. To mám pořád chodit s atlasem v ruce a pokaždé zapíchnout prst, když se mě někdo zeptá, odkud jsem?

Chm. Budu velká nestyda, když přiznám, že by se mi víc líbila ta druhá možnost, kvůli které si hraje s barvou duhovek?

Co to se mnou je, kruci! Jako by něco uvnitř mě, něco dávného, letitého po něm natahovalo prsty. Nerozuměla jsem tomu. Vždyť ho vůbec neznám, a navíc je jasné, že nás nečeká normální rozhovor. O vzrušení v něm nouze nebude, na to jsem si mohla vsadit.

Neodpověděl a dál se na mě díval. Fascinovaně jsem sledovala, jak barva jeho očí bledne, až měla opět ten ledově chladný odstín.

„Jak se jmenuješ?“ Nejvyšší čas se zeptat.

Zamrkal a řasami zvedl vítr. Za takové bych dala ledvinu.

„Ruben.“

Zvedla jsem obočí.

„Jen Rubeni Jako Madonna? Nebo Cher?“

„Ruben Davis.“ No vida. Koukal na mě a čekal. Aha.

„Já jsem Viktoria. Teda, hm, Tori,“ řekla jsem a pozorovala ho.

„Není lepší spíš Vicky?“ Vyslovil to trochu jinak, než jak jsem byla zvyklá slýchat v dětství. Vzpomínka na babičku a její měkký, láskyplný hlas mnou projela jako šíp.

„Nikdy Vicky\ Vždycky Tori,“ odsekla jsem.

„A dál?“

„Jistě sis přečetl štítek na dveřích, ne?“

Mám na něm jen příjmení. Nemusí každý na první kouknutí vědět, že v bytě žije samotná ženská.

Napjal se a nehybně na mě zíral. Z jeho postoje, zvednutého obočí a vystrčené brady bylo zřejmé, že jeho přirozeností je udílet pokyny. Byl evidentně zvyklý neříkat si o nic podruhé.

Tenhle rozhovor bude zajímavý v mnoha rovinách. Předvedla jsem mu široký, slovanský úsměv a on sevřel prsty a prudce vydechl.

„Udělej to kafe,“ zavrčel, otočil se, došel do pokoje a svalil se na gauč. Zamručel, zvedl se a o kousek posunul. Jestli se uvelebí na levém konci jako Sheldon Cooper1, začnu vřískat.

Svěsil ruce mezi roztažená stehna a zahleděl se na mě.

Jo, já vím. To kafe.

1 Sheldon Cooper je postava ze seriálu Teorie velkého třesku.

4.

Nakonec nám stejně vystydlo.

Seděla jsem v křesle, nohy složené pod sebou, pro jednou držela pusu a nechala ho mluvit. Zkraje byl opatrný, uvážlivě

volil slova, pozoroval mě a zřejmě čekal, kdy se skácím v hysterickém oblouku. Ne, že by k tomu nebyl důvod.

Tomu slovu se cíleně vyhýbal a byla jsem to já, kdo ho první vyslovil. Poprvé a naposledy.

„Takže říkáš, že mám v krvi agens, které po tvém kousnutí, díky tvým slinám, spustilo proces přeměny, a že ze mě bude… vlkodlak?“

„Ano. Jen to slovo moc nepoužíváme. Mluvíme o sobě jako o vlcích. Nebo o lycas.“

„Lycas? Tak tě nazval ten muž v parku.“ Vzpomněla jsem si na Jonase a bělmo jeho očí. Ruben přikývl.

„Jméno pro to, co jsme.“ Z toho množného čísla se mi rozbušilo srdce.

„Kdybych toto agens v sobě neměla, řešila bych teď jenom hnusnej strup na předloktí, myslela bych si, že jsem měla halucinaci, a ty bys tu neseděl, je to tak?“

Přikývl. „Je to genetická informace, která se dědí. Kousnutí pravým lycas se to spustí. Jednoho z nositelů máš tedy mezi svými předky. Blízko. A strup mít nebudeš,“ ukázal prstem na mé předloktí.

„Už se ti to skoro zahojilo.“

Podívala jsem se na svou ruku. Dvě růžové čárky. Jenom. Nadechla jsem se. A znovu a ještě jednou, až jsem se téměř zalykala.

Pozoroval mě a okamžitě vyskočil.

„Potřebuješ pytlík?“ No fuj.

„Potřebuju panáka! Chceš taky?“

Zavrtěl hlavou. No co, jsem zvyklá pít sama. Jsem zvyklá sama jíst, chodit spát, koukat na filmy a hádat se sama se sebou nad příběhy z knížek. Ačkoli byla kuchyně plná věcí, které patřily Heleně, vystačila jsem si s jednou skříňkou, talířem, sklenicí a příborem. Život pro jednoho. Měla jsem ho plné zuby.

Postavila jsem se a v hlavě jsem měla najednou horskou dráhu. Cítila jsem, že padám… přímo do jeho silných paží. Nevšimla jsem si, že by se pohnul, ale byl tu a zvedl mě do náruče.

„Já neomdlela. Neomdlela jsem!“

A jestli, tohle za to stojí. Držel mě v náručí a studoval můj obličej. Nejsem zrovna drobeček, ale jako bych byla. Poprvé v životě jsem měla takový ten příjemně ženský, titěrný pocit. Koukala jsem mu zblízka do očí a vypadalo to, jako když vylijete inkoust do vody. Panenky se mu potáhly tmavomodrým závojem, mrknul a znovu se projasnily. Vypadalo to úžasně.

„Co teď bude, Rubene?“ zeptala jsem se tiše a on pomalu vypustil vzduch přes plné rty.

„Změny v tvém těle už začaly. Točí se ti hlava, viď?“ Kývla jsem.

„Za jak dlouho?“ Koukala jsem na něj, rozrušená a nervózní. Neklidná z jeho paží, které mě držely, a z jeho těla, o které jsem byla opřená. Na kterém jsem napůl ležela. Byla jsem rozpačitá z intimity jeho objetí, a přitom jsem nikde jinde právě teď nechtěla být. Táhlo mě to k němu jako magnet, přitahovaný kusem kovu.

Ruben si mě prohlížel, v očích těžce čitelný výraz. Bála jsem se, že můj výraz je naopak příliš srozumitelný.

„Nejsem schopný ti to říct úplně přesně. Je to individuální. Víc bych dokázal odhadnout, kdybych znal tvé předky z příbuzenské linie, která nese l.a.“

„Co s tím má společného Los Angeles?“

Krátce se zasmál a zhoupnul mě v náručí. Nevypadalo to, že bych mu tam překážela, měl spoustu času, aby mě postavil na nohy.

„Lykantropí agens, Tori, ne Město andělů.“ Bylo to poprvé, co použil mé jméno, a já se kousla do rtu, abych ho nepožádala, ať ho vysloví znova. Zkrátka, měsíce samoty si vybíraly svou daň a on byl… on… na mě modře koukal.

„Bude ti lítat tlak, může se stát, že opravdu omdlíš.“

„Tys omdlel?“

„Ne.“ No jistě. A já musím automaticky vymetat koberec, protože jsem ženská?

„Otázka pořád platí. Aspoň přibližně – za jak dlouho?“

„Příliš dlouho ne, tvá krev je silná. Řekni mi, jaké byly okolnosti tvého narození?“

„Jak to myslíš?“

„Tvá matka, rodila tě snadno?“ Ztuhla jsem. „Proč se na tohle ptáš?“

„Odpověz mi, prosím. Je to důležité.“

Zadívala jsem se na svou pěst, položenou na břiše.

„Ne, neměla jsem snadnou cestu na svět. Byla jsem v obrácené poloze a byla jsem velká.“

Zvedla jsem k němu oči, ty jeho znovu přikryl tmavomodrý závoj.

„Maminka krátce po mém narození zemřela, Rubene.“

„To je mi líto.“

Hned, jak jsem začala rozum brát, uvědomila jsem si, že mé narození matku zabilo. Bylo těžké s tím žít.

Ruben na mě přemýšlivě koukal a já na okamžik, na krátkou chvíli, zahlédla za tou modrou oči jeho vlka.

„Budeš výjimečná. Teď můžu říct, že to bude velmi rychlé. Měsíc je na ústupu, ale i tak to bude jen pár dní.“

Potřásl hlavou a nadechl se.

„Pořád čekám, kdy začneš řvát, nebo mě přinejmenším praštíš. Nebo prostě… něco. Nedokážu říct, jak moc mě to mrzí. Sakra, ta fráze to vůbec nevystihuje. Mrzet by mě mohlo, kdybych zapomněl přijít včas na schůzku, ale já ti změnil život. Převrátil jsem ti ho naruby!“ Ústa měl stažená do tenké linky, čelisti zaťaté.

Sama jsem tomu nerozuměla, nechápala jsem, že tu nelítám vystresovaná či nepředvádím filmový záchvat, ale upřímně? Nejvíc ze všeho jsem cítila úlevu. Věci začaly zapadat na své místo. Vzpomínky se řadily a už nebyly zmatené a fantasmagorické. Dávaly smysl. Mnohé v mém životě začínalo být jasné a já už zcela jistě věděla, kdo byl můj otec. Vědomí toho, kdo jsem, čím jsem, nebo

spíš čím budu, mě neděsilo. Jiného člověka zřejmě ano, Rubenovy obavy jasně ukazovaly na to, že ne každý přijme nevyhnutelnost proměny. Já se ale cítila dobře, slepá místa v mém životě se zaplnila a bylo to správné. Už jsem věděla, a to mě uklidňovalo.

Přidržela jsem se pevněji jeho ramene a zahleděla se mu upřeně do očí. Byly nervující. Sama mám obyčejné, zelenohnědé. Jeho modrá byla opravdu zvláštní a neobvyklá. Ten husky byl vcelku dobrý příměr, jak jsem mohla takhle zblízka posoudit.

A panenka uprostřed měla lehce protáhlý tvar. Jen mírně, tím způsobem, že vás to nutí na chvíli zaostřit vlastní oči, jestli vidíte dobře.

Chvíli jsme se na sebe dívali. Než to začalo být divné, pohnul hlavou, culík mu přejel vzadu po krku sem a tam. Usmál se, pomalu mě postavil a přidržel za nadloktí.

„Měla by sis sednout. Ono se to na pár hodin uklidní, ale pak se rozeběhnou změny v tvém těle naplno. Rád bych u toho byl.“ Zřejmě bude na co koukat. Na vlastní proces proměny jsem zatím nechtěla myslet a obligátní otázku bolí to? si fakt odpustím. Moment, být u toho znamená, že…

„Chceš být tady? Se mnou? Jako tady u mě?“ Koukala jsem na něj, oči jako talíře. „Proč?“

V jeho strnulém postoji bylo opravdu mnohé ze zvířete, ta úsporná nehybnost, pekelné soustředění, žádný zbytečný pohyb.

Já se chtěla ošít, podrbat a ustoupit aspoň o dva metry, on se ale ani nepohnul.

„Vlastně by bylo lepší, kdybys byla ty u mě. Tedy, nějaký čas. Mám dům na kraji města a, hm, před první proměnou to bude mnohem vhodnější.“ Nedodal, že i po ní, ale to jsem v tuhle chvíli ještě nevěděla.

„Ty mi nabízíš společný bydlení na prvním rande?“ Musela jsem to trošku zlehčit. Usmál se. Měla jsem příšernou chuť zabořit prsty do těch úžasných dolíčků, co měl ve tvářích.

„Abych byl upřímný, dámské hygienické potřeby v mé koupelně mi zrovna nechybí.“ Chtěl se ušklíbnout, ale po tváři mu přeběhlo něco jiného, a já bych řekla, že je to přesně naopak.

Útok ženskými serepetičkami na jeho mužské teritorium nebylo to, co by nás v tuhle chvíli mělo trápit.

„Proč bys tohle všechno dělal? Víš, když na věc přijde, na to podstatné budu stejně sama. Můžeš mi říct co a jak a pak prostě počkat.“

Zatvářil se odmítavě. „Není to tak jednoduché. Jsem za tebe zodpovědný, jsi první, koho jsem… kousnul.“ Co chtěl asi říct, než změnil poslední slovo? Nakazil? Aktivoval? Blbě zní oboje.

Odkašlal si a váhavě pokračoval: „Tori, rád bych tě o něco požádal.“

Zvedla jsem obočí a nakrčila čelo. Pak jsem se pohodlně posadila do křesla a zastrčila nohy pod sebe.

Dosedl na gauč proti mně a opřel si lokty o kolena. Zasmušile na mě koukal.

„Tak spusť, copak ode mě velký zlý vlk potřebuje?“

Zíral na mě a v obličeji se mu měnily výrazy jako na běžícím pásu. Povzdechl si.

„Nejdřív bych si přeci jen dal toho panáka.“

5.

Budova, ve které měla kanceláře Centrální evidence lykantropů, tedy „CEVIL“, stála na západním okraji města a vypadala naprosto obyčejně, nezajímavě. Jen malá lesklá cedule vedle vchodových dveří s blíže nevysvětlenou zkratkou dávala tušit, že

jsme na správném místě.

Prošli jsme dveřmi a pomalu kráčeli dlouhou tmavou chodbou. Prostředí vypadalo dokonale chladně a neosobně, holé zdi bez barev, nástěnek nebo obrázků. Pouze přísná účelnost nutící vás rychle si odbýt, co potřebujete, a vypadnout.

Míjeli jsme několik dveří, které nebyly nijak označené. Žádná jména, ani vysvětlující cedulky. Jen čísla.

Rubenova kolínská, smíchaná s jeho vlastní vůní, se kolem mě vlnila v nevětraném vzduchu chodby a já jej vedle sebe vnímala s dokonalou ostrostí.

Znovu jsem po něm mrkla, dnes ráno asi posté. Vlasy neměl stažené gumičkou, bohaté a lesklé se mu vlnily kolem hlavy, a já z toho byla celá pryč.

Měl světlé kalhoty a béžovou košili s tenkým proužkem. Formální dojem odlehčil rukávy vyhrnutými až k loktům a já si cestou sem, na sedadle spolujezdce, mohla oči vykoukat na jeho silná předloktí a ruce volně položené na volantu. Zadek a ruce, tohle mě spolehlivě dostane. A oči. Ty své mi právě ukázal, když se ke mně otočil a usmál se.

„Děkuju, že to pro mě děláš.“

„Poděkoval jsi mi už dvacetkrát, to vážně stačí. Navíc teď budeme cosi jako příbuzní a v rodině si lidi pomáhají, ne?“ Chvíli si mě prohlížel.

„Termín „příbuzný“ není přesný. Budeme ‚spříznění‘, tohle slovo to mnohem líp vystihuje,“ odpověděl tiše a já se na něj překvapeně zahleděla.

Na analýzu a případnou odpověď jsem neměla čas, došli jsme ke dveřím na konci chodby s číslem osm.

Ruben se nadechl a položil mi dlaň na záda. Drobné vlnky mravenčení se mi rozeběhly tělem. Reagovalo na jeho přítomnost a nedalo se s tím nic dělat. Dotyk to jen umocnil.

Byl napnutý, cítila jsem, jak mi jeho dlaň mezi lopatkami doslova vibruje.

Nerozuměla jsem tomu, mně to zatím připadalo jako obyčejná návštěva neobyčejného úřadu. Nepříjemné, ale k přežití. Od okamžiku, kdy mě naložil do auta, byl jako struna. Možná mi úplně všechno neřekl a teď je pozdě se ptát.

„Připravená?“ zeptal se a já odfrkla.

„Jo. A zkus se uklidnit, prosím. Připadám si jako u zubaře.“

„Se zubařem si už nikdy nebudeš muset dělat starosti,“ zavrčel, šťouchl mě do zad a zároveň otevřel dveře.

Vešli jsme do místnosti.

Bílá malba na zdech dodávala slovu „strohý“ nový rozměr. Prostoru dominoval velký stůl se židlí, na kterém byl počítač a vcelku obvyklá změť kancelářských věcí. Za stolem u zdi stála skříň s velkou registraturou a to bylo veškeré zařízení.

Slyšela jsem tekoucí vodu, pak ji někdo zastavil a ze zadních dveří vešel do místnosti muž.

Utíral si ruce do papírové utěrky, a když nás uviděl, strnul uprostřed pohybu a zadíval se na Rubena.

Vzduch náhle ztěžknul a atmosféra by se dala krájet. Z Rubenova těla sálaly vlny energie, kterou jsem intenzivně vnímala. Až projdu proměnou, bude to prý ještě horší, slíbil. Ukročila jsem do strany, abych se od něj dostala kousek dál. Byl to zcela podvědomý reflex, ale naprosto správný. Měl zaťaté pěsti i čelisti. Střelila jsem pohledem z jednoho na druhého.

Muž odhodil zmačkanou utěrku do koše a postavil se za stůl.

Byl vysoký, ne tak jako Ruben, ale pořád ten přívlastek seděl. Světlé, na krátko ostříhané vlasy měl nad čelem sčesané dozadu a byl

precizně oholený. Štíhlý, ale ne hubený, spíš šlachovitý. Tušená síla, skrytá pod tmavým oblekem s košilí. Vypadal jako cokoliv jiného, jen ne úředník. Hledala jsem vhodné slovo. Snad agent? Přemýšlela jsem, co přesně je, a zahleděla se mu do obličeje.

Ty oči. Bylo to v nich. Měl je dokonale bezvýrazné. Barvou jsem si nebyla jistá a v tuto chvíli to ani nebylo důležité. Jeho oči pod obočím vypadaly jako dvě díry po kulce. Ne, tohle rozhodně není úředník. Zadíval se na mě a já okamžitě cítila vzrůstající neklid. Nelíbil se mi, v jeho postoji, v jeho nevýrazu bylo jasně patrné nebezpečí.

„To jsem mohl vědět, že tu budeš zrovna ty!“ Ruben popošel ze strany na stranu, hlavu měl skloněnou a nespouštěl z muže za stolem oči.

„Jo, to je prostě zákon schválnosti, že. Můžu tě ujistit, že bych si radši sedl na řadicí páku, než musel mluvit právě s tebou!“

Mužův hlas byl pomalý, klidný a rty se mu sotva pohnuly. Z Rubenova výrazu bylo zřejmé, že pocit znechucení je vzájemný. Muž v obleku mě sjel pohledem odshora dolů. Jako by mě rozřízl laserový paprsek. Po páteři mi přejel studený prst. S tou řadicí pákou bych se vyrovnala snáz, řekla bych.

„Tak sis vybral, Chétire?“ Znovu ten líný hlas. Mluvil k Rubenovi, ale nespouštěl ze mě oči.

Nálada v místnosti se přiostřila. Ruben vypustil vzduch přes stisknuté zuby a ještě víc se napjal – pokud to bylo vůbec možné.

„Vybrala si sama, Mikaeli, jinak bychom tu nebyli.“

Tvářila jsem se naprosto odhodlaně, abych podpořila jeho slova.

Ruben u mě včera zůstal dlouho do noci, nebo spíš do časného rána. Přestože jsem příliš nespala, únavu jsem necítila. Během dlouhého monologu mi mimo jiné řekl, že stát se jedním z lycas vyžaduje schválení CEVILem. Populace proměněných byla evidována, přísně sledována a hlídána. Bylo jedno, jak moc se to vlkům nelíbí, jak moc to vadí jejich nespoutané duši. Společnost si vymínila kontrolu nad jejich počty poté, co se před nějakou dobou situace poněkud zvrhla a řady extrémně narostly. Mnohé z nově proměněných byly ženy. Ještě teď mě zpětně pobavily Rubenovy rozpaky, se kterými popisoval záležitosti spojené se sexualitou vlků.

Dokonce se i začervenal a asi nemá cenu říkat, že měl mou plnou pozornost a že bych vcelku ocenila praktickou ukázku. Vyprávěl mi, že se mnoho z nich pokoušelo o soužití se ženou a že jen některým se to podařilo. Pokud ano, tak za cenu mnoha ústupků a obětí na obou stranách. Vlk v páru s lidskou ženou či vlčice žijící s mužem museli obětovat svou přirozenost. Mnohem častější tak byly osobní tragédie a neštěstí devastující celé rodiny. Navzdory pro mě vcelku pikantnímu tématu měl Ruben během hovoru v očích smutek a já se moc chtěla zeptat, zda mluví z vlastní zkušenosti. Na přímý dotaz jsem si zatím netroufala, znali jsme se příliš krátce. Upřímně ale musím říct, že mě velmi zajímalo, zda je v jeho životě nějaká žena. Divila bych se, kdyby ne, s jeho vizáží.

Vysvětlil mi, že chtíč a náruživost vlka je někde docela jinde, v jiné sféře a pro ženy je takový vztah nebezpečný právě po sexuální stránce. Někoho roztrhat nemusíme jen zuby, řekl doslova. V břiše mi po těch slovech zatnulo.

V minulosti se objevilo hodně případů cíleného nakažení, aby vlk získal plnohodnotnou družku. Mnohdy to bylo bohužel násilné a ze strany ženy nechtěné, a proto jsme byli nyní tady. Abych oznámila svůj úmysl dobrovolně se stát vlkem podle vládou stanovených pravidel. To, že jdu takříkajíc s křížkem po funuse, muselo zůstat mým a Rubenovým tajemstvím. Důsledky mi včera podal velmi sugestivně a já tušila, že vykonavatele mám přímo před sebou.

Mikael obešel stůl, opřel se o něj a založil si ruce.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se mě.

„Viktoria Mayerová.“ Způsobně jsem pánovi z úřadu sdělila celé jméno, dlaně spojené za zády. „A ty?“

Pousmál se.

„Mikael Skold. Jak ses tu ocitla?“

„Myslíš v téhle kanceláři?“

„Myslím ve Státech. Jsi Evropanka? Nemůžu zařadit tvůj přízvuk.“

„Jsem Češka.“ A nemůžu tě zařadit celého. „A ty?“ Pokračovala jsem stejnou otázkou jako před chvílí.

„Narodil jsem se ve Švédsku.“

„Proč jsi tam nezůstal?“ A neděsíš někoho jiného někde jinde.

„Řekněme, že jsem potřeboval větší… loviště,“ řekl vcelku tvrdě a upřel své oči na Rubena. Jsou šedé, uvědomila jsem si. Slyšela jsem slabý pravidelný zvuk, ale nevěnovala mu pozornost. Tu měl muž přede mnou. Tak Švéd. Bylo by hodně hloupé cítit cosi jako spřízněnost s tímhle člověkem jen proto, že oba pocházíme ze stejného kontinentu. To mi bylo jasné po prvním pohledu, který mi věnoval.

„Nestýská se ti po severu?“ zeptala jsem se a před očima měla lodě Vikingů. Jako by z jedné z nich vypadl. Stočil ke mně tvář a usmál se. Až k očím mu ale úsměv nedorazil.

„Ne. Jsem tady spokojený. Řekni mi, Viktorie…“

„Tori.“

„Tori, dobře. Řekni mi, jak dlouho jej znáš?“ Kývl bradou k Rubenovi.

Zvuk, který jsem slyšela z pravé strany, zesílil. Prokrista, on vrčí!

Vrčení plynule přešlo do věty.

„Stýkáme se už nějaký čas.“

„Tebe jsem se neptal, Chétire.“

Zvedla jsem ruku. Poprvé jsem to přešla, podruhé už nemohu.

„Moment. Znovu jsi Rubena takhle nazval, co to znamená?“

Mikael předvedl další žraločí úsměv a propíchl Rubena pohledem.

„Znáte se nějaký čas a tys nepovažoval za nutné jí sdělit, že jsi alfa smečky v této oblasti? Že ti náleží titul Chétira, vůdce?“

Rozšířily se mi oči a překvapeně jsem se na Rubena zadívala. Střelil po mně koutkem oka, temného jako půlnoc, ale dál koukal dopředu s hlavou hrdě vztyčenou.

„To není tvá věc. Vybrala si život mezi lycas a vybrala si mě, abych ji do něj uvedl. Je svobodná, bezdětná a plnoletá. Je prvním člověkem, jehož proměnu spustím, takže není důvod, abys to nepovolil. Pokud nemáš nějaký, o kterém nevím,“ dodal a ta slova byla přímo těhotná skrytým významem. Mě ale v tuhle chvíli zajímalo něco jiného a já jej upřeně sledovala během celého proslovu. Kdy mi to hodlal říct? Kdy se chtěl pochlubit, že je vůdce? Alfa? Měla jsem pocit, že tohle je informace, o kterou se určitě podělit měl.

Bylo ale zřejmé, že se tu odehrává něco, co se mnou nijak nesouvisí. Oba muži v místnosti se vzájemně propalovali pohledem. Ruben propínal prsty a jejich konce vibrovaly, oči černé jako voda ve studni. Mikael svěsil ruce podél těla a rozepnuté sako mu na levém boku tak docela nesedělo. Měla jsem pocit, že sebemenší pohyb vyvolá prudkou reakci, a rozhodně jsem nechtěla být uprostřed. Zatím stále člověk, nemám ani zbraň, ani zuby.

„Nechtěl by mi někdo z vás vysvětlit, o co tu jde? Domnívala jsem se, že tu vyplním nějaký formulář, nebo tak něco. Otisknu palec, daruju krevní vzorek, nebo prostě předvedu, že jsem příčetná a mohu se sama za sebe rozhodovat, a tím to hasne. Nevím, co mezi sebou máte, a je mi to jedno, netýká se mě to.“

Mikael ke mně pootočil hlavu.

„To není úplně přesné, ale já nejsem ten, kdo by ti to měl vysvětlit. Ty mi ale něco vysvětli. Chceš se vzdát toho, kým jsi. Proč? Proč hodláš obětovat svůj přirozený, lidský život? Víš, že s největší pravděpodobností nebudeš schopná donosit dítě? Vysvětlil ti i tuhle stránku věci?“

Bez mrknutí se na mě díval a já mu to oplácela. Cítila jsem teplo, šířilo se mi uvnitř těla a zároveň mi kůží prostupovaly vlny energie, valící se z Rubena.

V místnosti se už téměř nedalo dýchat. Poznámka o dětech mě zasáhla víc, než jsem si byla ochotná připustit. Kruci, doufám, že sebou nesehnu znova… a tady.

Mrkla jsem a pokrčila rameny.

„Proč, sakra?“ Z Mikaelovy tváře na malý okamžik sklouzla netečná maska a on si ji bleskurychle nasadil zpátky.

Protože stejně nemám na vybranou, pomyslela jsem si.

„Je to mé rozhodnutí, a není to tvoje věc, v tomhle měl Ruben pravdu. Hele, já nevím, jak to tu má proběhnout, ale prostě to udělejme, ať můžeme pryč.“

Přivřel oči.

„Tolik spěcháš na to, aby z tebe byla zrůda?“

Ruben vedle mě zařval. Naprosto nelidský, zvířecí zvuk. Nebyla to nejvhodnější reakce na Mikaelova slova, protože to zařvání bylo zrůdné.

Ruben udělal dva rychlé kroky a ve stejném okamžiku Mikael plynulým pohybem sáhl pod sako a namířil na něj zbraň. Pohled do ústí hlavně Rubena zastavil. Věřím, že jinak by byl schopný projít i zdí. Vzduch všude kolem něj se chvěl a tetelil, na kůži mi jiskřila energie a propalovala se mi dovnitř do těla. Třásl se a šlachy na krku měl jako ocelové pruty.

„Rubene,“ hlesla jsem a vytřeštěně zírala na jeho temné, téměř černé oči, když ke mně otočil hlavu. Spodní část obličeje měl najednou větší, čelist protáhlou dopředu, mezi rty patrné ostré špičky zubů.

Jak uklidnit muže, jako je on? Jak spoutat vlka, který číhá hned pod povrchem a je připravený zaútočit? Nevěděla jsem. Zdálo se, že toho nevím hodně.

Ztěžka jsem od něj odtrhla pohled a obrátila svou pozornost k muži se zbraní.

„Co vůbec přesně děláš? Proč jsi v téhle kanceláři? Protože kancelářská myš opravdu nejsi, to je jasné.“

„Ne, jen to opravdu nejsem. Jsem ten, který hlídá. Který řeší problémy s jejich druhem,“ zasyčel Mikael a trhnul hlavou.

„Jsem ten, koho zavolají, když je zapotřebí uklidit jejich sračky. Ten, který dohlídne, aby těch sraček nebylo ještě víc. Nevíš, co děláš, do čeho se to vůbec pouštíš. O tom, co jsou tyhle stvůry opravdu zač, bych mohl napsat knihu!“

„Jo? A jak by se jmenovala? Muž, který nenávidí vlky?“ odsekla jsem. Nevím, zda za to mohly změny v mém těle, které se již rozeběhly, nebo fakt, že mě to k Rubenovi táhlo nejen kvůli kousnutí, anebo to, že mě Mikael vyděsil, ale byla jsem rozčilená a naštvaná a odhodlaná nás bránit. Nás.

Možná si myslel, že můj názor změní. Nevěděl, že má transformace je hotová věc, a prozradit jsem to nemohla. Kousala jsem se do rtu, zatímco ke mně znovu stočil oči, které nyní už nebyly bezvýrazné. Byly plné chladného vzteku.

„Kdo koho přesvědčil, že jsem zrůda,“ řekl náhle Ruben tiše.

„Ona tebe, nebo tyji?“

Snažil se ovládnout, bylo to patrné z jeho dechu, slyšela jsem tiché, hluboké nádechy, klidnil svůj tep. Založil si ruce na hrudi.

Mikael se na něj zadíval.

„Nikoho jsem přesvědčovat nemusel, rozhodla se sama. A já děkuju bohu, že to udělala, protože jinak bych tě na místě zabil!“

„Nebo já tebe!“

„Jo, ten boj bych bral. Je mi zle z představy, jak musel Deryl rotovat v hrobě, když jeho malou sestru obskakoval přerostlý čokl!“

„Překračuješ hranice, agente!“ Rubenovi už bylo rozumět jen s obtížemi a já se vší silou snažila nedívat se na jeho ústa. Mikael zjevné nebezpečí ignoroval. Zřejmě si to mohl dovolit. Myslím, že takových lidí moc není.

„Ne dost, bohužel. Doufám, že budu mít možnost to změnit. V každém případě ona nezmění to, co cítí. Stejně jako ty nemůžeš nikdy změnit, čím ses stal!“ Odsekával jednotlivá slova, zatímco se dlaní opřel o stůl. Pistoli nepustil.

Ruben znovu napjal paže podél těla.

„Drž, kurva, hubu! Mohla to aspoň zkusit. Udělal bych cokoliv, všechno!“

„Tady nikdy nešlo o to, co bys byl schopný obětovat. I kdybys byl zkrotlý jako pes u boudy, pořád bys byl… pes!“ Nevím, nakolik si dal Mikael na tom znechuceném tónu záležet, ale rozumné to nebylo. Ruben nepříčetně zařval, přeskočil stůl a náhle stál před Mikaelem tak blízko, že se hrudí opíral o hlaveň zbraně.

„Couvni, Rubene, nebo to udělám.“ Mikael ta slova procedil mezi zuby.

„Zkus to!“ Stejně syrová odpověď. A dost.

„Oukej, jasně. Rozumím. Jde o to, kdo dočůrá dál. Takhle, já si počkám venku na chodbě a zavolejte mě zpátky, až půjde o to, kvůli čemu tu jsme.“

Otočila jsem se na podpatku a mířila ke dveřím. Drobné vlásky vzadu na krku se tetelily a husí kůži jsem měla snad i na patách. Pocit, že je mám oba za zády, byl nepříjemný. Ne, to není dostatečně výrazné slovo. Bylo to děsivé, a aby toho nebylo málo, točila se mi hlava.

Vzduch za mnou se pohnul a najednou mě držel za rameno.

„Zůstaň tu. Počkám na tebe v autě.“ Ruben vyšel ze dveří a s ohledem na to, jak byl vytočený, za sebou zavřel docela tiše.

„A co bude teď, seveřane?“ otočila jsem se k Mikaelovi s otázkou.

Dlouze se na mě zadíval, pak vysunul zpod stolu druhou židli a kývl, ať se posadím. Sesunul se na svou, ze zásuvky vytáhl štos dokumentů, položil jej na stůl a podal mi pero.

Povzdechla jsem si. V minulosti jsem vyplnila tolik dokumentů, formulářů a dotazníků, souvisejících s novým životem v nové zemi, že bych jimi vytapetovala svůj byt. Pár dalších prostě přežiju.

Prohlédla jsem si první dokument, vyvrátila oči a začala psát. Mikael mě sledoval pohledem stejně nehybným, jaký má kočka zírající na myší díru.

Bylo to otravné, dlouhé dopoledne.

Konečně jsem mu podala poslední papír a protáhla se.

Mikael vše prohlédl, na několika místech dokumenty orazítkoval a vše zastrčil do papírové složky opatřené popsaným štítkem. Pak se zvedl a vsunul ji do registratury u zdi.

Pomalu obešel stůl a postavil se nade mě.

„Až projdeš proměnou, zavolej mi. Budu potřebovat vzorek tvé krve, jak jsi předtím sama zmínila.“

Koukal na mě dolů a to se mi nelíbilo. Postavila jsem se a náhlá slabost mi podlomila kolena. Přidržela jsem se stolu a zároveň mě Mikael chytil za předloktí. Bylo to automatické gesto a on mě okamžitě pustil, jako by sáhl na rozpálenou plotnu. Jako bych byla jedovatá. Začínal se ve mně zvedat vztek. Řekla bych, že tenhle pocit sílil ze všech nejvíc.

„Jsi nervózní?“ Jeho šedé oči jsem teď měla přímo před sebou.

Měl v nich drobné tmavé tečky.

„Ne.“ Zvedla jsem k němu pohled a pozorovala ho. „Jen jsem dlouho seděla, to se mi občas stává.“ Hlavně v posledních několika hodinách.

Pátravě si mě prohlížel, pak sáhl do kapsy a podal mi malou kartičku. Na bílém lesklém povrchu bylo vyražené telefonní číslo. Nic víc, jen několik číslic.

„Buď opatrná, Tori z Česka. Kdybys měla potíže, zavolej mi včas. Nedávej mi důvod k tomu, abych tě musel navštívit. Nelíbilo by se ti to.“

„Nelíbí se mi, když mi vyhrožuješ, Mikaeli ze severu. Na výhrůžky nereaguju dobře už teď. V budoucnu to bude, tuším, ještě horší.“

Ušklíbl se a kývnul hlavou. „S tím souhlasím. V budoucnu to opravdu bude jen horší.“

Věděla jsem, jak to myslí, a souhlasit nemohla. Bylo ale zbytečné cokoliv říkat. Každý z nás byl na jiném břehu řeky.

Odešla jsem a už neslyšela, jak zvedl telefon a vytočil číslo.

6.

Z kanceláří CEVILu mě Ruben zavezl domů, sbalila jsem si věci a zavolala Beth, majitelce květinářství, kde jsem pracovala. Požádala jsem o několik dní dovolené a dostala je. V tuto chvíli jsem ještě netušila, že si s Beth budeme po mé proměně mnohem bližší, protože budu jako ona. Vždy jsem se v její přítomnosti cítila klidná a spokojená, tak dobře se mi pro ni pracovalo. Netušila jsem, že je součástí tohoto tajemného světa, že ta hřejivá energie, která se kolem ní vždy vznášela, je vlčí. Skrývala svou podstatu a byla velmi přesvědčivá. Byla vlk samotář bez vazeb na smečku v oblasti, a i když o ní ostatní věděli, nevadila jim. Respektovali ji. Kéž by mi řekla hned na začátku, co je zač. Mnohem později mi přiznala, že se bála mé reakce, že bych ji měla za stvůru, monstrum. K takovému předpokladu ji vedlo několik zlých zkušeností. Takových, díky kterým věděla líp než kdokoliv jiný, že

největší stvůry jsou lidé.

Když jsem byla sbalená a připravená, odvezl mě Ruben do svého domu.

Bylo to zvláštní. Ze dne na den jsem bydlela s mužem, o kterém jsem měla jen kusé informace. Ty základní. Víc nic. Bylo to praštěné a bláznivé a neskutečné, čímž by se dal můj životní zlom krásně definovat. Každý vztah se nějakou dobu buduje a tvoří, staví se cihlu po cihle. Společné bydlení je pak jakýmsi vrcholem, dovršením či potvrzením toho, že dva lidé spolu chtějí být. My byli v podstatě rovnou vhozeni na konec. Jeden den jsem o něm neměla ani tušení, druhý den jsem s ním seděla u jednoho stolu, pod jednou střechou. Jeho střechou.

Hodinu za hodinou, den za dnem běžel čas a já se blížila první proměně. Ruben měl pravdu, bylo to rychlé. Řekl, že první

transformace je jako první hlt whisky. Silná, ostrá a výrazná. S každou další je to lepší. Vlk ve mně sílil. Cítila jsem jej hluboko v sobě, kousek nad pánví. Kousnutí na ruce se zcela zahojilo, v mém těle ale probíhaly změny, jak má šelma rostla a mohutněla. Vnímala jsem její nedočkavost, její urputnost a její chtíč. Nemůžu říct, že by to bylo vždycky příjemné. Střídaly se u mě záchvaty vzteku a hysterického veselí. Vynásobte si premenstruační syndrom stokrát a jste doma. V těch chvílích jsem byla vděčná, že Ruben ví, co má dělat, a že mě k sobě vzal. Ať už je to jakkoliv na hlavu. Být na to sama, nevím, co bych si počala. Aspoň jsem věděla, co se se mnou děje a proč.

Ruben mi vyprávěl o minulých dobách, o pokousaných, kteří v domnění, že jsou nemocní, skončili v péči lékařů. Do první proměny. Po několika podobných zkušenostech byl každý hospitalizovaný s příznaky podobnými chřipce preventivně testován na l.a. Pokud byl pozitivní, byl umístěn do karantény a sledován, zda se jedná opravdu jen o chřipku, anebo o probíhající transformaci. V takovém případě nastupoval na scénu CEVIL a jeho agenti. Zároveň byl povolán vůdce smečky dané oblasti a nově zrozený lycas se zaevidoval a zařadil. Pak se rozjelo pátrání po tom, kdo jeho proměnu spustil a nechal ho svému osudu. Ne vždy proběhlo vše tak, jak má. Čas od času se objevil nově zrozený a opuštěný vlk, který si sám se sebou v nové kůži nevěděl rady. Muži jako Mikael Skold si jeho lovem a lovem lycas, který ho měl takříkajíc na svědomí, vydělávali na chleba. I když právě u Mikaela jsem si byla jistá, že by některé věci dělal rád i zadarmo. Měl to v očích. Násilí, krev, nenávist a smrt. Jistě nebyl z agentury jediný, věřím, že pro mnohé byla jen zástěrkou pro lov kořisti s velkým K. Mnozí z řad agentů byli vysloužili vojáci, policisté, lovci odměn a dobrodruzi.

Potíže násilně změněných velkou měrou eliminovala evidence, plánované transformace a dohled smečky. Přesto se to čas od času vymklo z rukou. Nebo spíš z tlap. Lidé jsou nevyzpytatelní, natož pak lidé, jejichž podstatou je z poloviny šelma.

Změny v mém těle přicházely ve vlnách. V krátkých mezidobích, kdy byl relativní klid, jsme si povídali a poznávali jeden druhého. Obzvlášť v prvních dnech, kdy mi bylo často slabo a cítila jsem se

unavená. Byl pořád po ruce a držel mě, když jsem na něj ječela, a vědoucně se usmíval, když jsem se smála jako blázen. Nakoupil a já většinu jídla v záchvatu nepříčetného vzteku rozházela po místnosti. Přesně jsem si uvědomovala, co dělám, ale nedokázala to zastavit, a co hůř, líbilo se mi to. Připadala jsem si jako Saturnin s mísou koblih. Bylo báječné pro tu chvíli hodit vše za hlavu a rozbít, co mi přišlo pod ruku. Člověk se styděl a rodící se vlk ve mně bouřil a chtěl víc. Víc řvát, víc se rvát. V takových chvílích se mi Ruben prostě tvrdě zakousl do šíje. Zvířecí projev naprosté dominance, a já okamžitě schlípla a neměla daleko k podřízenému kňučení. Chvíli vzteku a horka z rozpáleného těla nahradil zimniční třas. A za chvíli jsem byla znovu zpocená. A jako by toho nebylo málo, přitahoval mě.

Netušila jsem ale, zda to tak cítím díky jeho kousnutí, anebo je to opravdu obyčejná, lidská přitažlivost. Občas se na mě zahleděl se zvláštním, měkkým výrazem a já uvažovala o tom, co se mu odehrává v hlavě. Lituje mě? Lituje, že kousnuli když nechtěně – zrovna mě? Nebo to bere, jak to je – kousnul jsem ji, proměnil jsem ji, tak si ji tedy nechám? Nevěděla jsem.

Jeho blízkost a jeho naprostá absence studu mi zamlžovaly jakoukoliv snahu o jasné uvažování. Stačilo, aby vyšel ze sprchy s ručníkem nedbale uvázaným pod pasem, a já byla ztracená. Fascinovaně jsem sledovala cestičku z tmavých chloupků, táhnoucí se od pupíku pod ručník, a on, naprosto si vědomý mého pohledu, nijak nespěchal, aby se oblékl.

V takové chvíli by mohl jen kývnout prstem a já bych souhlasila

„ano, použij mě“. Feministky mi můžou. Pak jsem vyšla z koupelny já a on pozornýma vlčíma očima sledoval, jak přecházím po pokoji s mokrými vlasy a v příliš krátkém tričku. Jak postupoval čas a blížila se moje proměna, sexuální napětí se mezi námi zvyšovalo a rostlo. Byli jsme dva dospělí lidé, žijící spolu pod jednou střechou, a jako by to nestačilo, pod kotlem mohutně přitápěl alfa vlk v něm a rodící se vlčice ve mně. Přestože vzájemné pohledy byly naprosto jednoznačné, k ničemu mezi námi nedošlo. Zdálo se mi, že čeká.

Asi týden po našem seznámení, v podvečer, kdy se moje šelma na pár hodin uklidnila, jsem Rubena donutila, aby mě vzal ven. Už jsem nedokázala vydržet v sevření stěn jeho domu. Dusila jsem se, tahala za tričko, škrábala si kůži a s hlavou vraženou mezi ramena chodila kolem dveří. Sem a tam a zpátky a znovu. Ruben to vydržel jen pár hodin a pak vztekle zařval, celou mě důkladně očichal, což bylo pikantní, a pak poslal obléct.

Bylo mi jedno, jestli se půjdeme podívat na místní čističku odpadních vod, nebo sledovat krysí tanečky na skládce. Šla bych kamkoliv, aspoň na chvíli. Když zastavil před jazzovým klubem, ani jsem necekla. Jazz mi moc neříká, chybí mi v tom melodie a text, ale v tuhle chvíli bych snesla i dvouhodinové představení Na Vlachovce. Jazzový klub Srdce Havany se zlatě blikajícím nápisem nad vchodovými dveřmi se jevil jako naprosto dokonalé místo. S rozzářenýma očima jsem si prohlédla ta dvě výrazná vysoká písmena, osvětlující okolní prostor. Můj vlk se zdál být taky spokojený, cítila jsem, jak ve mně dřímá, nasycený a líný. Aby ne, když do mě Ruben před odjezdem nacpal skoro celé kuře. Před klubem stál hlouček lidí, kteří se pomalu posouvali ke vchodovým dveřím. My k nim rovnou nakráčeli a vysoký muž, který dovnitř pouštěl návštěvníky jednoho po druhém, uvolnil cestu, jakmile Rubena zahlédl. Lehce kývnul hlavou a rychle mě sjel očima. Choval se pozorně a mě napadlo, že je tu Ruben zřejmě něco jako čestný host. Jazzových cédéček měl doma dost a dost. Dalo mi práci najít mezi nimi aspoň jedno s rockem. Ze zvuku trubky jsem měla pupínky, ale v tuhle chvíli jsem se na ni těšila, i kdyby mi měla

troubit rovnou do ucha.

Vešli jsme do prostoru s velkým dlouhým barovým pultem přímo před námi. Vpravo místnost pokračovala do další, snížené několika schůdky. Tmavé prostředí bylo osvětlené jen malými lampičkami na stolcích. Sešli jsme dolů a já si překvapeně prohlédla nasvícené pódium s pětičlennou kapelou převážně černošských muzikantů ve třpytivých oblecích. Ruben mě usadil u zadního stolku.

„Počkej tady, něco si zařídím. Hned se vrátím,“ šeptl mi do ucha.

Dívala jsem se, jak odchází. Minul jednu z číšnic, široce se na něj usmívala a on jí to oplatil. Chin. Hodně dobrý zákazník, zdá se.

Stejně pak pozdravil i tu další a zmizel ve dveřích vpravo od pódia. Fascinovaně jsem jezdila očima po prostoru, prohlížela si výzdobu, staré hudební nástroje a desky. A fotky na stěnách. Ruben byl na mnohých z nich. V tu chvíli mi došlo, že jeho sebejistota nepramení z toho, že by tu byl váženým hostem. Ten klub mu patřil.

Kouř z cigaret a doutníků mě dráždil a já si říkala, jak těžké to pro Rubena s jeho vlčím nosem musí být. Zřejmě to byla daň za tohle místo. Klub byl krásný, tím poutavým kouzlem New Orleans a jeho Francouzské čtvrti, plné barů, muzikantů a všudypřítomného rytmu. Rozhlédla jsem se kolem sebe a potkala se očima se skupinkou tří mužů u stolu nedaleko. Sledovali mě a zřejmě si můj natěšený výraz vyložili jako pozvání. Během chvilky u mne stála číšnice s různobarevným koktejlem. Výmluvné mávání těch tří ukazovalo zcela přesně, komu za tenhle chuťové buňky vraždící nápoj vděčím. Nechtěla jsem být nezdvořilá a neurčitě nadzvedla jejich směrem vysokou skleničku ozdobenou deštníčkem. Pít to nebudu, nejsem sebevrah. Přijetí drinku se ale neukázalo jako dobrý nápad. Než jsem se nadála, stáli u mého stolu.

„Dobrý večer, slečno, můžeme si přisednout?“ Vysoký muž v košili a se zlatými hodinkami na mě shlížel a oči měl přivřené. Jeho parťák stál kousek za ním a sledoval okolí, třetí muž si bez rozpaků otočil židli k sobě a obkročmo se na ni posadil. Opřel si chlupatá předloktí o opěradlo a výmluvně na mě zíral. Ignorovala jsem ho a zvedla hlavu ke zlatým hodinkám.

„Promiňte, ale já tu nejsem sama,“ řekla jsem stále vcelku klidně.

Očima jsem střelila po dveřích, za kterými zmizel Ruben.

„Já tu ale nikoho nevidím.“ Přidřepl si a prohlížel si mě. Byl nepříjemně blízko. Nebyl ošklivý, ale byl prostě moc blízko. V žaludku mi začalo mravenčit. Můj zatím ještě nenarozený vlk zvedl hlavu z tlap a zavětřil. Instinkty a smysly se změní ihned po kousnutí, transformace pak dokončí úplnost nové šelmy. Všechny mé kontrolky blikaly, celá situace mi byla nepříjemná a rostoucí zvíře ve mně mi dávalo za pravdu.

„Přítel se hned vrátí, jen si odskočil.“ Poodtáhla jsem se a tvářila se důrazně.

Když promluvil druhý muž, sedící na židli naproti mně, cukla jsem hlavou.

„Proč sis teda vzala ten drink? Já bych řek, že to bylo jasný pozvání, kočičko.“

Promnul si dlaně, nadzvedl se a posunul se i se židlí blíž ke mně. Měla jsem je nyní z obou stran a můj vlk se postavil. Ztuhla jsem a střílela očima z jednoho na druhého. Třetí muž nám téměř nevěnoval pozornost, stále sledoval klub. Nevšímali si nás ani ostatní návštěvníci, rozmístění kolem stolků. Koneckonců se tu neodehrávalo nic zvláštního, obvyklá barová scénka.

Cítila jsem divné vibrace, které z obou mužů sálaly. Nebyl to jen obyčejný zájem o ženu v baru, nebylo to přátelské. Vnímala jsem nebezpečí, moje nové, vybroušené smysly mě naplno varovaly a můj vlk nahrbil hřbet a propnul tlapy.

Muž „zlaté hodinky“ mi naprosto samozřejmě položil ruku na stehno.

Být v tu chvíli jen člověk a nic jiného, zřejmě bych ho po ruce plácla a požádala, aby okamžitě odešel. Já už ale člověkem tak docela nebyla. Jakmile se mě dotknul, vyskočila jsem tak prudce, až se moje židle převrátila, a nebývalou silou jsem ho odstrčila. Překulil se, hlavou dopadl na klín ženy u vedlejšího stolu a pak na zem. Vnímala jsem koutkem oka, jak se druhý muž zvedá a jde směrem ke mně, registrovala jsem překvapené tváře všude kolem sebe, rachot posouvaných židlí a cinkot převrácených sklenic a vzrušené hlasy.

Vlk ve mně byl náhle obrovský, už jsem jej necítila jen v břiše, najednou byl prostě všude – jeho tlapy se protahovaly mými pažemi, klouzaly po kostech mých končetin, nutilo mě to roztáhnout a napnout prsty, které byly najednou příliš dlouhé a už nekončily upravenými nehty. Pokrčila jsem kolena a zároveň se mi paty zvedly z podlahy. Má chodidla kopírovala vlčí tlapy, které jsem cítila pod kůží. Dalším výrazným vjemem bylo náhle zostřené vidění a zároveň se mi vyčistila mysl. Myšlenky byly jednoduché, ale neskutečně ostré a výrazné.

Vrhla jsem se na ležícího muže, nakrčila jsem se nad ním a z mých úst poprvé v životě uniklo táhlé hluboké zavrčení. S dlaní opřenou o jeho hruď jsem se zadívala na druhého muže, který si

zřejmě rozmyslel jít ke mně blíž a teď na mě zíral s otevřenou pusou. Protáhla jsem krk jeho směrem a znovu mi hruď rozvibrovalo silné vrčení. Lidé všude kolem okamžitě zareagovali, v panice vyskakovali ze svých míst a hnali se k východu.

Ruben prošel dveřmi, okamžitě vyhodnotil situaci a rozeběhl se ke mně. Dřepěla jsem nad ležícím mužem, který se výrazně potil, a jeho pach byl pro mě jako droga. Jeho strach, jeho pot a mělký dech – byl můj, byl… kořist. Zamrkala jsem, má lidská stránka se na krátkou chvíli ozvala a já se trhavě rozhlédla kolem sebe.

Místnost se téměř vyprázdnila, skupina na pódiu stála strnule, žádný zvuk, žádná hudba, jen lidské hlasy, křik a báječný odér strachu všude kolem. Třetí ze skupiny mužů couval směrem ke schodům z místnosti a u ucha měl telefon. Vzrušeně do něj drmolil.

Ruben mě popadl za ramena a zvedl jako batole. Levou rukou mi tisknul krk a pravou natáhl směrem k muži s mobilem.

„Mám ji pod kontrolou, prosím, je to v pořádku. Omlouvám se, položte to, prosím!“

Celé tělo mi vibrovalo obrovským přívalem energie a adrenalinu a nové, zatím nepoznané síly. Měla jsem pocit, že má kůže bobtná, napínaly se mi šlachy a protahovaly kosti, cítila jsem tah v kloubech. Táhlo mě to dolů, k zemi, na všechny čtyři. Pokusila jsem se Rubenovi vysmeknout, se silným vrčením jsem se zmítala a zatínala mu prsty s ostrými konci do předloktí.

Muž s mobilem o několik kroků couvnul, rychle promluvil do telefonu a pak vyběhl po schodech z vyprázdněné místnosti.

Ruben zařval. „Jamesi!“

Po schodech seběhl vysoký chlap, který předtím hlídal dveře do baru a vpouštěl návštěvníky. Okamžitě jej zasáhla energie, valící se z nás obou, a oči mu výrazně zežloutly. Vida, kamarád.

„Potřebuju tvoje auto!“

Rubenovy prsty mi stále svíraly krk, zatímco mě druhou rukou popadl kolem pasu. Jeho paže byla jako ocelová obruč. Můj vlk se snažil ze všech sil, rval se a řval a já věděla, že přišla chvíle, kdy se pro svět narodí. Bolest v mém těle sílila a zároveň s ní nastupovala i panika. Celé tělo mi zvlhlo potem, což by bylo prima v jiné situaci. Teď to byla jen další indicie dokazující, že se rozeběhla moje první

transformace. V Rubenově sevření jsem se třásla jako v zimnici a najednou silně cítila obrovskou autoritu jeho vlka. Tyčil se nad mým, držel jej mezi široce rozkročenými tlapami a síla alfy tlačila mého vlka k zemi. Byl ale nový, dychtivý a neukázněný, a tak bojoval ze všech sil a já s ním.

James vylovil z kapsy klíče a hodil je Rubenovi, který na chvíli povolil sevření a zachytil je v letu.

„Svolej smečku!“

James kývnul a na chvíli se žlutýma očima zahleděl do mých.

„Jamesi, dělej, kurva!“ Ruben mě znovu sevřel, nadzvedl a táhl ke dveřím, kterými před chvílí vešel. Přestože jsem mu to ztěžovala řevem a zmítáním, protáhl mě do tmavé chodby a nesl dál k zadnímu východu z klubu. Vykoukl za námi někdo z personálu a Ruben štěkl přes rameno.

„Ukliďte to a každému, kdo zůstal, doneste láhev toho, co pije. Vyřiď Marcelovi, ať hraje dál, dostane dvakrát tolik.“ Mluvil přes stisknuté zuby a táhnul mě chodbou, kolem vyděšených očí dvou servírek, které vyšly ze skladu. Doslova se přilepily na zeď, když jsme je míjeli.

„Rrubenne,“ snažila jsem se promluvit, ale ústa mě neposlouchala. Tlak v dásních byl neuvěřitelný, jako by se mi zuby pokoušely vylétnout z pusy a zároveň je držely sílící kořeny.

„Nemluv,“ zavrčel mi do ucha a vlekl mě k dodávce s logem baru na zadních dveřích.

„Nnechci, já… nechci… cizí! Jen ty… prosím… jen…“ Nedokázala jsem to vyslovit, jako by mi někdo vykloubil spodní čelist. Náhle silnou a protáhlou. Věděla jsem, co chci říct, i když se mi myšlení kalilo stále víc. Nechtěla jsem, aby mě takhle viděli i jiní, chtěla jsem u první proměny jen Rubena.

„Smečka ti pomůže, věř mi. Já nevím, nakolik bude stačit jen moje síla, abychom tvého vlka vytáhli ven co nejdřív, abychom zkrátili tu bolest. Pak společně poběžíme. Poznáš své bratry a své sestry.“

Mluvil úsečně a rychle. Otevřel zadní dveře dodávky a já využila jeho chvilkové nepozornosti a otočila se k němu. Ztuhl a hleděl mi do očí.

„Nezlob se,“ vymáčkla jsem ze své už nelidské pusy a on zamrkal.

„Zlobit se můžu akorát na svůj špatný odhad. Ohrozil jsem lidi v baru i tebe.“

Dívala jsem se na něj a vnímala každý kousek jeho obličeje, každou mimickou vrásku, každý pór a chloupek. Hleděl na mě očima svého vlka, byly žluté, tak žluté… Natáhla jsem se a nosem se dotkla dolíku na jeho krku. Pach alfy mi podlomil kolena a Ruben mě přidržel.

„Rubene… Ru…“

Tělo mi znovu zkroutila křeč, jak se moje šelma drala na povrch. Prudce mě otočil a vstrčil do dodávky. Zabouchl dveře a já okamžitě vyskočila a přitiskla obličej a dlaně ke sklu v oknech zadních dveří. Obešel auto, a jakmile se posadil za volant, vrhla jsem se dopředu a doslova se zavěsila na mříž, která oddělovala nákladový prostor od řidiče a spolujezdce.

Zírala jsem na něj, vyděšená, plná bolesti a energie, strachu a vzrušení, a vzduch tou směsí doslova jiskřil. Jeho žluté oči se zapíchly do mých ve zpětném zrcátku. Chvíli jsme se na sebe dívali, pak odvrátil zrak a rozjel se. Vytřeštěně jsem hleděla na své vlastní oči, oranžové jako zapadající slunce.

7

Vzpomínky na mou první proměnu jsou rozostřené. Vím, že to bylo bolestivé a rychlé, ale prožila jsem to jako v mlze.

Pamatuji si maně malé parkoviště, stromy, les a Rubena, který mě chvílemi nesl. V hlavě mi uvízla vzpomínka na široký, otevřený prostor, na velký kamenný kvádr s vytesaným nápisem, na který mě položili, na tváře cizích lidí všude kolem. Na upřené pohledy vlčích očí. Zaujaté, zvědavé, soucitné i nepřátelské. Hlavně u žen.

Ležela jsem na zádech na studeném kameni, křičela, zatímco se moje tělo rvalo zevnitř na kusy. Natáhla jsem ruce a do obou vklouzly cizí dlaně. Zaklonila jsem hlavu a potkala se s očima mladého černovlasého chlapce. Ještě jsem netušila, jak důležitý pro mě v budoucnu bude. Teď stačilo, že mě držel.

Členové mé nové smečky stáli v úzkém kruhu kolem kamenné stolice, na které jsem ležela. Obrovská vlna jejich společné energie na mě padla jako tlustá deka. Někteří začali metamorfovat spolu se mnou a postupně se přidávali další a další.

Ruben stál těsně u kamene, sledoval mě a všechnu energii svého vlka a své smečky směřoval do středu mého těla. Jako bych zevnitř explodovala. Po kůži se mi rozlila tekutina, voda a krev, slyšela jsem zvuky lesa, vytí smečky a praskot svých kostí. Vymrštila jsem se, převrátila na všechny čtyři a byla jsem to já a nebyla současně. Stála jsem na roztřesených tlapách, hlavu skloněnou, čenich téměř u kamene. Zvedla jsem oči a s poslední lidskou myšlenkou, naprosto nepatřičnou v tuhle chvíli, jsem se otočila a zadívala na Rubena. Jsem takhle hezká? prolétlo mi hlavou, než se mé lidské vědomí začalo vytrácet a vlčí smysly převzaly vládu.

Pak bylo jenom maso, krev, hon a smečka. Moje smečka.

Kráčeli jsme lesem a já se nemohla nabažit jeho vůní. Cítila jsem se tak svobodná, tak naplněná a tak… šťastná. Má nová rodina byla všude kolem mě, společně jsme se vraceli z běhu, z mého prvního lovu. Ruben mi byl nablízku, na délku dvou paží. Uvědomovala jsem si, jak mě ostatní ženy smečky sledují. Byla jsem první vlk zrozený Rubenovým kousnutím a cítila jsem jejich zvědavost a neklid. Co chvíli jsem se na Rubena podívala a setkala se s jeho očima. Pohled, který vždycky rychle odvrátil, měl jednoznačný. Tenhle výraz by si nespletla ani klášterní novicka a do té jsem měla opravdu daleko.

Těšila jsem se domů.

Náhle se zastavil a nasál vzduch. Pak prudce vydechl a zavrčel. Poslední metry, dělící nás od parkoviště, prošel velmi rychle a já měla co dělat, abych mu stačila. Ostatní vlci se rozptýlili a s ostražitými pohledy se plížili ke svým autům a motorkám. Ruben se zastavil a dva členové smečky, jeho zástupci, jeho tělesná stráž, se postavili o krok za něj, každý z jedné strany. Zatím jsem nevěděla, který je který. Zůstala jsem stát kousek stranou a přejela pohledem vyprazdňující se parkoviště.

O auto na kraji se opíral Mikael, krátkou koženou bundu rozepnutou, palce zaháknuté za opasek. Upřeně nás sledoval a my jeho.

Ruben si znovu odfrknul a vydal se k němu. Ti dva se opravdu neměli rádi, bylo to tak zřejmé, tak očividné. Bylo v tom víc než prostá nechuť člověka, který lykantropa považuje za zvrácenost. Bylo to osobní a já si umínila, že to z Rubena dostanu. Jakkoliv byl sdílný ve věcech smečky, v osobních věcech si dával docela pozor na to, co a jak říká.

Teď se postavil před Mikaela a založil ruce na hrudi.

„Co tu děláš, agente? Vše je v pořádku, tvá přítomnost zde je nežádoucí!“

Mikael se pousmál a potřásl hlavou. Odlepil se od auta a udělal pár kroků stranou, aniž by z Rubena spustil oči.

„Máš zvláštní smysl pro humor, Chétire. Já bych rozhodně neřekl, že je to v pořádku. Naše agentura zaznamenala několik hysterických telefonátů z tvého klubu.“

Zatímco mluvil, pomalu přecházel sem a tam, ruce stále zaklesnuté. Navzdory uvolněné póze byl ve střehu a my také. Čtyři páry pozorných očí ho sledovaly. Nikdy dřív bych nevěřila, že je možné „cítit“ barvu, ale cítila jsem ji, cítila jsem, že mé oči znovu oranžoví. Budu se to muset naučit kontrolovat. Nemůžu mít oči jako dva pomeranče, kdykoliv mě něco znervózní nebo rozruší.

Ruben mlčel a Mikael se zastavil přímo před ním.

„Jak tě mohlo napadnout vzít ji ven, když se blíží k první proměně? Když je nestabilní? Kdo jiný má, kurvafix, ctít pravidla, když ne ty?“

Rubenovy čelisti opět pracovaly, jako když Marfuša louská ořechy. Navzdory situaci mě ten příměr pobavil a já se uculila. Mikael na mě okamžitě obrátil pozornost.

„Přičítám to tvé neznalosti, jinak si neumím představit, co je na tomhle zábavného. Mohla jsi někoho ošklivě zranit, a co hůř, nakazit!“

Přestala jsem se usmívat a obličej se mi vyhladil. Měl pravdu a já si toho byla vědomá. Ruben taky.

„Dobře, agente. Už se stalo, ale je to za námi, prošla první proměnou a já už na ni dohlédnu.“

„Ano? Jako tuhle, ne? Vážně myslíš, že to jen tak smetu ze stolu? Ti lidé, co k nám volali, očekávají řešení! Neočekávají, že kolem nich bude lítat neovládající se monstrum, když se zrovna rozhodli zajít poslouchat to vrzání.“

Zdálo se, že Mikaelův názor na jazz se od mého nelišil. To bylo ale zřejmě to jediné, co nás spojovalo. Tak monstrum. A zrovna jsem se cítila tak dobře.

Ruben skřípal zuby, ale na naši obranu toho moc říct nemohl. Zbytek smečky byl už pryč, objeli naši skupinku jako přejetou kočku a zmizeli na příjezdové cestě. Byli jsme tu jen my dva, jeho osobní stráž a Mikael. Možná proto dokázal Ruben připustit, že jsme to podělali.

„Přestaň se po mně vozit, agente. Uznávám, byla to chyba.“ Vyslovit to ho stálo značné sebezapření, ale musím říct, že mně osobně imponuje chlap, který přizná chybu. Tím spíš, když je to vůdce. Mikael to ale neocenil. Rozhodil rukama a vztekle zařval.

„Chyba je celá vaše zasraná existence!“

Rubenovo ovládání mělo své mantinely. Skočil vpřed, a přestože měl Mikael rychlé reakce, na takhle prudký výpad zareagovat nestihl. Skončil přišpendlený na kapotě svého vozu, Rubenovy velké dlaně měl opřené o hruď a jeho široce rozevřená ústa kousek nad klíční kostí. Tak tohle nám ještě scházelo.

Aniž bych o tom přemýšlela, pověsila jsem se Rubenovi na paži a snažila se jej odtrhnout. Pod jeho prsty, zabořenými do Mikaelovy košile, byly patrné drobné skvrnky krve. Pouhé škrábnutí není nebezpečné z hlediska nakažení, k tomu je opravdu zapotřebí použít zuby a sliny. Nebezpečná byla krev sama o sobě, obzvlášť krev nepřítele. I takhle malé množství. Lákala a vábila a zamlžovala rozum.

Ruben se neovládal, hrozivě řval, rozevřel čelisti, už protáhlé a plné dlouhých, ostrých zubů, a sklonil hlavu níž. V posledním okamžiku, než se jeho zuby dotkly Mikaelova krku, jsem do prostoru mezi nimi vrazila svou ruku. Rubenovy zuby se zabořily do mého předloktí a síla stisku byla vražedná. Zakřičela jsem bolestí, Mikaelovy vytřeštěné oči zíraly do mých a pak svezl pohled na otevřenou vlčí tlamu jen pár centimetrů od svého krku.

Rubenovy čelisti mi drtily svaly a zuby se blížily ke kosti. Znovu jsem zakřičela a druhou rukou ho popadla za vlasy. Ruka se mi zabarvila krví a její chuť Rubena zastavila. Ztuhnul, zamrkal, oči se mu projasnily a on ke mně stočil pohled. Uvědomil si, koho kousnul, a okamžitě uvolnil sevření zubů. Narovnal se a couvl o krok zpět. A ještě o jeden.

Přitiskla jsem si krvácející předloktí k hrudi a napjatě ho pozorovala.

Mikael se bleskurychle vzpamatoval, využil krátkodobé Rubenovy nepozornosti a namířil na něj zbraň. Věděla jsem, že vystřelí, bylo to patrné v jeho postoji, v jeho nenávistném výrazu a v jeho vzteku, který mu doslova pulzoval v obličeji. Skočila jsem vpřed v okamžiku, kdy stiskl spoušť. Díkybohu za vlčí rychlost.

V poslední setině sekundy jsem vrazila do jeho natažené paže se zbraní, zahřměl výstřel a kulka nám prolétla nad hlavami. Mikael okamžitě znovu namířil a já se postavila před Rubena se široce

roztaženýma rukama. Moje krev stékala na zem a srdce mi zběsile tlouklo. Rubenova osobní stráž, jeho Druhý a Třetí, se bleskurychle postavili vedle nás, každý z jedné strany. Malým parkovištěm se rozléhalo sílící vrčení tří vlků. Ten čtvrtý krvácel a byl vyděšený. Hleděla jsem do ústí Mikaelovy zbraně a modlila se.

„Uhni! Uhni, nebo vás zabiju oba!“ Mikael měl rty stažené do úzké linky a vrásky kolem očí napjaté. Nebyla to planá výhrůžka, bylo zřejmé, že jeho a Rubenova vzájemná nenávist právě explodovala a že to může skončit smrtí.

Ruben za mými zády vrčel a vibroval energií.

Začala jsem bez přemýšlení drmolit. „Ne, Mikaeli, prosím… nedělej to! Prosím. Moc se omlouvám, je to moje vina, neměla jsem chtít ven, neměla jsem… já… nevěděla jsem. Prosím, skloň zbraň, tohle přece nechceš! Dej mi třeba pokutu, já teda nemám moc peněz a nevím, kolik stojí takovýhle přestupek, ale klidně mi napař, co chceš. Nebo nucené práce, budu chodit třeba uklízet. Máte v kanceláři uklízečku? Já to vemu, jestli je zapotřebí… co? Prosím, nestřílej!“

Proud mého žvanění Mikaela zmátl a on se na mě nevěřícně zadíval.

„Zbláznila ses? Co to plácáš?“ Hystericky jsem se zasmála.

„Já sama nevím. Prosím, dej pryč tu zbraň, můžeme to vyřešit, prosím!“

Vlk za mými zády temně vrčel. Couvla jsem a přitiskla se mu k břichu. Položila jsem mu ruku na zápěstí a stiskla. Mikael se zadíval nad mou hlavu.

„Pokusil ses mě kousnout! Nemohl jsi mi dát lepší důvod k tomu, abych tě zabil“

„Řekl sis o to.“

Ruben za mnou zachraplal. Pořád byl napjatý, cítila jsem jeho šlachy pod prsty, cítila jsem, jak v něm zběsile proudí krev a síla alfy.

Mikael na nás nepřestával mířit a já sledovala každý jeho pohyb, každé mrknutí. Nejsem si jistá, jestli bych ho dokázala zastavit podruhé. Aniž by přerušil s Rubenem oční kontakt, pokrčil ruku se

zbraní, její hlaveň teď mířila vzhůru. Zajistil ji a zasunul do podpažního pouzdra. Začala jsem rychle dýchat, roztřásly se mi svaly a měkla mi kolena. Teplo z Rubenova těla mě pálilo do zad. Byl stále ve střehu, stále plný energie lovce.

„Odteď si dobře hlídej záda, Chétire. Budeš mě mít za nimi, budu hlídat každé tvoje… štěknutí. Vím, že dřív nebo později budu mít důvod a příležitost, abych dokončil, co jsem dnes začal.“

Oba Rubenovi bodyguardi na ta slova zavrčeli, přikrčili se a ukročili do stran. Ruben zvedl ruku a oba ihned ztuhli na místě.

„Budu čekat, agente. A budu připravený.“ Ruben měl zpět svůj hluboký a hlavně lidský hlas.

Mikael krátce kývnul hlavou, a aniž by nás spustil z očí, obešel auto. Posadil se za volant a naposledy se na nás podíval. Přejel pohledem jednoho každého a zastavil se u mě. Chvíli jsme si zírali do očí. Jeho výraz jsem v tu chvíli nebyla schopná definovat. Pak otočil hlavu, nastartoval a odjel.

„Tohle prostě nesmíš! Rozumíš mi? Nikdy nesmíš zpochybnit mé rozhodnutí, nikdy! Jen Brooks, můj Druhý, má tuhle pravomoc, ale ty ne! Bez ohledu na krevní pouto mezi námi, musíš ctít pravidla.“

„Ale já je ctím, teda… budu. V tu chvíli jsem reagovala impulzivně. Čemu by prospělo, kdybys Mikaela kousnul? Následky si přece dokážeš představit líp než já, nováček.“

„Tori, bez ohledu na to, v jaké situaci jsme byli, tohle nesmíš. Být u toho celá smečka, musel bych tě potrestat! Musel bych!“

„To je padlý na hlavu.“

„To je zákon!“

Co jsme se vrátili zpátky k Rubenovi domů, vedli jsme tuhle konverzaci. Rázoval pokojem sem a tam, pořád v něm proudila energie, nedokázal se uklidnit. Věděla bych, jak mu pomoct. Musím říct, že předchozí strach, vzrušení, děs a bolest se u mě krásně přetavily do jiného pocitu. Nemá cenu chodit kolem horké kaše – byla jsem nadržená. Seděla jsem na gauči, sledovala, jak se mu napínají svaly pod tričkem, a vypnula uši. Co chvíli si rukou prohrábl vlasy, zašermoval pěstí, nebo se postavil se založenýma rukama a zaťaté svaly na rukou hrály symfonii. Jeho oči, ústa, opálená kůže

a jeho vůně. Cítila jsem teplo hluboko v břiše a ještě níž. Moje vlčice – ta chlupatá hanbářka – se vyzývavě nakrucovala a kňourala.

„Posloucháš mě?“ Stál přede mnou a nakvašeně na mě shlížel.

„Já ti nechci ublížit, rozumíš?“

„Cože?“ Zaostřila jsem a zadívali jsme se na sebe. Zhluboka nasál vzduch a přivřel oči. Už jsem se dál nedokázala ovládat. Chtěla jsem ho tak jako zatím máloco ve svém životě. Chtěla jsem ho a bylo mi jedno, zda moje pocity a pudy řídí člověk, nebo vlk. Srdce mi tlouklo a v ústech jsem měla sucho. Vlhko bylo mnohem níž. Znovu zavětřil a oči mu zčernaly. Spustil ruce a dech se mu prohloubil. Postavila jsem se a zvedla k němu hlavu.

„Myslím, že trochu ublížit bys mi teď mohl,“ zašeptala jsem a celé tělo mě pálilo. Jeho vůně mnou procházela ve vlnách a násobila mé vzrušení. V tu chvíli bylo nepředstavitelné, aby mě odmítl. Z téhle situace bylo jediné východisko – sex. Tak strašně jsem po něm toužila, až to bolelo.

Moje vlčice kňourala, válela se po zádech a bezostyšně, s naprostou odevzdaností, nastavovala odhalené břicho. Musela jsem se ho dotknout. Natáhla jsem ruku a položila ji na to jediné správné místo.

Zalapal po dechu a já pod dlaní cítila, jak roste. Zabořil mi obě dlaně do vlasů nad ušima a zvedl mou tvář ke své. Už navždycky jsem si pamatovala, jak v téhle chvíli vypadal. Krásný mužský obličej, prodchnutý chtíčem a vzrušením. Usmála jsem se, hrdelně zamručel a konečně, konečně mě políbil.

Každá z nás si pamatuje svou první pusu, poprvé cítit cizí jazyk ve vlastních ústech. Rubenův polibek vymazal všechny předchozí. Pevně mě objal, zvedl a odnesl do ložnice. Pak mi několik hodin ubližoval tak, jak jsem nikdy předtím nezažila. Už jsem rozuměla, proč se držel zpátky, proč čekal. Bylo to divoké, silné, vášnivé, hluboké a dokonalé. S vlčími smysly to byl prostě sex na druhou. Nebo na třetí.

Dny se rozeběhly a letěly kolem nás. Připadala jsem si jako na horské dráze, celý můj život se zrychlil, zintenzivnil, byl plný chutí

a vůní, nových vjemů, nových zkušeností a… sexu. Báječného, náruživého sexu. Říkala jsem mu, že bych potřebovala ještě jedno náhradní pohlaví. Smál se jako blázen a pak se mi o to stávající přepečlivě postaral. Dny před mojí první proměnou, ten společně strávený čas, nás sblížily. Sex, vášeň a chtíč, které následovaly, z nás pak udělaly pár.

Jedinou vadou na kráse byl fakt, že náš vztah musel být ostatním vlkům utajený. Trápilo mě to, tak ráda bych si s ním vyšla do restaurace, do kina. Tak ráda bych se zařadila k jeho boku při společném běhu. Pravidla smečky to ale nedovolovala. Ruben byl vůdce, Chétir, a stát vedle něj, být první vlčicí v hierarchii smečky, za to by mnohá z žen dala cokoliv. Jak běžel čas a Ruben se nesnažil prázdné místo vedle sebe oficiálně zaplnit, rostla nervozita vlků, a hlavně vlčic. Smečka, vyčerpaná nedávnými boji o post vůdce po nevyjasněné smrti toho předchozího, chtěla jistotu a klid. Chtěla královský pár a s pomyslnou korunkou na hlavě se viděla leckterá. Rozvášněné vlčice, nestydatě se Rubenovi nabízející, dráždily vlky, kterým testosteron občas stříkal doslova z uší. A kdovíco ještě. Ruben si mohl vzít kteroukoliv, stačilo jen prstem ukázat. A podle rozmrzelého vrčení odmítnutých žen to dříve zhusta dělal. Nyní už ne a já nechtěla příliš přemýšlet nad tím, odkdy to tak je.

Chtěla jsem pro nás jen trochu času. Byla jsem z vlčího hlediska miminko krátce po proměně. Musela jsem si nejprve vysloužit

„ostruhy“ a úctu smečky jako právoplatný a důležitý člen. Scházeli jsme se tedy potají a doufali, že nám bude ta trocha času dopřána, že se prostě něco neposere. Což se v našem světě mohlo kdykoliv stát.

8

Paprsky ranního slunce se prodíraly větvemi velkého stromu a na stropě vytvářely kaleidoskop měnících se stínů. Ležela jsem na zádech a líně je pozorovala.

Z pootevřeného okna ke mně proudil jiskřivý ranní vzduch a neskutečně krásně voněl.

Vychutnávala jsem si pachy, které útočily na můj nový, stonásobně zesílený čich. Cítila jsem kůru, jehličí a vlhký mech. Dozrávající jablka a kytky z malé zahrádky vzadu za domem. Příval libých pachů na chvíli přerušily výpary z benzínu, ale jen slabě, silnice byla naštěstí dost daleko. Všude kolem mě byl pokoj a nadpozemský klid. Už jsem se ničeho nebála. Strach, očekávání, nervozita, bolest – bylo to za mnou.

Usmála jsem se.

Náhlý závan studeného vzduchu mi olízl bradavku, která se jako lusknutím prstů stáhla a vztyčila. Přikryla jsem si nahé ňadro dlaní a dotyk toho tuhého, citlivého a trochu rozbolavělého hrotu pod vlastními prsty mi připomněl prožitou noc. Další z mnoha. V klíně mi zatnulo a já si přejela prsty po břiše. Natáhla jsem se pro přikrývku, shrnutou v pase, a vytáhla ji výš. Zastrčila jsem si ji do podpaží a otočila se na bok. Opřená o loket jsem se zadívala na muže ležícího vedle mě.

Obě ruce měl zvednuté, spal jako dítě. Levou dlaň s rozevřenými prsty měl položenou na polštáři nad hlavou, pravou ruku vedle obličeje a jemně se dotýkal mého lokte. Včerejší noc rozhodně nebyla o jemných dotecích.

Laskala jsem očima jeho tvář, tak klidnou, pokojnou a spící. Laskala jsem pohledem každý kousek jeho kůže, který jsem před pár hodinami líbala.

Je krásný. A je můj. Nemohla jsem se toho pocitu nabažit.

Rozcuchané tmavohnědé vlasy si bezděky občas prohrábl i ve spaní. Ranní slunce mu zbarvilo kůži do bronzova. Vím, že podobnými popisy jsou stránky harlekýnek doslova nasáklé, ale když chcete popsat někoho, kdo je pro vás prostě krásný, jak to udělat? Jak se vyhnete klišé z červené knihovny? Kašlu na to. Kůži má zlatou jako med a já pro to jiná slova hledat nebudu. Přikrývku měl žmuchlanou pod pasem, stejně jako já před chvílí, takže ležel vystavený v celé své nahé kráse. A že bylo na co se dívat.

Vzpomínám si, jak jsem jako malá koukala na Pipi Dlouhou punčochu a milovala tu scénu z cukrárny, kdy za pár mincí z pirátského zlata nakoupí bonbony a sladkosti pro sebe a kamarády. Vím, že mé dětské noci pak byly plné snů o tom, jak bezostyšně plením cukrárnu.

Tohle bylo tisíckrát lepší.

Můj život předvedl dokonalý kotrmelec, a když se zvedl zpět na nohy, vydal se úplně jiným směrem. Jako by doposud běžel jako černobílý film a najednou stop – výměna cívky – a náhle byl v plných barvách. Do seznámení s Rubenem jsem v sobě nosila prázdné místo, které se ztrátou každého dalšího milovaného člověka rozpínalo a zasahovalo mi až do konečků prstů. Bylo mi dvacet osm a mnohdy jsem se cítila stoletá. Unavená, osamělá, rozčarovaná. Měla jsem pocit, že změna místa k životu byla naprosto zbytečná, že jsem přesně tam, kde jsem byla před odjezdem z Čech.

Teď bylo všechno jinak. A zabte mě, bylo to báječné. Protáhla jsem se pod tenkou přikrývkou, propnula prsty u nohou a dlouze vydechla. Vzpomínala jsem na uplynulé dny nabité událostmi a bolestí, energií a vzrušením. Vzpomínala jsem na probuzení svého vlka a prohlížela si druhého, spícího vedle mě.

Když se mé oči znovu dosyta namlsaly, vzala jsem do prstů cíp přikrývky a pomalu ji vytahovala výš. Palcem jsem přejela přes jeho penis a znovu jsem byla uchvácená tím majetnickým pocitem, že to můžu udělat.

Můj…

Vytáhla jsem mu přikrývku až nad pas a uhladila ji na pevných svalech. Nechala jsem tíhu své dlaně s roztaženými prsty ležet uprostřed jeho hrudi a spokojeně si povzdechla.

„Ty se na mě díváš, když spím?“

Zvedla jsem oči k jeho obličeji a jedno přivřené, ospalé oko na mě mžouralo.

„Vždyť nespíš.“

Ruben si klouby prstů promnul obě oči, pootočil hlavu a zadíval se na mě.

„Dobrý ránko,“ usmál se.

„Ahoj, broučku.“

Je snad lepší způsob, jak pozdravit alfa samce?

Překulil se na pravý bok, opřel se o loket stejně jako já a prohlížel si mě. Natáhnul pravou ruku a pohladil mě od ramene k boku.

„Nebolí tě nic?“

„Kromě zraněné sebeúcty? Ne. Bože, byla jsem jako háravá fena.

Už zase.“ Zabořila jsem obličej do polštáře.

„Ale vždyť ty jsi…“

„Neříkej to!“

„Ale no tak, vždyť…“

„Ne, neslyším tě, neslyším!“

Skulila jsem se zpátky na záda a rukama si zacpala obě uši.

Bídák Ruben se smál a převalil se půlkou těla na mé. Podpíral se loktem, ale i tak jsem měla pocit, že mám na sobě náklaďák.

Popadl mě za zápěstí a silou, proti které se prostě nedá postavit, mi odtáhnul dlaň od ucha. Naklonil se a jeho vlasy mi spadly do obličeje.

„Fenečka moje,“ zašeptal mi někam na krk. A pak to místo pro jistotu olízl.

„Ježíš, švihej si honem umýt zuby. A já jdu taky.“

Fascinují mě romantické filmy, kde si dva po ránu strčí jazyky do krku. No, co si budeme povídat – bez Colgate žádný techtle-mechtle nebudou.

9

S čistými zuby jsem stála ve sprše a rochnila se v proudech teplé vody. Předtím jsem vzadu ve skříňce našla mezi všemi Axe a Old Spice sprchový gel s příjemnou vůní a chvíli na něj zírala, protože nebyl můj, nepřinesla jsem ho. Byl to

stejně dobrý důvod jako každý jiný, abych se ho konečně zeptala, ale něco mi pořád bránilo v tom to opravdu udělat. Nejspíš tušení, že by se mi nelíbilo, co bych mohla slyšet. Pokrčila jsem rameny a štědře se namydlila.

Ruben lomozil u umyvadla, rachtal a třískal dvířky skříněk a huhňavě mi něco říkal s plnou pusou. Jen to řekni hezky podruhé, já počkám. Usmála jsem se.

Odhrnul levou rukou závěs kousek stranou a pravou si vytáhnul kartáček z pusy.

„Ptám se, co budem snídat? Chceš sendvič?“

Sendvič. Plácnou na sebe dva obložené chleby a dají tomu název.

Vraždila bych za rohlík s máslem.

„Třeba.“

Pootočila jsem hlavu, podívala se na něj přes rameno a zjistila, že mi kouká na zadek. Ne že by si nepřišel na své i zepředu, ale moje širokoboké moravské geny slavily triumf. Nepřestávalo mě to těšit.

Uvědomil si, že se na něj dívám, a zvedl oči. Zasmála jsem se, protože Chétir smečky Měsíční řeky měl po strništi na bradě rozmazanou pastu.

„Ohol se, s Krakonošem nešukám?“

Otočila jsem se a plnými dlaněmi vody si opláchla obličej.

„Kdo je Krakonosh?“

Kruci, tohle se mi stává pořád. Pořád mi z pusy lítají věci, které on, Američan, prostě nemůže znát. Jak mu vysvětlit, jak krásné byly večerníčky s Krkonošskými pohádkami? Přece na něj nemůžu vytáhnout Trautenberka. Ruben určitě vyrostl u Sezamové ulice. Jeho maminka pocházela z Kuby, jak mi řekl, když jsem se ptala na jeho zvláštní jméno a hlavně na název jeho klubu, který se k jazzu vůbec nehodil. On se ale narodil už ve Státech. Byl stoprocentní Američan a dostávali jsme se do neskutečných debat, kdykoliv jeden z nás řekl něco, pro něj naprosto samozřejmého, a druhý na něj koukal a nerozuměl. Nežila jsem tu zase tak dlouho, abych se tu a tam ještě něčemu nedivila a abych naopak zapomněla na domov a věci pro mě samozřejmé. Zkuste třeba americkému vlkovi říct, že na Štědrý den nesmí nic jíst, a maso už vůbec nejinak neuvidí zlaté prasátko. Cenil zuby, zahnuté dolů i nahoru, a já měla na půl dne o zábavu postaráno.

„To je takový Pán hor, tam od nás. Má vousy až pod pupek.“

„Já pod pupkem vousy nemám,“ řekl mi těsně za hlavou tichým, hlubokým hlasem a zároveň se mi opřel o zadek.

Mezi půlkami jsem cítila jeho penis, oběma rukama mě objal kolem pasu a pevně k sobě přitisknul.

„Jestli budeš vonět tímhle kytičkovým mýdlem, tak tě vlci sežerou,“ řekla jsem tiše s tváří pootočenou k rameni.

Sklonil hlavu a políbil mě.

„Smeju ho z tebe, neboj,“ zašeptal mi těsně u úst a znovu mě políbil.

Tentokrát se už neodtáhl a přitiskl ústa na má, silně, až jsem cítila vlastní zuby, jak mi zevnitř tlačí na rty. Musela jsem pootevřít pusu, aby to nebolelo, a jeho jazyk mi pozdravil prostor vzadu v krku. Ten prostor, kde by měly být mandle, ale já je nemám. Přiznávám, už jsme spolu zjistili, jak dobře to je. Ruben je dlouhý v mnoha směrech, má dlouhé vlasy, dlouhé ruce, dlouhý penis, dlouhý ocas. A dlouhý jazyk. Čímž jsem, doufám, vyčerpala použití slova

„dlouhý“ pro následující řádky. Leda by to byl dlouhý den.

Ale začíná tak pěkně.

Ruben zvedl ruku a roztaženými prsty mi vjel do mokrých vlasů nad uchem, a aniž bychom od sebe odtrhli ústa, otočil mě k sobě čelem.

Pokud bychom klidně stáli, koukala bych mu přímo na dolík na krku. Musel se ke mně sklánět, ale nevypadal, že by mu to vadilo. A já si užívala ten pocit, moci k němu vzhlížet.

Cítila jsem, jak se mu zvedá penis, jak mu do něj proudí krev a odkrvuje ostatní, v tuto chvíli nepotřebné orgány. Přestal mi jazykem šmejdit po patře a odtáhnul boky dost na to, aby se „malý Ruben“ postavil mezi nás a opřel se mi o břicho. Beru zpět slovo

„malý“ a přiznávám, že mi nedávno po prvním kouknutí obočí téměř zmizelo ve vlasech. Jestli na velikosti záleží? No to si, sakra, pište. Byť se to může jevit jako problém, obzvlášť když je i hezky široký. Není to tak dlouho, co jsem ho v jedné z intimních chvilek mučila tím, že mu změřím obvod.

Musím říct, že Ruben byl z některých mých postelových nápadů na mrtvici.

Po našem „poprvé“ jsem mu způsobila menší záchvat, když jsem jej zcela vzrušeného, vztyčeného a k akci opět připraveného požádala, aby svým nádobíčkem zahýbal nahoru a dolů. Třeštil oči, chytal se za hlavu, chytal se za něj a schovával se pod přikrývkou.

Nakonec to ale udělal a já ležela na posteli s rukama pod bradou a neskutečně se tím bavila.

Hned zkraje jsme si ujasnili, že co je za dveřmi ložnice, to za nimi i zůstane.

Přede dveřmi se ocasem hýbat nebude. Když jsem mu to svatosvatě slíbila, sám od sebe s ním zahýbal zleva doprava. Řehtala jsem se jako blázen. Od té doby ho vždycky spolehlivě odbouralo, když mi něco zaujatě vysvětloval a já natáhla ukazováček a zakývala s ním.

Stalo se z toho naše malé, důvěrné gesto. Takové, jaké dělá vztah dvou lidí intimním, tvoří se tím vlastní „řeč“, společná pro ty dva. Bavila nás šlehačka a zmrzlina, Rubena bavilo burákové máslo a já s láskou vzpomínala na nugetu Oba nás bavilo šampaňské a jahody, i když Ruben moc nepil. Ve slabé postkoitální chvilce se mi přiznal, že opilý naprosto ztrácí kontrolu. Těžko mě mohl víc navnadit a já ho

pár dní na to zkoušela u sledování filmu opít, jen abych to viděla. Odhalil mě, nafouknul se jako balon a mě to stálo skoro celou láhev šlehačky ve spreji – a následný břichabol – abych si ho udobřila.

S lehkým mlasknutím se mi odlepil od úst. Rukou mi sjel z vlasů na zátylek, jemně mě svíral. Dokázal by mi takto jednou rukou zlomit vaz, kdyby chtěl. Ta skrytá síla v něm mě strašně vzrušovala od samého počátku. Druhou rukou mi přejížděl od ramene k lokti a zase zpět.

Podívala jsem se dolů, na tu pevnou tíhu ležící na mém břiše, vmáčknutou mezi naše těla.

Hm, jednooký had na mě koukal. Našla jsem pohledem jeho oči, olízla si ukazováček a zlehka jsem vlhkým prstem kroužila kolem toho malého otvoru. Rozšířilo se mu chřípí a začal zhluboka dýchat.

Muži. V tuhle chvíli z nich vyrazíte cokoliv. Pokud chcete.

Svezla jsem se na kolena, rty pár centimetrů od vlhké špičky, a lehce na něj dýchla.

Pro něj to byl signál k tomu, aby se opřel o stěnu, prsty druhé ruky se jemně dotýkal mých vlasů.

Zvedla jsem k němu oči. Rty, stále v jeho těsné blízkosti, mi zvlnil rošťácký úsměv.

Znovu jsem lehce foukla k otvoru na jeho hlavičce, našpulená ústa pár centimetrů od ní. Nepřestávala jsem se na něj dívat.

Celým penisem mu projelo nedočkavé škubnutí.

„Bože, tak už si ho vezmi!“

„Chci tě trápit…“

„Tori, prosím.“ Dýchal, jako by šplhal do prudkého kopce.

Líbilo se mi, když prosil. A líbilo se mi, jak v takovýchhle chvílích změkčoval a vyslovoval mé jméno. Dlaň pravé ruky jsem pevně obemkla kolem silného kořene, prsty druhé ruky jsem zabořila do jeho stehna a stále s pohledem upřeným vzhůru jsem si olízla rty. Našpulené jsem je přiložila na tu měkkou oblost před sebou a pomalu si jimi protlačila celou jeho špičku do úst. Svaly na břiše se mu napjaly, zaklonil hlavu a mezi jednotlivými hlubokými vzdechy táhle zaskučel, nemělo to daleko k zavytí.

Milovala jsem ten zvuk, nepotřebovala jsem už další pobídnutí. Vzrušení se mi rozrůstalo v břiše, propalovalo si cestu dolů a já

cítila, jak mé vlastní pohlaví vlhne a svírá se v očekávání budoucích radostí. Znovu jsem stiskla prsty a silně přejela rukou po celé délce jeho vzrušení, cítila každou žílu, každý záhyb. Vodu ve sprše zastavil už před chvílí. Natáhla jsem levou ruku vzhůru a on mi beze slova, udýchaný, s pohledem zabodnutým na má pootevřená ústa, podal lahvičku s olejem. Po šlehačce, čokoládové polevě a dalších podobných věcech jsme si hrátky s olejem zamilovali. A při sexu s chlapem Rubenových rozměrů to bylo i velmi praktické.

Bez dalšího zdržování jsem si nalila olej do dlaně a rozetřela ho po celé jeho plnokrevné výbavě. Znovu zaskučel, a jakmile jsem jej začala masírovat pravou i levou rukou – a chvílemi oběma – přešel ten zvuk v táhlé, hluboké vrčení. Ty divoké zvířecí zvuky byly další bonus k už tak úžasnému sexu. Přestala jsem se nad nimi divit v okamžiku, kdy mě Ruben něžně upozornil, že je dělám taky.

Cestou „pokus-omyl“ jsme se propracovali k dětskému oleji známé značky, jehož chuť ani jednomu z nás nevadila v ústech. Jedna pálivá, svědivá zkušenost s jakýmsi zaručeně afrodiziakálním růžovým svinstvem nám stačila. Ruben se prostě opláchl, to já si nemohla sednout ještě i druhý den.

Sevřela jsem dlaněmi jeho boky, vzala jej hluboko do úst a začala ho rytmicky kouřit. Ruben pohyboval tělem proti mně, svaly na pažích napnuté, žíly naběhlé. Prsty se mu co chvíli bezděky sevřely v prostoru, občas mi jimi prohrábl vlasy, přidržel si mou hlavu a tlačil se mi hlouběji do úst, jako by to byla jiná část těla. Vždy, když jsem ho téměř vytáhla z pusy, nechala jsem jeho špičku ležet na jazyku a jemnými pohyby polaskala uzdičku na spodní straně. V celém pohlaví mu pokaždé cuklo a doslova mi poskočil v ústech.

„Ty mě zničíš,“ zasípal.

Zbožňovala jsem jeho zhrublý, chtíčem nasáklý hlas.

„Chceš ještě?“ Usmívala jsem se, koukala mu do očí a jazykem lehce kroužila po obvodu hlavičky.

„Ty víš, že ano,“ zafuněl, „ale teď prostě musím být v tobě!“

Tuhle orální hru miluju, kdy jindy má taky žena muže tak dokonale v rukou a mezi zuby? Teď už jsem ale sama potřebovala víc. Potřebovala jsem ho tak hluboko v sobě, jak to jen bylo možné. Ruben mě popadl oběma rukama v podpaží a vytáhl na nohy. Políbil

mě a s úsměvem si jazykem olízl lesklé rty. Prudce mě otočil zády k sobě, zvedl mi ruce nad hlavu a přimáčkl je silou na stěnu. Věděla jsem, že se v téhle chvíli už špatně ovládá, jeho silná potřeba po tvrdém, drsném sexu se drala na povrch. Jeho představám a fantaziím jsem pomalu přicházela na chuť, protože mé nové, napůl vlčí tělo už nám leccos umožnilo. A já si na to začínala zvykat. V tomhle směru bylo báječné nebýt tak docela člověk.

Změnila jsem se, uvnitř i zvenčí. Měl pravdu, když mi dříve řekl, že už nikdy nebudu potřebovat zubaře. Když jsem prošla první proměnou, jako bych se znovu narodila. Síla transformace vytlačila vše nežádoucí včetně několika plomb a já se vrátila do lidské podoby s dokonalým, silným a bílým chrupem. Ruben málem prasknul smíchy, když mě viděl, jak se na sebe zubím v zrcadle a každém lesklém povrchu. Něco jsem zhubla, ale spíš mi tělo tuhlo a těžklo rostoucími svaly, a to i na místech, kde jsem je předtím vůbec nevnímala. Koneckonců, běhala jsem teď víc než kdykoliv předtím. Cítila jsem každý obratel, každou šlachu. Stále jsem měla širší boky, spíš cello než housle, stále jsem měla velká, těžká prsa.

Měla jsem ale také hustší vlasy, jednotlivé vlásky, dříve jemné, byly teď mnohem silnější a já poprvé v životě uvažovala o svých vlasech jako o „hřívě“. Zůstaly stále krásně rezavé, jako měď na slunci. A moje vlčice, k velkému pobavení ostatních, měla stejně sytě rezatou srst s tmavším hnědým pruhem přes hřbet a s tmavě hnědou srstí na tlapách. Vypadalo to jako tmavé podkolenky.

Rozechvěle jsem čekala, ruce opřené o chladnou, obloženou stěnu. Prohnutá v pase, zadek vyzývavě vystrčený. V tenkém pramínku mi mezi lopatkami stékal olej. Otočila jsem se, bradu zabořenou v rameni, přes které jsem ho rozšířenýma očima sledovala.

Věděla jsem, že se záměrně trochu zklidňuje, zpomaluje, aby mě okamžitě nenapíchl a nepřibil na zeď. Prodlužování toho okamžiku, než ho do mě vrazí, bylo vzrušující pro nás oba. Odložil lahvičku a pomalými tahy svých širokých tlap mi začal olej roztírat po zádech, ramenech, dolů na boky, přes obě plné, oblé půlky.

Roztáhl kluzké prsty a silou mi zadek oběma rukama zmáčknul a znovu a ještě.

Prudce jsem vydechla, sklonila hlavu a zhoupla se v bocích.

Přimáčkl své pohlaví do kluzké úžlabiny, vtiskl mi ho tam po celé délce a začal je v tom úzkém prostoru třít nahoru a dolů. Zvedala jsem se a klesala a hýbala svou pánví proti směru jeho pohybů. Oba jsme dospěli k hranici maximálního vzrušení. Pokračovat dál, aniž bych jej cítila hluboko v sobě, by bylo čiré trápení nás obou. I když vzrušující.

Z úst mi unikaly kňouravé vzdechy, na které odpovídal hlubokým vrčením.

Sevřel mě v pase, kluzkými prsty vyjel přes boky na břicho a výš. Vzal do dlaní má ňadra a prohnětl je, promnul mezi prsty obě vztyčené bradavky. Zaklonila jsem hlavu, prudce dýchala a vzdychala jeho jméno.

„Rubene, ach, bože, Rubene!“

Objal pažemi můj hrudník a pevně mě sevřel. Položil tvář na mé rameno, olízl dlouhým, pomalým pohybem linii prohnutého krku a zároveň se ještě víc vmáčknul do prohlubně mého pozadí. Cítila jsem jeho svalnatá stehna natlačená ke svým, když mi vlhce zašeptal do ucha:

„Řekni to. Řekni to!“

Nerada reaguju na přímý povel, ne však v tomhle případě. Teď si mohl poručit cokoliv.

Rozpálená, se zjitřenými smysly, vlhkou kůží a horkým klínem, jsem vydechla.

„Ošukej mě, Rubene. Ošukej mě!“

„Popros!“ Drtil mě v náručí a nepřestával mi krouživými pohyby hladit zadek svým klínem. Vracel mi předchozí škádlení.

„Rubene, prosím…“

Zavrčel a prudce se mi zakousnul do měkkého masa nad klíční kostí. Stále mě držel v zubech, když poodtáhl boky. Moje vlčice ve mně protáhla tělo, vítala Chétira, vítala alfu. Naše zvířata tančila svůj vlastní milostný tanec. Ruben našel správný úhel a bez dalších průtahů ho do mě vrazil. Zakřičela jsem, on odtrhl zuby z mého ramene a vykřikl se mnou.

Malý kousek poodstoupil, vmáčkl mi palce do dolíčků nad pozadím a začal přirážet v rytmickém tempu. Naše těla, kluzká

olejem a vzrušením, o sebe narážela s typicky mlaskavým, vlhkým zvukem, který hnal naši rozkoš výš a výš. Nehty jsem zatínala do spárů mezi obklady, dlaně mi klouzaly, ňadra se vlnila a houpala silou jeho přírazů. Bylo to silné, bylo to tvrdé a bylo to hluboko.

Bylo to skvělé.

Vystoupala jsem na samou hranici pocitů. V rytmu jednotlivých průniků jsem vyrážela hlasité vzdechy, se stoupajícím tempem se slévaly do téměř nepřetržitého křiku.

Rubenův vlastní hluboký a vrčivý řev dokresloval ten můj. Sex dvou vlků v těsném sousedství dalších lidí by rozhodně nezůstal bez povšimnutí. V mém vlastním bytě jsme to přestali téměř dělat po několika trapných poznámkách a významných pohledech sousedů.

Rukou mi zajel zepředu mezi nohy.

Dvěma prsty mi začal třít nejintimnější místo mého těla. Naběhlé, kluzké olejem a sexem, rozbolavělé narůstajícím žárem až na samý vrchol snesitelnosti.

Pohyboval rukou ve stejném rytmu se svými přírazy a to byla prostě konečná.

Najednou mi v klíně explodovala slastná křeč, projela mi jako výboj celým tělem. Křičela jsem a křičela, visela jsem jako hadrová panenka v ohbí lokte jeho ruky, kterou mě objímal a držel. Tančila jsem z posledních sil na špičkách, nohy se mi tak strašně třásly, že jen jeho síla mi zabránila v tom, abych se sesunula na zem. A taky jeho „meč“, vražený hluboko v mé pochvě, který tepal a pulzoval posledními křečovitými nárazy. Zvrátil hlavu, zařval a vyvrcholil. Znovu tím „nakopnul“ můj doznívající orgasmus a poslal mě do náruče dalšího.

Nic víc už bych neunesla, tohle bylo všechno.

Pod Rubenem podklesla kolena, a když už mě silou nedržel, svezla jsem se na podlahu a stáhla ho s sebou. Klečela jsem s tíhou jeho těla na zádech a vnímala, jak ve mně pomalu dotepává. Udýchaná jsem se svezla na pravý bok a on ze mě vyklouznul.

„Rubene,“ stále jsem těžce dýchala, „musíš ze mě slézt, jsi hrozně těžký.“

Mezi jednotlivými hlubokými nádechy se uchechtnul, byl to typicky mužský zvuk po dobrém sexu. Odkulil se, opřel se o stěnu

a přitáhnul si mě k sobě. Zpola jsem ležela, zpola seděla mezi jeho roztaženými stehny, zády opřená o jeho břicho a hruď. Děkovala jsem v duchu, že je jeho sprchový kout tak velký. Milovala jsem tyhle chvíle krátce po sexu, kdy srdce ještě silně buší a člověku se v krku hromadí dech, kdy jeden objímá druhého a jsou si tak blízko, jak jen si dva lidé mohou být.

Nebo dva vlci.

„Budeš mě muset odnést,“ plácla jsem ho do předloktí, které měl položené na mém břiše.

„Rád,“ zašeptal, „někdo musí udělat ty sendviče.“ Zasmál se spokojeně a políbil mě na spánek.

Podruhé osprchovaná, s vlhkými vlasy a v Rubenově triku jsem bosa ťapkala po kuchyni a chystala snídani. Ve vzduchu vonělo čerstvé kafe, když přišel z koupelny. Oholený, v džínách a triku hravě přebil tu vůni svým Old Spice.

Podívala jsem se mu významně do očí, uhnula pohledem stranou a pak zpátky na něj.

„Ty jsi prostě nemožná,“ rozchechtal se.

Začala jsem tohle dělat poté, co jsme v televizi viděli společně reklamu právě na Old Spice. „Podívejte se na mě, teď na svého muže a znovu na mě.“

Ruben ho používal rád a já si tohle prostě nemohla odpustit. A čekala, kdy mi to oplatí nějakou děsnou parodií reklamy na vložky. Když už jsem u toho, změna menstruačního cyklu na jedenkrát za tři měsíce byla dalším úžasným bonusem vlčího života.

Nalila jsem z překapávače horké kafe a natáhla k němu ruku s kouřícím hrnkem. Ztuhla jsem uprostřed pohybu, oba jsme se zároveň zadívali na dveře. Díky vlčím smyslům jsme vždy věděli, že se někdo blíží, dřív než zaklepal.

Asi po šesti vteřinách se ozvala dvě krátká, silná klepnutí. Beze slova a tiše jsem odešla do ložnice.

Cítila jsem vlka a smečka nesměla vědět, že se probouzím u Chétira v domě. Ruben mě sledoval těžko čitelným pohledem.

Cítila jsem první jiskřičky energie, jak se dotýkají mé kůže. Přepnul na režim vůdce.

Pak otevřel a Noll, jeho Třetí, vešel pomalu dovnitř.

„Volal mi bratr, Chétire. Několik členů klanu Tichých stínů právě přejelo hranici a míří sem.“

Bude to dlouhý den. Už jsem říkala, že se v našem světě vždycky něco posere?

10

Shromáždění smečky Měsíční řeky se odehrávala na volném prostranství v lesích, pár kilometrů od Kansas City. Málokdo dokázal najít lesní cestu, která na ně vedla. Myslím málokdo z lidí, vlci žádnou cestu nepotřebovali. K čemu taky, chodili

jsme lesem, běželi přímou cestou mezi stromy, ať už jako chlupaté stíny, či po dvou. Spolehlivě nás vedla společná GPS. Nyní byla ta stará cesta rozrytá jako po průjezdu mnoha kol. Potřebovali jsme ji přejít napříč, spíš přebrodit, podle toho, v jakém stavu po předchozím dvoudenním dešti právě byla. Připadala mi doslova znásilněná.

„Co to je, sakra, to mají ve smečce nosorožce?“ zeptala jsem se Bena, který běžel se mnou.

„Klan Tichých stínů jsou motorkáři, nevědělas to?“

Podívala jsem se na chlapce, který spolu se mnou právě překračoval cestu, jak poskakuje mezi vysokými strouhami z bahna a kamení. Být lidé, pouze lidé, měli bychom bláto až na zádech. Takhle stačily dva dlouhé skoky. Odraz na jedné noze, dopad na druhou a znovu odraz a byli jsme na druhé straně.

Obrátila jsem se a znovu se podívala na cestu, na obě strany, mizející v zatáčce.

„Motorkáři, jo?“

„Jo. Taky jsem celej urvanej!“ Ben se třemi kroky vrátil z okraje lesa, ramenem se opřel o mé a společně jsme koukali na zvrásněnou cestu.

„Jsou to první vlci odjinud, které uvidím,“ mrkla jsem na něj.

Byl jen o pohlavek vyšší než já, a když jsme stáli takhle vedle sebe, mohla jsem mu na nose spočítat každou pihu.

Motorkáři. Jako by nestačily dvě bandy vlků proti sobě, ať už je důvod jejich návštěvy jakýkoliv. Ještě si to přihrčí na obludných mašinách. Bože, víc macho to snad být ani nemůže.

„Takže nejen smečka, ale i něco jako gang? Do prdele, proč přijeli? Proč teď?“ Ben sebou cuknul jako pokaždé, kdy jsem nemluvila dvakrát spisovně.

Byly dny, kdy sebou cukal, jako by byl pod proudem. Daň za to být mi nablízku. Kupodivu ji platil rád.

„Já nevím,“ pokrčil rameny, „ale dal bych cokoliv za to nemuset tam jít, nemuset to zjistit.“

Zadívala jsem se mu pozorně do obličeje, do těch stále napůl dětských rysů, nyní stažených obavami a tušeným nebezpečím.

Benovi bylo dvacet dva let, ale vypadal mnohem mladší. Nehádala jsem mu víc než sedmnáct, když jsem si ho pořádně prohlédla po své první proměně. Měl něžnou, skoro dívčí tvář, široké, výrazné obočí a pod ním hnědozelené oči podobné barvy, jako jsou moje. Jen hnědší.

Měl delikátní nos, plná ústa a husté černé vlasy téměř k pasu. Byl krásný, byl mladý a byl gay. Byl můj kamarád, a tím bych ho definovala především. Jedním slovem. Kamarád. Jeho orientace ho ve smečce řadila jen kousek nad čerstvé, nově proměněné vlky. Věděl, že zatímco každý nový vlk si najde ve smečce brzy své místo a Bena v hierarchii překročí, on na své pozici zůstane už napořád. Byl tolerovaný, a to bylo všechno.

Vařila se mi krev, když jsem viděla, jak pokorně a klidně to přijímá. Vděčný, že má aspoň nějaké místo, kam patří, že aspoň někde je doma. I když jen na rohožce u dveří.

Nezapomněla jsem, že byl první, kdo se na mě v tom chlupatém táboře usmál. První, kdo mi podal tlapku a držel mě, když jsem křičela bolestí. Přísahala jsem, že si o něj nikdy nebudu utírat boty, že jej nikdy nebudu překračovat, jako by nebyl.

Byl se mnou všude tam, kde Ruben být nemohl. Právě jeho autu jsem málem zničila řadicí páku, neschopná si dlouhé hodiny zvyknout na automatické řazení, když už jsem se konečně odhodlala k tomu udělat si řidičák.

A věděla jsem, že to on se mnou půjde složit první splátku na vlastní auto, jakmile si to budu moci dovolit. Ruben vrčel a vztekal se, že s tím nemůžu chvíli počkat, než se věci vyřeší, než se vše nějak vykrystalizuje a usadí. Rozuměj, než ze mě bude vlčice hodna se ucházet o post jeho družky, a bude-li mít štěstí, získat ho. On ale teď autobusem jezdit nemusel, to já.

I když byl Ben můj nejbližší přítel, o mém tajném randění s Rubenem nevěděl. Bez ohledu na to, jak byl slabý, stále byl člen smečky a opatrnosti není nikdy dost.

Ruben byl Benovi svým způsobem vděčný za to, že je se mnou tam, kde on sám být nemůže.

Tedy, vděčný byl Ruben Davis – majitel hezké nemovitosti, v jejíchž prostorách sídlil jazzový klub. Chétir smečky Měsíční řeky přehlížel Bena jako ostatní.

Natáhla jsem se a vzala Benovu ruku do své.

„Kdo se na tebe jen křivě podívá, tomu urvu ucho,“ usmála jsem se na něj.

„Tak to jsme v kýblu oba,“ odtušil Ben a vrátil mi úsměv. Jo, to je fakt. Skončili bychom zpráskaní na jedné hromadě.

Otřásl se, chvění mu projelo od hlavy po špičky. Na ruce měl husí kůži, opravdu se bál.

„Co je, chlapečku, co jsi mi neřekl?“ Jsem o pár let starší než on, chlapeček byl zcela na místě. Byl pro mě jako mladší bratr, kterého jsem neměla.

„To nic, já jen… Jsou děsiví sami o sobě, všechna ta kůže, těžký boty, řetězy kolem pasu, fuj. Někteří z nich jsou ale…“ Ben se odmlčel, pustil mou ruku a otřel si obě dlaně o stehna.

„Je mezi nimi pár opravdu hnusných, násilnických typů. Už jsem se s několika Tichými stíny dřív setkal a moc tiší nebyli.“ Ben koukal nahoru do stromů, pak se podíval zpátky na mě.

„Vědí, co jsem,“ řekl tiše a já si pomyslela, že to ví nejspíš každý. Nechtěla jsem ho tím ranit, ale Ben byl tak jemný, dívčí, tak něžný. Že je gay, by nepoznalo jen ignorantské hovado. Klouzavě se pohyboval, dbal na to, co má na sobě, vždycky pěkně voněl. Občas mu ujelo typické ženské gesto, které správný macho-man prostě neudělá.

„Dali ti to vyžrat?“ zeptala jsem se a tvář mi tuhla.

„Je tam jeden, taková velká, plešatá hora testosteronu. Pořád na mě dělal oplzlá gesta, vystrkoval jazyk, byl odporný. Strašně mě děsil.“ Ben se prsty pravé ruky krátce dotkl rtů.

Rozuměla jsem mu. Rozuměla jsem tomu pocitu bezmoci a zoufalství, když s vámi někdo z pozice silnější, hrubé síly zachází jako s hadrem. Můžete se tomu podvolit, vydržet to a možná přežít. Můžete se tomu postavit a s velkou pravděpodobností nedopadnete dobře. A můžete mít i štěstí, že vám někdo pomůže. Já ho měla a jako bonus jsem dostala nový, báječný život.

Koukala jsem na Bena a přemýšlela o tom, co mi neřekl, protože i já mu toho neřekla spoustu. Podle toho, jak moc se bál, nedošlo jen na gesta a urážky. Přitáhla jsem si ho do náruče. Držel se mě jako klíště, tvář za mým uchem, nos ve vlasech. Jemně se rty dotkl mého krku, odtáhl se a usmál.

„Líbí se mi; jak voníš,“ řekl a podal mi ruku.

„Jeden kamarád mi dal moc prima šampon.“ Kousla jsem ho něžně do prstu a pomalu jsme šli dál za svou smečkou. K tomu, co nás tam čeká.

11

Přítomnost jiné smečky v blízkosti naší mohla být problém. Vlci jsou hodně teritoriální a nečekaný příchod cizích vlků, včetně jejich alfy, značil potíže. Neříkám, že se na sebe dvě smečky

vrhnou na první kouknutí, že z lesa udělají vlčí ragbyové hřiště. Nicméně vzájemný kontakt je velmi, velmi ostražitý a k boji je často blízko.

Někdy vlka brzdí naše lidská stránka, někdy vlk převáží. Vlk vnímá to, co říkáte, přesně tak, jak to říkáte. Nelze s ním mluvit v metaforách a pak zpětně litovat, že takhle doslova jsem to nemyslela. Pár nepříjemných zkušeností mě hezky rychle naučilo, že když nebudu opatrná, skončím na zemi a cizí sliny mi budou kapat do obličeje.

Snažila jsem se, opravdu. Někdy to ale bylo zatraceně těžké.

Lykantropie posílí každou emoci, každý vjem, každý povahový rys. Ruben mi to řekl, a nejednou, ale vlastní zkušenost vydá za tisíc slov. Jsem vzteklá a výbušná a moje vlčice tomu dala nový rozměr. Všechny mé těžce nabyté lidské zkušenosti dokázala smáznout a poslat mě zpět na začátek. Od mladých vlků se čekala kajícnost, podřízenost, byli v hierarchii smečky až na konci. A tahle nutnost slepě respektovat autoritu, ta mi v novém vlčím životě dávala zabrat nejvíc. Po jedné obzvláště vypečené hádce mě do běla vytočený, řvoucí Ruben připlácl k podlaze a řekl, že se buď přizpůsobím, nebo mě ze smečky vyhodí. Bez ohledu na cokoliv ostatního, udělá to. Vyděsil mě a já stáhla ocas. Doslova. Pro tu chvíli jsem tomu dokonale rozuměla. Ale znám se, průšvih byl pořád na dosah a zatím jsem měla velké štěstí, že mě ještě nikdo nezabil.

Snažila jsem se hlavně kvůli němu.

Nemohl… co nemohl, nesměl jako Chétir tolerovat oprsklého nováčka, přestože s ním spal. Nechtěl mi veřejně ublížit a bál se toho, že to jednoho dne přeženu a on bude muset. A já bych ho za to s odzbrojující ženskou logikou nenáviděla, i když by mi rozum napovídal, že neměl na vybranou.

Oba jsme se chtěli takové situaci vyhnout.

Po pár vypjatých scénách jsem si slibovala, že se i v kožichu budu ovládat, budu přemýšlet, pak teprve jednat. Budu víc pozorovat než vyskakovat.

Budu se snažit rozumět. Budu se snažit být toho schopná tak, jak mi vlčí mysl dovolí. Vždyť každý člověk je jako kaleidoskop, záleží na tom, jak se na něj zrovna podíváte a zda se vám právě tento pohled bude líbit. Pokud ne, je dobré zkusit se kouknout znovu.

Lidský život mě naučil na ten druhý pohled počkat, nesmáznout jedním rázným odsouzením nového člověka. Pootočit ten kaleidoskop a podívat se podruhé.

V lidském životě jsem se vcelku naučila rozlišovat to podstatné od malicherných blbostí.

Na druhou stranu, když jsem si pojmenovala to opravdu důležité, byla jsem nekompromisní.

Jako vlk jsem se stále snažila o balanc, o rovnováhu. Nezbourat ve vlčím těle vše, co jsem vytvořila jako člověk, nezpřetrhat nitky. Mozek lykantropa funguje jinak, než jak je v obecném povědomí. Zapomeňte na sáhodlouhá souvětí, obrazové projekce a zamilované výblitky v mysli celé smečky.

Je to blbost.

Ve vlčím těle je lidská duše schoulená do klubíčka a tiše čeká, až přijde zase její čas. Pamatovala jsem si věci, vjemy, události, které jsem prožila jako vlčice, ale pamatovala jsem si je jinak než jako člověk. Pamatovala jsem si pachy, zvuky. Nejzákladnější emoce. Ve vlčí mysli neprobíhaly složité dialogy.

„Maso! Běž! Alfa pravý, Beta levý! Já první! Zuby a krev, krev!

Žrát!“

Letitý lycas s tím už uměl pracovat, dokázal skloubit jednoduché myšlenkové pochody vlka se sebeovládáním. Já se to stále učila, byla

přede mnou ještě dlouhá cesta, kterou bylo třeba urazit, abych se na sebe mohla spolehnout a aby se na mě mohli spolehnout i ostatní.

Lycas v kůži není jen hodně velký pes, který vám může, s trochou praxe, nosit pantofle.

Ti lidé, kteří se o podobný přístup byť i jen pokusili, nedopadli dobře.

O komplikovaném a náročném soužití vlka a člověka jsem už mluvila. Pouze v případě opravdu silných vzájemných vztahů, budovaných v průběhu času, jsme se ve vlčí podobě nechovali k blízkým lidem útočně a byli jsme schopni jakéhosi porozumění.

Ale i tak byla opatrnost na místě, vždycky.

Snažila jsem se poznat své vlčí bratry a sestry co nejlíp, doufajíc, že si tak budeme blíž i v chlupaté verzi. S některými to docela fungovalo. Někteří byli prostě jen vlci.

V hlavě mi probleskly vzájemně se prolínající obrazy Rubena v nejrůznějších situacích.

Rozzářený Ruben na fotografii, kterou má v obýváku na polici mezi ostatními, jak sedí na pódiu svého klubu s kytarou. Oblečený v košili s krátkým rukávem, kravata, nažehlené světlé kalhoty, vlasy stažené v ulíznutém culíku, serióznost sama.

Rozvalený na gauči s plechovkou piva, v džinách a s nahou hrudí ječí na televizní obrazovku, kde zrovna hrají kansaští Royals.

Nastřelený v perfektně padnoucím obleku na svatbě přítele. Rubenův vlk, s tlamou plnou krve, nahý Ruben pode mnou,

vzdychající.

Bez ohledu na to, co jsem řekla, Norma Rae byla prostě mrcha. Na první pohled, na druhý a i na ten třetí. Jako na potvoru musela být zrovna ona první, koho jsem uviděla, když jsme s Benem došli k mýtině, na které byla shromážděna smečka.

Byla o pár centimetrů vyšší než já, na ženu docela vysoká. Štíhlá až hubená, malá prsa, dlouhé nohy a na hlavě pokaždé jinak barevnou kreaci. Většinou vypadala jako laciná šlapka, dnes říznutá stylem vyžilého travestity. Její vlasy měly barbínkovsky růžový odstín, střižené do krátkého mikáda. Černé oči, rudá rtěnka a na dokonalém pozadí kožená tanga. Podprsenku neměla, což bylo bohužel na první pohled poznat, neboť její bradavky zdravily

výraznou červení každého, kdo se na ni podíval. Měla průhledné upnuté tričko s dlouhými rukávy, končící vysoko nad pupíkem, a vysoké kožené boty. Koukala jsem, jestli nemá i koženou kšiltovku. Možná si ji bude moci půjčit od někoho z chlapců na druhé straně.

Norma Rae byla z vlčic smečky Měsíční řeky nejaktivnější ve snaze urvat post Chétirovy družky. Nesnášela mě od prvního pohledu. Já ji od třetího. Věděla jsem, že Ruben je pro ni až na vedlejší koleji, že jí nejde o něj. Šlo jí o pozici, o moc. Být ve smečce druhá hned po něm, nadřazená všem ostatním. Norma Rae se cítila nadřazená už teď. Bylo to znát v tom, jak se pohybovala, jak sebestředně a přezíravě se chovala. V poslední době byly její módní kreace čím dál obnaženější. V jejím světě zřejmě nahé znamená automaticky krásné. Vkus a smysl pro detail kolem ní prolítl a zanechal pouze obláček prachu.

Skupinky našich vlků stály roztroušené na okraji volného prostranství, sem tam někdo něco šeptem prohodil. Všichni koukali přes otevřený prostor na vzdálený konec. Cítila jsem kov a benzín, kůži a energii cizích lycas. Čekali jsme na Chétira. Byla jsem zvědavá, šla jsem se podívat blíž a postavila se do první řady, vedle Kevina a Brookse, Druhého v hierarchii smečky. Teď už jsem věděla, který je který. Zadívala jsem se spolu s nimi na tu cizí partu.

„Jak se ti líbí, beruško?“ Brooks na mě zašajnil žlutýma očima. V jeho černočerné tváři vypadaly ty vlčí oči prostě hrůzostrašně. Byl velký, svalnatý a temný jako půlnoc. Měl ten nejúžasnější pekáč buchet na břiše, jaký jsem kdy viděla. Berušku jsem nebrala osobně, říkal tak každé. Což neznamená, že by se mi to líbilo.

„Neříkej mi beruško,“ zadívala jsem se na něj a Brooks se zasmál.

Mám pocit, že mě bral jako štěně, co se všude motá, každému zavazí, ale nikdo mu prostě neublíží. Nevadila jsem mu, nedráždila jsem jeho ego. Zatím.

Shodil si z hlavy kapuci a jeho copánky se rozlétly do stran. Dnes se stříbrnými a zlatými korálky. Naklonil se ke mně a zacvakal mi před obličejem už poněkud protáhlými tesáky.

Lekla jsem se a on se znovu rozesmál. Vypadá jako Predátor, kruci. A Arnold nikde. Zamračila jsem se na tu rozchechtanou hroudu masa a poodstoupila.

Dvě vteřiny nato mi Norma Rae vrazila koleno do podkolení a já se málem svezla na zem.

„Kam se dereš, Foxie, padej dozadu,“ zavrčela mi zezadu na krk. Když poprvé viděla barvu mé srsti, kácela se smíchy. Prý nevěděla, že smečka přijímá lišky, óchachá.

Jak říkám, mrcha.

Otočila jsem se na ni a sjela ji pohledem.

„Sklapni, Lady Haf-Haf,“ ušklíbla jsem se.

Norma Rae zavrčela a praštila mě do ramene, druhou jsem chytila o nejbližší strom. Ostatní se po nás začali dívat a pochechtávat se. Mít čas a jiné starosti, udělali by nejspíš kroužek a sháněli se po pivu a popcornu. Naše vzájemná nevraživost byla všeobecně známá. Dnes na to ale nebyl prostor. Bohužel. Sice bych asi dostala nakládačku, ale bože, tak moc jsem jí chtěla vrazit drápy do ksichtu.

Udělala jsem první krok, když nám Rubenův hlas prásknul za zády jako bič.

„Tak dost! Teď nepatří les jen nám, sdílíme jej s našimi hosty. Chci, aby viděli naši jednotu, naši sílu!“ Přejížděl po nás pohledem, z jedné na druhou.

Někdo z chlapů se uchechtl a Ruben se otočil tak rychle, že to nebylo možné postřehnout.

Zavrčel a chytil smíška pod krkem.

„Smát se budeš, až ti JÁ řeknu, že se můžeš smát.“ Náhlý příval jeho moci nás všechny zmrazil, zůstali jsme stát bez hnutí, síla se přes nás přelévala v horkých, káravých vlnách, paralyzovala nás.

Ruben odhodil vlka na zem, kde se okamžitě skulil do klubíčka. Hlavu skloněnou k zemi stejně jako my všichni. Potrestaný, podřízený. Kajícný.

Norma Rae s mírně skloněnou hlavou zvedla k Rubenovi oči, lascivně, vyzývavě se na něj dívala, jazyk v koutku úst. Ruben, alfa-nealfa, ji sjel očima odshora dolů a zpátky. Nešlo se na ni nedívat, a když byl člověk mužský, tak tím spíš. Pod jeho pohledem se

zavlnila, propnula hruď, ruce si položila na boky a měřila si Rubena vlhkým pohledem.

Mrcha, mrcha, mrcha.

Ruben od ní odpoutal zrak, střetával se s očima ostatních podřízených vlků, vpíjel se do očí jednoho po druhém. Termín

„metat blesky“ byl vcelku na místě. Moc, síla a energie zahalila jako bzučící oblak celou smečku, nikdo k ní nemohl zůstat chladný. Když promluvil, měl naši plnou pozornost.

„Klan Tichých stínů je větší než náš. Je jich víc, ale my nejsme slabí! My to víme, ale oni ne. Ukážeme sílu smečky Měsíční řeky, ukážeme naši jednotu!“

Procházel mezi námi, proplouval kolem svých vlků jako voda.

„Jsem Chétir, vaše síla a krev. Váš život a vaše smrt.“ Ruben s posledním slovem zesílil hlas a mírněji pak pokračoval. „Bude-li to třeba.“

Bože, bere mě, když ho takhle vidím a slyším. Sledovala jsem ho očima, jak jen mi skloněná hlava dovolila. Měl oblečené nové džíny a tmavomodrou košili volně spuštěnou přes kalhoty. První dva knoflíčky rozepnuté, vystavující na odiv jeho silný krk a kus medově zbarvené hrudi. Jako by vyskočil z reklamy na parfém pro muže. Zatínala jsem zuby, navzdory situaci se mi na něj chtělo hupnout a olízat ho od hlavy po špičku… po prsty na nohou. Vzpomněla jsem si na naše ráno a usmála se, jen malý pohyb rtů, malá vzpomínka.

Moje…

„Co řeknete, když bude třeba přinést oběť?“ Ruben pomalu kráčel, tu a tam se dotknul prsty ramene či zad svých vlků.

„Tvá vůle, Chétire,“ odpověděli jsme jako sbor.

„Co řeknete, když bude třeba prolít krev?“ Ruben pomalu došel až za má záda.

„Tvá vůle, Chétire,“ zahřímal dav. „Ty první,“ zašeptala jsem, když mě začal obcházet a prsty mi přejel po lokti.

Hlavu jsem měla poslušně skloněnou, ale neodpustila jsem si střelit po něm pohledem. Na setinu vteřiny se naše oči setkaly. Ach jo, zase to schytám.

Ruben vykročil vstříc návštěvníkům se svými bodyguardy po boku. Jeho Druhý, Brooks, po pravé ruce, jeho Třetí, Noll, po levé.

Za nimi se řadili v doširoka roztažené řadě starší členové smečky, oplzlý hnusák Logan a sympaťák Randy. Patrik, v civilu výkonný manažer, postarší Lister, kterému patřil autobazar.

Viděla jsem poťouchlé oči trenéra fitness Dennise, který nenechal na pokoji žádnou sukni v okolí. Stočila jsem pohled na blonďatého striptéra Kevina, který na mě mrknul a culil se jako měsíček. Byl hezký a moc milý na to, co všechno měl už za sebou. Jako dítě týraný a zneužívaný vlastním otcem. Mnozí z lycas měli pohnuté osudy a proměna v něco jiného jim často pomohla, znamenala jiný směr v životě. Sama u sebe jsem to tak cítila.

Přejela jsem pohledem zbylé muže, vystupující z lesa, pozdravila očima Anguse, našeho pisálka z Kansas City Star. Nebylo od věci mít v partě novináře, byť na první ligu v médiích Angus prostě neměl. V hloučku za vlky pomalu kráčelo několik žen, členek smečky, a početně rozšiřovalo pohybující se dav. Norma Rae narvaná vprostřed, vedle ní drobná černovláska Sally, která pracuje v reklamní agentuře. Z druhé strany černočerná Ramona, která vede s otcem zastavárnu. Pár dalších holek, které pořádně neznám. Kamarádku jsem mezi nimi neměla žádnou. Moje kamarádka byl Ben. Spolu s ním jsem se zavěsila na konec, s námi capal ještě ožrala Marwin a pak Frido, který mi vždycky připadal jako smažka. Prostě společnost par-excelence. Popíchla jsem nedávno Rubena, že někoho sama kousnu a proměním, jen aby byl až za mnou. Vzal to vážně a ječel na mě, drahoušek. Nepochopí vtip – a to žere maso.

Pohybovali jsme se vpřed jako jeden. Slovo „kráčet“ zde není tak docela přesné. Kdyby nás někdo potají pozoroval, s lidmi by si nás nemohl splést. Přepnuti „na vlka“, bez masek, které každý z nás mezi lidmi nosil, jsme klouzali prostorem jako duchové. Bezhluční, dokonale tiší. Občas zapraskala větvička pod nohou, zaševelila tráva a v tom hrobovém tichu navzdory tolika přítomným se každý zvuk rozšířil, jako když kámen zčeří hladinu. Byla jsem stále udivená, že jsem toho součástí, že mé vlastní nohy plují tichem spolu s ostatními. Bylo nás přes šedesát a byli jsme jako jeden. Jeden tep, jeden dech. Toto je smečka, hrdě jsem si pomyslela a hruď se mi sevřela. Tohle jsme my.

Energie se valila prostorem, jitřila naše smysly, jako by už tak nebyly zjitřené dost, šeptala nám do tváří, vlévala se do nás. Měla jsem chuť se rozběhnout, proletět tu plochu, velkou jako fotbalové hřiště. Musela jsem se nutit do klidné, klouzavé chůze. Podívala jsem se na Bena, na ženy a muže před sebou. Všichni tak dokonale klidní, bezvýrazní a soustředění. Cítila jsem svoje zvíře, svoji vlčici, jak je rozrušená, neklidná a přechází sem a tam. Sílí a zvedá se, nabuzená vší tou energií a pachem cizích vlků. Jestli to nezvládnu, jestli se tu jako jediná nechtěně proměním, Norma Rae pukne blahem. Jedno pomyšlení a okamžitě jsem se začala uklidňovat, dýchat. Hezké myšlenky, potřebuju hezké myšlenky. Květinky, kytičky, obláčky.

Zabralo to bez ohledu na to, jak to bylo stupidní.

Šli jsme dál a tlačili před sebou naši energii jako čelo vlny. Stejná vlna se hnala proti nám.

Členové klanu Tichých stínů kráčeli ve stejném tichu jako my. Smečky se k sobě pomalu blížily. Byli už blízko a já se na ně mohla konečně zadívat.

Jejich oblečení, jednoho každého, do dálky křičelo „pozor, kouše!“. Všichni na sobě měli něco z kůže. Kalhoty, boty a bundy, bundičky v případě žen, vesty. Džínovina, kůže, kov a krev. Viděla jsem muže bez vlasů, s dlouhými vousy jako „ZZ Top“. Viděla jsem muže s nahou hrudí, opásanou divnými řemeny. Viděla jsem spoustu cvočků, druků a řetězů. Stříbrně zářily, ale stříbrné přece být nemohly? Nebo ano? Kruci, tím „hůř.

Viděla jsem jejich ženy, štíhlé i oplácanější, hezké i ošklivější, ale všechny se stejným výrazem. Jako by už všechno na světě viděly. Jako by už všechno prožily.

A všude kůže, kůže… Některé z těch oblečků mě zaujaly, jiné místo, jiná chvíle, proč ne. Teď to všechno působilo syrově a drsně. Nebezpečně.

Byli jsme silní, ale byli jsme parta vcelku obyčejných lidí. Oni vypadali jako válečníci uprostřed tažení. Co tu, do pekla, chtějí?

Ve středu, dva kroky před ostatními, kráčel jejich alfa, jejich Chétir. Zastavil se deset metrů před Rubenem a oba na sebe hleděli, doslova křížili pohledy jako světelné meče. Zírat do očí vůdci

smečky někdo jiný, nedopadl by dobře. Jediný, kdo si může dovolit takový pohled, je pouze jiný Chétir.

Zadívala jsem se na toho jejich. Podle lidských měřítek mu mohlo být tak padesát, měl těžké boty s přezkami a kožené kalhoty s třásňovím na bocích. Zvedla jsem pohled přes stále silné, svalnaté břicho, které prosvítalo rozepnutou vestičkou, přejela jsem očima hladkou hruď, spleť zvláštních náhrdelníků na krku a pohlédla mu do obličeje.

Byl to indián a byl impozantní. Měl ostře řezané lícní kosti, silný výrazný nos, rty měly neskutečnou, lehce fialkovou barvu. Vlasy s prošedivělými prameny stažené z obličeje, netušila jsem, zda má culík, nebo zda je má stažené do uzlu. Kůži měl v odstínu, jaký jsem zatím viděla jen jednou. Pro květiny k nám do krámu chodila žena, indiánka. Jednou jsem se jí plaše zeptala. Byla Navaho a Chétir klanu Tichých stínů taky.

12.

“To je…“ naklonila jsem se k Benovi.

„Ahiga, to znamená ‚Ten, co bojuje‘,“ pošeptal mi Ben tiše do ucha. „Jejich Chétir.“

Ahiga přejel první řadu našich vlků zapadlým, neproniknutelným pohledem. Pak jej zabodl do Rubena. Byl na naší půdě, byl naším hostem. Musel pozdravit jako první. Zvláštně se usmál, než řekl:

„Yá át ééh, Shik’Is.“ Zíral na Rubena a nehnul brvou.

„I já tě zdravím, příteli,“ odpověděl Ruben a já vykulila oči. Kde, kruci, přišel k navajštině?

Nebo možná reaguje automaticky, koneckonců, co jiného mu mohl jako první říct? Jedině pozdrav.

„Neovládáme jazyk lidu Navaho, prosím, mluv s námi naší řečí.“

Znovu jsem se naklonila k Benovi a zašeptala mu do ucha: „Proč zdraví Rubena takhle? Přece musí vědět, že mu nikdo nerozumí.“

Ben ke mně pootočil hlavu, ale oči stále upíral na muže před námi.

„On to ví, to si nemysli. Je hrdý a pyšný. Jeho strýc, starší bratr jeho otce, sloužil za druhé světové války jako spojař. Kódovací znaky Navahů, jistě jsi o tom slyšela. Velice si na tom zakládá,“ Ben pomalu odtáhl hlavu od mé.

Ano, to jsem tedy slyšela. S neutuchajícím zájmem jsem si Ahigu prohlížela.

Rubenův hlas se znovu nesl prostorem. „Nevidím tvého Druhého,

aby pozdravil mě a mé vlky.“

„Omluv, prosím, jeho nepřítomnost. Zdržel se v záležitostech smečky, ale přidá se k nám již brzy.“

Náhle jsme uslyšeli nezaměnitelný zvuk silné motorky. Ke skupině strojů, stojících pod stromy v blýskajícím se shluku, přibyl další Harley Davidson.

Muž, který na stroji přijel, zastavil po straně, vypnul motor a nohou v těžké botě, vysoké do půli lýtek, vykopl stojan. Přehodil nohu přes sedadlo a zapřel tu velkou, těžkou mašinu.

Motorky jsou pěkná věc, takové blýskavé, symbol mužnosti a bia bia. Nevěnovala jsem jí jediný pohled.

Fascinovaně jsem zírala na ty jako písnička dlouhé nohy v těsných světlých džínách, na dokonalou prdelku, do které ty dlouhé nohy ústily. Vím, že takový popis by měl zaznít spíše z mužských úst směrem k ženě, ale je to prostě jedno. Měl krátkou koženou bundičku končící nad pasem a já se dívala na ten kousek holé kůže mezi opaskem a okrajem bundy.

Stále stál zády k nám. Nespěchal. Kouká na něj přes sto lidí pořád, a on má čas.

Už teď mě neskutečně zajímal.

Natáhl ruku, dotknul se řídítek a jedním pohybem si přehodil vlasy na záda. Ten pohyb byl dokonale mužský, byť ta tmavá lesklá záplava, která mu padala z hlavy, by působila nadšení nejedné ženě. Včetně mě. Měl nádherně zářivé, rovné tmavé vlasy. Dvěma rychlými pohyby je stáhnul do culíku a konečně se otočil.

Byl dech beroucí.

Nevím, jestli jsem vydala nějaký zvuk, nebo ne. Nevím, jestli to zajíknutí bylo mé, anebo Benovo. Neměla jsem oči pro nikoho a pro nic než pro muže, který pomalu kráčel k nám.

My že jsme se plížili, my že klouzali? Plavný vlčí krok zvedl o další level. Nikdy jsem nikoho neviděla se takhle blížit. Rovná ramena, vypjatá hruď, díky čemuž se mu bunda vepředu rozevřela a já mohla sledovat hru svalů pod ní. Jedno dlouhé stehno se otřelo o druhé, paže volně spuštěné, dokonale rovná záda.

V životě se mi ještě nestalo, aby ve mně muž probudil hříšné nestoudné myšlenky jenom tím, jakým způsobem kráčí.

Se vší láskou k Rubenovi, ani on ne.

Muž, který se k nám pomalu blížil, byl štíhlý, a přitom svalnatý. Oči se mi samy svezly k pevné oblině v jeho klíně, dokonale džínami vyrýsované. Nemohla jsem si pomoci.

Násilím jsem odtrhla oči od prostoru pod jeho pasem a zadívala se výš. Díky staženým vlasům dokonale vynikal jeho dlouhý krk a ostré lícní kosti. Plná tmavá ústa, rovný výrazný nos a oči černé jako noc. Bezvýrazné, mrtvé, skoro jako by za nimi nikdo nebyl. Takto dokonale nečitelně se umí tvářit pouze indiáni. A to on byl. Stejně jako jejich alfa i tento muž byl čistokrevný Navaho.

V duchu jsem se rozloučila s každou vilnou myšlenkou, kterou jsem jako teenagerka věnovala slavnému náčelníkovi Apačů. Tomuhle muži nesahal ani po kotníky. Sledovala jsem jej pohledem, neuhnula ani o píď, otáčela jsem se za ním jako slunečnice, když kolem nás procházel, aby zaujal místo po boku svého Chétira.

„Kdo to, pro smilování boží, je?“ zachraplala jsem Benovi do ucha.

Nevypadalo to, že mě slyší, byl stejně paralyzovaný jako já.

Šťouchla jsem do něj lehce ramenem.

Ben si odkašlal a zašeptal: „To je Eliah, jejich Druhý.“

Eliah stál po Ahigově pravém boku a já nepřestávala zírat. Mírně rozkročený, s tělem trochu natočeným, takže na Rubena upíral zrak s pootočenou hlavou. Pěsti lehce sevřené, vypnutá hruď. Výraz, o který by bylo možné tříštit kámen.

Slabý vánek ke mně přinesl jeho pach a mně se rozšířilo chřípí. Nádherně voněl, jako kakao a bylinky, jako koření, které jsem ale neuměla pojmenovat. Podle sykavých nádechů kolem mě zapůsobil na každou ženu, která dnes byla přítomna. I vlčice jejich vlastní smečky jej sledovaly očima. Nevypadal, že by to registroval. Své jako noc černé oči upíral do Rubenových.

„Toto je Yas, Sníh. Můj Druhý. Přijal vaše jméno Eliah.“ Ahiga ladně pokynul rukou směrem k muži po svém boku.

Indián se jménem „Sníh“? Byla jsem jím uchvácená.

„Tvůj Druhý na mě upírá pohled. Má to snad být výzva?“ zavrčel Ruben a zatínal pravou pěst. Dělal to vždycky, když v něm kypěl vztek.

Ahiga něco štěknul a Eliah sklonil oči. Neuhnul hlavou, bez jakékoliv jiné reakce se zahleděl Rubenovi na hruď.

Oba Navaho spolu s jejich Třetím na tajný, okem nepostřehnutelný signál vykročili k Rubenovi, který měl Nolla a Brookse za zády.

Opravdu jsem byla zvědavá, jestli si oba Chétirové budou očichávat krky, takovéhoto setkání jsem se účastnila poprvé a neměla jsem ještě v malíčku vlčí protokol.

Ruben a Ahiga zůstali stát na metr od sebe a pozdravili se mírnou úklonou hlavy.

Eliah zabodl oči do Brooksových, udělal dva kroky, dotkl se jeho předloktí, naklonil se a nosem mu odhrnul copánky. Byl stále dokonale bez výrazu. Vím, že při jiných příležitostech, když někdo z našich takto Brookse zdraví, malinko pootočí bradu na stranu, jakoby uhne tváří. Ne ale teď. Takhle zezadu sledujíc bych řekla, že se naopak k Eliahově tváři trochu přitiskl, očichával ho.

Mrkla jsem na Rubenova záda a bylo zřejmé, že je napnutý jako luk. Koukali s Ahigou bez pohnutí jeden na druhého. Jelikož ani jeden neuhne pohledem, můžeme tu být taky do rána.

Stejný pozdrav provedli i oba Třetí našich smeček. Jejich téměř dvoumetrový plešatý habán se sklonil a dotkl se nosem Nollova krku. Pak vlci klanu Tichých stínů poodstoupili a zdálo se, že obřad vítání skončil. Tedy, myslela jsem si to.

„Má družka Niyol, Vítr, by ráda pozdravila tvou, Chétire smečky Měsíční řeky,“ pronesl do ticha Ahiga a nechal svá slova doznít, dopadnout do prostoru.

„Žádná však není, nemůžeme ji uctít dary, které přinášíme.“

Ahiga se mírně pootočil a ukázal rukou směrem k našemu kamennému oltáři, který je posvátným místem našeho shromaždiště. Jeden z jeho lidí na něj právě pokládal zabitého divočáka. Pach smrti a čerstvé krve dráždil všem smysly.

Niyol, drobná, nikoliv však křehká, obešla svého muže a s podlouhlým předmětem v ruce došla k velkému kameni. Položila věc nahoru na tuhnoucí tělo kance a vrátila se k levému boku svého muže. Jejich Třetí jí ihned udělal místo a poodstoupil kus za ni. Malá, ale nepochybně vládla pevnou rukou, to bylo zcela jasné. Bylo

mi náhle Rubena líto, tři páry černých indiánských očí jej hypnotizovaly spolu s ostatními. Ruben mou lítost ale rozhodně nepotřeboval. Vím, že za takovou myšlenku by se mnou v tuto vypjatou chvíli praštil o zem.

„Se vší úctou, můj příteli, volba mé družky není záležitostí tvé smečky, ale mé. Vážím si tvého zájmu, i když je neobvyklý.“

Bylo zřejmé, jak obezřeme a diplomaticky volí Ruben slova.

Přesto Ahiga jemné napomenutí postřehl a přivřel oči.

„Jsi moudrý muž, Chétire smečky Měsíční řeky. Víš, že rovnováha mezi naším světem a světem lidí je křehká. Objeví-li se problém jedné smečky, může se rychle stát problémem všech. Je dobré takové situaci předejít.“

Ruben ho soustředěně poslouchal a jen drobný pohyb prstů na pravé ruce dával tušit, že to v něm vře.

„To nepochybně. Jistě tě tedy potěší, že místo po mém boku bude obsazeno již brzy. Vyberu novou družku do příštího úplňku.“

Zajíkla jsem se a mezi našimi vlčicemi to doslova zašumělo. Všimla jsem si, že i ženy cizí smečky na něj pohlížejí se zájmem. Nelíbilo se mi to. Do prdele, vůbec se mi to nelíbilo. Nestačí počítat s konkurentkami doma? Ještě tyhle benzínem smrdící dominy?

„Raduji se, když slyším tvá slova, Chétire. Věřím, že i ty se nyní budeš radovat.“

Ahiga se dramaticky odmlčel.

„Dcera našeho klanu, silná Uvari, je připravena přijmout výzvy ostatních a vybojovat si právo stanout po tvém boku.“

Ahigova slova na mě dopadla jako železná pěst. Pomalu jsem se nadechla a s napětím sledovala, jak se dav vlků před námi vlní, jak někdo prochází jejich středem. I přes Ahigovu hlavu jsem viděla její čelo a temeno, takže musela mít k metru devadesáti.

Ahiga ukročil a Frankensteinova nevěsta předstoupila na krok před ostatní.

Prudce jsem vydechla.

Byla obrovská. Byla stejně vysoká jako Ruben, svalnaté paže, svalnatý hrudník a ruce jako lopaty. Skvělé. Budou mít s Rubenem malé poníky.

Uvari měla černé krátké vlasy, natužené do malých bodlinek. Něco podobného nosí na hlavě Noll, ale jemu to sluší. Ona vypadala, jako by si o lebku rozplácla asfaltem obaleného ježka.

Všechno se ve mně sevřelo, žaludek se mi stáhl do pevného uzlu a Norma Rae se v tuto chvíli jevila jako nejlepší kamarádka. Střelila jsem po ní očima a viděla, že tu cizí obří vlčici propaluje pohledem a tiše vrčí. Uvari pohledem hypnotizovala Rubenovu košili kousek nad pasem. Dala bych nevímco za to moci mu teď vidět do obličeje.

Zadívala jsem se na Eliaha a poprvé viděla v jeho temných očích cosi jako náznak pobavení. Všichni ostatní zírali na Uvari, já jediná se dívala na něj.

Vycítil můj pohled a otočil ke mně hlavu. Naše oči se střetly a mně se zastavil dech.

Byl to jeden z těch okamžiků, který se jeví jako nekonečný, přestože je vlastně krátký. Kdy máte pocit, že vám oči jiskří, a vy je raději necháte shořet, než byste je stočili jinam.

Dívala jsem se na něj, dívala a dívala. On se díval na mě.

13

Seděla jsem na svém novém, ale vcelku obyčejném gauči s koleny pevně napasovanými pod bradou, objímala si kotníky rukama a zírala do okna. Kývala jsem se dopředu a dozadu a přestala to dělat, jakmile jsem si to uvědomila.

Slunce nad Městem fontán pomalu klesalo, přicházel večer a já neměla klid.

Bylo mi horko a chvílemi zima, byla jsem rozrušená a neklidná. Byla jsem naštvaná a měla jsem strach. Všechno najednou. Vzpomínky na prožité odpoledne se ve mně převalovaly a vyskakovaly jedna za druhou. Moje vlčice byla schoulená, ocas kolem těla a tiše si vrčela do tlapek.

Jo, já vím, holka. Já vím.

Domů mě odvezl Ben, aspoň myslím. Měla jsem pocit, že jsem se teleportovala, protože cestu jsem si prostě nepamatovala. I Ben mlčel a protentokrát mi naše společné brebentění nechybělo, měli jsme oba o čem přemýšlet. Nevím, co se honilo v jeho hlavě. Vím, co se odehrávalo v té mojí. Byla jsem vyděšená a zlobila jsem se na Rubena.

Jakmile za mnou zaklaply dveře bytu, nahromaděné pocity mě roztřásly od hlavy po paty a já se nemohla zahřát. Vlezla jsem do horké sprchy a stála v ní snad třicet minut. Máčela jsem se, doslova louhovala. Snažila jsem se v těch každodenních, tak zažitých úkonech najít klid, srovnat se. Kůži jsem si ručníkem doslova vydřela do ruda, vpatlala jsem si do ní pak skoro čtvrt lahve s pleťovým mlékem. Sice jsem úžasně voněla, ale třásla jsem se pořád.

Pootevřeným oknem proudil do bytu teplý večerní vzduch, voněl pozdním létem, které tu bývá dlouhé. Byt, který jsem po smrti Heleny zuby nehty dál držela, byl moje oáza, skrýš a radost. Nájem zde ve Westportu schramstnul většinu z mé třísetdolarové týdenní mzdy, ale platila jsem ráda. Byt měl krásná vysoká okna, za kterými byly koruny stromů, byl světlý a slušně zařízený. Ponechala jsem ho víceméně tak, jak byl za Helenina života. Vyhodila jsem jen pár krámů a gauč, protože se mi prostě nelíbil a podle nejrůznějších fleků měl bohatou historii. Koupila jsem si nový. Měl olivově zelenou barvu a já na něj nacpala tolik polštářků, kolik se jen vešlo. A vešlo se jich hodně. Většina z nich právě ležela porůznu na zemi.

Dřepěla jsem na svém novém gauči, v tričku a mikině s kapucí, ve volných pohodlných teplákách, na nohou huňaté papuče s oušky a čumáčkem. Jen počkej, zajíci, napadlo mě okamžitě, když jsem je uviděla. Tady to nikdo neznal a já si je koupila pro chvíle, kdy jsem sama a kdy je prostě zapotřebí mít na nohou debilní papučky s oušky.

Tahle chvíle pro ně byla jako stvořená.

Usrkla jsem horké kafe, které dnes příliš rychle vychládalo, a po padesáté se zadívala na korunu stromu za oknem. Znovu a znovu jsem se v mysli vracela k setkání s vlky klanu Tichých stínů.

Poté co Uvari-zilla předstoupila, bylo hrobové ticho. I dech se zdál příliš hlasitý. Všichni stáli jako kamenné sochy, všichni čekali na Rubenovu reakci. Já byla zvědavá, jaký zvolí způsob jejího odmítnutí, a proto mě naprosto šokovalo, když zhrublým hlasem řekl: „Je mi ctí přivítat dceru klanu Tichých stínů. S radostí budu přihlížet jejímu souboji s dalšími zvolenými z naší smečky.“

Jako bych vrostla do země. Cože? Co to má být? On její nabídku přijímá? On by takovouhle ženskou chtěl? Tohle obří, přerostlé, černé, steroidy nabušené cosi? Zdá se mi to, nebo Rubenův vkus lítá ode zdi ke zdi? Přece se mu tohle nemůže líbit. Nutilo mě to pochybovat o něm, o tom, co o něm vím a jak ho znám. Nebo spíš, jak si myslím, že ho znám. Copak jsem úplně vedle, když si myslím, že…

Kruci, kruci.

Bylo mi jasné, že v souboji nepůjde o to, kdo má lepší účes. V tom případě bych mávala zlatou medailí už teď. Věděla jsem, že

když se trochu snažím, přimáčknu k zemi Bena. Učil mě, jak se hýbat, a především, jak uhýbat. Věděla jsem, jak na něj. A vcelku rychle ho dokázala položit na záda. Ale to nebyla žádná výhra. Bena by přimáčknul k zemi i Marwin s lahví tequily v břiše.

Ahiga zvedl spokojeně koutky úst. „Ukaž tedy Uvari a nám všem její soupeřky. Dovol, ať předstoupí ženy tvé smečky, které chtějí přijmout výzvu!“

Bylo by slyšet špendlík padnout na zem.

Ruben se pootočil a přejížděl očima svou smečku. Vím, že adeptek se dříve našlo dost. Dokud to měla být naše záležitost, volba v rámci naší smečky, bylo víc žen, které si na Rubena brousily zuby. Obrazně řečeno. Věděla jsem, že postavit se z pozice nováčka ostatním nebude jednoduché, byla jsem automaticky outsider. Ale ne úplně bez šance, a já se jí tak moc chtěla chopit. Chtěla jsem Rubena nejen tak, jak ho mám teď. Chtěla jsem ho oficiálně, je-li to správné slovo. A až doteď doufala, že on chce právě takhle mě.

Ticho houstlo a mezi vlky klanu Tichých stínů se začal ozývat šepot. Tu a tam se k sobě naklonily dvě hlavy, ozvalo se uchechtnutí a dav cizích vlků začal tiše šumět. Pohrdavé úsměvy se rojily jako houby po dešti. Rubenovi viditelně tuhla čelist, vnímal šum za svými zády a bez hnutí koukal na své vlky. Na své vlčice.

„Kde je srdce tvé smečky, Chétire?“ Ahiga se možná snažil neznít uštěpačně, ale bylo to zbytečné. Ryl do Rubena a užíval si to.

„Vím, že Uvari je silný soupeř, stále je to však žena a já doufal, že se mezi těmi tvými najde aspoň jedna, která výzvu přijme.“

Uvari stála s rukama sepnutýma za zády, bradu nahoře, střílela po nás neproniknutelnými pohledy. Vypadala jako mariňák. Mít maskáče, byl by dojem dokonalý. Zřejmě se pokusila udělat ze sebe ženu a narvala se do kožených kraťasů a korzetu, napnutého přes téměř mužskou hruď. Když to přeháníte s posilováním, dopadne to takhle. Místo ženských kulatých ňader dva velké tvrdé disky s čudlíkem uprostřed. Ramenní svaly měla jako dvě hlávky zelí. Z ženského hlediska vypadala prostě otřesně. A řekla bych, že i z toho mužského.

Ruben začínal být opravdu vzteklý a Ahiga ho dráždil.

„Nepřijme-li žádná výzvu, bude nám ctí oslavit o příštím úplňku naši dceru jako tvou družku. Spojíme naše smečky pevným poutem, mé srdce se raduje.“

„Važ svá slova, příteli,“ Ruben slovo „přítel“ v podstatě vyplivnul. „Rozhodnu sám, která žena bude hodna toho sdílet moji sílu a krev, která dokáže ochránit spolu se mnou naše vlky.“

„Pak ti v tvé volbě jistě pomůže, když ženy tvé smečky změří síly s dcerou sousedního klanu.“

Ahiga se okázale šklebil a pobavený a nadřazený výraz byl patrný na mnoha tvářích za ním.

Začal se ve mně zvedat vztek. Vlčice v mém nitru přecházela sem a tam, tlumeně poštěkávala, hlavu stále níž, ohrnuté pysky. Uvědomila jsem si, že mé vlastní lidské rty jsou zvednuté, nos nakrčený a že mi v hrudi vibruje narůstající vrčení.

Ben vedle mě se sykavě nadechl a já ten sílící hrdelní zvuk polkla. Mrkla jsem na něj a pak sledovala směr jeho pohledu. Zíral na vysokého muže v druhé řadě smečky Tichých stínů, který se s hnusným úšklebkem díval zpátky na Bena. Na plešaté hlavě měl sluneční brýle, oči jako dvě propasti a mezi odulými rty špičku jazyka. Měl tvář člověka, který ve vlčí podobě tráví hodně času. Jeho obličej začínal připomínat vyšklebenou halloweenskou masku, špičky už trvale prodloužených tesáků se objevily z obou stran vedle vystrčeného jazyka. Zíral bez hnutí na Bena a já si všimla, že si přitom dvěma prsty nápadně hladí rozkrok.

Vnímala jsem vzrůstající Benův strach, točil se kolem něj jako malý vír a šťouchal do mě, do mé vlčice. Vypnul mi mozek. Tohle byla přesně ta situace, kdy si můj zdravý rozum a pud sebezáchovy vzaly dovolenou a nastoupily zvířecí instinkty a vlčí přirozenost.

Vrčíš na mě? Budu vrčet dvakrát tolik. I když jsem dvakrát menší. Pro Bena, který je můj víc než kohokoliv jiného a který nebude maso pro bandu hrdlořezů. Pro Rubena, který se na mě právě zadíval, v očích vztek a bolest. Oplácela jsem mu pohled a věděla, že to udělám, ještě než jsem se pohnula. Dívala jsem se na něj a pro tu chvíli, bez ohledu na ostatní, jsem do toho pohledu dala všechen cit, který jsem v sobě měla, všechnu lásku, kterou jsem k němu cítila. Pak jsem stočila pohled na Ahigu, který pobaveně sledoval

Rubenova ztuhlá záda. Můj obličej se vyprázdnil, zbavil vší mimiky, ztvrdnul.

Odstrčila jsem muže před sebou a vykročila ze zadní řady, pohled stále upřený na vůdce cizí smečky. Když zaregistroval pohyb, otočil ke mně hlavu a oči se mu rozšířily.

„Zdá se, že zápas bude. Ale nevěděl jsem, že se Uvari postaví vaše nová. Doufal jsem v rovnocenný boj, Chétire.“

Zdálo se mi, že titul Chétir už Ahiga vyslovuje vyloženě posměšně.

Dokonale mě nasral.

Postavila jsem o dva kroky za Rubena po jeho levé ruce a zadívala se Uvari do očí. Ze své výšky shlížela do mých, a kdyby nebyla jako vytesaná z kvádru, možná by se dokázala přezíravě usmívat. Ahiga se pobaveně culil i za ni.

Stála jsem bez hnutí, ruce podél těla, špičkami ohnutých prstů jsem se lehce dotýkala svých nohou. Mírný vánek mi vehnal do obličeje pramen uvolněných vlasů. Nesnáším to, v jiné situaci bych si ho okamžitě strčila za ucho, ne však teď. Každé gesto jako by náhle mělo zvláštní význam. Ticho v prostoru kolem nás houstlo. Ani jsem se nepohnula.

Ignorovala jsem hlasy a šeptání, které se neslo za mými zády, jak všem pomalu docházelo, co se děje. Z pravé strany jsem slyšela hlasy zesílené, slyšela jsem tření kůže o kůži, vlnící se energii. Někdo z našich procházel davem. Vystoupila a postavila se za Rubena z pravé strany.

Otočila jsem hlavu a zadívala se do černých očí Normy Rae.

Pouze pro tuto chvíli, pro tento krátký okamžik, mezi námi proběhlo něco jako porozumění. Téměř nepostřehnutelné, ale bylo tam. Obě jsme současně otočily hlavu dopředu a zadívaly se na vysokou ženu před námi.

Rubenova záda se pohnula nádechem a výdechem a jeho síla, jeho energie nás pozdravila, pohladila nás a vsákla se do vlků, stojících za našimi zády. Poslal svou jistotu, svou sílu a energii nám všem, šeptavé hlasy postupně utichly. Jak oblak Chétirovy moci postupoval davem, vypínaly se hrudníky a rovnala záda. Zneklidněná smečka nasávala jeho energii, natahovala do sebe jeho moc. Pocit

jednoty, sounáležitosti a podpory se mi od našich vlků valil zpět do zad. Mezi sebou jsme se mohli hašteřit, prát a dohadovat, teď jsme ale byli jednotní.

Posílená společnou myslí a mocí naší smečky jsem odtrhla pohled od koženého korzetu Uvari a zadívala se na Ahigovy vlky.

Eliah teď stál přímo přede mnou, mezi námi byla několikametrová vzdálenost. Nebýt sama v zajetí tolika nejrůznějších pocitů, nebýt prostě tak nabuzená, možná bych mu klidně oplatila ten zkoumavý pohled, kterým mě přejížděl od hlavy k patě. Nemyslím, že jsem ho zaujala jako žena, díval se na mě spíš jako na exponát v muzeu. K dokrmení mého vzteku to bohatě stačilo a já stiskla zuby, přimhouřila oči a zapíchla je do jeho.

Pohled na něj takto zblízka byl tak zneklidňující, až to bylo děsivé. Nejen proto, že byl krásný způsobem, který je ojedinělý, a když takového muže potkáte, nikdy na to nezapomenete. Ne pro to neuvěřitelné charisma, které z něj sálalo, přestože stál bez hnutí a nepřiživoval je žádnými slovy ani gesty. Bylo tam něco víc, co jsem z větší vzdálenosti nepostřehla.

Jakmile se nyní naše oči střetly, bylo to, jako když se spojí dva kontakty a začne proudit elektřina. Cítila jsem náhle silné pnutí nahoře na hrudi a od kotníků mi pomalu vzlínala síla. V posledních týdnech byla utlumená a já to přičítala změně svého těla, svého života. Byla zatlačená do pozadí, ale stále přítomná, stále ve mně byla. Přikryta závojem síly a energie vlka čekala, až ji něco nebo někdo uvolní. Dočkala se.

Měla jsem pocit, že v prostoru mezi námi praská vzduch, vnímala jsem drobné jiskry na své kůži. Eliah, nyní na mě již plně soustředěný, vytočil dlaň pravé ruky a kousek ji zvedl před sebe. Aniž bych to zamýšlela, udělala jsem levou rukou stejné gesto… a do dlaně mě udeřila hřejivá vlna energie. Silný proud, který mi protékal dlaní, obtočil mé tělo a vracel se napnutými prsty zpět k Eliahovi. Tato energie měla jiné vibrace než energie lykantropů.

Nejprve jsem měla pocit, jako by mi maso slézalo z prstních kůstek. Pak jsem vnímala slabý vánek všude tam, kde jsem měla nahou kůži, a v tom přátelském víru jsem se náhle cítila uvolněně

a klidně. Bylo to správné. Nevím, kde se ten pocit vzal, ale najednou tu byl.

Ruben ke mně pootočil hlavu a syknul. Cítil to a cítili to i vlci, kteří stáli poblíž.

Silou vůle jsem sevřela brnící prsty a ten silový proud utnula.

Eliah zamrkal a udělal totéž. Vydechla jsem, sklonila hlavu a zadívala se na trávu u svých nohou. Jednotlivé malé stvoly se stále tetelily a třepotaly, rozechvělé posledními zbytky slabě proudící energie. Ahiga už se nešklebil. Zíral na mě, čelist mu pracovala. Pak se podíval zpět na Rubena.

„Zdá se, že máš tajemství, Chétire. Mýlil jsem se, když jsem tvoji novou podcenil. Nyní se velmi těším na naše další setkání.“

14

Když se ozvala dvě krátká, rázná klepnutí na dveře, hrnek s kafem mi cinknul o zuby. Postavila jsem jej na malý stolek, zvedla se a šla pomalu ke dveřím. Opřela jsem čelo o dveře

vedle kukátka. Cítila jsem ho, jako by stál vedle mě, a on to věděl.

„Běž pryč, Rubene. Prostě běž pryč.“ Promluvila jsem do dřeva pod svým obličejem.

„Otevři!“ Pokud byl z poloviny tak vzteklý, jako zněl, tak jsem nechtěla otevřít tím spíš.

Na toto byla jediná odpověď.

„Leda hovno,“ řekla jsem tiše, poodstoupila a s dlaněmi na ramenech jsem zírala před sebe.

„Otevři, sakra, ty dveře, nebo je vyrazím!“

Představila jsem si, jak by se podobné chování líbilo sousedům, a jen kvůli tomu otočila klíčem. Otevřela jsem.

Ruben vešel, zavřel za sebou a opřel se o dveře zády. Zadívali jsme se jeden druhému do očí, pak jsem se otočila a šla zpátky do pokoje. Znovu jsem si sedla na gauč a vzala do ruky hrnek. Z kávy se, zaplaťbůh, stále trošku kouřilo.

Pomalu přešel místnost a postavil se k oknu.

„Co tě to, prokristovy rány, napadlo? Co jsi to provedla?“ Hlas měl ledově chladný, zatímco zíral ven s rukama založenýma na hrudi.

Co sakra čekal, že udělám? Chtěla jsem být jeho družka, jeho žena, a jiná cesta nebyla. Ne v okamžiku, kdy přijela cizí ženská s úmyslem si ho pro sebe prostě urvat. Ženská, u které mě i jen pohled na ni děsil. Jenže vlk v nás reaguje přímočaře a mnohdy bez přemýšlení. Hrdě, bohužel někdy destruktivně. A moje mladá vlčice ve mně se tam v lese zvysoka vykašlala na nebezpečí, které stálo

před ní. Ignorovala sílu soupeře. Dostala výzvu a přijala ji. A v dané chvíli nemyslela na následky. Ty mi docházely až teď. Nepotřebuju, aby mi to ještě dával sežrat.

„Provedla? Stál jsi tam jako boží umučení, co jsem měla dělat?

Neříkej, že aspoň malý kousek tebe není rád.“

„Kurva, Tori, já to takhle nechtěl! Celé je to na houby! Jo, jako Chétir můžu být rád, že jsi na jejich výzvu reagovala, ty a Norma Rae. Na druhou stranu si přiznejme, že pravděpodobnost, že z toho jedna z vás vyjde jako vítězka, je malá. Kdybys nevystoupila před ostatní, nemusela bys s ní bojovat a nešlo by ti o život. Přežila bys, i když bych tě jako možnou družku ztratil. Ty jsi výzvu přijala, a já tě nejspíš ztratím tak jako tak! Asi jsem byl blázen, když jsem doufal, že to zvládnu sám, že udržím naši smečku na uzdě ještě nějaký čas, než zesílíš, než tě líp poznají. Že z tebe s trochou štěstí svou družku prostě udělám!“

První části jsem rozuměla. Byl rád, že někdo výzvu přijal, ale nebyl rád, že jsem to byla já. Z ryze ženského hlediska mě moc potěšilo, že mu na mně záleží. Že ty pochyby byly zbytečné.

Bohužel jsem mu nemohla říct, že se v druhé části mýlí. Je naivní se domnívat, že věci půjdou spíš po dobrém. I kdyby tu nebyla výzva jiné smečky, holka jako Norma Rae nebude koukat, jak jí její vysněné místo vyfoukne přivandrovalec z Evropy.

Já jsem počítala s tím, že to nebude lehké. Norma Rae mě podceňovala, a to bylo jen dobře. Já však sílila každým dnem a měla jsem proti ní jednu obrovskou výhodu. Měla jsem Rubena. Měla jsem ho už teď. Dávalo mi to sílu, sebevědomí, byť zatím příliš nevystrkované na odiv. Uvari tohle vše poslala do kytek.

Škaredila jsem se do hrnku s kafem.

„Jak nad ní chceš, prosím tě, vyhrát? Jak bys ji chtěla porazit?“

„To netuším. Předpokládám, že Harryho kouzelnou hůlku mít nebudu.“

„Přece jsi musela vědět, že přijmout výzvu bude boj. V pravém smyslu toho slova – boj! Zápas. Až do konce. A já nevím, jestli to půjde zastavit, jestli budu moci hodit ručník do ringu, až ti půjde o život. Nebo Normě Rae.“

„Sakra, proč jsi především vůbec souhlasil s tím, že nás právě ona vyzve? Proč?“

Ruben se prudce otočil a rozhodil ruce. „Protože to nešlo odmítnout! Byla by to ta nejhorší urážka, rovnalo by se to vyhlášení války. Takže nemáš být co naštvaná, já jsem nemohl jinak. Myslíš, že z ní mám radost? Myslíš, že jsem nadšený, že už za pár dní…“Ruben nedokončil větu.

„Já si to neuvědomila.“ Nechtěla jsem si připustit, že udělal, co jako Chétir udělat musel. Chtěla jsem se zlobit, protože vztek tlačil do pozadí strach.

„Protože mě nikdy pořádně neposloucháš, když mluvím o záležitostech smečky!“ zařval Ruben a popošel ke mně blíž.

„Protože skoro pokaždé, když mluvíš, nemáš na sobě košili,“ argumentovala jsem logicky.

„Teď ji mám! Posloucháš mě? Vnímáš mě?“ Do obličeje mi jako voda chrstla jeho energie.

Zvedla jsem se z gauče, potřásla hlavou a odešla do kuchyně.

„Třeba se stane zázrak a sejme ji Norma Rae a já budu z nejhoršího venku,“ prohodila jsem cestou přes rameno. I když, pokud by to Norma Rae dokázala, asi bych si moc nepomohla.

„Prosím tě! Uvari ji zabije,“ vyklouzlo mu. Jo, mě nejspíš taky. Ale nahlas to neřeknu.

„Taky dobře, Norma Rae nikomu chybět nebude.“

„Jak to můžeš říct? Ať je jakákoliv, je jako tvá sestra, je lycas!“

„Je to kráva!“

„Sakra, Tori!“

„Je mi líto, pokud tě to zklame, ale já pro Normu Rae brečet nebudu, jestli si ji ta almara vylosuje jako první. Promiň, pokud to zraňuje tvůj jemnocit, ale je to tak.“

Najednou mi svíral paže kousek pod rameny a vrčel mi do obličeje.

„Nejvíc mě zraňuje, že možná já budu brečet pro tebe, copak to nechápeš?“

„Pusť mě,“ procedila jsem mezi zuby. „Už nejsme v lese, tak mi přestaň drtit ruce.“

Ruben sklonil hlavu a opřel čelo o mé. Sjel mi dlaněmi po zádech a pevně mě objal.

Zvedla jsem ruce a omotala mu je kolem krku.

„Hrozně se o tebe bojím. A nesmím to dát najevo.“ Díval se na mě a ta bolest byla v jeho tváři patrná.

Dojalo mě to.

„Bože, nemohl jsem jinak, nemohl! Odmítnout ji, ohrozím celou smečku. Nemohl jsem se zachovat jinak! A přesto se teď nenávidím!“

Opřela jsem si tvář o jeho hruď a potichu česky mumlala.

„Kurvafix, do psí prdele…“

„Co říkáš?“ promluvil mi Ruben do vlasů.

„Nic důležitého. Nadávám rodnou řečí.“

„Zní to hezky.“ Ruben se poodtáhl na délku paží a podíval se mi do obličeje. I v takové chvíli mě rozesmál. Zkusím ho naučit trošku česky. Aspoň klít by měl umět, pokud spolu máme žít.

Úsměv se mi ztratil z tváře. Budeme mít vůbec šanci to zkusit? Stane se zázrak a přežiju to?

Když už jsme byli v kuchyni, udělala jsem mu kafe a vrátili jsme se na gauč.

Posadil se s roztaženými koleny a hrnek se mu ve velkých dlaních téměř ztrácel. Koupím mu nový, větší. Myšlenka vyplula sama od sebe, odněkud z hlubin podvědomí. Sakra.

V tureckém sedu jsem se usadila čelem k němu. Napil se a zahleděl se do stejného okna jako já před chvílí.

„Mám to tu rád,“ řekl a přejel očima můj malý obývák. „Tady mě nikdo nehledá.“

Očima klouzal po velké váze, která stála na stolečku mezi okny, a po obří kytici v ní. V bytě nebyla zdaleka jediná. Úžasným bonusem práce pro Beth bylo, že jsem měla stálý přísun krásných čerstvých květin.

„Kdybych ti přinesl kytku, ztratí se mezi všemi ostatními,“ řekl tiše, obličej ve stínech.

„Kdybys mi přinesl kytku, vyhodím všechny ostatní,“ odpověděla jsem stejně tichým hlasem.

Zvedl hlavu a zahleděl se mi do očí. Ty jeho měly barvu nebe po setmění. Dívali jsme se na sebe a tíha té zvláštní, něžné chvíle rostla. Jestli se na sebe budeme ještě chvíli takhle koukat, rozbrečím se, vím to.

Odtrhla jsem od něj pohled a zahleděla se na své ruce, složené v klíně.

Oba jsme se odmlčeli. Stíny byly dlouhé, denní světlo se téměř ztratilo. Ruben si položil hrnek na stůl vedle svých nohou. Tím pohybem se mu napjal krk, ramena i dlouhá svalnatá paže a švy košile taktak držely. Znovu se posadil a klouby prstů si promnul obě oči. Tolik jsem si uvědomovala, jak je to gesto pro něj typické, jak dobře ho znám.

Musela jsem se ho dotknout. Nechtěla jsem sex. Ne teď, v tuhle chvíli, kdy se všude kolem nás vznáší přízrak toho, co přijde. Chtěla jsem jen blízkost, kontakt. Objetí.

Popolezla jsem a posadila se mu obkročmo na klín. Natáhl ruce a spojil je za mým zadkem. Své pozadí „zadečkem“ nazývat opravdu nemohu. Ani to nedělám.

Koukal mi do očí a já se snažila rozluštit jeho výraz. Zabořila jsem mu prsty do vlasů nad spánky a sčesala je dozadu. Jeho měkké, bohaté vlny mi mezi nimi klouzaly. Opakovala jsem ten pohyb, dokud neměl vlasy ulízané za ušima a obličej, posledními zbytky světla zbarvený do bronzova, krásně nevynikal. Dokázala jsem se na něj takhle dívat dlouhé minuty, studovat jeho tvář jako obraz, který ve vás něco probouzí, něco vám říká a vy to nedokážete přesně pojmenovat. A tak se díváte a díváte. Stejně tak jsem nyní koukala na Rubena. I když jsem se to snažila potlačit, poznávala jsem ten pocit, který se mi rozrůstal v hrudi a točil se mi kolem srdce. Znala jsem ho a právě v tuto chvíli, v tento okamžik, jsem si nebyla jistá, jestli je vítaný.

Začínala jsem ho milovat.

Prvotní pocit okouzlení, sbližování, báječný sex, sex, sex, pomalu přerůstal v něco většího, stával se něčím víc. Netušila jsem, jaké

přesně jsou jeho pocity, a kruci, teď to zjišťovat nebudu. Nemůžu. Ne teď, kdy musíme nějak přežít nadcházející dny.

Uvari. Eliah.

Myslet zrovna teď na jiného muže nebylo právě vhodné, ale do hlavy mi Ruben naštěstí nevidí. Přemýšlela jsem, co je Eliah zač, na co přesně jsem to reagovala. Kdo je?

Pohled mi sklouznul z Rubenovy tváře na jeho krk. Nemít před sebou právě svého milého, řekla bych, že jsem koukala do blba.

„Na co myslíš?“ Ruben mi projel prstem ve vlasech podobným pohybem jako já jemu před chvílí. Zastrčil mi ještě trochu vlhký pramínek za ucho. „Hm?“

„Na jejich Druhého,“ odpověděla jsem po pravdě, já husa.

Zaťal čelist a položil ruce na má stehna, roztažená přes jeho klín.

„Líbil se ti?“ drtil slova mezi zuby.

„Ale no tak, prosím tě,“ zavrtěla jsem se a pokusila se posunout víc dozadu a slézt z něj.

Svými dlouhými silnými prsty mě stisknul a já se nemohla pohnout.

„Tak líbil?“ Zvedl ruku, palcem a ukazováčkem mě chytil za bradu a otočil můj obličej k sobě. Jemně vrčel. V obličeji se mu nepohnul ani sval, ale já vnímala chvění v jeho hrudi pod dlaní, kterou jsem se o něj opírala.

Odpovědět nyní po pravdě by mohl jen sebevrah nebo blbec a já, naštěstí, úplně hloupá nejsem. Jen občas rychleji mluvím, než myslím.

Naklonila jsem se a olízla mu spodní ret. Lehce jsem ho kousla do brady, dokonale submisivní gesto. Zamručel a políbil mě, poprvé od chvíle, co prošel dveřmi.

„Přemýšlela jsem o něm jinak, o tom, co je. Co mezi námi proběhlo, na co moje síla,“ vyslovila jsem to slovo rozpačitě,

„reagovala.“

Ruben mě popadl v pase, nadzvedl a posadil vedle sebe. Když chodíte s vlkem, váhu opravdu řešit nemusíte. Zvedl se a začal přecházet za gaučem sem a tam.

Opřela jsem si tvář o loket a koukala na něj, sledovala jej očima. Jakmile jsem si uvědomila, jak dokonale psí pohled to je, posadila jsem se zpříma.

„Prošlapeš mi koberec, jestli tu nepřestaneš takhle pochodovat.

Co se děje?“

Ruben se zastavil a vyhoupl se na stoličku u nedlouhého pultu, který dělil kuchyň od zbytku místnosti. Takhle rozdělené pokoje tu byly hodně běžné a mně se to moc líbilo. Líbilo se mi motat se v kuchyni a mít kontakt s tím, kdo seděl u mě v obýváku.

Nejčastěji tu býval Ben. Nejraději jsem tu měla Rubena.

„Neřekla jsi mi, jakou schopnost máš, co v tobě je. Mé dětství bylo poznamenané magií a vúdú. Žili jsme několik let v New Orleans, kde jsou silné tradice, a moje máma tomu naprosto propadla. Já už nechci řešit žádné magické sračky. Mám toho plné zuby, měl jsem v tom namočený čumák až po uši tak dlouho. Jsem z toho unavený, netušíš, jaké to bylo. Měla jsi mi o tom říct, Tori. Měl jsem to vědět.“ Ruben se odmlčel a zíral si na nehty.

Vstala jsem, došla k němu a postavila se mu mezi roztažená kolena.

„Omlouvám se. Dělo se toho tolik, že mi to nepřišlo důležité. Moje babička byla wicca, čarodějka. Něco z ní v sobě mám. Nevidím věci jako ona, ne její silou. Já sama jsem cosi jako zesilovač schopností jiného člověka. Samotná toho moc neumím. Jsem hodně senzitivní a přitahuju lidi s podobnými schopnostmi.“

Hrála jsem si prsty s knoflíčkem Rubenovy košile, zatímco na mě zasmušile koukal.

„Když jsem se postavila kousek před Eliaha, bylo to jako spínač. Jednu chvíli tma a náhle prudké světlo. Nevím, jak to mám říct. Netuším, co je, kouzelník? Šaman? Poklad na Stříbrném jezeře jsem viděla snad desetkrát, ale v tomhle mi nepomůže.“

Pořád jsem kroutila Rubenovým knoflíčkem. Ještě chvíli, a zůstane mi v ruce. Na druhou stranu, když mu poničím košili, třeba tu zůstane se mnou. Strávili jsme spolu včerejší noc a já ho vedle sebe chtěla i tu dnešní. I kdyby mě měl jen držet. I kdybychom vedle sebe jen leželi jako lžičky v příborníku.

Po zmínce o notoricky profláklém filmu se Ruben rozesmál. Otočil mě zády k sobě, pevně sevřel a položil mi bradu na rameno. Přitiskla jsem k němu tvář a dlaněmi přikryla jeho ruce, které mě objímaly.

„Ty jsi taky poklad,“ zafuněl mi do ucha a lehce mě kousnul. Jo. To jsem. Jen mě vykopat.

15

Praskaly mi kosti. Ne jako při běžné zlomenině, kdy se kost v podstatě přepůlí. Teď se tříštily podélně, trhaly a rozchlipovaly, rvaly maso, šlachy a celé mé tělo na kusy. Ten

zvuk byl strašlivý a pocity mnohem intenzivnější než sebelepší popis. Je to nepřenosná zkušenost. Horká krev, i když nemnoho, teplá voda, přikrmená morkem, té bylo víc.

Lidské tělo je z poloviny tvořené vodou a při transformaci jí spoustu ztratí. Jakmile jsme znovu lidé, musíme ji okamžitě doplnit a vypijeme v krátkém čase velké množství tekutin. Málokdo ví, že dehydratace je způsob, jak se může lycas vážně oslabit, a dokonce zemřít. Pokud jej donutíte znovu metamorfovat a nedostane napít. Druhá taková proměna je kritická. Třetí nepřežije. Je jasné, že tohle nikdo z nás nikde nešířil.

V tom snu jsem se cítila jako divná mokrá věc, ze které trčí úlomky na všechny strany a která bude navždy vypadat takhle obludně. Obrácená naruby. Kosti ven, kůže dovnitř. Vnímala jsem horkost, žár a strach, srdce mi bušilo a stahovalo se jako pěst. Plíce nestíhaly zásobit vzduchem mé řvoucí, mrzačené tělo a já se zalykala v tom křiku, v té hrůze, kterou dál stupňoval zvuk mého hlasu, měnící se ve zvířecí.

S posledními záblesky lidské mysli jsem vnímala Rubena, jak mě drží za zdeformované ruce s dlouhými černými drápy místo prstů. Vnímala jsem jeho hlas, kterým mě konejšil a kterým ke mně mluvil, když jsem k němu v křečích otáčela hlavu. Poslední lidský pohled byl na jeho tvář, zrůzněnou odrazem mé bolesti, zrudlou námahou, kterou i on musel vynaložit, aby mě udržel, abych si neublížila. Nebo jemu.

Rubenovy oči, jeho… modré oči… jeho… ústa… jeho…

Tma.

Prudký nádech mě probudil. Drtila jsem v pěsti přikrývku, lapala po dechu a na spáncích se mi perlil pot.

Sen se mi vracel, svou první proměnu jsem si ve spánku odžila už mnohokrát. Ostatní mi řekli, že to u každého trvá různou dobu, než se první proměna formou flashbacků přestane vracet. Nové vlčí zážitky a hlavně další a další proměny ji postupem času odstrčí do pozadí.

Už aby to bylo. Převlékala jsem propocenou postel častěji, než mi bylo milé. I když občas jsme ji propotili s Rubenem, a to bylo skvělé, to jsem měnila lůžkoviny bez řečí.

Posunula jsem se na posteli výš, opřela se o pelest a zadívala se na prázdné místo vedle sebe. V dolíčku na polštáři, kde dřív ležela jeho hlava, stál malý papírový balíček s logem francouzské pekárny tady nedaleko na rohu. Linula se z něj nádherná vůně čokoládových croissantů. O balíček byla opřená frézie. Frézie prostě miluju, jejich vzhled a jejich vůni.

Řekla jsem mu to někdy? Vlastně nevím.

Natáhla jsem se po ní a všimla si krátkého nápisu na papírovém obalu.

„Večer spolu poběžíme. Líbám.“

Celý včerejší den a později pokojnou a v objetí strávenou noc jsem se držela. Teď, v zajetí ranního ticha svého bytu, jsem svírala ten malý květ a málem si vyplakala oči.

Nové ráno bylo slunečné a prostě krásné. Tep letního města se nezastavil kvůli mým strachům a starostem, tepal dál. Byla jsem vděčná za slunce, vítala ho. Klid mi však nepřinášelo, bolela mě hlava plná myšlenek, které bzučely jedna přes druhou. Strach mě kousal do žaludku a já se těšila na domluvený oběd s Benem, který mě snad na chvíli přivede na jiné myšlenky. Nechtěla jsem čekat doma, chtěla jsem ven. Ruchy a zvuky, které přehluší hluk v mé hlavě. Nesedět doma vyděšená a nervní, protože co se stalo, už zpátky vzít nejde. Čas běží a můžu ho strávit zalezlá v koutě s ocasem mezi nohama, anebo ne.

Kruci, to přece neudělám, nebudu se tu choulit jako troska. Škoda ztratit krásný den, který si zasloužil oslavu, třeba i jen pěkným oblečením. Vzala jsem si na sebe sukni, dlouhou až ke kotníkům a s jemným vzorem, bleděmodré tílko a stejně barevně laděný lehký svetřík s krátkými rukávy. Vyčesala jsem si vlasy do koňského ohonu vysoko na hlavě a zakázala si myslet na to, jak se zrovna tenhle účes Rubenovi líbí. Zlobil mě, že mám takhle krásně odhalený krk, do kterého se může kdykoliv zakousnout.

Stýskalo se mi po něm už teď.

Podívala jsem se naposledy do zrcadla. Vypadala jsem, jako bych vypadla z Městečka Pleasantville. Dokonalý protipól proti vlčí kůži.

Přesně.

Přehodila jsem si přes rameno malou kabelku, do které jsem si dala pár nezbytností, abych se už nemusela do bytu vracet, protože jsem věděla, že budu venku až do odpoledne. Nazula jsem si páskové sandálky s korálky a celkový vzhled mě potěšil. Jsem sice způli vlk, ale jsem taky ženská. Spokojená, když jí to sluší, když má na sobě nový hadřík nebo novou cetku ve vlasech. Odmítala jsem dnes myslet na krev a smrt. Možná na sex, když to večer vyjde.

Poběžíme…

Společný běh a lov byl důležitou součástí života smečky, patřil k tomu být vlkem jako poklička na hrnec. Měsíc byl za půlí své cesty k úplňku, v tuto dobu jsme tíhli k sobě a toužili jsme po společném prožitku, po společném kontaktu ještě víc. Smečka cítila nutnost být spolu, být si blízko, semknutí. Sex byl častým koncem podobných setkání. Všechna ta energie a prostá radost z běhu po čtyřech musela někudy ven. Cestou z lesa člověk doslova zakopával o dvojice, nezřídka i o skupinky nahatých, souložících lidí. A, echm, někdy ještě napůl vlků. Každému co jeho jest. Já v tomhle směru týmový hráč moc nejsem. Být ale osamělá, bez Rubena, a se všemi těmi horkými svaly kolem sebe, kdo ví. Takovému Dennisovi bych nemusela říkat dvakrát.

Těšila jsem se na večerní les.

Teď ale bylo zářivé, teplé dopoledne a já konečně vyhopkala z domu a vydala se dolů po Olive Street. Po chvíli jsem zahnula

doprava a přes Lexington Avenue ťapkala směrem ke Kesslerovu parku.

Vzpomínala jsem na první týdny svého života ve Státech, kdy jsem byla pořád z něčeho udivená a vykulená. Zvykala jsem si na jiný rytmus a na časté tváře Afroameričanů kolem sebe. Jsem holt rodilá Středoevropanka, bylo to pro mě nové.

Usmála jsem se při vzpomínce, jak jsem poprosila Brookse, jestli si ho můžu očichat. Ne jako vlk, byť tím jsem už v tu dobu byla. Chtěla jsem jen vědět, jak voní. Hugo Bossem mimochodem. V tomhle směru jsem tedy nic převratného nezjistila a Brooks z toho měl týden druhé Vánoce. Teprve před krátkou dobou mi přestal pořád nabízet, ať si čichnu.

Kesslerův park byl jedním z mnoha v Kansas City. Některé jsme prošly ještě s Helenou, jiná krásná místa mi ukázala Beth. Milovala jsem její klidný hlas, kterým mi mnohé vysvětlovala, vyprávěla o historii města, v němž dlouhá léta žila. Byla jako studna nejrůznějších vědomostí a informací.

Spolu s ní jsem navštívila spoustu krásných míst v centru města a viděla většinu fontán, podle kterých má tohle město přezdívku. Stojí jich tu přes dvě stě, víc je jen v Římě. Beth znala snad každou z nich. V mnohém mi nahradila Helenu a poté, co jsem se stala vlkem, mi byla ještě bližší. Patřila do mé nové rodiny.

Ona, Ben a Ruben. Tři nejdůležitější lidé v mém současném životě. I když jsme byli vlky, dokázali jsme a hlavně chtěli jsme se v běžném životě chovat lidsky, být víc lidé. Někteří z vlků nechali vládnout svou vlčí podstatu, podlehli volání zvířete v sobě. Já si chtěla udržet svou lidskou stránku, protože jsem ji milovala. Možná to nás táhlo s Rubenem k sobě. Skloubit svět příšer se světem lidí, protože šťastní jsme byli v obou. Byla jsem ráda vlkem, součástí smečky, byla jsem nadšená ze silného těla, umocněných smyslů, vlčí energie a ze sexu, kterému dám bez rozpaků přívlastek „dokonalý“. Měla jsem pocit, že díky těmto vlčím darům je i můj lidský život lepší, kvalitnější. Ostřejší a výraznější.

Barevnější. Nechtěla jsem o to nikdy přijít. Nechtěla jsem své lidství obětovat vlkovi. Chtěla jsem rovnováhu.

Posadila jsem se k jednomu z venkovních stolků malé kavárny v parku. Velký hrnek kafe, džus a hlava plná myšlenek, neseděla jsem takto sama poprvé. Čekala jsem na Bena a nechala čas plynout. Pozorovala jsem kolemjdoucí, maminky s dětmi, které byly zpovykané způsobem pro mě dosud nevídaným. Divné typy, jaké najdete v parcích na celém světě. Chlápky s kravatou a kufříky, spěchající, uhoněné. Také je najdete kdekoliv, jejich vzhled je univerzální. Jeden z nich byl lycas, jak mi prozradila zjitřená energie, když prošel těsně kolem mého stolečku. Otočil se za mnou a i já ho sledovala pohledem. Cítila jsem naši smečku, ale v tomhle formálním oblečení ho nedokázala zařadit. On mě zřejmě ano podle toho, jak se za mnou stále otáčel.

Teplý vzduch poledního slunce se tetelil nad chodníky a já čekala na Bena. Čas oběda přišel, rozkručel mi břicho a zase odešel. Kde, kruci, je?

Zkontrolovala jsem poněkolikáté mobil, stále nic, žádná SMS.

„Bene, kde jsi? Dřepím tu sama jako pi… ndulína, ozvi se!“ To byla třetí zanechaná zpráva. S pindulínou první.

Čas běžel.

Ve dvě jsem to vzdala. Dřevěněly mi nohy, byla jsem otrávená a detailně obeznámená s obsluhou kavárny i s jejich toaletami. Přitom však neklidná, s nepříjemným plíživým pocitem strachu vzadu na krku. Tohle se Benovi nepodobalo. Nesnášel nedochvilnost a já netušila, co jej mohlo tak zaměstnat, aby se mi vůbec neozval.

Doufala jsem, že se neděje nic s jeho maminkou. Žila v trvalé péči ošetřovatelů v jednom z míst, která tu k péči o dlouhodobé pacienty byla. Vím, že Ben zvládal uhradit veškeré náklady doslova s odřenýma ušima. Jako dítě sice stále trochu vypadal, ale jeho dospívání moc dětské nebylo.

Mobil se mi rozezněl prvními jasnými, energickými tóny refrénu písničky od Barryho Whitea. Vím, není to právě cool song, žádná moderní věc z poslední doby, ale tu písničku, její náboj a energii a Barryho hlas prostě miluju. A ten text. Počkala jsem si na začátek refrénu.

„My first, my last, my everything…“

Stačilo chvíli poslouchat s vědomím, kdo mi volá, a byla jsem rázem vlhká až na zádech.

Vzpomněla jsem si, jak mi jednou Ben vyměnil mé standardní vyzvánění za otřesnou věc z Teletubbies. Když to začalo hrát, válel se po zemi jako štěně, blbeček. Od té doby jsem ho nikdy nenechala o samotě se svým mobilem.

Barry téměř začal druhou sloku a já to konečně zvedla.

„Ahoj, můj milý,“ zavrněla jsem. Byla jsem sama, nikde nikdo, mohla jsem si říkat, cokoliv jsem chtěla. „Děkuju za kytičku… a za snídani,“ dodala jsem tiše.

„Spala jsi, nechtěl jsem tě budit.“ I Rubenův hlas byl tichý. Hluboký, šeptavý. Po čertech sexy. Laskal mi ucho, jako by to byl jeho jazyk.

„To jsi měl, ráda bych ti dala pusu na dobrý ráno.“

„Dáš mi ji večer, hm?“ Jeho hlas mi vibroval po páteři a níž. Ach bože, do večera daleko.

„Jedla jsi?“ Poslouchala jsem a mlčela, hlavu plnou představ.

Ještě chvíli a udělá mě jen takhle. Přímo tady na ulici. „Tori?“

„Ne, ještě ne. Ben nedorazil, byli jsme domluvení.“ Nechtělo se mi opustit představy, které mi klíčily v hlavě.

„Musíš pravidelně jíst, potřebuješ spoustu energie, kterou při proměně vydáváš. Jedna tě dnes čeká,“ vrněl mi do ucha.

Zavrčela jsem tiše do sluchátka. Prostě jsem musela, s lidským zvukem to nemělo nic společného. Vysloužila jsem si vytřeštěný pohled manželského páru, který mě míjel.

„Ty na mě vrčíš, holčičko?“ Ruben teď cíleně předl zhrublým, dráždivým hlasem. Jen spát další noc opravdu nebudeme. V klíně mi zatnulo.

„Kousnout tě nemůžu, zatím,“ pokračovala jsem v rozhovoru, který byl o ničem a o všem zároveň. Ten druh rozhovoru, který milujete pro to, co vlastně nevyslovíte.

Významně mi zafuněl do ucha.

„Takhle ty trávíš nedělní dopoledne?“ zasmála jsem se tiše.

„Jo,“ uchechtnul se, „a hezky rychle toho nechám, mám volný kalhoty a… vůbec.“ Úsměv mu byl pořád patrný v hlase.

„Líbám,“ zašeptala jsem.

„Já víc,“ odpověděl lehce a zavěsil.

Ještě pořád jsem se usmívala, když mi v břiše zakručelo a připomnělo mi to neuskutečněný oběd.

Kruci, Bene.

Znovu jsem pocítila neklid, a jakmile jsem vyšla z parku, mávla jsem na taxík a nechala se zavézt za řeku, do západní části města, kde Ben bydlel.

Doma nebyl a jeho autíčko stálo před domem. Nenašla jsem ho ani v nedalekém bistru, kde pracoval, i když dnes měl mít volno. Sookie, malá blondýnka, servírka a jeho kolegyně, na mě koukala, kroutila hlavou a vyfukovala bublinu ze žvýkačky.

Nevěděla jsem, kde jinde ho hledat. Znala jsem z jeho vyprávění pár podniků, kam chodil. Některé, vlastně většina, zaměřené na homosexuální klientelu. Takhle oblečená to obíhat nemůžu, a ani nechci. V tuto denní dobu by to bylo i zbytečné. Počkám. Jestli bude večer v lese, urazím mu palici, vážně.

Nechtěla jsem zatím myslet na to, co udělám, když tam nebude.

16

Stála jsem na štěrkem vysypaném plácku, nyní plném aut, a koukala na okraj lesa. Šeřilo se, stíny se prodlužovaly a mé smysly jely na plné obrátky. Vlčice se mi vlnila těsně pod kůží, šťouchala do mě, přecházela a poštěkávala. Chtěla ven.

Většina našich už procházela mezi stromy, někteří běželi, cítila jsem je v hlubinách lesa před sebou a vnímala jejich radostnou energii. Les volal.

Čekala jsem na Bena, čekala jsem, kdy uslyším nezaměnitelný zvuk jeho auta.

Přijelo jiné.

Rubenovo SUV zastavilo kousek za ostatními a já se otočila a sledovala, jak vystupuje. Sundal si krátkou koženou bundu a položil ji na sedadlo. Stáhnul si z vlasů gumičku, která mu je držela v culíku, a strčil klíče do kapsy džínů, dneska sepraných, oškubaných a dokonale obtažených.

Tiše jsem hvízdla a on se na mě zadíval. Usmál se a pomalu ke mně kráčel, na sobě jen ty džíny a vlastní vůni. Došel na dva kroky a přejížděl mě očima. Hladovým, naprosto čitelným pohledem.

Cítila jsem jeho vlka, pomyslně se natahujícího k mé vlčici, cítila jsem, jak na sebe zvířata volají, a působí nám tím husí kůži na pažích. Energie z něj vycházela v teplých, hřejivých vlnách a dokonale mě dráždila. Oplácela jsem mu pohled s vědomím toho, co nás čeká. Ten pohled, kdy víte, že se mu dáte, že vás bude mít, a není v tom ani kousek pochyb.

Díval se na mě, také úsporně oblečenou. Tričko, šortky, prádlo. Nevím, proč jsem byla tak umanutá na podprsenku, když jsem věděla, že mé nahé tělo tu viděl už kdekdo. Nahota k věci patří

a blízkost vlka pocit studu naštěstí stírá, protože s oblečením se transformace prostě provést nedá. Metamorfuje tělo, šaty ne. Šaty je zapotřebí odložit a uschovat. A schovávat se přitom do křoví, za strom, když všude kolem mě odkládají oblečení další, ještě zatím lidé? Proč? Nahota v takovou chvíli nebyla sexuální, ještě ne. Byla to jen kůže bez srsti.

Já a Ruben jsme byli poslední, smečka v lese stovky metrů před námi čekala.

Ben nepřijel.

Ruben střelil očima do stran, sklonil se a políbil mě. Odtáhla jsem se a zadívala po iksté na cestu za jeho autem.

„Není tu. Ben nepřijel, Rubene, mám strach. Nevynechal by jen tak běh.“ Koukala jsem do jeho tváře.

„Volal jsem všechny své vlky,“ odpověděl s očima zabodnutýma do mých, „jeho odpověď jsem ale neslyšel. Což neznamená, že on neslyšel mě.“ Ruben tím nemyslel telefon, volal je jako Chétir, svou sílou, svou myslí.

„Pak se mu muselo něco stát! Cítíš ho?“ Opřela jsem dlaň o jeho břicho.

„Cítím tebe,“ řekl tiše a přejel mi po ruce svou dlaní, od zápěstí po rameno. A dál až dozadu na krk. Přitáhl si mě k dalšímu polibku a můj dech se bezděky zrychlil. Teď jsem se ale musela ovládnout. Zapřela jsem se mu o hruď i druhou rukou.

„Rubene, počkej, prosím. Cítíš Bena, vnímáš ho?“

Odfrkl si a poodstoupil. Dotýkala jsem se ho teď jen konečky prstů, což bylo divné. Stáhla jsem ruce k sobě a dlaněmi si přikryla vlastní ramena.

„Cítím hodně vlků, v tuto chvíli mám v hlavě celou smečku, jsou připravení, volají a čekají. Pojď, poběžíme a slibuju, že až noc skončí, pomůžu ti najít tvého vlka.“ Díval se na mě a já věděla, že nemá cenu se přít, ne před během. V tuto chvíli nic jiného nebylo důležité.

„Není to můj vlk,“ neodpustila jsem si, „je především tvůj, nemyslíš?“

„Nepřu se s tebou, Tori. Jak jsem řekl, až skončí noc.“

Ruben se postavil vedle mě a zadíval se na stíny vysokých stromů před námi. Nasál vzduch, nasál les, chřípí se mu rozšířilo, tvář se projasnila. Otočila jsem se k lesu také a nechala vlčici, ať pomalu převezme otěže. Podívala jsem se ze strany na profil jeho krásné, natěšené tváře, na ostrý úhel jeho čelisti, dlouhý krk a silné svaly na hrudi, kousek od mého obličeje.

Je tak krásný.

Moje vlčice shledávala krásným jeho vlka, vrtěla se ve mně, dloubala a tlačila, plná nepokoje a touhy běžet, letět jako vítr.

Ruben otočil hlavu a vpil se očima do mých. Natáhl ke mně ruku a vzal mou dlaň do své.

„Poběžíš se mnou, holčičko?“

Ta chvíle mě dojímala a rozechvívala, musela jsem ji odlehčit.

„Toruk Makto! Já s tebou… poběžím,“ řekla jsem a on se rozesmál. Miloval Avatara a já to věděla. Viděla jsem jej kvůli němu třikrát za sebou.

Přitáhl si mě k sobě, omotal mi ruku kolem ramen a políbil mě.

Znovu vzal mou dlaň do své a otočili jsme se k lesu.

Běželi jsme.

Letěli.

Dech. Dech. Dech.

Měkké tlapy v jehličí, půdě a trávě. Odraz a skok, dlouhý, dlouhý.

Běh.

Pachy a vítr.

Cítím… vítr. Proudí vzduch.

Tluče mé srdce a vedle něj druhé, třetí.

Žár krve v tepnách a žilách, bouří… tak bouří. Alfa nás vede, letí, mí bratři, mé sestry.

Divoká touha, svoboda! Běž!

Smečka zachytila pach stáda vysoké a letěla lesem jako šípy, přímou cestou. Dusot kopyt a tlap, skučení a řev, tesáky, bořící se do šíjí, do krků… a krev. Krev! Maso, krev, síla a maso.

Kráčela jsem tiše lesem nahá jako prst, jen vlasy mi čechral lehký vánek. Noc kolem mě šuměla, vzdychala, tolik pachů, tolik zvuků.

Vypadala jsem jako divoženka, vlhkou kůži pokrytou blátem, jehličím a krví. Vypadala jsem jako lesní příšera a věděla jsem to. Smála jsem se, v tuto chvíli nebyl prostor pro jiné emoce. Lidství ještě zcela nenabylo vlády, mé myšlenky a pocity ještě stále nebyly úplně čisté, člověčí. Zběsilou radost z běhu pomalu nahrazoval jiný pocit, rozrůstal se mi v břiše, natahoval prsty a dotýkal se zevnitř mých citlivých míst. Šla jsem a šla a nechávala za sebou vůni, které prostě nemohl odolat. Cítila jsem ho pár desítek metrů za sebou, věděla, že mě sleduje, že ze mě nespouští oči, ještě stále zářivé, vlčí.

Bylo to tak vzrušující, tak dráždivé. Chtíč mi vzlínal po páteři, kůže mě pálila, dýchala jsem rychle a mělce. Nejen kvůli běhu, který byl. Teď spíš kvůli tomu, co bude.

Blížil se.

Nedaleko odtud lesem protékala řeka. Nijak velká, ale přesto dostatečně hluboká a s klidným proudem.

K ní jsem mířila. K vodě.

Nespěchala jsem. Nebyl důvod se bát nechtěných očí, naši vlci zamířili z lesa zpět k vozům a pryč. Někteří zůstávali, ale byli daleko. Všudypřítomný vlčí pach nás ukryl, byli jsme sami, nikomu na dohled.

Došla jsem k řece, k místu, které jsem už znala. Ruben jej znal také.

Ohlédla jsem se na něj a usmála se, žlutýma očima mě zezadu doslova propaloval. Byl už blízko a byl viditelně vzrušený. V jeho případě je prostě viditelné i malé vzrušení, natož pak tahle… věc.

Oběma rukama jsem si vyzývavě přejela přes prsa, putovala jimi dolů, přes boky a pohladila si vlastní pozadí.

Zařval a rozběhl se.

Dívat se na vzrušeného muže, když běží, poněkud kazí dojem. Otočila jsem se zpátky k vodě a pomalu do ní vstupovala, vnímala, jak mi laská kotníky, lýtka a kolena.

Proletěl kolem, odrazil se od břehu a skočil šipku kus přede mne. Stála jsem ve vodě už po pas a dlaněmi se dotýkala hladiny. Dívala

jsem se, jak se vynořil, prudkým pohybem hlavy odhodil mokré vlasy dozadu a dvěma tempy byl u mě.

Pořád jsme neřekli jeden druhému ani slovo.

Chytil mě oběma rukama za boky, přitiskl si můj klín na svůj a stáhl nás kousek dál a hloub. Já už nedosáhla na dno, on ještě ano.

Pevně jsem obemkla stehny jeho pas, stiskla mu obě ramena a zaryla nehty do kůže. On udělal totéž se svými prsty, kterými svíral můj zadek. Prudce jsem ho kousla z pravé strany do krku. Zavyl a já, s jeho masem mezi zuby, vrčela. Cítila jsem jeho tep, jak mi buší mezi čelistmi. Žár krve jen kousek pod kůží. Chuť masa v ústech. S první rudou kapkou na jazyku jsem se odtrhla a přitiskla ústa na jeho. Líbali jsme se hladově, téměř zuřivě, jako by to byla ta poslední věc na světě.

Ruben mi posunul ruku hlouběji pod zadek a druhou se vzal do dlaně. Oddálil nás a opřel mi špičku o rozkrok. Více pomoci jsem nepotřebovala, zavrtěla jsem se a vtáhla jej do sebe. Hluboce a silně, zastavila jsem se až o jeho stehna. Objala jsem jej rukama kolem krku, on pevně stiskl mé pozadí a druhou rukou mě vzal okolo pasu. Byli jsme dokonale spojení, mezi námi jen obrovské vzrušení a kolem nás voda.

S novým polibkem, naléhavým tak, že jsem cítila jeho jazyk až vzadu v krku, jsem se na něm začala pohybovat nahoru a dolů. Žádné pomalé klouzání. Vlny, rozlévající se po hladině kolem nás, dávaly tušit, jak silné ty pohyby jsou. Přimáčknutí k sobě tak těsně, klín na klín. Malý vrchol svého těla jsem v pravidelném rytmu třela o jeho podbřišek pokrytý jemnými chloupky. Cítila jsem snad každý z nich. Celé tělo mi hořelo divokou krví, moje vlčice ještě pořád dýchala hned pod kůží, ještě pořád tu s námi byla, ona i Rubenův vlk. Pocity byly přítomností obou zvířat zjitřené a nabuzené na mez pro člověka téměř neúnosnou.

Odtrhla jsem ústa od jeho a dýchala stále rychleji, zaklonila jsem hlavu a posílala své vzrušené vzdechy do noci kolem nás. Ruben přesunul ruce na mé boky, zatínal mi prsty do masa a doslova mě na sebe narážel. Rozpletla jsem kotníky, spojené za jeho zády, a nárty jsem se zapřela o jeho stehna. Pomáhalo mi to lépe držet rytmus,

držet krok s tvrdostí a rychlostí, kterou do mě vnikal. Ještě pár pohybů, ještě párkrát nahoru a dolů a oba nás smetl orgasmus.

Řvoucí Ruben se mi zakousl do měkké tkáně nad ňadrem, tryskal do mě a já dál křičela za oba, hlavu zvrácenou. S posledním cukavým pohybem v mém těle rozevřel zuby a několikrát mezi hlubokými nádechy olízl stopy zubů na mé kůži. Pak si položil hlavu na mou vypjatou hruď, pod stále zakloněný krk. Prsty jsem mu vjela do vlasů, držela jej a třela si ňadra o jeho tvář. Chvilkové uklidnění, ale dnes jsme ještě nekončili. Dnes ne.

Mazlila jsem se s Rubenovými vlasy, hladila jej palcem po tváři a užívala si to stále těsné objetí. Zvedl hlavu a zadíval se na mě. Bude přihlouple poetické říct, že mu v očích jiskřily hvězdy? Snad, něco se v nich ale odráželo. Už byly opět lidské, průzračně modré, měkce upřené do mých. Věděla jsem, co v nich vidí, byla jsem si svého výrazu vědomá. Vlhkého, uspokojeného jen zčásti a stále vzrušeného. Teď jsem vyzývala já jeho. Ta prudká potřeba po rychlém sexu, po okamžitém uvolnění byla ukojená, já se s ním ale chtěla i milovat. Nechtěla jsem dnes jen… šukat.

Oplácela jsem mu pohled s jedním obočím zvednutým, s úsměvem v koutcích úst. Z vlasů mi stékala voda a Ruben pohledem našel jeden pramínek, který se mi vinul z krku přes klíční kost. Přetekl přes oblinu ňadra, kapky vody padaly dolů ze vztyčené bradavky.

Zamručel, sklonil hlavu a olízl ji. Zvedl ke mně oči a začal jemnými stisky zubů okusovat okolí toho malého, zvrásněného hrotu. Pořád se na mě díval. Ještě pořád byl ve mně, pořád jsme byli spojení. Byl po předchozím vrcholu měkčí, i tak mě ale hezky vyplnil.

Zavlnila jsem boky a celou pánví, stiskla svaly, abych jej v sobě víc sevřela, a zakňourala jsem. Ten zvuk nelze popsat jinak. Ani to není zapotřebí, svou funkci splnil. Řekla jsem měkčí?

Zvedl ústa, ve stisknutých zubech držel špičku mé bradavky, malinko ji natáhl, než ji pustil. Pomalu vykročil ke břehu s mým tělem napíchnutým na svém. Dívali jsme se na sebe, zatímco kráčel vodou.

Pořád jsem měla krátký, trhavý dech, ale nespouštěla jsem z něj oči. Chtěla jsem si tuhle chvíli vrýt do paměti, zapamatovat si každé mrknutí, každý pohyb, každé gesto. Kdo ví, kdy budeme mít zase šanci takhle být spolu. Pokud ji vůbec budeme mít. Teď jsme ale tady, jen my dva a les. A touha, stále číhající v břiše.

Ruben došel ke břehu, klekl si a položil mě na zem. Obě dlaně zabořil do trávy vedle mých ramen a já mu po napnutých pažích klouzala rukama od loktů k ramenům. Z jeho mokrých vlasů na mě kapala voda a on, jakmile si to uvědomil, zatřepal hlavou ze strany na stranu jako pes. Sprška vody mi stříkla do obličeje. Vzala jsem do dlaní jeho tvář, přitáhla si ho… a kousla do špičky nosu. Rozesmál se, smích mu napnul svaly na břiše, rozvlnil tělo, a protože byl pořád ve mně, bylo to krásně dráždivě. Zavrtěla jsem se, zavzdychala a roztáhla kolena zeširoka do stran. Už se nesmál, pohnul boky a vytahoval se, kousek po kousku, až ke kraji. A stejně pomalým pohybem klouzal zpět. Udělal to takhle slastně několikrát a já si všimla, jak se mu přemáhaným vzrušením třesou ruce. Vím, jak by to vypadalo, kdyby mělo být po jeho. Nyní to ale dělal pro mě, pomalu a něžně. Neocení to nikdo, kdo neví, jak moc je pro vlka ovládání v takové chvíli těžké. Není nemožné, ale je těžké. Hodlala jsem to ocenit tak moc, až se z toho zblázní.

„Rubene?“ zašeptala jsem. Podíval se na mě, rozšířil oči v němé otázce.

„Chci, abys mě ochutnal,“ řekla jsem a rozpaky si nechala na jindy. Dneska jsem mezi nohama chtěla cítit vše, co mi tam mohl dát. Nemusela jsem říkat dvakrát. Zvednul se na rukou, kousek se posunul a posadil se na paty, mé roztažené tělo přímo před sebou. Jeho penis mířil jako šipka rovnou do jeho středu. Pomalu přejížděl špičkami prstů přes zadní strany mých stehen a prohlížel si mě. Byla

jsem pod jeho pohledem napnutá jako struna, stačilo jen zabrnkat.

„Jsi krásná,“ řekl tiše a mně v krku téměř zaskočil dech. Každá z nás to občas potřebuje slyšet. Říct to ženě v takové chvíli vydá za tisíc podobných slov. Aspoň já to tak vnímám.

Sklonil hlavu a pomalu putoval jazykem od kolene dolů, po vnitřní straně stehna. Díval se mi do očí a já sledovala jeho pohled,

dokud jej neodtrhl a bez přerušení mě nepolíbil přímo na ústí otvoru, ve kterém před chvílí byl.

Prohnula jsem se v zádech, zavzdychala a už vzdychat nepřestala, nemohla jsem. Ruben mě líbal zezdola nahoru a zpátky, jen jemné dotyky rtů, o to víc vzrušující. Když jsem se znovu zavlnila a prohrábla mu rukou vlasy, roztáhl už tak rozevřené pohlaví ještě víc do stran a začal mě laskat špičkou jazyka, jemnými krouživými pohyby. Měla jsem pocit, že to neudýchám, že prostě potřebuju ještě jedny plíce.

Už jsem, myslím, říkala, že má Ruben dlouhý jazyk. Když ho do mě nyní zasunul a jemně s ním uvnitř pohyboval, vlny nastupujícího orgasmu se mi valily z pánve do celého těla. Znovu pohladil jazykem celý můj vlhký, chvějící se klín a zakotvil na jeho naběhlém vrcholku. Párkrát rychle kmitl špičkou a já jsem vybuchla v kolosálním orgasmu. Stiskla jsem jeho hlavu stehny, svírala jsem pěstmi jeho vlasy a házela sebou, jako bych byla pod proudem. A to jsem i byla. Ruben našel ten správný kontakt.

Spokojeně se usmíval, když zvedl hlavu a zadíval se na mě, udýchanou, rozpálenou, s rukama pohozenýma za hlavou.

Sednul si znovu na paty a přitáhl si mě za boky k sobě. Stiskl kořen penisu mezi palec a prsty a vsunul jej do mého vlhkého těla, jen kousek, jen špičku. Pevně se držel a začal ve mně zlehka kroužit. Po předchozí ničivé vlně jsem byla stále velmi citlivá a ten jemný pohyb,-ten lehký tlak byl neuvěřitelně příjemný, přímo slastný. Sledovala jsem ho, jednu ruku mezi ňadry, druhou jsem putovala po svém břiše. Rubenova ramena, jeho hruď a svalnaté ruce, jeho pevné břicho, jeho silné prsty, stále se svírající, měla jsem ten nejlepší výhled na světě. Systematicky třel horní stranou penisu to správné místo v mém těle, místo, které, je-li správně probuzené, dá slovu

„orgasmus“ nový rozměr.

Sex s novým partnerem může být báječný a vzrušující, ale ty pravé prožitky přijdou, až když se dva lidé v tomhle směru dobře znají, když vědí co a jak stisknout, kde pohladit, kde přitlačit.

My to už věděli. O můj bože, udělá mě znovu.

Když to přišlo, křičet už jsem ani nemohla, v krku mě pálilo, rukama jsem tloukla do země, svírala jsem se kolem něj a vtahovala

ho do sebe. Už nemusel dál na nic čekat, nebylo zapotřebí se dál kontrolovat a hlídat, a tak se do mě zabořil a znovu silnými přírazy projížděl mým tělem. Skončil, jako začal, seděl na patách a s řevem mi kropil břicho. Tedy, spíš ho zaléval. S proudem řeky pár metrů od nás mi to opravdu nevadilo.

V rámci možností čistá, oblečená a dokonale uspokojená jsem seděla vedle Rubena a sledovala, jak se za okýnkem auta míhají světla nočního města. Otočila jsem se k němu a pozorovala, jak mu přebíhají přes klidnou a soustředěnou tvář.

Když mi v kapse šortek zavibroval mobil, doslova jsem nadskočila.

Vylovila jsem ho a z displeje se na mě řepil Benův obličej. Ten pacholek.

Přijala jsem hovor a zavřískala do mobilu. „Kde jsi, sakra, byl?“

„Neříkals, že je to kamarádka, vlčku?“ promluvil kdosi a uchechtl se. Zpovzdálí jsem slyšela pláč a mezi vzlyky trhavý křik. Po celém těle mi naskočila husí kůže a udělalo se mi špatně.

„Bene? Bene, slyšíš mě? Jsi tam?“ Hlas se mi třásl a ruka svírající mobil taky. Ruben vyhodil blinkr, zpomalil a zastavil u kraje cesty. Zíral na mě, ten hlas, nesoucí se prostorem, poslouchal také.

„Ty prej taky nosíš kožich, nechtěla by ses k nám přidat? To štěňátko je fajn, ale dám si říct i s čubkou,“ zachrochtal hlas a chraplavě se rozesmál.

V pozadí stále někdo křičel a já si s paralyzující hrůzou uvědomila, že je to Ben. Křičel a křičel a ke konci spíš vřeštěl.

„Polož to, kurva, a poď ho držet,“ ozval se zastřeně jiný hlas. Ne tak oplzlý, mnohem víc klidný. Mnohem víc krutý.

Telefon byl náhle hluchý.

Seděli jsme v tichu a dívali se na sebe. Ruku s mobilem jsem držela v prostoru, jako by to byl odjištěný granát. Dívali jsme se na sebe a mně se oči pomalu zalévaly slzami. Přelily se a stékaly mi dolů po tvářích.

17.

Dřepěla jsem u kraje silnice a vytřeštěně koukala na asfalt před sebou. Oči mě pálily, dílem kvůli slzám, dílem proto, že jsem zapomínala mrkat. Ruben přecházel sem a tam kousek ode mě a telefonoval.

Svůj vlastní telefon jsem stále tiskla v pěsti, druhou dlaň přes ni.

Jako bych z něj Bena mohla prostě vymáčknout.

Když jsem přestala plakat, když jsem přestala do Rubenovy hrudi bušit pěstmi a drápat jej nehty, vytáhnul mě z auta na vzduch. Musel se mnou zatřást, doslova na mě zařvat, protože jsem začínala být hysterická. Křičela jsem a plakala, obviňovala sebe, obviňovala Rubena, že zatímco my u řeky, tak Ben…

Plakala jsem, hlavu na jeho hrudi, pod jeho stisknutými čelistmi. Hladil mě po zádech, dokud jsem se neuklidnila. Pak do mě nalil dalšího půl litru vody a já byla konečně schopná mluvit.

„Rubene, on ho má, ten hajzl, ten motorkář, co se ho Ben tak bál! Určitě je to on!“ Hlas mě zrazoval, ještě pořád slabý předchozím pláčem.

Ruben na mě tázavě hleděl, neměl kdy si všimnout, jaké další dialogy, ať mluvené či beze slov, při setkání obou smeček proběhly. A jak jsem řekla, Ben nebyl zrovna na vrcholu Chétirovy pozornosti. O Benovi jsme spolu pořádně mluvili až teď.

Teď Chétirovu pozornost měl. Jakkoliv byl slabý v rámci smečky, byl její součástí a Rubenovou povinnosti bylo ho chránit.

„Řekni mi víc, Tori. Řekni mi, co nevím, co potřebuju vědět.“

S hlubokým nádechem jsem se zahleděla na projíždějící auta a pak zpět na jeho tvář.

„Ben je gay, to víš. Je mladý, hezký, je přitažlivý… pro muže, kterým se mladí kluci líbí.“ Odmlčela jsem se a znovu se napila z lahve, z toho zbytku, který šplouchal na dně.

„On sám upřednostňuje spíš starší muže, vyhovuje mu to. Ale stejně jemné, mírné typy, jako je sám. Manažery, úředníky, prostě muže v kvádru a s kravatou. Kteří na první pohled vypadají nenásilně.“ Což neznamená, že mnozí z nich násilníci nejsou.

Opřela jsem se o kapotu auta a Ruben se postavil vedle mě, pravou ruku kolem mých ramen. Přemýšlela jsem, jestli má Benova volba partnerů co do činění s tím, že vyrůstal bez otce.

„Nesnáší takový ty napěchovaný hory masa a svalů, rváče, agresivní magory. I tenhle typ chlapů Ben přitahuje, ale oni jeho ne, hnusí se mu. A děsí ho.“

„Jinej typ mezi Tichými stíny ani není,“ řekl Ruben. „Aspoň co jsem si všiml.“

„Přesně, jsou jako jeho osobní noční můra. Bál se jich, když jsme šli na setkání, a bál se jich, když stál vedle mě. Je mezi nimi jeden, kterého Ben zná ze své minulosti, nevím přesně jak a kdy, ale věděl o něm. A ten slizkej, hnusnej parchant znal Bena.“ Otočila jsem se k Rubenovi a zadívala se na něj.

„Znal ho, dělal na něj při setkání oplzlá gesta.“

„Jak ho poznám?“

„Vysokej, plešatej.“ V hlavě jsem si vyvolala vzpomínku na ten šklebící se ksicht.

„Tmavé vousy, knírek a bradka. Kožené kalhoty, světlý tričko a vesta, vypadala taky kožená,“ odmlčela jsem se. „Něco měl zavěšené v uchu, nějakou ozdobu, blýskalo se to. Nakonec, ukážu ti ho, až ho uvidím,“ řekla jsem a kopala do kamínku špičkou tenisky.

„Odvezu tě domů a zavolám Brookse a Nolla. Co vím, většina klanu Tichých stínů odjela, vrátí se až…“odmlčel se. „Prostě se pak vrátí. Ten zbytek zůstal někde na druhém konci města, nechtěl jsem je nikde blízko našeho lesa.“

Z toho, co řekl, jsem slyšela v podstatě jen první tři slova.

„Nikam mě neodvezeš, jedu s tebou.“ Odlepila jsem zadek od kapoty a narovnala se.

„Ne.“ Ruben koukal před sebe, ruce založené, tvář bez výrazu.

„Ne? Jedu s tebou, Rubene, slyšíš? Já nepojedu domů, nebudu tam dřepět a…“

„Řekl jsem, že ne! Nepojedeš! Myslíš, že tě dobrovolně dotáhnu mezi bandu kdovíjakých hovad?“ Otočil ke mně hlavu a díval se mi upřeně do očí, když odsekával slova.

„Navíc se jim nemůžu,“ podíval se na hodinky, „o půl jedné v noci předvádět s holkou, která má bojovat o post mé družky.“

„To je mi jedno, já…“

„Voníš sexem, do prdele! Voníš tak moc, že vytočíš každýho vlka, kterej kolem tebe projde! Voníš mnou a já tebou, nemůžeme tam jít spolu, sakra, pochop to!“

Ruben se už taky neopíral o auto, řval na mě, nebo spíš do vzduchu přede mnou, ruce v kapsách džínů. Asi aby se mnou zase netřásl.

„Je mi jedno, jestli voním jako děvka babylónská, Rubene. Já tam půjdu s tebou. Musím toho chlapa vidět, chci vidět, jak se tváří. Já prostě musím!“ Roztřásla se mi brada a snažila jsem se vší silou znovu neplakat. Tím bych si opravdu moc nepomohla.

„Kurvafix!“ Ruben třískl dvířky od auta. Znovu je otevřel a práskl s nimi podruhé.

Pokaždé jsem sebou cukla, ale nepohnula jsem se a jen se na něj dívala.

Opřel se oběma rukama o rám nad dveřmi a sklonil hlavu. Pak ji zvedl, zadíval se na mě a šel blíž. Z metrové vzdálenosti se na mě mračil.

„Ani se nepohneš! Budeš mi stát za zády a ani necekneš! Slyšíš mě?“ Koukala jsem na něj a vnímala, že pojedu. K radosti nebyl důvod, ale radši se tomu postavím, než bych seděla doma, schoulená na gauči. Zase.

„Tori, slyšíš mě?“

„Jo,“ stručně, jasně. Nedráždit. Tedy, ne víc než doposud.

„Když řeknu, ať vypadneš, uděláš to. Rozumíš mi?“ Vrčel a gestikuloval rukama.

Vím, že to byla pitomost, ale nemohla jsem si pomoci. Před hodinou jsme se objímali a teď tu na mě řve. Oči mi znovu plavaly.

Chvíli na mě koukal, funěl a já nevěděla, co udělá, jak se zachová.

Otočila jsem se k němu zády a vrazila si pěsti do očí. Vzduch za mnou se pohnul a jeho silné tlapy mě otočily. Objal mě a přitiskl k sobě, a já, s rukama vmáčknutýma mezi naše těla, jsem si dovolila se znovu rozplakat, pustit ven ten strach a zoufalství. Objala jsem ho kolem pasu a on mě držel a jeho vůně, teplo a energie mě celou obalily jako hřejivá deka.

Dřepěla jsem na kraji silnice a poslouchala, jak Ruben mluví s Brooksem. Přesněji řečeno, jak udílí povely. Každý měl tuhle noc své plány, i my je měli. Neměla jsem tušení, že budu uprostřed noci stát na silnici, zoufalá a vystrašená. Doufala jsem, že budeme spolu, u něj doma, koukat na film, mazlit se anebo milovat. Znovu. Nevím, jaké plány měli Brooks a Noll, ale stranou musely všechny.

„Ne. Čekejte, jsme na cestě.“ Ruben chvíli poslouchal.

„Je tu se mnou Tori… Jo… Ne, vezu ji z lesa… To neřeš, kurva, jedem, za chvíli jsme tam.“

Zvedla jsem se na nohy a strnule přešla ke dveřím u spolujezdce. Ruben si strčil mobil do kapsy a zadíval se na mě přes střechu auta. Pak krátce kývnul, nastoupil a já také.

Jeli jsme nočním městem, které ale nespalo, v ulicích byl ruch a život navzdory pozdní hodině, navzdory blížícímu se začátku nového týdne.

Ticho mě dráždilo, bylo nepřirozené. Uměli jsme spolu mlčet, teď to ale bylo trapné. Divné. To mám z toho, že bulím. Doufala jsem, že prvotní šok je za mnou a že ať se bude dnes dít cokoliv, brečet už nebudu.

„Kam jedeme?“ promluvila jsem a vlastní hlas mi zněl cize. Ruben zamručel, než odpověděl.

„Na východní straně města blízko nájezdu na Sedmdesátku je místo, kde bych partu motorkářů nejdřív hledal. Je tam podnik, ve kterém se scházejí, je u toho motel, takže možnost přespat. Brooks vyzvedne Nolla a budou na místě před námi.“

„Proč tu vůbec zůstali? Proč neodtáhli už včera s ostatníma?“ Koukala jsem na Rubenovy stisknuté zuby, na napjatou paži, opřenou o volant.

„Je to hlídka. Připomínka toho, co nás čeká. Zakázat jim to nemůžu, ohlásili se, pravidla pro lov znají. A zatím nevíme, jestli mají Bena, nebo ne. A pokud ano, jestli za nimi šel dobrovolně, nebo ne.“

„Jak to můžeš říct? Dobrovolně? Tys ho neslyšel křičet?“ Zalapala jsem po dechu.

„Ale no tak, Tori. Neznáš ho zase tak dlouho, nemůžeš o něm vědět všechno. Nevíš, co se mohlo stát.“ Ruben koukal na cestu, nedíval se na mě.

„Neříkám, že o něm vím všechno, ale vím toho dost. Já prostě nevěřím, že by vyhledal sám, dobrovolně, jejich společnost. Nevěřím.“ Ruce jsem měla založené na prsou, stisknuté rty a potřásala jsem hlavou. Nevěřím tomu.

„Nejde o ‚společnost4, to přece víš. Jde o sex. A v tomhle směru o něm prostě nemůžeš vědět všechno, když s ním sama nespíš.“

„Ale vím toho hodně. Víme toho o sobě hodně.“ Trvala jsem si na svém.

„Chceš říct, že on ví o nás dvou?“ Ruben se na mě otočil.

„Ne! Samozřejmě že ne.“

„Pak ani ty o něm nemůžeš vědět všechno, aspoň si to připusť.“

Nechtěla jsem se s ním přít, navíc měl pravdu. Nikdo neví všechno. Ale já prostě odmítala brát vážně myšlenku na Bena zubícího se na někoho, jako jsou tihle chlapi.

„Rubene?“ Nechtěla jsem to říct, ale neujdu tomu, bohužel.

„Brooks a Noll nás ale ucítí, budou vědět, že…“ kousla jsem se do rtu.

Otočil se ke mně, pak zpět na silnici a znovu na mě.

„Já vím. Ale to bych tě musel asi zabít, kdybych tě chtěl odvézt domů, že?“ Usmál se. Sice slabě a jen koutkem úst, ale přece.

„Jsou mí zástupci, má tělesná stráž. Chrání mě a budou chránit i mou družku, až ji budu mít. Věřím jim, mám je za zády.“

Pak jim budu věřit i já. Že si naše malé tajemství nechají pro sebe. Koneckonců nemusí ho držet už dlouho.

Když jsme sjeli ze silnice na parkoviště před shlukem budov, rudý nápis na sloupu před nimi blikal a v temné noci to vypadalo, jako by rozstřikoval krev. Obrovskými písmeny na něm stálo Z PEKLA.

Lepší název pro bar bikerů a motorkářů by mě nenapadl. Odkud se tihle lidé berou? Odpověď mi blikala nad hlavou. Ruben objel čelo budovy s tmavým, spoře osvětleným vchodem a zahnul za roh na větší parkoviště, zhusta obsazené motorkami. Malé či větší, nablýskané, třpytivé. Nelíbily se mi. Neříkám, že bych si neužila vítr ve vlasech a bezstarostnou jízdu, ale ta vyšperkovaná monstra dobrovolných dárců orgánů mi přišla v tuhle chvíli spíš hrozivá.

Ruben přejel kolem dlouhé řady mašin až dozadu, kde stálo pár aut. Za nimi se táhla dlouhá úzká budova, typický americký motel. Prostě Psycho. Před ním stál Brooksův ford, pomalu jsme dojeli až k němu.

„Počkej chvíli.“ Ruben si odepnul pás a vystoupil. Sledovala jsem jej očima, jak kráčí ke svým bodyguardům. Došel k nim a rozkročil se, ruce založené na hrudi. Krátká bunda se mu vzadu zvedala nad pas. K pohledu na pěkný mužský zadek je každá chvíle dobrá a i tahle byla. Bez ohledu na vnitřní třas jsem ho sledovala. Brooks pohazoval hlavou, copánky poletovaly, Noll jako obvykle mlčel a jen střílel očima z jednoho na druhého. Pak se Ruben otočil a vrátil do auta.

„Co je?“ zeptala jsem se vyplašeně.

„Postavíme auta dopředu, před bar. Kdybychom potřebovali rychle vypadnout.“

Sevřela jsem si dlaně mezi koleny.

Ruben se obloukem otočil a vraceli jsme se pomalu zpátky, Brooksův ford nám svítil do zrcátek. Projížděli jsme znovu kolem řady motorek a já si na několika z nich všimla stříbrného symbolu

„TS“. Dvě stejně velká písmena, jedno níž a mírně překrývající druhé. Tiché stíny.

I ten znak byl hnusný a odporný. Ta dvě písmena mi byla okamžitě protivná. Znak by se mi nelíbil, i kdybych nevěděla, komu ty stroje patří.

Plácla jsem levou rukou Rubena do ramene a bradou ukázala na motorky, které jsme míjeli.

„Jo, já vím. Brooks mi to říkal. Jsou tady.“

Nemůžu říct, že bych byla klidná. Spíš naopak. Zrovna teď opravdu nepotřebuju dráždit nejenom svým vzhledem holky od vedle a svým postkoitálním pachem, ale i vůní vlastního strachu. V tuhle chvíli jsem s tím ale nemohla nic udělat.

Auto jsme zaparkovali kousek od sloupu s blikajícím nápisem a oba jsme vystoupili.

Noll si oblékl na košili sako a spolu s Brooksem zamířili k nám. Jen Noll má prostě na to vlézt do takového podniku v obleku. V tomhle je zkrátka neskutečný.

Brooks na mě koukal s pobaveným výrazem, nos nakrčený, mezi rty mu krátce probleskly bílé zuby. Oplácela jsem mu pohled a snažila se o naprosto neutrální výraz. Nevím, nakolik se mi to dařilo, protože Brooks se vyloženě bavil. Naklonil se ke mně a řekl tiše: „Můžu si tě očichat, beruško?“

„Ne!“ odsekla jsem a podívala se stranou. Brooks se rozesmál.

„Brooksi!“ Rubenovi stačilo jedno tiché oslovení a bylo po smíchu.

Vykročil ke dveřím a Noll s Brooksem se zařadili za něj tak, jako to udělali už tisíckrát. Šla jsem pomalu za nimi a mnula jsem si pravou rukou levé zápěstí. Brooks se o krok opozdil a tvářil se zcela nebodyguardovsky. Zvedl obočí, cuknul hlavou k Rubenovým zádům, bradou ke mně a zahýbal beze slova rty. Nejsem si jistá, jestli jsem opravdu odezírala dobře: „Ty šukáš s Chétirem!“ ale ať to bylo cokoliv, zasloužil si jedinou odpověď.

Palcem jsem si pomalu přejela pod bradou a on se spokojeně zašklebil.

Naše malé intermezzo mě trošku rozptýlilo, rozmotat zauzlovaný žaludek ale nemohlo.

Prošli jsme dveřmi. Zahalil nás hluk a oblak cigaretového kouře. Směs lidských hlasů, cinkot sklenic a dunící hudba. Zdálo se mi, že rozeznávám Guns N‘ Roses a jejich „Welcome to the Jungle“, ale nebyla jsem si jistá. Rozhodně něco z tohohle ranku. Beyoncé jsem

tu opravdu nečekala, nicméně za jiné situace by byl docela fór pustit ji téhle sebrance.

Rozhlédla jsem se po tom moři černé kůže, divných oblečků, po zchátralých obličejích slečen, co si „slečna“ říkají už čtyřicet let. Chřípí se mi chvělo a nechápala jsem, jak v tomhle čpícím pachu zapařených lidí, zvětralého piva, chcanek, potu a kdovíčeho ještě můžou vydržet vlci.

Pár chlapů sedících u baru se k nám obrátilo a sledovalo nás kalným pohledem. Stejně tak i někteří u nejbližších stolečků. Ruben by sem docela zapadl, měl odrbané džíny a krátkou koženou bundičku. Brooks by byl zvláštní, i kdyby si na sebe nastřelil zdejší uniformu. Byl prostě příliš velký, příliš černý, příliš… copánkatý. Noll vypadal v tomhle prostředí jako marťan, a o sobě ani nemluvím. Šortky, kecky a tričko. Vlasy jsem si už v autě zapletla v rychlosti do krátkého cůpku, hopsal mi na zádech mezi lopatkami.

Z pravé strany, z místa vzadu za pultem, najednou vešel do místnosti ten chlap z jejich klanu, ten, který Bena tolik děsil. Rozhrnul rukou závěs z drobných řetízků a zahnul doprava. Kromě jiného trička vypadal úplně stejně jako včera. Nevšiml si nás a šel dozadu k zadnímu stolu, kde seděli ostatní. Viděla jsem, že ten „TS“ symbol má přes celá záda. Prostě hnus. Dotkla jsem se Rubenova ramene, naklonila se k němu a zašeptala:

„To je on, to je ten slizoun.“

Pomalu jsme se vydali za ním, uličkou mezi stoly, kolem automatu na šipky, kulečníku a malého parketu.

U zadního stolu seděli tři muži, čtvrtý, „náš“ slizoun, k nim došel a chtěl se posadit. Všiml si ale Rubena s jeho strážci a hned se narovnal, ruce podél těla. Ti tři u stolu zvedli hlavy a očima nás sledovali. Mě zatím ne, byla jsem víceméně schovaná za hradbou těl.

Došli jsme až k nim a sedící muži se postavili. Vypadali jako přehrada z černé kůže.

„Nevěděl jsem, že lovíte na téhle straně města, Chétire,“ promluvil druhý zprava a koukal se upřeně na Rubena. To by neměl.

„Zapomínáš se, Třetí klanu Tichých stínů.“ Ruben to řekl klidně, ale hrozba v jeho hlase byla patrná. Třetí sklonil pohled někam na jeho hruď.

„Tohle je moje město. Mé a mých vlků. Jeden z nich mi chybí.“

Vždycky mě fascinovalo, jak Ruben plavně přepne do módu vůdce smečky. Má jiný hlas, jiný výraz, jinak stojí. Přiznávám, že mi to imponuje. Teď mi stačilo, když mě ochrání. Mě, Bena, kohokoliv, kdo to bude potřebovat.

Postavila jsem se na špičky a koukla se Brooksovi přes rameno. Muž, který se nyní díval Rubenovi někam pod krk, tak jak říká vlčí protokol, byl opravdu jejich Třetí, který zdravil na setkání Nolla.

„Hledáš svého vlka tady?“ Třetí stále studoval Rubenovu hruď.

„Kromě nás tu nikdo jiný není. Nikdo našeho druhu.“

„Rád bych se zeptal jeho.“ Ruben natáhl levou ruku a ukázal na stojícího plešouna.

Ten zatím zíral na Nolla jako opařený, a jakmile zaregistroval pohyb Rubenovy ruky, stočil k němu pohled. Třetí se podíval na člena svého klanu a zpět na Rubena.

„Nero neopustil svou smečku, Chétire. Proč myslíš, že má se zmizením tvého vlka něco společného?“

Nero. Proč ne rovnou Herodes.

„Ať odpoví sám.“

I když už má jméno, pořád je to hajzl. Hnusnej.

„Chybí mi člen smečky, mladý, dlouhovlasý. Slyšel jsem, že měl na setkání tvou pozornost.“

Nero na okamžik střelil pohledem do Rubenových očí, pak jej sklonil a usmál se.

„Ta malá prdelka se vám ztratila? Bože, ale to mě mrzí. Je fakt

sladkej.“

Nedalo mi to a postoupila jsem o dva kroky doleva, abych na něj viděla. Ten šeptavě slintavý hlas, tón, ta slova. Prostě se to k němu vůbec nehodilo. Stála jsem kousek za Rubenem a Nollem, mezerou mezi nimi jsem viděla na muže před námi. A oni na mě.

Třetí, jehož jméno neznám, se na mě zadíval s pozvednutým obočím.

„Kdopak je to tu s tebou, Chétire? Trénuje na post tvé družky už nyní? To bude nekalá soutěž, nemyslíš?“

Třetí na mě zíral a na rtech se mu usadil lascivní úsměv.

Nechutné.

Ruben se okamžitě vzteknul a praštil pěstmi do stolu, u kterého cizí vlci seděli. Byla to rána, při které sklo s cinkotem poskočilo. Bar za našimi zády ztichl, rázem jsme měli nechtěnou pozornost celé místnosti. Hlasy začaly nabírat opět na síle až po chvíli. Vlci před námi ztuhli. Brooksova záda se napjala, Noll pohnul hlavou.

Celou tu dobu měl Ruben ruce opřené o stůl a z krátké vzdálenosti propaloval jejich Třetího pohledem.

„Na něco jsem se ptal! Soustřeď se na to, co říkám, Třetí, ve svém vlastním zájmu!“ Teď už vrčel. Každého normálního, chci říct, každého ‚Jenom‘ člověka by ten zvuk musel vyděsit. V partě vlků to bylo stále ještě v mezích, byť výhružka byla naprosto jasná.

„Je těžké se soustředit, Chétire, cítím ji až sem! Voní sexem a voní jako jídlo.“ Třetí ztěžka odtrhl oči od mého obličeje a znovu se zadíval někam nad Rubenovo břicho. Jak silně musí cítit společný sex i z Rubena, to naštěstí nahlas neřekl. Nebyl tak hloupý.

Ruben se narovnal a znovu se podíval na Nera.

Už se na nic neptal, jen se díval, a já věděla, jak těžký a hrozivý pohled umí. Věděla jsem, že jeho oči jsou v tuto chvíli sytě žluté. Záblesky žluté barvy jsem vnímala i v očích mužů před námi. Někdy je těžké se soustředit na hru na lidi. Doufala jsem, že se vlci udrží, že z téhle sice hnusné, ale lidské hospody neudělají kůlničku na dříví.

Nero střelil očima po davu lidí za námi, kteří nám věnovali stále více pozornosti, než bylo milé. Zadíval se Rubenovi na krk.

„Já ho neviděl. Neviděl jsem tvého vlka. Neříkám, že bych nechtěl,“ lehce pozvedl koutek úst, „ale tu jeho hezkou tvářičku jsem viděl naposledy včera.“

Nadechla jsem se a vydechla. Musí to být on, musí nám říct, kde je Ben. Neuměla jsem si představit, že bychom tohle absolvovali zbytečně.

Ruben několika kroky obešel stůl a postavil se přímo před Nera. Viděla jsem jeho profil, viděla jsem, jak se mu rozšiřuje chřípí, jak nasává vzduch, pach a emoce. Nevím, jestli by byl dobrý nápad, aby v už tak plném baru nebezpečně vypadajících chlapů začal jeden macho vlk očichávat druhého. Ruben to věděl taky, a tak kývl hlavou k prostoru za závěsem.

„Půjdeme vedle. Přesvědčím se sám, jestli lžeš, jestli ses v posledních hodinách nepohyboval kolem někoho z mé smečky.“

Třetí se na Rubena zadíval, když řekl: „Pak půjdeme všichni. Nero je pod mou ochranou, nyní zastupuji našeho Chétira. Pokud se chceš přesvědčit o Nerových slovech způsobem lycas, chci být u toho. Jistě ti nebude vadit, když naopak já poznám pachy tvých vlků.“ Znovu se na mě zadíval a Ruben se okamžitě otočil. Sáhl do kapsy džínů a vytáhl klíče.

„Počkej na mě v autě.“

Díval se mi do očí a mně bylo jasné, že to je ta chvíle, o které mluvil předtím. Sebrala jsem mu svazek z dlaně, beze slova se otočila a šla ke dveřím. Slíbila jsem mu to, vynutila si tu být, takže v tuto chvíli jeho autoritu nezpochybním tím, že bych ho odmítla poslechnout. Navíc se ráda vyhnu vzájemnému očichávání s těmihle chlapy.

Ignorovala jsem lascivní úsměvy, poznámky a snad i jeden letmý dotyk cizích prstů na mém pozadí. Prošla jsem dveřmi, udělala tři kroky po asfaltu parkoviště a zhluboka se nadechla.

18

Vdechovala jsem čistý noční vzduch plnými doušky, když jsem ucítila, jak se za mnou pohnul. Ztuhla jsem a vnímala, že ho mám těsně za zády, že stačí malý krok zpět a opřu se mu

zadkem přímo o klín. Zapomněla jsem dýchat, a když jsem se znovu lehce nadechla, cítila jsem kakao a koření. Nemám jiný výraz pro tu vůni, netypickou a zvláštní. Výraznou a dráždivou. Dotkl se prsty mého copu a jeho dech mě zašimral vzadu na krku.

Zamručel, typický vlčí zvuk, a odtáhl se. Udělal dva kroky a já střelila pohledem doprava, na zem vedle svých nohou, od které se v pravidelných intervalech odráželo světlo neonu. Do té rudé záře vstoupily těžké, do půli lýtek zašněrované černé boty. Pomalu mě obcházel v těsné blízkosti, nespěchal. Srdce mi tlouklo a věděla jsem naprosto přesně, čím vším teď voním. Pomalu kráčel kolem mne. Sledovala jsem jej pohledem, od bot přes ty dlouhé nohy k pasu, k holému, ach bože, břichu a výš.

S jeho očima jsem se setkala v momentě, kdy se postavil přímo přede mě.

Byl tak hrozně blízko.

Dívala jsem se nahoru do jeho tváře, která v nočních stínech vypadala téměř jako maska. Naprosto bez výrazu. Upíral na mě pohled a já v něm byla dokonale utopená. Jako když na vás kouká kobra a vy víte, že se prostě nemůžete pohnout, že by to byl váš poslední pohyb. Nikdo nikdy mě takhle neděsil. Nikdo tak krásný.

Eliah mě pohledem doslova osahával. Chtěla jsem se ošít, zavrtět, chtěla jsem se zadívat jinam, ale nemohla jsem. Celá kůže mi začala mravenčit, cítila jsem povědomý nárůst energie, pomalu se zvedající od mých nohou.

Prohlížel si moji tvář, pak sjel pohledem níž, na má prsa, a já si uvědomovala, jak moc jsou tenkým tričkem obtažená. Jestli si to uvědomoval i on, nevím. Hlavu měl stále zvednutou, bradu vysunutou a pohybovaly se jen jeho oči. Konečně odlepil pohled od mé hrudi a sjel s ním až dolů k mým nohám. A pak stejně pomalu zpět. Měla jsem pocit, jako by přes mé tělo přejížděly jeho dlaně, jeho prsty, nejen jeho oči. Nadechla jsem se a zajíkla.

Kruci, přece se nenechám ojíždět očima jako kus masa. Pokusila jsem se mu ten upřený pohled oplatit. Zadívala jsem se na jeho vlasy, které měl na horní polovině hlavy stažené dozadu, zbytek padal dolů a klouzal mu po ramenou. Zblízka bylo patrné, jak má dokonale orámované rty, tohohle efektu dosáhnete s konturovací tužkou a přesnou rukou. On měl ústa vyzývavá a vyrýsovaná sám od sebe. Měkké plné rty, byť v tuto chvíli sevřené. Sledovala jsem jeho ústa, proto jsem zachytila jejich pohyb hned, jakmile se objevil. Bylo to k nevíře, ale Eliah se usmál.

„Tvůj pach je jako otevřená kniha,“ řekl a já s úžasem pootevřela ústa, poprvé jsem jej slyšela promluvit. Měl zvláštní, hluboký hlas a cosi v mém těle se sevřelo. Na libý zvuk mužského hlasu prostě takhle reaguji, bez ohledu na to, jak nebezpečný je muž, kterému takový hlas patří. Ježíši, to fakt potřebuju, aby ze mě krom všeho ostatního cítil i vzrušení!

Eliah udělal malý krok mým směrem, naklonil se ke mně, oči stále upřené do mých. Pak stočil hlavu a nosem se dotkl mého krku, jeho tvář přejela přes mou. Přestože šlo o ryze vlčí způsob pozdravu a seznámení, mělo to na mě stejný efekt, jako by mi rovnou zajel dlaní mezi nohy.

V tuto chvíli jsem netušila, jak bych se zachovala, kdyby to opravdu udělal.

Posunul nos kousek dál až pod moje ucho, k vlasům, a znovu si přičichl. Jeho rty se lehce dotkly mého krku a já se znovu nadechla, hrdlo stažené. Nešlo o polibek, dotyk jeho rtů byl samovolný, prostě tam nebylo dost místa. Jaké to asi je, když někoho opravdu políbí? Nevím, jestli muž jako on takhle někoho líbá, ale bože, kdyby to udělal, asi bych mu to dovolila. To jsme celé my. Jen proto, že je

vzrušující a krásný, jsme schopné ignorovat, že je v první řadě nebezpečný.

Pootočila jsem hlavu a lehce se ho dotkla tváří, před obličejem pramen jeho vlasů. Voněly stejně jako on. Natáhla jsem se nosem k jeho krku a zhluboka se nadechla. Jeho silná, zvláštně kořeněná vůně mi protekla až do krku, dráždila mi smysly a já musela polknout.

Eliah se odtáhl a znovu se usmál.

„Co jsi zač?“ podařilo se mi ochraptěle říct.

„Snažím se přijít na totéž,“ řekl a díval se na mě. Jiskřičky společné energie nás pomalu obalovaly.

„Proč,“ odkašlala jsem si, „proč jsi tady venku?“ Proč není vevnitř s ostatními? Kdyby byl, nevyděsil by mě tu. Vyděsil by mě už vevnitř. Na druhou stranu, nebyl by teď u mě takhle blízko. Úžasné a děsivé zároveň. Ano, takový přesně je.

Úžasný a děsivý.

„Nesnáším ten smrad,“ řekl znechuceně. „Rád cítím vítr, vůně noci.“

Přejel pohledem prostor kolem nás a znovu jej zapíchl do mých očí.

„Noc je plná vůní,“ zašeptal, a bože chraň, bylo to tak dráždivé.

Myslím, že si to ani neuvědomoval.

„Našemu prvnímu, Ahigovi, by se tvůj dnešní pach nelíbil,“ koukal na mě a pohled mu stydl.

„Tak mu to neříkej,“ zašeptala jsem.

Chvíli se na mě bez pohnutí díval a pak se rozesmál. Bylo to tak nečekané, že jsem se lekla a trhla sebou. Ve tmě svítily jeho bílé zuby, hluboký hrdelní smích mě obtáčel jako pavučina. Tím smíchem uvolnil napětí, které jsem v celém těle cítila, a já se mohla znovu pohnout.

Ukročila jsem doleva, obešla ho a vydala se pomalým krokem k autu. Eliah se za mnou otočil, smích mu pořád tančil v očích, vypadaly náhle mnohem lidštěji. Už ne ta kamenná maska, prostě obličej krásného, rozesmátého chlapa. Byla jsem vděčná, že jsem ho mohla takhle vidět. Pořád byl děsivý, to ano. Ale nyní vypadal, jak to říct, živě. Byl živý, lidský. Aspoň pro tuto chvíli.

Došla jsem k autu a opřela se o dvířka. Chvíli stál a pozoroval mě, pak se vydal pomalu za mnou. Opřel se o kapotu kousek ode mě.

A znovu jsem cítila mravenčení a chvění vzduchu kolem nás a mezi námi, neklamný příznak rostoucí energie. Jemné vlásky kolem uší, uvolněné z copu, se mi zvedaly a tančily mi nad klíčními kostmi. Teplo mi vzlínalo od kotníků vzhůru, jako by na mě někdo natahoval neviditelný obal. Cítila jsem, jak se energie a přímo hmatatelný pocit ve vzduchu kolem mě natahuje k muži, který stál necelý metr daleko.

Odlepila jsem zadek od auta a postavila se čelem k Eliahovi. Musela jsem se ho dotknout. Nejenže mě zvláštním, úchylným způsobem ponoukalo něco uvnitř, abych se ho dotkla jako žena, která se musí dotknout vzrušujícího muže. Tohle bylo víc, moje síla, moje energie se natahovala po té jeho, bylo to tak čisté, tak správné, tak… chtěné.

Zvedla jsem pravou ruku a natáhla ji před sebe. Proud síly z mých prstů doslova vystřelil do prostoru a vpadl do oblaku energie kolem Eliaha. Ihned se narovnal a zvedl svou levou ruku. Opakovali jsme téměř stejný pohyb jako včera na setkání. Jen jsme nyní neměli ruce spuštěné dolů, ale zvednuté, dlaněmi otočené k sobě.

Udělal malý krok ke mně a já k němu. Oba jsme sledovali své dlaně, jak se k sobě blíží, vnímali jsme tu malou bouři moci mezi nimi. Pak jsme se dotkli konečky prstů a bylo to jako malý třesk. Energie nám proudila těly, vítr kolem nás nám rozfoukal vlasy. Eliahovy byly mnohem delší než mé, vířily mu kolem hlavy a dotýkaly se mého obličeje jako jemný, hebký závoj. Pevně jsme přitiskli dlaně na sebe, propletli prsty. Ten dotyk byl tak intenzivní a intimní zároveň, tak příjemný.

Odtrhla jsem oči od našich spojených dlaní a zadívala se na něj. V obličeji zvláštní, napůl překvapený, napůl dychtivý výraz. Upřeně na mě hleděl očima rozšířenýma úžasem. Musela jsem se usmívat, nemohla jsem si pomoci. V tu chvíli byla jeho děsivost zapomenuta, byl tady, těsně u mě, nádherný a vzrušující, dotýkal se mě a magie roztáčela noc kolem nás.

Bylo to kouzlo.

Bundu měl rozevřenou a já se zadívala na jeho nahou hruď. Natáhla jsem levou ruku a položila ji doprostřed, mezi jeho prsní svaly. Celým tělem mu projelo škubnutí, zíral na mě, fascinovaný stejně jako já. Zvedl pravou ruku a přikryl s ní mou dlaň. Naše ruce tak uzavřely jakýsi kruh. Kolem nás explodovala moc, hodilo mi to hlavou dozadu a i Eliah se napjal jako struna.

Náhle jsem měla hlavu plnou obrazů, myšlenek a vzpomínek, které nebyly mé. Viděla jsem rudé skály a písek Arizony, viděla jsem ubíhající silnici pod koly silné motorky, nahé ženské tělo, svíjející se na mém, viděla jsem velkého, stříbřitě bílého vlka. Viděla jsem noc a oheň a muže v masce ve zvláštním primitivním tanci. A mnoho dalších a dalších věcí.

Nevím, co viděl on, ale já jsem byla ohromená, uchvácená. Zadívala jsem se mu do očí, přes které mu stále poletovaly vlasy. Hleděli jsme na sebe a ten pohled měl nový rozměr, byl hluboký poznáním, porozuměním.

Už jsme věděli.

„Eliahu,“ zašeptala jsem a sotva mi stačil dech.

„Ty znáš mé jméno? Já tvoje ne,“ řekl chraptivě.

„Tori. Jsem Tori.“ Z mých úst mi vlastní jméno znělo zvláštně.

„Tori,“ vydechl a z jeho úst to znělo svůdně. Bylo to znepokojivé způsobem, na který jsem se snažila nemyslet.

Stáli jsme velmi blízko u sebe, ruce spojené, a jeho vlasy mě hladily po tváři. Obličej měl skloněný k mému jako před polibkem.

Takhle nás našel Ruben.

Strašlivě zařval a skočil do prostoru. Jeho tělo prolétlo vzduchem jako rozmazaná šmouha a náhle byl u nás. Chytil mě zezadu pod rameny, odtrhl od Eliaha a prudce odhodil za sebe.

Práskla jsem sebou o asfalt parkoviště a sedřela si kolena i obě předloktí. Bez ohledu na okamžitou bolest jsem se otočila a vyškrábala zpět na nohy. Brooks a Noll už stáli za mnou a sledovali, jak Ruben drží Eliaha pod krkem pravou rukou a ta levá, visící mu podél těla, už nemá lidské prsty.

Nepříčetně řval.

Přiskočila jsem a pověsila se mu na volnou ruku.

„Rubene, pusť ho, bože, pusť! Není to takhle, já ti to vysvětlím… jen ho pusť!“ Drmolila jsem bez rozmyslů, vyděšená z toho, co se děje a co se může stát.

Ruben mě levou rukou znovu prudce odstrčil, zase jsem skončila na zemi a nyní jsem měla od kusu ostrého kamene i rozseknutou dlaň.

Vůně mé krve se rozlila prostorem. Koukala jsem na své ruce, pak zvedla oči a zadívala se na Rubena. Zareagoval na krev a otočil se ke mně.

„Pusť ho,“ řekla jsem teď tiše. Nutila jsem se do klidu, protože stačilo, jak strašně vytočený už byl. V ruce mi cukalo.

Ruben na mě zíral žlutýma očima, pak se pomalu otočil a uvolnil prsty pravé ruky.

Eliahovy oči teď byly průzračně zelené jako voda horského jezera. Neřekl celou dobu ani slovo, neudělal jediný zbytečný pohyb. Nevypadal jako potrestaný vlk, prostě se nebál. Díval se na Rubena téměř nezaujatým pohledem a jeho oči postupně tmavly až do jeho obvyklé, černočerné barvy. Konečně sklopil zrak na Rubenův krk.

Ruben od něj poodstoupil, ramena se mu zvedala a klesala, jak namáhavě dýchal. K nechtěné proměně měl hrozně blízko a vím, že takhle brzy po té předchozí by to i pro něj bylo těžké. Zůstal by pak ve vlčí kůži hezkých pár hodin.

Eliah ho pomalu obešel, sledoval Rubena, dokud nebyl za jeho zády. Pak se krátce podíval na mě, sedící stále na zemi. Oplácela jsem mu pohled a nedokázala popsat, co přesně v něm bylo.

Ruben znovu vydechl, otočil se ke mně a podal mi ruku. Zvedl mě na nohy a zadíval se mi na roztrženou dlaň. Do očí ne. Zvedl si ji k ústům a olízl ránu, slízl z ní všechnu krev. A znovu a ještě. Horkým jazykem mi očistil ruku a teprve pak se na mě podíval. Oči smutné, ublížené.

„Rubene,“ zašeptala jsem.

Položil mi prst na ústa. Tři muže, kteří nám teď dělali společnost, jsem měla za zády, viděli do obličeje Rubenovi, ne mně. Využila jsem toho a jazykem jsem mu přejela po prstu. Škubnul sebou a stáhl ruku.

„Poslouchej mě, můj milý,“ šeptala jsem. „Nic se nestalo, dotkli jsme se kvůli té síle, kterou jsem cítila už na setkání. Chtěla jsem vědět, co je zač.“

Ruben na mě koukal, výraz nečitelný.

„Prosím, věř mi. Přece si nemyslíš, že se tu teď, v tuhle chvíli, vrhnu na jiného chlapa.“

Bůh mi odpusť, že jsem neměla daleko k tomu to udělat.

Šeptala jsem, byť s třemi páry vlčích uší kousek od nás to bylo zbytečné. Byla jsem ráda, že na Eliaha teď nevidím. Ruben se znovu nadechl, potřásl hlavou a zadíval se na něj přes mé rameno. Stočila jsem se mu k boku a položila mu ruku kolem pasu. Rána už se téměř zacelila. Zaváhal a pak položil svou dlaň na má záda, svou paží překřížil tu moji.

S lehkými rozpaky jsem se podívala na Brookse a Nolla, kteří nás takto, téměř se objímající, viděli poprvé. Noll na mě koukal jako na včerejší noviny, Brooksovi v koutcích cukal úsměv, ale-byl si dobře vědom toho, že rozesmát se nemůže. Ne v této chvíli.

Nakonec jsem se zadívala na Eliaha. Hleděl na mě, poprvé jako muž na ženu. Dokonale mě vnímal, dokonale mě cítil a bylo to znát. Zcela ignoroval fakt, že tu stojím s Chétirovou rukou majetnicky kolem pasu. Ignoroval, že mu evidentně patřím. Díval se na mě jako na něco, co si prostě hodlá vzít. Nevěděla jsem, co si s jeho pohledem v tuto chvíli počít. Myslím, že si to sám uvědomil, a zvedl pohled nad naše hlavy, někam do noci.

Pomohl mi tím, abych si vzpomněla, proč jsme tady. Otočila jsem tvář k Rubenovi.

„Co ses dozvěděl? Ví, kde je Ben, byl s ním?“ zeptala jsem se s nadějí v hlase.

„Ne.“ Ještě pořád se zlobil a byl úsečný.

No tak, Rubene, teď ne. Musím to vědět. Neřekla jsem to nahlas, ale jako by se stalo.

Podíval se na mě. „Nelhal, nebyl s ním. Neví, kde je.“

„Ach bože, já doufala…“ Nedokončila jsem větu. Pustila jsem Rubenův pas a poodstoupila od něj. Brooks už se na nás nakoukal dost. Rubenova ruka po mně sklouzla, ale nechal mě odejít na pár kroků.

„Co budeme dělat? Jak ho najdeme?“ Dívala jsem se na tři muže své smečky a vší silou ignorovala pohled toho čtvrtého.

Nakonec jsem se na něj znovu podívala, protože promluvil.

„Můžu vám ho pomoci najít,“ řekl a hleděl na mě. Ne na Rubena, na Chétira. Na mě. Skvělé. To pomůže.

„To nebude třeba!“ štěkl Ruben. Co jsem říkala.

„Rubene, prosím, no tak, aspoň si ho vyslechni. Jestli nám může pomoci…“

„Řekl jsem, že ne! Jak by nám mohl pomoct? Hledáme jehlu v kupce sena!“ Ruben se otočil, obešel předek auta, otevřel dveře a sedl si za volant.

Brooks a Noll se jako na povel otočili a vydali k druhému autu.

Eliah se na mě stále díval. Pak krátce kývl hlavou a odcházel do tmy parkoviště a já ho sledovala. Jakmile jsem si uvědomila, jak si to Ruben může vyložit, otočila jsem se a samozřejmě se střetla s jeho pohledem. Vzala jsem za kliku, otevřela a v tichu se posadila vedle něj.

Mlčeli jsme.

„Co budeme dělat teď?“

Prolomila jsem ticho. Znovu na mě padla tíha toho všeho, ten strach, ta bezmocnost z vědomí, že se mému kamarádovi teď někde dějí odporné, nelidské věci. Musela jsem to z hlavy zkusit vytěsnit, paralyzovalo mi to myšlenky.

Ruben dál mlčel.

„Půjdeme na policii. Musíme to oznámit, někdo nám musí pomoct.“

Uchechtl se a zakroutil hlavou. Pootočila jsem se na sedadle a zadívala se na něj.

„Co je na tom směšného? Zmizel a je zřejmé, že ne dobrovolně. Ať už o tom pochybuje, kdo chce,“ řekla jsem odměřeně a pozorovala ho. V koutcích sevřených rtů měl vrásky a čelo svraštělé.

„Půjdeš se mnou?“ zeptala jsem zpříma. Rozumím tomu, že pro něj není snadné si říct o pomoc, ale v tuhle chvíli mi byla hrdost ukradená. Nebylo tu pro ni místo. Ruben se na mě zadíval a já

nedokázala jeho výraz rozluštit. Když pomalu promluvil, celá jsem se napjala.

„Žena, se kterou jsem dřív žil, je policistka.“ Potřásl hlavou a koukal si do klína.

„Vyhýbám se jí, jak jen můžu. Náš vztah byl složitý a nedopadlo to právě šťastně.“

Byla jsem úplně zticha a dokonale nehybná. Bylo to poprvé, co o ní mluvil, o té, která byla přede mnou a která ho zřejmě v mnohém změnila. Čekala jsem.

„Nepřijala, co jsem. Já to zkraje tajil, doufal jsem, že to zvládnu, že s ní budu schopný žít jako normální muž,“ znovu se trpce usmál.

„Byl jsem blázen. Zjistila to, pro ni příliš pozdě, protože už mě… milovala. Tím to bylo horší.“

„Miloval jsi ji?“ Vlastní hlas mi zněl jako dva o sebe drhnoucí kusy plechu.

V hlavě mi otázka zněla jinak. Ještě stále ji miluješ? Nedokázala jsem to vyslovit. Možná proto, že jsem nechtěla slyšet pravdivou odpověď. Nechtěla.

Upřeně se na mě zadíval. Po chvíli přikývl. „Ano, velmi.“ No, aspoň je upřímný. Dobře ti tak, huso. Cítila jsem studený prst, který mi přeběhl po zátylku.

„Proč jsi mi o ní neřekl dřív?“

„Nebyl k tomu důvod. Je to minulost, je to… pryč.“ Ruben si prohrábl vlasy a já sevřela rty. Minulost vypadá jinak. Vzpomněla jsem si na chvíle v Mikaelově kanceláři.

„Mikael ji zná? Nenávidíte se až za hrob. Je to kvůli ní?“

Ruben na mě chvíli koukal a bylo vidět, jak moc se mu nechce vést takový hovor. Co na to říct. Pro mě řeči o jeho bývalé nebyly taky nic příjemného. Teď to ale byla jen vedlejší komplikace. Musela být. Zadíval se čelním oknem ven do noci.

„Mikael dřív pracoval v tajných službách. Jeho parťáka zabil při jedné z akcí lycas. Mikaela obvinili ze zpackané akce a vyhodili ho. Odtud jeho nehynoucí láska k našemu druhu. Do měsíce pracoval pro CEVIL.“

Ruben se odmlčel a soustředěně pozoroval nehty na pravé ruce.

Čekala jsem.

„Jeho parťák, ten mrtvý, Deryl, měl sestru. Bože,“ uchechtl se a přejel si rukou po tváři a pak se na mě zadíval.

„Chodili jsme spolu už nějaký čas, když mi řekla, jak zemřel její bratr. Musel jsem jí to říct, v tu chvíli jsem prostě musel! Nikdy nezapomenu, jak se na mě dívala. Na mě, na stvůru. Jak…“

Nedokázal pokračovat, obličej zrůzněný vyvolanou vzpomínkou.

Dokončila jsem větu za něj, i když jinak, než jak zřejmě zamýšlel.

„Jak se jmenuje?“ Potřebovala jsem jeho přízraku z minulosti dát jméno. Brzy bude mít i tvář.

„Eva. Jmenuje se Eva. Vlastně,“ krátce sevřel rty, „poručík Eva Robertsová, abych byl přesný.“

Koukala jsem na jeho trpký výraz a snažila se, aby mi on v obličeji tak snadno číst nemohl. Jakkoliv jsem ho měla ráda, jeho vlastní hrdost, nebo uražená ješitnost, či dokonce bolavé srdce, musely stranou.

„Dobře,“ řekla jsem klidně. „Tak tedy půjdeme za Evou.“

„Kurva!“ zařval Ruben a praštil pěstí do volantu.

Já prostě vím, jak ještě víc vylepšit už tak zkažený večer.

19.

Než jsem se dostala domů, bylo půl třetí ráno. Znovu proudy teplé vody, ve kterých jsem se snažila utopit poslední dvě hodiny. Nejvíc pak závěrečnou cestu autem, kdy mě Ruben

vezl od baru domů. Že dnes nezůstane, na to jsem se ani nemusela ptát.

Když jsem řekla, že půjdeme za jeho bývalou, jako bych odjistila granát. Brooks a Noll odjeli a my pořád trčeli na tom zatraceném parkovišti. Nakonec nastartoval a odjeli jsme také. Pohyby měl trhavé, výbušné. Nechtěla jsem si to připustit, ale šel z něj trochu strach. Odmítala jsem se ho bát, vždyť s ním spím, proboha, chodím s ním. Ale strach není racionální, objeví se jako duch a prostě najednou je. Nechtěla jsem se ho bát, ale bála jsem se.

Vím přesně, kterým pocitem je nejlepší strach nahradit. I když opravdu nebylo moudré být naštvaná vedle muže, který byl vzteklý tak, že málem urval volant. Bála jsem se hádky s ním, Ben se ale teď někde bál jistě mnohem víc. Hádka s přítelem je proti tomu procházka růžovou zahradou.

Hádka? Zatím jsme se nepohádali, ne pořádně, ne jako pár. No, všechno je jednou poprvé. A bylo trapně neoriginální, že je tohle naše poprvé kvůli expřítelkyni.

„Rubene,“ řekla jsem tiše a namáčkla se na dvířka. Nepodíval se na mě, stisknutými čelistmi drtil vlastní zuby. Prudce brzdil, prudce se rozjížděl, rval své auto do nejmenších škvír, vynucoval si prostor od ostatních řidičů. Jenom díky jeho vlčím reflexům a pohotovým reakcím jsme to do někoho nenapálili. Neusnadňoval mi to, vůbec.

„Půjdu za ní sama, nemusíš jít se mnou,“ zašeptala jsem. Vydal pohrdavý zvuk, napůl smích, napůl zajíknutí.

„Opravdu, půjdu za ní. Za pár hodin je ráno, omluvím se na půl dne Beth a pojedu za ní. Zkusím ji požádat o pomoc.“ Mluvila jsem tiše, oči sklopené do klína. Vím, že to nedávalo smysl, ale doufala jsem, že ty silné city, které jsem cítila z Rubena, budou někde hluboko i v ní. I kdyby to byly jen zbytky. Doufala jsem, že se dokáže přenést přes vlastní pocity, přes vlastní srdce. Já na tom svém právě tancovala. Na Rubenovi bylo vidět, že se chce dál zlobit, zdálo se mi, že vítá každou možnost znovu vylítnout. Snad ve zbytku dnešní noci nebo časného rána někoho nezmlátí nebo rovnou nezabije.

„Nikam sama nepůjdeš.“ Odfrkl si a nehezky se uchechtl.

„Co prosím?“ To byl přesně ten druh povelu, na který neslyším.

Ne teď, když jsme tu jen my dva. A vůbec, nejsem Brooks a Noll.

„Říkám, že za ní sama nepůjdeš.“ Ruben držel tón, na který jsem začala vcelku spolehlivě reagovat. Začínala jsem být naštvaná.

„Co si, kruci, myslíš, že ti na tohle řeknu? Tvá vůle, Chétire?“ Po šeptavém hlase ani stopy.

„Ale já JSEM tvůj Chétir, do prdele!“ Ruben opět řval.

„V tuto chvíli jsi především můj přítel, ano? Vnímáš to tak? Protože já si teď nejsem jistá, vedle koho vlastně sedím.“ Jo, stačí říct, i já chytám na drcnutí.

„Já prostě nechci, abys za ní šla sama,“ odsekával.

„A proč ne? Myslíš, že tě holky zdrbnou?“ Ušklíbla jsem se a zamávala ve vzduchu ukazováčkem a prostředníčkem obou rukou ve známém gestu.

„GRRAAAHHHH.“ Chm. Na toto odpověď nemám.

„Vidím, jak tě to štve, Ježíši,“ řekla jsem unaveně a zahleděla se z okna, před očima rozmazané šmouhy světel.

„Jo! Štve mě to! To víš, že mě to štve. Vlastně mě to spíš pěkně sere! Nechci ji vidět o nic víc než ona mě. A budu muset, budu to muset udělat, budu se s ní muset setkat. A bude to na nic. Stejně to bude zbytečné.“

„Jak to, sakra, myslíš?“ Znovu jsem se začínala rozehřívat. Těch emocí dnes bylo už příliš, zvedalo se to ve mně jako lavina. Na sex už to dneska nevypadá, takže vztek se jevil jako dobrý ventil, jak to dostat ven. Ruben ventiloval jedna radost.

„Slyšíš? Jak to myslíš, že to bude zbytečné?“

„Stejně jako tohle. Nakráčel jsem do baru za cizí smečkou, protože TY jsi přesně věděla, že mají Bena.“ Ruben ke mně za jízdy otáčel hlavu, až mu vlasy poletovaly. Slova po mně doslova prskal, byť se tenhle výraz hodí spíš pro kočku než pro vlka.

„Akorát jsem ze sebe udělal blbce,“ vztekal se dál. A úspěšně tím krmil můj vlastní vztek.

„No a? Jde snad o život jednoho z nás. Kdybychom hledali pro tebe důležitějšího člena smečky, taky by ti tolik vadilo udělat ze sebe blbce?“

Teď se chováš jako blbec, myslela jsem si. Ještě chvíli a řeknu to nahlas. Bůh ví, že jsem nechtěla. Jak s těmihle slovy ve vztahu jednou začnete, je pozdě přestat. A může být hůř. Tohle jsem nechtěla.

„Já nevím, sakra. Já nevím!“

„Říkám, že za ní půjdu sama. Nesežere mě. Mám zuby. Nemusíš si dělat násilí.“ Koukala jsem čelním sklem na cestu před námi.

„Ty víš, že musím.“

„Ne, Rubene, nemusíš. Nemusíš za ní jít, nechceš za ní jít. Zároveň si ale neumíš představit, že bys nešel, a tohle tě sere nejvíc.“ Sama sobě jsem zněla hnusně. Ať.

V tílku a kalhotách na spaní jsem seděla v setmělé ložnici a v klíně muchlala polštář. Když mi telefon začal vyhrávat Barryho, měla jsem sto chutí s ním třísknout o zeď. Ovládla jsem se a přijala hovor.

„Vyzvednu tě brzy ráno, počká na nás doma, než bude muset do práce.“ Vztek byl pryč, jeho hlas byl unavený.

„Dobře.“ Já byla naštvaná pořád.

„Tori, já…“

„Rubene, dobrou noc.“ Už jsme si toho řekli dost. I tak nebudu spát, nemá cenu to dál hrotit. Kruci, to bude den.

Bene, chlapečku, kde jen jsi…

Neusnu, vím to. Prostě neusnu… já ne…

Klouzalo po mně tělo. Snědé, lesklé a vonící. Měla jsem zavřené oči, a když jsem je otevřela, přes obličej mi ležely vlasy. Hýbaly se a šimraly mě a ten pocit byl příjemný a zvláštní, dokud jsem si neuvědomila, že mnohem intenzivnější pocit mám v klíně. Byla jsem roztažená, vyplněná, dokonale zatížená. Štíhlé mužské tělo po mně klouzalo nahoru a dolů, celou plochou, každým centimetrem přilepené na mé. Hruď na hruď. Dovnitř a ven. Ten stále stejný rytmus, a přitom pokaždé jiný. Jiný, protože člověk, který mi to dělal, byl jiný, nový. Před obličejem jsem měla ohbí jeho krku, vlasy mi jej stále částečně zakrývaly.

Zvedla jsem hlavu a podívala se mu přes rameno. Viděla jsem dlouhá lesklá záda končící malou pevnou dokonalou prdelkou. Mezi mými stehny. Zvedala se nahoru a dolů, svaly pracovaly, napínaly se a stahovaly. Bylo to úžasné. Rytmus se zrychloval spolu s mým dechem, tření v klíně nabíralo na intenzitě. Pocit vevnitř v těle, pocit z toho, jak do mě naráží, rostl a rostl. Bylo to vlhké a dráždivé a nevím, snad nesprávné? Proč nesprávné, je to tak příjemné! Malá jiskřička orgasmu se objevila a začala růst, dovnitř a ven a znovu, už z ní byl malý plamínek. Muž na mém těle, přimáčknutý tak těsně, že mi drtil ňadra vlastní hrudí, začal hluboce vzdychat a já vzdychala s ním. Snažila jsem se zahlédnout jeho tvář, snažila jsem se nadzvednout a vidět ho, ale rozkoš z toho klouzavého tření dosáhla maxima a v břiše mi něco malého vybuchlo. Trhl hlavou a celou hrudí dozadu, ruce napjaté, penis ve mně vražený tak pevně a tak hluboko, jako by se už nikdy neměl odtrhnout. Vyrážel výkřiky a divná slova, znělo to cize a zvláštně a já nad tím chtěla přemýšlet a nemohla jsem. Nemohla, protože můj vlastní orgasmus byl doslova za dveřmi a první slastné křeče mi začínaly stahovat pohlaví, když sklonil hlavu a podíval se na mě.

Eliah se na mě podíval a…

*

Prudce jsem vylítla z postele. Srdce mi bušilo a v klíně mi cukalo a já se v první chvíli nemohla zorientovat. Sevřenou pěst jsem si tiskla na hruď a vnímala vlhko mezi nohama. Ježíši. Bůh mi odpusť, tohle byla nejlepší přerušená soulož, co jsem zažila.

Posadila jsem se zpátky na postel a koukala na světlo za oknem.

Hmátla jsem po budíku a zjistila, že je sedm pryč.

Kruci, kruci.

Ruben tu může být každou chvíli, u něj brzo je fakt brzo.

Ruben. Najednou jsem se cítila neskutečně provinile. Jako bych za ten sen mohla, jako bych si ho přála. Užila jsem si ho, to bezesporu. Ale vnímala jsem to jako zradu. Bože, měla bych se vzpamatovat. Moje sny jsou jen moje. Mně do nich nikdo neleze. Což mě přinutilo se zamyslet. Byl ten sen jen jakýmsi důsledkem setkání z dnešní noci? Doufám, že ano. Přestože je Eliah chodící pokušení, ve svých snech ho chci jen tehdy, kdy mi ho tam vyčaruje moje vlastní hlava.

A znovu pocit provinění, jak mě tohle, sakra, může vůbec napadat?

Vysprchovaná, voňavá a s vyfoukanými vlasy jsem seděla u pultíku mezi kuchyní a pokojem a kreslila si tvář na obličej. Soustředěně jsem si orámovala oči olivově zelenou tužkou, použila trochu stínů a nanesla řasenku. Oči jsem měla jako malé zelené tůňky. K těm ryšavým vlasům to vypadalo báječně. A já chtěla vypadat báječně. Vysvětlovat tohle muži by bylo zbytečné. Vysvětlovat toto ženě by bylo zbytečné taky, ale ze zcela jiného důvodu. Pro setkání s bývalkou svého přítele je naprosto nezbytné vypadat co nejlíp. Natřela jsem si rty cihlově červeným leskem a připnula si do uší malé kroužky. Na krku jsem měla babiččin medailon a nad ním na tenké kožené šňůrce malý přívěsek z chirurgické oceli, malá, ozdobně vyrytá písmena „MR“ a z druhé strany stejně tak vyrytou vlčí hlavu. Stříbro, mé dříve tak milované stříbro, jsem nosit nemohla.

Vlčí agens v naší krvi nesnášelo ten krásný, třpytivý kov. Na kůži pálil a působil ekzémy, bezprostřední kontakt s krví byl pro nás zničující.

Ocelový přívěsek s iniciálami smečky Měsíční řeky mi dal Ruben na oslavu první proměny. Dnes jsem si ho na krk připnula s poťouchlým výrazem.

Prohlížela jsem se v zrcadle, které viselo na zdi kousek od hlavních dveří.

Koupila jsem si nedávno krásný komplet. Úzké, tmavomodré džíny a k nim stejnou krátkou bundičku. S upnutým tričkem, ve výstřihu více vykrojeným a stejně zeleným jako mé vymalované oči, to vypadalo dokonale. Vlasy se mi točily na ramenou, spadaly dolů až k ňadrům.

Zadívala jsem se na sbírku svých bot. Ano, přiznávám, jsem úchylná. Nebudu jíst, ale tyhle boty jsem si musela koupit a tamty taky. No a o těchhle ani nemluvím. Věděla jsem, že nejpohodlnější by byly balerínky. A věděla jsem, že si určitě vezmu lodičky s vysokým podpatkem. Prodlužovaly mi nohy a k těm úzkým džínám vypadaly prostě skvostně. Systematicky jsem se zaměstnávala garderobou, abych potlačila rostoucí paniku.

Ruben nebyl sám, komu se do tohohle setkám nechtělo. Netoužila jsem vidět jeho expřítelkyni o nic víc než on. Ale já měla Bena ráda. Měla jsem ho ráda tak moc, že bych kvůli němu šla mnohem dál než k Evě domů. Když už to musíme absolvovat, bože, ať to proběhne rychle a v klidu. Dospěle. Bez ohledu na to, že dva z nás jsou emocemi nabušení vlci.

Aniž bych to chtěla, blesklo mi hlavou, že je škoda, že jsem takhle nevypadala v noci před barem. Nestihla jsem se za podobnou myšlenku začít pomyslně mrskat, protože se ozval zvonek u dveří.

Otočila jsem se a otevřela dveře. Ruben stál s oběma rukama opřenýma o futra a se skloněnou hlavou. Ještě trochu vlhké vlasy mu visely přes obličej. Zvedl hlavu a podíval se na mě přes ten závoj. Ihned se narovnal a odhrnul si prameny z obličeje. Přiznám se, vyhřívala jsem se v tom pohledu. Tak trošku škodolibě ve smyslu „to máš za včerejšek“. Díval se a díval. Zvedla jsem jedno obočí a oplácela mu ten pohled.

„Jsi vysoká,“ řekl konečně. No, mohla zaznít horší první slova po hádce. Popošla jsem těsně k jeho boku, do dveří, a i v lodičkách se musela na něj stále dívat nahoru.

„Ty jsi vysoký,“ řekla jsem a položila mu ruku na břicho. Mohla jsem být mrcha a trápit ho dál. Já ale v tuhle chvíli nechtěla. Nebude to příjemné a nemá cenu si to zhoršovat. Navíc jsem se ho chtěla dotknout. Chtěla jsem. Bez ohledu na to, jak hloupé to bylo, za ten sen jsem se stále cítila provinile. Vydechl a objal mě kolem pasu. Rty

jsem měla nyní u jeho krku, těsně pod vlasy. Zvedl hlavu a chtěl mě políbit.

„Jsem nalíčená, rozmažeš mě,“ usmála jsem se.

„Tak si to pak v autě opravíš. Dej mi pusu, holčičko,“ zašeptal.

„Nejsem si jistá, jestli si ji zasloužíš.“ Nakrčila jsem nos a koukala mu do očí.

„Tori, prosím. Já se omlouvám. Když jsem tě včera vysadil, seděl jsem pak dalších čtyřicet minut v autě tady dole před domem.“

„Měl jsi jít nahoru.“

„Bál jsem se, že mě vyhodíš,“ řekl Ruben a políbil mě na čelo.

„Hm, to bych možná udělala.“ Koukala jsem na něj s napůl přísným výrazem. Bože, ale vypadal tak nešťastně. Zvedla jsem k němu ústa a nechala se konečně políbit. Když se odtáhl, měl rty červené a lesklé. Olízl si je a usmál se.

„Třešnovej?“

„Utři si pusu,“ řekla jsem pobaveně a zavřela za námi dveře.

Nálada v autě byla nyní zcela jiná než před pouhými několika hodinami. Mělo mě to těšit, ale v hlavě se mi míchaly myšlenky jedna přes druhou. Připadala jsem si provinilá z mnoha důvodů, nejen kvůli tomu snu. Měla jsem pocit, že v tuto chvíli bych neměla mít v hlavě místo pro nic jiného než pro Bena. Přišlo mi špatné, že se mi v hlavě mele tolik různých věcí.

Eliah, Ruben, Eva, blížící se boj o post Chétirovy družky. To vše mělo stát stranou a mé myšlenky měly být zaměřené jen na Bena. Tohle mi velelo srdce, nicméně rozum logicky argumentoval, že to nejde. Nijak bych mu nepomohla, kdybych nyní ještě stále ve včerejším oblečení běhala po městě jako pes a bezcílně ho hledala.

Včera na té silnici mě to ale napadlo.

Ať je Ben kdekoliv, není tam proto, že by chtěl. To jsem věděla naprosto jistě. Bála jsem se, že jsem jediná, kdo tomu věří. Doufala jsem, že vydrží, že to zvládne, než ho najdeme. Že mu jeho vlk pomůže, že ho udrží naživu, že ho vyléčí. A že má dost vody. Musí to zvládnout, prostě musí. Kdyby ne, nezvládnu to já.

Vím, ta myšlenka byla sobecká, ale já si neuměla představit další dny bez něj, neuměla jsem si představit, že by neseděl u mě na gauči a nehádal se se mnou kvůli nějakému filmu. Že by vedle mě čas od

času neusínal, což Rubenovi povídat nebudu. Vyletěl by nejspíš z kůže, kdyby věděl, že na stejné straně postele jako on občas přespí i Ben. Tak strašně se mi po něm stýskalo a tak moc jsem se o něj bála. Teď, v ranním provozu, kterým jsme se proplétali, jsem si dovolila, aby panika opět vystrčila hlavu.

Připomínala mi, proč jedeme tam, kam jedeme.

20.

Stáli jsme na příjezdové cestě a koukali na dům. Bylo půl deváté a slunce se opíralo do oken. Prohlížela jsem si Evin domov, schody na verandu, která se táhla po celé čelní straně a zatáčela doleva za roh. Pod schody byly z obou stran

zasazené květiny a drobné keříky.

Všechny mé smysly pracovaly na dvě stě procent. Zhluboka jsem nasávala vzduch, chutnala na jazyku všechny pachy. Cítila jsem hlínu, benzín, pach drobných hlodavců, květiny na zápraží, Rubenův neklid a trochu i strach, skrytý pod tvrdým, nepřístupným výrazem. Cítila jsem zastřený pach dvou lidí. Dvou. Jeden z nich mi byl povědomý, brnkal mi v mozku jako kytarová struna.

Záclona u okna vedle vchodových dveří se pohnula a já cukla hlavou a zúžila oči. Chřípí jsem měla naopak rozšířené. Moje vlčice byla připravena hned pod povrchem, s rozkročenými tlapami, hlavou skloněnou, srst za krkem zježenou. Neklid z cizího místa, majetnický pud vlka a prostá nervozita ženy, která se má setkat s tou, co byla před ní, se slily do výbušné směsi. Ruben vedle mě byl napjatý, moje zjitřená energie do něj šťouchala a odrážela se od jeho vlastní.

Ani jednomu se nechtělo udělat další krok, ale museli jsme.

„Pojď,“ řekl tiše. „Stejně o nás ví.“

Natáhla jsem dlaň, abych ho vzala za ruku, a on se pohnul první. Nechal mou paži trčet do prázdna a zamířil ke schodům. Klid byl rázem ten tam. Bezva. K tomu všemu zmatku v mé hlavě se přidala i pořádná dávka okamžitého nasrání.

Odlepila jsem se z místa a pomalu vykročila za ním.

Byla jsem v půli schodů, když se otevřely vchodové dveře. Ruben se napjal jako luk, vzduchem zavířila energie alfy a málem mě srazila

dolů. Zvedla jsem hlavu a zadívala se na muže stojícího ve dveřích. Foukal do kouřícího hrnku, zatímco se pomalu opřel ramenem o zeď. Jiskra sotva potlačeného vzteku se znovu rozhořela a rozpalovala mi vnitřnosti.

Vystoupila jsem na poslední schod a podívala se mu do očí. Z jeho reakce jsem mohla vcelku přesně odhadnout, jakou barvu ty mé právě teď mají. Ztuhl a narovnal se, levou ruku svěsil dolů, podél boků a mírně dozadu. Potřásla jsem hlavou.

„Ahoj, Mikaeli.“

Chvíli mě sledoval, pak usrkl horké kávy. Couvnul ze dveří dál do chodby.

„Pojďte dál.“

Počkal, dokud jsme kolem něj neprošli, a zavřel za námi dveře.

Nevydržela jsem to.

„Tys věděl, že tu bude?“ zasyčela jsem a pootočila hlavu k Rubenovi.

„Tušil jsem to.“

„Proč jsi mi to neřekl?!“

„Teď ne!“

„Kruci, Rubene!“

Prudce se ke mně naklonil, oči černé jako knoflíky na plyšové hračce. Na něm ale v tu chvíli nic plyšového nebylo. Vlasy mu visely do strnulé tváře s ostrými rysy, prodloužené tesáky mi cvakly kousek před obličejem.

„Řekl jsem teď ne!“ zavrčel zhrublým hlasem. Sklonila jsem oči a zapíchla pohled pod jeho krk.

„Tvá vůle, Chétire!“

S nádechem se ode mě odvrátil. Prošel chodbou a zastavil se ve dveřích do kuchyně. Mikael mi za zády zašeptal do ucha.

„Potíže v ráji?“ Otočila jsem se a zadívala se na něj. Byl ve střehu, jednu ruku stále podél těla, upřený pohled. Pára z horké kávy mu stoupala k obličeji.

„Řekněme, že jsem nečekala, že tu najdu zrovna tebe.“

„Eva mě požádala, abych tu byl. Kdysi jsem slíbil jejímu bratrovi, že na ni dohlídnu, kdyby se s ním něco stalo. Tohle je přesně ta chvíle, kdy potřebuje krýt záda.“

Fouknul do hrnku a napil se. Vypadal pobaveně a já mlčela. Pak jsem se otočila a došla do kuchyně.

Překvapením dnes nebyl konec.

Přelétla jsem pohledem prostor a zadívala se na ženu, která se zády opírala o linku s hrnkem v ruce.

Byla vysoká asi jako já, štíhlá, pevně stavěná. Měla černé, velmi krátké vlasy a tmavé, pronikavé oči. Zde ve Státech jsem občas vídala ve tvářích zajímavé směsi kvůli míšení různých ras v průběhu času. Žena přede mnou byla mulatka se stavbou těla Afroameričanky, a přesto jsem v obličeji spatřila bělošské rysy. Její pleť měla úžasnou, zlatavě hnědou barvu a byla krásná zvláštním, neotřelým způsobem. Byla jako můj protipól. Prohlížely jsme si jedna druhou, zatímco se kolem mě protáhl Mikael a došel k lince. Ruben stál u stolu, prsty propínal a stahoval do pěstí.

Když jsem se nad tím zamyslela, byli jsme neuvěřitelná směs národů a ras. Eva byla koktejl sama o sobě, bledý světlovlasý Mikael vedle ní vypadal jako přízrak. Ruben se svou napůl kubánskou krví a já, Slovanka s rakousko-uherskými předky někde v hlubinách rodokmenu. Byli bychom dokonalá studnice materiálů pro etnologa. A zoologa.

Eva mě znovu přejela pohledem od hlavy ke špičkám lodiček a pak se zadívala na Rubena.

„Nečekala jsem, že tě ještě někdy uvidím stát ve své kuchyni.“

Měla zvláštní, sytý hlas, mluvila pomalu, skoro by se dalo říct, že líně. Podobně mluvila Ruth, zpěvačka, která občas vystupovala u Rubena v baru. Napadlo mě, že Eva musí v lesklých třpytivých šatech vypadat nádherně. Teď měla dlouhé tmavé kalhoty, světle modrou košili a sako. I tak byla nepřehlédnutelná.

„Ani já to nečekal. A nebyl bych tu, nemít pro to důvod, to mi věř.“

„A ten je?“

Mikael klapl dvířky od skříňky a vytáhl dva hrnky. Došel ke stolu vprostřed místnosti, položil je na něj a poodtáhl dvě židle. Choval se tu jako doma, a dokonale tím Rubena vytáčel. Dala bych krk na to, že předvádí hostitele v domě jeho expřítelkyně právě proto.

Beze slova nás pobídl, ať se posadíme. Ruben se ani nepohnul. Zíral na Evu a mně se z jeho upřeného pohledu kroutil žaludek. S hraným klidem jsem se posadila ke stolu, přehodila nohu přes druhou a sledovala Mikaela, který se vracel s konvicí kávy. Znovu posunkem hlavy vyzval Rubena, ať se posadí. Jako by vlk usazený u stolu byl menší hrozbou, než když se tyčí uprostřed místnosti.

Ruben za mými zády cosi zamručel a postavil se těsně za opěradlo židle, na které jsem seděla.

„Dáte si kávu?“

Zahleděla jsem se na Mikaela, oblečeného ve světlých džínách a bílém tričku, přehnutém přes kalhoty. Cítila jsem pach zbraně, kterou měl vzadu za pasem. Přestože si právě tak trochu hrál na pana kuchyňku, bylo v něm stále něco nebezpečného, proto bych se jeho aktuální roli nikdy nesmála. Prostě vypadal jako někdo, kdo vás bez mrknutí sejme třeba tou konvicí na kávu, kterou držel. Představoval hrozbu, jistě. Ale ne takovou, abych si nedala kafe.

„Ráda, děkuju.“

Ruben podruhé odmítavě zamručel. Bylo mi jasné, že teď by si nevzal nic, ani kdyby mu nabízeli manu nebeskou. Cukr a smetana už stály na stole, ale dnes jsem si nenabídla. Pohyby jsem měla dokonale úsporné. Mikael taky. Eva se pomalu napila kávy a očima přejížděla mezi mnou a Rubenem. Já jsem sledovala střídavěji a Mikaela. Na koho koukal Ruben, nevím. Kdyby byly naše pohledy laserové paprsky, bylo by to tu prošpikováno jako ve špionážním filmu. „Situation Impossible“, nejspíš.

Eva se znovu napila a sklouzla očima po Rubenovi. Otočila se a postavila hrnek na linku.

„Neodpověděl jsi mi.“ Znovu se opřela a založila si ruce na hrudi.

„Nechtěl jsi mluvit po telefonu a přivedl sis… přítelkyni. Co tedy potřebuješ?“

Cítila jsem Rubenův hluboký dech. Silně jsem si uvědomovala, že nás nepředstavil.

„Ztratil se nám jeden z našich, mladý kluk, Ben. Na telefon Tori někdo volal. Slyšela Bena v pozadí křičet.“

„Máš pocit, že je to záležitost pro policii?“

„Tori myslí, že ano.“

„Co si myslíš ty?“

Ano, Rubene, co si, kurva, myslíš ty?

„Nechci vynechat žádnou možnost jak ho najít. Jsem jeho Chétir,

jsem za něj zodpovědný.“

„Pro váš druh jsou přirozené různé… zvláštnosti.“

Ruben mi funěl do vlasů a Eva na něj koukala se zdviženým obočím. Ty její odmlky mě rozčilovaly.

„Jak víš, že tam, kde teď je, není dobrovolně?“

Ruben nic neříkal a já se postavila. Moje vlčice byla opět v pozoru a já tiskla čelisti k sobě. Spolkla jsem, co mi první přišlo na jazyk, a promluvila tak klidně, jak jsem jen v dané chvíli byla schopná.

„Bena někdo unesl. Je vlk, ale je slabý. Potřebujeme pomoc policie, proto jsme tady.“

„Nedělám únosy. Pracuju na vraždách.“

„Mohla bys mi aspoň poradit, za kým mám jít? Na koho se obrátit, kdo mě bude brát vážně?“

Věděla jsem, že policie z našeho druhu není příliš nadšená. Ke všem grázlům, zlodějům a vrahům se přidala další početná skupina ne-lidí, před kterými se zbytek populace měl na pozoru. Jednoho každého z nás vnímali jako potenciálního vraha, těžko jsem se mohla divit jejímu odmítavému, podrážděnému postoji. Ještě umocněnému Rubenovou přítomností. V tomhle směru jsem jí rozuměla. Momentálně mě vytáčel taky. Eva se na něj zadívala.

„Chybí ti vlk a přišel jsi za mnou? To je ironie.“ Potřásla hlavou.

„Jsi policejní důstojník. Máš úzké vazby na agenta CEVILu, kterému bych to musel tak jako tak oznámit. Kam jinam bychom měli jít?“

„Za mnou spíš, až ten tvůj vlk někoho zabije. Nebo některý jiný.“ Oči měla studené a nepřátelské. Láska a nenávist. Hranice mezi nimi je tenká jako papír. Tentokrát jsme s Rubenem-zavrčeli oba dva.

Eva se znechuceně zatvářila, zatímco Mikael stál jako socha, soustředěný, pozorný.

Přemýšlela jsem, proč si nás vůbec pustila domů a proč on jí to nerozmluvil. Otočila se ke mně.

„Líbí se ti to?“ řekla ostře. „Řekni mi, líbí se ti vlčí kůže?“ Pořád ty studené, nepřátelské oči. Hm, takže proto. Aby mi to dala sežrat.

„Nech toho, Evo!“ Ruben mi štěkl nad hlavou a já zvedla ruku.

„To je v pořádku,“ uklidňovala jsem ho a klidně se na ni zadívala.

„A ano, líbí.“ Čekala jsem, zatímco na mě zírala s přivřenýma očima.

„To je dobře. Věci jsou mnohem snazší, když jsi byla ochotná se pro něj změnit.“

Neodpověděla jsem, nebylo co. Zato Ruben se nade mnou pořád vztekal.

„Kruci, přestaň! Já tě přece k ničemu nenutil!“

Obešel mě a několika kroky se k ní přiblížil. Napjala se a Mikael ztuhnul. Oba byli připraveni sáhnout po zbrani, kdyby se Ruben rychleji pohnul.

Co to s nimi, sakra, je? Myslí, že po ní skočí a rozerve jí krk? No, ne že by na to nevypadal. Ze strany jsem jej rychle přejela pohledem. Oči mu nezesvětlaly, co vešel do dveří. Byl jako ocelová pružina a zuby si tím sevřeným tlakem za chvíli nejspíš rozdrtí. Vibroval energií a mocí. Eva si promnula paže pod rameny.

„Dříve nebo později bys to po mně chtěl.“

„Nesmysl! Udělal bych cokoliv, co by sis přála. Ty to víš!“

Au, tak tohle bolelo. Něco jiného je tušit, že ji stále velkou měrou miluje, něco jiného je vidět to. Slyšet. Mikael se vrátil ke stolu a sedl si na sousední židli. Natočil se tak, aby měl stále na očích všechny v místnosti.

„Rubene, ježíši.“ Eva k němu popošla a opřela se jednou rukou o konec pultu.

„Já nechtěla být napůl zvíře. Nechtěla jsem zabíjet. Nedokázala bych to. Nechtěla jsem být takovým monstrem, jaké roztrhalo mého bratra!“

„Nemusela bys. Dokázali bychom spolu žít, já to vím! Jen kdybys to chtěla zkusit.“

„Ale prosím tě. Nemusela?“ Eva se na mě podívala a ukázala rukou.

„Jak dlouho ti trvalo, než jsi z ní udělal to, co jsi sám? Aby byla stejná? Hm? Jak dlouho předtím jsi ji znal?“

Pohybovali jsme se na nebezpečné půdě. Ruben roztáčel prostor kolem sebe impozantním energickým vírem.

„Tohle byla jiná situace,“ zavrčel. To opravdu byla.

„Vsadím se, že ses nemohl dočkat, až budeš mít takovou ženu, jakou jsi chtěl. Vsadím se, že sex je konečně podle tvých představ!“

Tohle byla podpásovka a Rubenova reakce na sebe nenechala dlouho čekat. Zařval, skočil k ní a popadl ji za lokty. Mikael vyletěl ze židle, vzduch kolem mě zavířil a okamžitě stál Rubenovi za zády se zbraní přitisknutou mezi jeho lopatky. Byl pekelně rychlý, na člověka. Ale ne tak rychlý jako vlk. V tu chvíli už jsem Mikaela držela kolem pasu, tiskla se na jeho záda a vrčela mu do ucha z bezprostřední blízkosti.

„Jestlipak jsi měl někdy vlka na zádech, seveřane?“

Mikael vypustil vzduch přes stisknuté zuby, ale ruka se zbraní se ani nepohnula.

Ruben nevypadal, že by nás vnímal. Vše se dělo příliš rychle. Zíral Evě do obličeje a ona se dívala na něj. Pak sklouzla pohledem na Mikaela za jeho zády a nakonec se potkala s mýma pomerančovýma očima. Při pohledu zvenčí jsme museli vypadat směšně, na celé situaci ale nic veselého nebylo. Přišli jsme sem pro pomoc a zrovna teď to nevypadalo, že bychom se jí dočkali.

Čas běžel.

Eva nakonec potřásla hlavou. Couvla a Ruben váhavě uvolnil sevření. Mikael ke mně pootočil hlavu.

„Pusť mě.“

„Až si zajistíš zbraň.“

Palcem stisknul pojistku a já se od něj odlepila. Ruben svěsil ruce, díval se na podlahu a zhluboka dýchal.

Eva polkla, znovu se zády opřela o linku, dlaň se široce roztaženými prsty položenou na hrudi pod krkem. Ruben jako by si až nyní uvědomil mou a Mikaelovu přítomnost. Prkenně nás obešel a postavil se za stůl. Zřejmě potřeboval mít mezi sebou a Evou kus nábytku. Na nikoho se nedíval, smysly stále zjitřené. Eva si odkašlala.

„Kdy se tvůj vlk ztratil?“ Rozumně se rozhodla jít k věci. Na odpověď si musela chvíli počkat. Naštěstí ne příliš dlouhou.

„Nevím, kdy přesně zmizel. Postrádáme ho od nedělního poledne, kdy nepřišel na schůzku s Tori.“ Ruben mluvil tiše, chraplavě.

„Naposledy byl s námi v sobotu odpoledne na setkání v lese, navštívila nás sousední smečka,“ řekla jsem a přišla blíž ke stolu. Vzala jsem do rukou hrnek s kávou, abych je nějak zaměstnala. Na mé vlčí smysly náhle zaútočil pach vzrušení. Ne sexuálního, ale takového, jaké cítíme, když přikrčení ve stínech sledujeme kořist. Napjatí, nehybní, soustředění. Podívala jsem se na Mikaela a zachytila výraz, který se mi vůbec nelíbil. Mrknul a jeho tvář opět připomínala nehybnou masku. Ignoroval mě a oslovil Rubena.

„Je pondělí ráno, proč jsi mi nezavolal dřív? Pokud jsou ve městě cizí vlci, měl jsi mě informovat.“

Ruben mu oplácel pohled s pevně staženými rty. Nakonec se znovu otočil na Evu.

„Jak jsem řekl, postrádat jsme jej začali až včera od oběda.

A večer se nezúčastnil běhu.“

Mikael se postavil přímo před něj, vynutil si jeho pozornost.

„Byla tvoje povinnost upozornit na přítomnost cizí smečky,

Chétire\“

„Nebyl důvod. Nejedná se o nic, co by mělo být v centru pozornosti CEVILu, agente!“

„To posoudím sám. Proč jsou tady?“

„To není důležité!“

Jeho úsporná odpověď neuspokojila nikoho. Střelil po mně pohledem a k jeho smůle jsem si toho všimla. Narovnala jsem se a položila hrnek na stůl. Zadívala jsem se na něj.

Není to, kurva, důležité? Budeš mít brzy novou družku, ale před ní to není důležité?

Hleděla jsem na něj, oči přivřené.

Eva mě sledovala s téměř totožným výrazem. Pak se otočila zpátky k Rubenovi.

„Proč jsou tady?“ zeptala se tiše, pohled upřený do jeho obličeje.

Díval se na ni, a čím déle mu odpověď trvala, tím nasranější jsem byla.

„Přijeli nabídnout svou ženu na post Chétirovy družky,“ odpověděl, jako by se ho věc netýkala, a pozoroval ji. Já sledovala jeho. Eva se zkoumavě zadívala na mě. Smála bych se, nebýt to tak… hrozné.

„Myslela jsem, že družku už sis vybral,“ řekla tiše a já k ní stočila pohled. Zíraly jsme jedna na druhou. Věděla jsem, že se tvářím naštvaně, byť jsem si přísahala, že budu mít celou dobu neutrální výraz. Ten byl ale nyní v prachu.

„Tori přijala výzvu jejich ženy. Spolu s Normou Rae. Budou bojovat.“

Eva prudce vydechla.

„To nemyslíš vážně, Rubene! Jak dlouho je vlkem? Pár týdnů?“ Mikael si zastrčil ruce do kapes, než promluvil.

„Jo. Je to opravdu jen pár týdnů, co potvrdila žádost o proměnu.

Pro vyzyvatelku bude jen maso do mlýnku.“

„To není tvá věc. Netýká se to povinností agenta CEVILu.“ Ruben slova procedil přes stále stisknuté zuby. Přes své kolosální nasrání nezaznamenal pravý význam Mikaelovy poznámky. Ten rovnou pokračoval.

„Ale možná bude. Já jsem ten, kdo musí zvážit možná rizika.

Nadpočet vlků v téhle oblasti vnímám jako součást své práce.“ Hryzala jsem se do tváře. Soustředěně jsem přemýšlela, jestli

Mikael automaticky předpokládal, že dostanu výprask, protože jsem nová, anebo proto, že už někdy viděl Uvari.

Ruben vyštěkl a uťal mi proud myšlenek.

„Pak už tedy víš, co vědět potřebuješ.“

„Ne tvou zásluhou. Tohle bylo naposledy, Chétire.“ Výhrůžka v Mikaelově hlase se nedala přeslechnout. Ruben se k němu prudce otočil.

„Nevyhrožuj mi. Boj o post mé družky je záležitostí mé smečky. Na tom trvám! Buď tak laskav a nezpochybňuj mou pozici vůdce v této oblasti!“

Eva sebou při jeho slovech trhla a on k ní znovu stočil oči. Hruď se mu zvedala a klesala.

Ten pohled jsem přesně rozeznávala. Vehnal mi krev do tváří a krk se mi zúžil. Věděla jsem, že to nebude lehké, ale jeho pohled,

který na ni upíral, mi ubližoval. Moc mi ubližoval. Měla jsem toho akorát dost.

„Možná žádný boj nebude,“ řekla jsem tiše a popošla k Rubenovi.

„Možná prostě hodím ručník do ringu,“ dodala jsem, prošla kolem něj a vyšla skleněnými posuvnými dveřmi na verandu. Došla jsem na její konec a zahleděla se do krajiny. Jindy by mě ten krásný výhled těšil, teď jsem ale měla oči slepé. Uběhlo několik dlouhých minut, než jsem uslyšela zvuk otevíraných dveří. Ruben vyšel za mnou na terasu. Dívali jsme se na sebe a ticho houstlo.

„Už budu muset jít,“ řekl a pohledem přeskakoval do prostoru a zpátky na mě. „Eva tě vezme na policii.“

„Děkuju. Děkuju, že jsi to pro Bena udělal.“ Jako bych ta slova řezala pilou.

Popošel ke mně, ale já se nepohnula.

„Ozveš se mi pak?“ zeptal se tiše.

„Ano, Chétire. Podám ti zprávu.“ Kousala jsem se do spodního rtu a zoufale se snažila udržet výraz obličeje. Rozpřáhl paže ve známém „co ti mám říct“ gestu a potřásl hlavou. Otočil se a odešel. Vydechla jsem.

Vešla jsem pomalu zpět do domu a opřela se o rám kuchyňských dveří. Slyšela jsem z hloubi domu Evin hlas, hovořila s někým po telefonu.

Mikael uložil dózu s kávou do police nad dřezem a přešel ke mně. Koukali jsme na sebe a já stále cítila zbytky pachu ze vzrušení, které se snažil potlačit. Uvědomovala jsem si víc než kdy dřív, že je to především lovec. Lovec našeho druhu. Bez ohledu na zástěrku v podobě nažehlené kanceláře měl Mikael ruce od krve. Dívala jsem se na něj bez mrknutí a převalovala na jazyku jeho pach. Pach nepřítele. Dráždil moje smysly a já automaticky ukázala zuby. Každý jiný člověk by v tuhle chvíli znervózněl, ošil se a koukal by se ode mě dostat dál. Mikael se nehýbal, byl soustředěný a připravený. Takhle jsme tu mohli stát taky do Vánoc.

Odfrkla jsem si, obešla ho a sebrala ze stolu svůj hrnek se zpola vypitou kávou. Opřela jsem se o linku, tam, kde předtím stála jiná žena, a napila se.

„Jaký je přesně tvůj vztah k Evě?“ zeptala jsem se.

„Já na osobní otázky moc nejsem.“ Založil si ruce.

Tak nějak jsem upřímnou odpověď ani nečekala. I když se musím přiznat, že bych byla docela ráda, kdyby jeho vztah k Evě byl v jiné rovině, než v jaké je. Ten pocit byl hloupý, ale zná ho každá z nás. Zbavit se sokyně tím, že bude připoutaná k jinému muži. Zavrtěla jsem hlavou a cítila se jako blbec.

Pevná půda pod nohama, kterou jsem nedávno našla, se mi poněkud drolila. Bylo zřejmé, že se Ruben pro Evu stále trápí, a nijak mi nepomohlo vědomí, že i pro ni to zřejmě není uzavřená kapitola. Snažila jsem se potlačit svou úzkost, vidět jen Bena, jen jeho. Ale zkuste si poručit v těchhle věcech.

„A na co přesně jsi, hm? Co jsi vůbec zač, Mikaeli?“ Položila jsem hrnek na stůl a popošla k němu. Založila jsem si ruce a pokračovala.

„Cítila jsem tě, když jsme mluvili o přítomnosti cizí smečky, tvůj pach byl plný očekávání, plný touhy a síly. Buď rád, že byl Ruben právě zaujatý něčím jiným, že mu to uniklo. Mně ale ne. Říkal jsi, že jsi měl být o přítomnosti cizích vlků informován. Něco mi ale říká, že to pro tebe nebyla novinka. Cítila jsem to z tebe. Cítila jsem lov.“

Mlčel a upřeně mě pozoroval. Když promluvil, neměl daleko k vrčení. Tak jak teď vypadal, nám byl podobný víc, než by ho kdy napadlo.

„Dávej si pozor, do čeho šlapeš, štěňátko.“ Vytáhl ruce z kapes a opřel si dlaně o stehna.

„No to se sakra neboj. Fakt bych nerada rozšlápla nějaký hovno. Ale nemůžu si pomoct, zdá se mi, že kolem pořádné hromádky kroužíme. Tys nebyl překvapený, že je tu cizí smečka!“

Posunula jsem se o další krok. Teď už nás dělil necelý metr. Mikaelova pravá ruka sklouzla přes bok a zmizela mi ze zorného pole. V tuhle chvíli už by to nestihl. Věděli jsme to oba.

„Koukám, že se budu muset hlídat ještě víc, když jsi tak všímavá.“ Poprvé připustil, že má dvě tváře. Zúžily se mi oči, pohled na něj byl ostrý jako žiletka.

„Moje všímavost ti už jednou zachránila krk. Mohl jsi teď být jedním z nás. Bez ohledu na to, jaké následky by to nechtěné

kousnutí pro Rubena mělo, ty bys mohl mít kožich! Jak se ti ta představa líbí, hm?“

Mikaelovou tváří proběhlo jasně patrné znechucení. Ušklíbla jsem se.

„Vsadím se, že máš pozitivní test na l.a.“

Trhnul hlavou a sáhl za záda. Neodpověděl a ani nemusel. Výraz v jeho obličeji byl všeříkající.

„Řekla bych, že máš u mě dluh, seveřane. A já si ho vyberu, na to můžeš vsadit svou bledou prdel!“

Udělal ten poslední krok, který nás dělil. Napůl mě objal pravou rukou a já ucítila, jak se mi ústí hlavně opírá o páteř.

„Já dluhy nedělám, holčičko. Já ne!“ zašeptal mi do ucha.

Všechny chlupy na těle mi stály v pozoru, a to i ty, které k tomu neměly prostor. Trnuly mi konečky prstů a vlčí energie se ze mě doslova vylila. Na Mikaelově krku, který jsem měla přímo před očima, se objevila husí kůže. Natáhla jsem se ústy blíž k němu a hlaveň v zádech přitlačila. Byli jsme na hraně, na pomyslném okraji srázu, kdy pád by byl velmi bolestivý pro oba.

V okamžiku, kdy jsem začala otvírat ústa nad Mikaelovou klíční kostí, vešla Eva do místnosti. Zarazila se a překvapeně si nás měřila. Z jejího pohledu to muselo vypadat jako objetí. Úžas v jejím výrazu byl dokonale výmluvný. Mikael si během mžiku nasadil svůj obvyklý obličej a rychlým pohybem zastrčil zbraň pod košili, zatímco se otáčel. Já se narovnala a poodstoupila. Můj vlk byl pořád ve střehu, pořád byl napjatý a tak trochu otrávený, protože užuž cítil maso mezi zuby. Eva stále střílela očima z jednoho na druhého, zatímco mluvila.

„Domluvila jsem se s kolegou z oddělení pohřešovaných osob. Bude nás čekat, takže pokud jste skončili,“ hodila okem po Mikaelovi, „můžeme jet.“

„Ano, myslím, že jsme si řekli podstatné,“ zamumlala jsem, a když se Eva natáhla pro klíče, odložené na malém stolku vedle dveří, mrkla jsem na Mikaela.

Tvářil se drsně jako vikingský válečník stojící na přídi a ostražitě sledující zemi, ke které připlouvá. Ano, tak přesně teď vypadal. A domorodec z druhé strany mu ten nasraný výraz oplácel.

*

Cesta na policejní stanici byla příjemná asi jako depilace. Kamarádky z nás opravdu nebudou. V tuto chvíli mi stačil vzájemný respekt.

Její těsná blízkost mě dráždila a pokožka mi mravenčila. Byla jsem napnutá a ten šeptavý pocit na kůži mě rozptyloval. Eva řídila klidně, jednou rukou, druhou položenou na stehně.

Překvapila mě tím, jaká je, jak vypadá. Zaujala jsem Rubena proto, že jsem její pravý opak? Tedy, vizuálně? Jako by tušila, kudy se mi toulají myšlenky.

„Podívej, není mi příjemné, jak na sebe s Rubenem stále reagujeme. Není mi to příjemné, ale nemůžu s tím nic dělat.“

Trhla jsem sebou, když vyslovila jeho jméno.

„Mně není příjemný takový rozhovor, ne teď.“ Otočila jsem hlavu a koukala z okna. Nechtěla jsem s ní o Rubenovi mluvit. Bože, s kýmkoliv jiným snad ano, ale s ní tenhle rozhovor přece nepovedu. Na to jsem příliš hrdá. Nebo spíš, příliš naštvaná.

„Koukej, já se ti za svou minulost s ním nemusím omlouvat,“ řekla a hlas měla studený.

Podívala jsem se na ni. Studovala jsem její profil.

„O žádnou omluvu jsem tě nežádala,“ odpověděla jsem.

21

Blízkost sídla Policie Kansas City nás zachránila obě. Eva zaparkovala vedle několika služebních aut s majáčkem a společně jsme vešly do vysoké budovy. Celý komplex působil rozsáhle, nechtěla bych tu bloudit sama. Eva

plynule prošla dveřmi, zabočila doprava, do dlouhé chodby vedoucí k výtahům. Beze slova jsme nastoupily a vyjely do druhého patra. Před námi byla další nekonečná chodba, v jejíchž hlubinách byly kanceláře oddělení pohřešovaných osob. Vydaly jsme se tím úzkým dlouhým prostorem, míjely jsme prosklené stěny s dveřmi. Spoustou dveří. Z jedněch vyšel drobný plešatý mužík v uválené košili. Několik knoflíčků pod krkem rozepnutých, takže vystavoval na odiv velký kus nepovedeného hrudníku. Zahalekal na celou chodbu.

„Nazdárek, Robertsová, cos nám to sem přinesla?“ Zubil se a sledoval, jak se blížíme.

„Sklapni, Dickinsone,“ prohodila Eva dokonale nacvičeným hlasem. Zadívala se na něj nepřístupně a obávám se, že i můj pohled byl podobný. V jiné situaci bych ho možná vnímala pozitivněji, teď ale ne. Chtěla jsem to mít za sebou a vypadnout odtud.

„Bože, ženy, kde kupujete tyhle kamenný výrazy?“ Dickinson se nevzdával.

„Po tom nepátrej. Neprodají je kdekomu.“

Eva jej minula se mnou v závěsu a Dickinson, s kusem koláče v ruce, se vydal za námi.

Pokračovali jsme až do posledních dveří na samém konci chodby. V místnosti byli dva policisté, košile, kravaty, saka přehozená přes opěradla židlí. Stáli s hlavami skloněnými nad papíry na stole.

„Ahoj, hoši.“ Eva za námi třemi zavřela dveře.

„Dobrý den,“ pozdravila jsem slušně. Na policejní stanici jsem byla poprvé a bylo to znát.

„Ale dobrý ránko, Robertsová. Co ty tu? Bez koblih?“ Černovlasý muž se postavil, usmál a vykročil blíž k nám. Policisté a koblihy jsou neskutečné klišé.

Zajímalo mě, zda mu to nedošlo a opravdu je tu všichni jedí, anebo ví, jak profláklé to je, a právě proto to řekl.

„To je poručík Paul Duncan.“ Eva se ke mně napůl otočila a pokračovala: „Paule, to je Tori…?“ Zadívala se na mě.

Zamumlala jsem své příjmení.

„Můžeme na chvíli?“

„Jistě, posaďte se, prosím.“ Paul sundal ze židle své sako a nabídnul mi ji. Na druhou volnou židli si sedla Eva.

Policista, který se skláněl dříve nad papíry, plácl poručíka Duncana po rameni a s pokývnutím Dickinsonovi odešel z místnosti. Dickinson obešel stůl a opřel se o zeď na místě, odkud na nás dobře viděl. Nepokrytě si mě prohlížel.

Zadívala jsem se na něj a mírně ohrnula horní ret. Přestal se opírat, postavil se zpříma a polkl to, co zrovna žvýkal. Jak jsem řekla, za jiné situace by mě Dickinson bavil.

„S čím vám můžu pomoct?“ zeptal se poručík Duncan a pohodlně se opřel.

Koukala jsem pořád na zmateného Dickinsona, Eva si tedy vzala slovo. Stručně vysvětlila, koho hledáme a proč.

Paul Duncan se zadíval na mě. „Co přesně jste v tom telefonu slyšela?“

„Křik, Benův křik v pozadí. Šeptavý, nechutný hlas. Nevím, jestli zopakuji slovo od slova, co řekl, ale tón a zvuk jeho hlasu poznám kdekoliv.“ Na tohle má vlčí ucho paměť. „Řekl něco v tom smyslu, že to štěně je sice prima, ale že si to rád rozdá i s čubkou.“

Zadívali se na mě všichni tři. Bylo mi to jedno. Přešla jsem přes pomyslný práh úzkosti, strachu, nervozity a trapných pocitů.

„Ta, hm, zvířecí terminologie má nějaký význam?“ zeptal se poručík Duncan a já se na něj zadívala. No co, tohle se tajit nedá.

„Ano. Ben je lycas.“

Chvíli mě studoval a pak pozvedl obočí v němé otázce. Prostě jsem jen přikývla.

Nálada v místnosti se o něco změnila. Oba policisté byli náhle mnohem ostražitější. Dickinson odložil zbytek koláče na stůl. Už se na mě neculil a já doufala, že jsou profesionálové a nechají osobní pocity stranou. Možná pomohla Evina přítomnost, nevím.

„Jak váš přítel vypadá?“ poručík Duncan si odkašlal.

„Velký asi jako já. Štíhlý a vypadá mladší, než je. Má dlouhé tmavé vlasy, hnědozelené oči.“

Vzpomínala jsem na Bena a mluvila jako stroj. To prostředí k tomu svádí. Mluvíte málo. Odpovídáte přesně na to, na co se ptají. Koukala jsem si do klína na spojené ruce.

Paul Duncan na mě zamyšleně hleděl a pak se zeptal: „Má tetování?“

Prudce jsem zvedla hlavu. „Proč?“

Policista se na mě stále díval s otázkou v očích.

„Má. Má, hm, Snoopyho nahoře na levé polovině zadku.“ Zírala jsem na policistu, který se zadíval na Dickinsona a pak zpátky na mě. V břiše se mi roztahovaly studené prsty znovu probuzeného strachu.

„Pojďte za mnou.“

Zvedl se, otevřel dveře a nechal nás všechny projít. Eva zůstala kousek pozadu s Dickinsonem, tiše spolu hovořili. Nevnímala jsem je. Zírala jsem na záda policisty před sebou a šla za ním s roztřesenýma nohama. Zvuk mých podpatků mi zněl příliš hlasitě, příliš zlověstně. Prošli jsme chodbou zpět k výtahům a u nich zabočili doleva. Na velkých skleněných dveřích před námi byl nápis

„Sexuální zločiny“.

Zpomalila jsem a zírala na ta dvě slova. Měla jsem pocit, že mám kolena z tvarohu, opřela jsem se jednou rukou o zeď a zhluboka dýchala. Dýchej, dýchej!

„Jsi v pořádku?“ Eva se u mě zastavila, Dickinson pokračoval dál.

„Jo, jo jsem, jistě.“ Já v pořádku jsem.

Pustila jsem se stěny a prošla dveřmi.

Záběr na obrazovce běžel už potřetí. Zle se mi udělalo hned napoprvé, kdy to policisté pustili i se zvukem.

Můj přítel, můj kamarád – a byl to nade všechnu pochybnost on – klečel na dlouhém úzkém kovovém stole. Podél jeho okraje byla navařena oka a v nich porůznu provlečené řetězy a pouta. Z vlastní místnosti nebylo mnoho vidět. Benovo tělo osvětloval reflektor nebo lampa, prostě kužel světla namířený na něj.

Ben měl hlavu skloněnou ke kolenům, dotýkal se jich bradou. Tváří ležel na stole, obě ruce měl provlečené pod stehny a pevně připoutané. Byl svázaný jakoby do kozelce, pod břichem provlečený řetěz, který byl ukotvený nahoře, mimo záběr. Udržoval Benovo tělo vzpřímené, zřejmě aby se nepřevážil na bok. Kolena se taktak dotýkala stolu. Zabíraly ho dvě kamery, záběry se střídaly. První kamera natáčela Bena z boku, z dostatečné vzdálenosti, druhá byla namířená na jeho do výšky zvednutý zadek. Tedy na to, co z něj zbylo v tuto chvíli. Už jsem to nechtěla potřetí vidět. Nechtěla jsem vidět obrovského muže, celého oblečeného do černé kůže včetně masky s otvory pro oči, nos a ústa. Nechtěla jsem vidět, jak si stoupá za Bena, tak aby byl v záběru dobře vidět, a silou vráží do už tak znetvořeného otvoru stříbrně se lesknoucí věc. Vypadalo to jako obří vibrátor a bylo to zrůdné.

Benova hlava sebou hrozivě zaškubala, křičet nahlas nemohl, protože v ústech měl vražený plastový roubík, upevněný koženými řemínky za hlavou. Přesto se mu napínaly šlachy na krku a křičel, i když slyšet to nebylo.

Nespatřila jsem nikdy v životě nic tak odporného, zvířecího a nelidského. Zvedla jsem se ze židle, otočila se a došla na konec místnosti. Z dálky jsem na monitor tak dobře neviděla a v tuhle chvíli bych na něj neviděla ani zblízka. Neviděla bych pro slzy. Stékaly mi po tvářích a rozmazávaly pečlivé ranní dílo.

Když záznam znovu doběhl, jeden z policistů z oddělení sexuálních zločinů se k nám otočil a řekl: „Tohle se včera objevilo na internetu. Je to amatérská nahrávka, byť točená na kvalitní kamery.“

Eva zamyšleně zírala na obrazovku.

„Takže nejde o profíky? Je to amatérský snuff?“ zeptala se. Tohle slovní spojení znělo opravdu zvláštně, ale přesně na tohle jsme

koukali. Na odporné, zvrhlé, nelidské prase, které má kvalitní vybavení a odhlučněný sklep.

„Vypadá to tak,“ odpověděl jí poručík Duncan a přejel po mně očima.

„Chcete vodu?“ zeptal se.

„Ne, to je dobrý.“ Nechtěla jsem nic. Chtěla jsem zpátky sobotní odpoledne, kdy jsem ho měla vedle sebe.

„Musejí být nejmíň dva, někdo musí obsluhovat ty kamery!“ Policisté k sobě nakláněli hlavy, ukazovali prstem na monitor, mluvili jeden přes druhého. Nikdy jsem přesně nepochopila, jak můžou dělat tuhle práci. Jak ji může dělat Eva.

„Hele, počkej, vrať to, dělej! Ještě kousek. Tak! A zvětši to.

Ještě!“

Vzrušený hlas jednoho z policistů zněl místností.

Všichni, co v ní byli, přistoupili blíž k monitoru. Já ne. Já to vidět nechtěla. Ať je tam cokoliv, v tuhle chvíli mu to nijak nepomůže.

„Najeď na to… kousek doprava. Ták. Vidíte to?“

Čelní kamera vzala větší celek a do jejího záběru se dostala i druhá kamera, stojící vpravo a mířící na Bena zezadu. Na kameře byla patrná nějaká písmena. Policisté stopli záběr, přiblížili jej a detailně studovali.

„Bé Cé… Kurva, to je kamera z televizní stanice. Proto byl ten natočenej záběr tak kvalitní, jsou to profesionální mašiny!“ Hlasy se začaly vzrušeně přelévat místností.

„Ale co Bé Cé? Může to být NBC, ABC, v tomhle městě mají zastoupení snad všechny větší televizní stanice v zemi.“

„Jo, ale ta dvě písmena zužují okruh a…“ Policisté brebentili jeden přes druhého, hlasy vzrušené. Měli oběť a já jí dala jméno. Měli stopu. Půjdou po ní, ale jak dlouho?

Ben tolik času nejspíš neměl. Pokud metamorfuje, aby se zahojil, bude muset pít. Netušila jsem, jestli má co.

Otevřela jsem dveře a vyšla na chodbu. Opřela jsem se o zeď a svezla jsem se dolů na paty.

Poručík Duncan vyšel na chodbu, Eva hned za ním.

„Potřebuji od vás pár informací o tom chlapci, zvládnete to?“

Začala jsem se nešikovně zvedat a Eva mi podala ruku. Chvíli jsem na tu nataženou dlaň koukala, pak jsem ji stiskla a nechala si pomoci na nohy.

„Mám na tebe počkat? Budeš chtít odvézt?“ Dívala se na mě, obličej bez výrazu. Jestli s ní Benovo mučení otřáslo tak jako se mnou, nedala to na sobě znát.

„Ne, to bude v pořádku. Vezmu si taxík.“ Koukala jsem na ni a ona na mě.

„Děkuju,“ dodala jsem.

„To je v pořádku. Ozvu se ti, jakmile policie něco zjistí.“ Kývla hlavou, otočila se a pomalu odcházela.

S poručíkem Paulem Duncanem jsme se vydali na druhou stranu.

O hodinu později jsem stála před hlavním vchodem budovy policie a tupě zírala do dopoledního slunce. Pomalu jsem se vydala k silnici a přemýšlela.

Po rozhovoru s poručíkem Duncanem a po dvou kalíšcích odporně kávy z automatu prvotní šok trochu odezněl. Kofein v těle pracoval a já přemýšlela. Budou ho hledat, ale bude to trvat dlouho. Nemáme čas.

Rozběhla jsem se a mávla na projíždějící taxík. Ignorovala jsem překvapený pohled řidiče, když jsem udala místo, kam mě má zavézt.

22

Celou cestu taxíkem jsem přesvědčovala sama sebe, že dělám, co musím. Přesně jsem si zdůvodnila, proč jsem nezavolala Rubenovi a proč nyní nikdo neví, kam jedu a za kým.

Taxikář cestou poslouchal v rádiu sportovní přenos na místní stanici KCRA. Tým Royals vedl a taxikář byl nadšen. Já taky, protože se nepokoušel zapříst hovor a neotravoval mě bezduchým tlacháním. Dnes bych to prostě nedala. Navíc baseball jsem nikdy nepochopila a ani nehodlám.

Projížděli jsme podél řeky úsekem cesty, který vedl kolem přístavu. Už jsem tu párkrát byla, protože mě fascinovaly jeho zvuky, pachy a celkový cvrkot. Všechny ty lodě, výletní, obchodní, obří tankery a hejna racků. Bylo to prostě úžasné a dokázala jsem prostát dvě hodiny u zábradlí a koukat na řeku. Jeli jsme, Missouri se kolem nás líně valila a já jí záviděla její klid. Uhnuli jsme na západ a nechali řeku za sebou.

Co bych za to dala moci se teď postavit k zábradlí a házet drobky rackům.

Bylo skoro poledne, když jsme zastavili na tomtéž parkovišti, které jsem viděla asi před dvanácti hodinami. Za denního světla se mi to místo nelíbilo o nic víc. Sloup s pekelným nápisem se tyčil nad námi, a aspoň neblikal.

Zaplatila jsem, vystoupila a taxikář odjel.

Hlavou mi probleskla myšlenka, jak velmi opatrní bychom měli být na svá přání. Mohou se totiž splnit. Stála jsem nyní na parkovišti před barem ve vysokých lodičkách a oblečení, které jsem si ráno tak pečlivě vybrala.

Sakra.

Pomalu jsem přešla parkoviště a zamířila do zadní části, k motelu. Šla jsem pomalu a vnímala, jak je klapot mých bot hlasitý. Měla jsem sto chutí kráčet na tomto místě po špičkách.

Najednou jsem se zastavila a rukou stiskla kabelku. Dlouhý motel se táhl dozadu, po celé délce čelní stěny samé na červeno natřené dveře.

Bylo jich nejmíň patnáct.

Sakra.

Ježíši, jak ho tu budu hledat? Udělalo se mi slabo z představy, že by mi jedny z těch dveří otevřel jejich Třetí. Ten, který byl tak lačný si mě očichat. A nejspíš nejen to.

Zastavila jsem se a prohlížela si budovu motelu.

Teplý letní vzduch se tetelil nad zemí, bylo horko. Se zmatkem v hlavě jsem sledovala chvějící se vlnění nad asfaltovým povrchem. V hlavě mi začala klíčit myšlenka. Podívala jsem se na nejbližší dveře a pak znovu na to horké chvění. Netušila jsem, co přesně udělat a jak. To něco v mém těle, moje „tichá pasažérka“, jak by nejspíš řekl Dexter, vždycky přišla, když ji zavolala moc jiného člověka. Dostatečně silného, jako by se moje energie odmítala zahazovat s někým, kdo za to nestojí.

Půjde to i opačným směrem? Dokážu najít Eliaha a jeho sílu reagující na tu moji? Netušila jsem. Mohla jsem to jedině zkusit, i když jsem nevěděla jak.

Nadechla jsem se a pomalu, potichu přistoupila k prvním zavřeným dveřím. Položila jsem na ně dlaň s roztaženými prsty, sklonila hlavu a zavřela oči. Nadechla jsem se a zadržela dech. Soustředila jsem se na pocit ve své hlavě, uvědomovala si své tělo, svou kůži. Bylo mi teplo, jiný pocit tu zatím nebyl. Vydechla jsem, otevřela oči a ztuhle se přesunula k dalším dveřím. U čtvrtých jsem si připadala jako pitomec, a když jsem přecházela k pátým, rozhlížela jsem se, jestli mě někdo nevidí. Byl čas oběda a motel naštěstí vypadal dokonale mrtvý.

Byly to šesté dveře.

Už bez váhavého zastavení jsem položila dlaň kousek vedle kliky Přišlo to okamžitě a bylo to silné. Prudce jsem vydechla a otevřela

doširoka oči. Od kotníků mi stoupalo známé mravenčení, běželo mi nahoru přes lýtka a stehna a vlilo se jako proud do pravé dlaně, opřené o dveře. A přes mé prsty dál, dřevem dveří, dovnitř.

Stáhla jsem ruku a prsty sevřela do pěsti. Zahleděla jsem se na ni a pak střelila pohledem doleva, na rozlehlé prostranství před motelem. Aniž bych se na ruku dívala, natáhla jsem ji, abych zaklepala.

Dopadla přímo na jeho pevné nahé břicho. Zajíkla jsem se a uskočila, byl to pocit, jako bych se dotkla rozpálené plotny.

Stál ve dveřích, které nehlučně otevřel, na sobě jen džíny. Koukal na mě s dokonale bezvýraznou tváří. Znovu jsem měla pocit, že jsem chycená v pasti jeho pohledu. Jestli řekne něco jako „čekal jsem tě“, začnu namouduši ječet.

„Co tu děláš, chih-keh‘?“ zeptal se hlubokým hlasem. Polkla jsem a pokusila se o odhodlaný výraz.

„V noci jsi mi řekl, že nám můžeš pomoci najít člena naší smečky. Opravdu můžeš?“ Studovala jsem s nadějí jeho obličej.

„Pokud bych nemohl, neřekl bych to.“ Jasně. Howgh!

Náhle mi zakručelo v břiše. No to je tedy trapné. Nicméně od rána mi v žaludku žbluňkaly poslední zbytky kávy a nic jiného. Přitiskla jsem si dlaň na břicho. Eliah se na ni zadíval, pak zvedl oči výš a nakonec se jimi zastavil na medailonku pod krkem. Konečně se mi podíval znovu do očí.

„Omlouvám se,“ řekla jsem a cítila zrádnou červeň na tvářích.

Eliah se rozesmál. Naprosto mě dostával tím, jak se jeho obličej během mžiku změnil z tuhé masky v rozchechtanou tvář.

„Proč se omlouváš? Nejdřív se tak jako tak musíme najíst, budeme potřebovat energii.“

Pořád se culil, když o kousek ustoupil a mávnutím ruky mě zval dál.

Nepohnula jsem se a dál stála zaraženě přede dveřmi. Jak to, kruci, myslí, že budeme potřebovat energii? Snad si nemyslí, že… Myšlenku jsem nedokončila, přebila ji druhá. A další. Náhle jsem si intenzivně uvědomovala, že je do půl těla nahý a zve mě do motelového pokoje. Zahleděla jsem se mu na hruď, bradavky měl v barvě dozrávajících ostružin. Nyní jsem si mohla všimnout, že na

obou stranách trupu, od prsou dolů na boky, má tetování a další bylo patrné na pravé paži od ramene k lokti. Koukala jsem na ty krásné nezvyklé vzory na jeho těle jako uhranutá.

Už se nesmál, jeho pohled opět ztěžkl.

„Mohl bys, hm, mohl by sis na sebe něco vzít, já počkám venku,“ řekla jsem rozpačitě a pootočila se ode dveří.

„Pak ti ale nemůžu zaručit, že zůstaneš neviděna dalšími z našeho klanu.“

Kruci.

Zadívala jsem se mu do očí a držela jsem ten pohled, když jsem překračovala práh do pokoje. Udělala jsem dva kroky a rozhlédla se, byť k vidění tu toho moc nebylo. Postel, stolek s televizí, prádelník a skříň, vzadu dveře do koupelny. U postele velká, asi plátěná taška přes rameno, ozdobená vzory ve tvaru červených kosočtverců a zvláštními vysokými a tenkými postavami s dlouhými končetinami. Na věšáku u dveří visela jeho černá kožená bunda, vyztužená prošitými koly na ramenou a loktech.

On sám stál opřený o dveře, které za mnou zavřel, a prohlížel si mě.

Srdce mi tlouklo až v krku.

Je muž, já žena. Nejsem malá, ale on je vyšší, jsem vlk, on také. Já, bráno z pohledu vlčího života, mladá a nezkušená, on letitý a silný.

Neubránila bych se.

Hm, chtěla bych? Bože. Kdyby se jen tak nedíval.

„Jak jsi to myslel, že budeme potřebovat energii?“ zeptala jsem se a přestala těkat očima po místnosti.

Odlepil se ode dveří a náhle stál těsně u mého boku. Jakmile jsem si uvědomila, kde bych se ho dotkla volně spuštěnou rukou, kdybych s ní pohnula, ihned jsem ji zvedla a stiskla ramínko kabelky. Byla jsem teď vyšší než v noci, dívali jsme se na sebe z mnohem menší vzdálenosti. Nejen naše oči byly blíž, i naše ústa. Cítila jsem, jak se mi rozšiřují nosní dírky, jak dýchám a spolu s dechem do sebe dostávám jeho vůni.

„Jsi ze mě nervózní?“ řekl tiše a spolu s otázkou zvedl obě obočí.

No to si, kurva, piš.

„Jo, jsem z tebe nervózní. Z celé téhle situace. Nevím, co čekat, co bude. Nevím, jak jsi to myslel, když jsi říkal, že budeme potřebovat energii.“ Zatímco jsem mluvila, o krok jsem ustoupila, abychom nebyli tak hrozivě blízko. Malý kousek prostoru, ale pomohl mi.

Eliah se na mě široce usmál, byl to krásný, milý, zubatý úsměv.

Zase se zjevil odnikud, najednou na jeho tváři prostě byl.

„Půjdeme nejdřív jíst.“ Natáhl ruku a sundal bundu z věšáku, oblékl si ji a naučeným pohybem přehodil dlouhé vlasy na záda. Přiklekl k brašně u postele a chvíli se v ní přehraboval. Pak se postavil, přehodil si ji přes rameno a znovu přistoupil těsně ke mně.

„Můžeme?“

„Hm, ano, jistě.“ Otočila jsem se a otevřela dveře. Stále jsem ho vnímala tak blízko za sebou. Kůže se mi tetelila a lechtala a jeho přítomnost mi dráždila všechny smysly. Moje vlčice, nabuzená tím vším, stála v pozoru, nastražená. Pomyslně se k němu natahovala, zkoumala a pátrala, koho to má nablízku. Zelenooký fešák se stříbřitou srstí. Komu by se nelíbil…

Přešli jsme prostranství před motelem k protější budově, u které byla dlouhá plechová převislá střecha a pod ní několik motorek a dvě auta. Musím říct, že z motorek opravdu kdovíjak vydřená nejsem, ale když šlo o něj, bylo pro mě zajímavé všechno, co je s ním spojené. Nebylo snadné si to přiznat. A také nerada říkám, že jeho stroj byl krásný. Měl tyrkysové modrou metalízu, černá kožená sedadla, to za místem řidiče, pro druhého, bylo výš a za ním pak malé chromové opěradlo. Chrom, třpyt a lesk. Pach benzínu a kůže. Z obou stran zadního kola byly připevněné velké černé kožené vaky. Do jednoho z nich strčil Eliah svou brašnu. Zaváhala jsem, sundala si z ramene svou malou kabelku a podala mu ji. Zadíval se na ni a pak zpátky na mě, pohled pobavený.

No tak je na ní štrasové srdíčko, a co. To je mi legrace.

Komentář si nechal a vhodil ji dovnitř, zaklapl vak a s trhnutím tu třpytivou obludu narovnal. Kopnutím složil stojan a přehodil nohu přes sedadlo. S rukama na řídítkách se na mě otočil a bradou si ukázal přes rameno. Přišlo mi, že to sedátko, na které se mám

posadit, je příliš malé, příliš blízko jeho zádům, příliš vysoko, příliš… Ježíšikriste!

Vydechla jsem, přidržela jsem se levou rukou jeho boku a následně si málem vykloubila kyčel, než jsem se usadila za jeho zády. Hlavu měl pořád otočenou na stranu, bradu u ramene a sledoval mě očima. Různě jsem se vrtěla a poposedávala, rovnala se a snažila udržet mezi námi trochu místa. Motorka se díky tomu houpala nahoru a dolů a já dám krk za to, že protočil panenky, když obrátil hlavu zpátky dopředu.

„Musíš se ke mně přitisknout a pevně se držet. Jinak spadneš a mně se hlavně špatně pojede, rozhodíš nám těžiště.“

Těžiště mi v tuto chvíli fakt může.

„To se ti řekne, pro tebe to je, jako by sis obul boty. Já na tom v životě neseděla.“

Bože, byla jsem vysoko a viděla jsem přes jeho hlavu. Dlouhé vlasy mu spadaly po zádech a už teď mi bylo jasné, že je budu mít v obličeji. Nu, to je to nejmenší zlo. Rozkrok jsem ale měla na jeho bedrech, takže jsem se snažila sedět tak, abych se ho pokud možno nedotýkala.

Eliah cosi odfrkl, pustil řídítka a oběma rukama sáhnul dozadu. Chytil mě za stehna a přirazil si mě k zádům. Bylo to poprvé, co se mě podobným způsobem dotkl, poprvé, co jsem na sobě měla obě jeho dlaně najednou. Ten pocit se nestačil rozrůst, nestačila jsem nad tím hloubat a protestovat už vůbec ne, protože nastartoval a stroj se s kraválem rozjel. Vyjekla jsem, vzala balanc a okamžitě mu omotala ruce pevně kolem těla.

Jeli jsme na sever, vyhnuli se hlavním silnicím a polednímu hustému provozu. Počáteční zděšení už ze mě opadlo a já se trochu uvolnila. Mé vnímání bylo v posledních dnech rozhoupané jako horská dráha. Strach a stres, bolest, radost, vzrušení, žal. Začala jsem jedním, končila druhým. Věděla jsem, proč jsem tady, věděla jsem, proč tohle podnikám, a připadala jsem si špatná, že si zrovna tuto chvíli užívám.

Bene, chlapečku, odpusť mi to, ale pocit, který jsem nyní měla, byl úžasný. Dovolila jsem si, abych se mu na chvíli poddala. V podstatě jsem ležela na Eliahových zádech, jeho vlasy mi vlály kolem obličeje, co chvíli jsem měla jejich pramínky přilepené na rtech. Nevadilo mi to. Mezi stehny jsem svírala jeho boky, nohy přitisknuté k těm jeho. Nijak se nehnal, myslím, že bral v potaz, že veze ženskou, která je schopna mu celou cestu ječet do ucha. Vítr nám vlál kolem hlav, proplétal naše vlasy do sebe a já si pro tento okamžik dovolila přestat myslet na první polovinu dnešního dne. V jednu chvíli jsem si opřela tvář o prohlubeň mezi jeho lopatkami a sledovala ubíhající město kolem nás. Pootočil ke mně hlavu a já tu svou raději honem zvedla. Vcelku pozdě jsem si uvědomila, že to bylo intimní, víc za rámec našeho dosavadního vztahu. I když nalepená jsem na něj byla tak, jako bychom se znali déle než necelých čtyřicet osm hodin. Zdálo se mi, že život nabral zběsilé tempo. Tolik se toho stalo a v tak krátkém čase. Teď se ten spěch na chvíli zastavil. Vítala jsem ten pocit klidu a uvolnění, i když jsem věděla, že bude krátký. Nyní tu ale byla jen cesta ubíhající pod koly, síla proudícího vzduchu a my. On. Líbilo by se mi, kdyby ten filmový obrázek dokreslovali třeba Red Hot Chilli Peppers.

Eliah náhle zatočil doprava a sjel z cesty. Jak jsem z toho zkraje byla vyděšená, tak jsem teď byla zklamaná, že už stojíme. Před námi byl podnik s názvem Paulieho steaky. Připadal mi dokonale filmový, vypadal jako velký autobus ukotvený pevnými základy a opatřený masivním vchodem s nápisem nad ním.

Kdo je Paulie, nevím, ale steak měl báječný. Dřepěli jsme proti sobě u okna v typickém boxu typického bistra. Boxy byly vlevo za sebou, vpravo se táhl dlouhý pult se stoličkami, prostorem vprostřed procházeli lidé a běhaly servírky.

Nejdřív jsem si myslela, že před ním nebudu schopná jíst. Takový ten ryze ženský pocit před mužským, který vás prostě bere. I když se to sama sobě stále snažíte popírat. Bože, jak budu vypadat, budu mít nafouklé tváře a budu žvýkat a určitě zrudnu a podobně. S prvním soustem jsem se na to vykašlala a prostě se krmila. Měla jsem hlad jako… jo. Jako vlk.

Eliah seděl proti mně a já se snažila na něj nekoukat, protože mně samé by nebylo příjemné, kdyby na mě u jídla takhle někdo zíral. Jenže mi to nedalo, jídlo je zvláštně osobní věc, takže jsem pořád střílela očima ze svého talíře na něj. Ukrojil si kus masa, strčil ho do pusy a žvýkal. Položil přitom příbor, opřel se rukou o opěradlo a rozhlížel se po bistru. A já kousala vlastní maso a koukala na něj. Když vzal příbor znovu do rukou, zachytil můj pohled, už jsem to prostě nestihla.

„Co je?“ zeptal se, když polknul.

„Nic, já jen,“ zamávala jsem svým příborem nad talířem.

„Vypadáš jako někdo, kdo to maso prostě vezme do ruky. Poté co to zvíře předtím zabil, vyvrhl a upekl.“ Nebo sežral za syrová, což jsem ale nahlas neřekla.

„Překvapuje tě, že umím používat příbor?“

Upřímně?

„Umím,“ řekl a předpisově si ukrojil další sousto. „A taky vím, že mi fotka neukradne duši.“ Koukal na mě a já přemýšlela, jestli si ze mě dělá srandu. Drobné vrásky u vnějších koutků očí mi prozradily, že ano. Pro něj je to zřejmě zábavný výlet se ženskou, která mu připadá zajímavá. Já se ale tolik nebavila a připomínala si, proč jsem tady.

Měl na mě obrovský vliv. Věděla jsem to a děsilo mě to. Pozoroval mě, jako by můj obličej bylo čtecí zařízení a mé myšlenky se v něm zobrazily. Zakašlala jsem a napila se vody.

„Eliahu, jak jsi mi to řekl, když jsem přišla?“ Zeptala jsem se a vidličkou honila po talířku hrášek.

„Chih-keh‘? To je mladá žena.“ Sledoval mě, hlavu nakloněnou ke straně, vlasy se mu svezly přes rameno a padaly na hruď. Bundu měl opět rozepnutou, nahé tělo prosvítalo.

Těžko se nedívat, když to mám přímo před očima. Nemohla jsem si prostě pomoct.

Narovnal se, vypnul hruď a kožená bunda se více rozevřela. Zvedla jsem oči a zadívala se do těch jeho. Měl zvláštní pohled,

napůl v něm bylo patrné pobavení, napůl něco jiného.

„Líbí se ti, co vidíš?“ zeptal se tiše.

A tobě? Málem jsem odpověděla.

S rozpaky jsem se znovu způsobně zadívala do talíře a konečně dohnala hrášek.

„To nemáš žádný tričko?“ řekla jsem nakonec. Rozesmál se.

„Nebude třeba mnoho oblečení,“ odpověděl stále tichým hlasem.

I mrňavý hrášek umí zaskočit. Polkla jsem a zadívala se mu upřeně do očí.

„Řekni mi, co přesně budeme dělat!“

„Dojez maso!“

„Už jsem plná!“

„Sněz všechno, budeš potřebovat…“

„Sílu, já vím, kruci. A na co?“

Už jsem té debaty jako žákyňka s panem učitelem měla dost.

Eliah zamával na servírku, a když přišla, za oba zaplatil. Na emancipaci kašlu, navíc moje malá srdíčková kabelka s penězi, klíči a mobilem byla lapená v báglu na jeho motorce.

„Pojď,“ zavelel.

Venku jsem si vytáhla tašku z brašny na motorce a popošla kousek dál, s mobilem u ucha. Volala jsem Beth. Nesnáším nedochvilnost a plané kecy. Věděla jsem, že z půldne bude určitě celý den a nebylo fér, aby si myslela, že dnes ještě přijdu.

Nechtělo se mi do hovoru o Benovi, protože Beth zatím nic nevěděla. Ale na druhou stranu mi to aspoň pomůže v tom, abych si nepředstavovala Eliahovu nahou hruď. Aspoň doufám.

Chudák Beth měla mou vinou rázem zkažený začátek týdne. Lapala po dechu, v hlase pláč. Slíbila jsem jí, že se ozvu, jakmile budu cokoliv vědět. Omlouvala jsem se za svou nepřítomnost, navíc v den, kdy se naváží nejvíc zboží, pěstitelé z okolí si u našich zadních skladových dveří doslova podávají ruce. Slíbila, že příjmem květin zaúkoluje Jamese, který pro nás rozvážel.

Eliah seděl obkročmo na motorce a koukal do slunce, zatímco jsem telefonovala. Aniž bych si to uvědomovala, upřeně jsem ho pozorovala. Slunce se mu odráželo v lesklých vlasech.

Rozloučila jsem se s nešťastnou Beth a stále jej sledovala téměř bez mrknutí. Mohla jsem si to dovolit. Neviděl mě. Pak jsem vhodila

svou kabelku zpátky do té obří brašny a usadila se za ním. Tentokrát už poněkud elegantněji.

Zamručel, nastartoval a pomalu se zařadil do provozu na silnici.

Jeli jsme.

23

Po dalších několika mílích jsme vyjeli z města. Cesta se zanořila mezi stromy a vedla dál do lesů.

Oba jsme se na stroji podvědomě napřímili, nosy

zvednuté, chřípí rozšířená, dech zrychlený. Les vítal vlky a my ho zdravili.

Když se cesta změnila v cestičku, Eliah zastavil a zavedl motorku mimo ni, hlouběji do porostu, mezi obrovské kameny a popadané kmeny. I když blýskavá, nebyla nyní z cesty vidět. Vytáhl z koženého vaku svou brašnu a přehodil si popruh křížem přes hruď. Pak zvedl do dvou prstů mou kabelku a kývl na mě. Zavrtěla jsem hlavou, a tak ji dal zpátky. Jaká je pravděpodobnost, že mi ji tu někdo ukradne? A když už, sebere nejspíš rovnou celou mašinu.

Vyšel zpátky na cestu a zadíval se na mě. „Půjdeme.“

„A kam, ježíši?“

„Orenda nám ukáže správné místo.“ Prima. Orendu neznám. Má kompas?

„Eliahu, já, hm…“Koukala jsem na cestičku mizející mezi stromy. Les byl přítel a být tu jen já, jsem dávno na čtyřech a letím. Cítila jsem, jak známé prostředí mou vlčici volá, jak ve mně doslova hopsá. Navzdory tomu jsem ale byla neklidná. Vždyť jsem tu sama s indiánem, o kterém nevím nic víc, než jak se jmenuje, že vládne magií a krásně vypadá i u jídla. To je ale příliš málo na to, abych se s ním vydala dál.

„Bojíš se?“ zeptal se.

Kruci, to je to na mně tak vidět? Zadívala jsem se na něj a neodpověděla.

Natáhl ke mně ruku.

„Pojď, půjdeme, najdeme to správné místo, já ti zatím všechno povím“

Koukala jsem na tu nataženou paži. Váhavě jsem vzala jeho dlaň do své.

Šli jsme do mírného kopce lesní cestou, vzduch voněl a muž vedle mě taky. Začal mi pomalu vyprávět.

„Hodnější toho viděla sama v noci, když jsme se dotkli. Víš, co jsem, dokážeš to pojmenovat?“ zeptal se a za chůze ke mně otáčel tvář.

Byla jsem poněkud paralyzovaná z pocitu své ruky sevřené v té jeho, ale odpověděla jsem.

„Vlastními slovy bych řekla kouzelník. Šaman. Nevím přesný výraz.“

„Jiný nehledej, tenhle je v pořádku. Mám staršího bratra, ale ten magii neovládá, to já. Je to v souladu s tradicemi mých Diné, mého lidu, mladší bratr je považován za schopnějšího, inteligentnějšího,“ střelil po mně pobaveným pohledem.

Neprotestovala jsem. Mluvil v delších větách než doposud a já si užívala jeho hlas. Byla jsem vzrušená, a nejen kvůli jeho blízkosti a vůni. Těšilo mě, že se o něm dovím víc. Nemělo mě to těšit, ale těšilo. Jsem pitomá, pitomá!

„Máš jen bratra?“

Na chvíli zaváhal. „Ano. Duchové se mnou mluví, umím je volat, umím s jejich pomocí uzdravovat. Umím přinutit svou duši letět. Letět a vidět. Umím volat sílu zvířat, stromů a země, umím tu sílu použít.“ Eliah se odmlčel a zadíval se na mě. Uchvácená jsem ho sledovala.

„Požádáme Estsanatlehi, naši nejvyšší. Je to žena,“ mrknul na mě a pokračoval. „Žena, která se mění. Je jako ten pták co shoří a znovu se narodí.“

„Fénix?“ nadhodila jsem, fascinovaná.

„Tak. Žije a zestárne a znovu se promění v dívku. Je to matka. Země. Je v lidech, zvířatech a duších. V kostech a na posvátných místech. Je ve všem živém a neživém. Sdílí sílu, Orendu. Nyní už vím, že ji můžeš sdílet se mnou. Zavoláme ji a ona nám pomůže.“

Eliah se odmlčel a já si prozatím odpustila hloupé dotazy. Kráčeli jsme, les kolem nás ševelil a zvučel, voněl a lákal. Přerušila jsem ticho otázkou, která mi vrtala v hlavě.

„Eliahu, byl jsi nejdřív kouzelník a až potom vlk?“ Zastavil se, přehodil si vlasy dozadu a prohlížel si mě.

„Tančil jsem obřadní tanec, když mi bylo sedmnáct let. Tradice mého lidu velí, že muž, šaman, pak může začít používat magii a ovládat sílu. Po tanci proběhl rituál a pokreslili mi tělo.“ Za chůze levou rukou odhrnul bundu, zahlédla jsem tetování na levém boku.

„Byl jsem slavný a oblíbený. Po čase ke mně přivedli muže, kterého napadl Malsum, zlý vlčí duch. Tento vlk byl ale jiný. Muž mě pokousal. Rány po drápech a zubech se zahojily jemu i mně. Oslavovali mě, tak mladý a tak mocný. Neměli jsme jizvy, ani já, ani on.“ Eliah se odmlčel.

„Pak přišel první úplněk,“ nadechl se a zadíval se na mě. „Museli jsme oba odejít. Opustit Hoozdo, Phoenix, odjet pryč. Naše rodiny nás nechtěly nablízku. Před deseti lety nebyli lycas ještě tolik v povědomí lidí jako nyní. Bílí lidé stále ve velké míře nepřijali, co jsme a že tu jsme, ale žít se mezi nimi dá. Pro mé Diné jsme jen zlými duchy.“ Odmlčel se a chvíli jsme dál kráčeli tiše.

„Kdo byl ten muž, co tě nakazil?“ zeptala jsem se.

„Ahiga, náš první.“

„Proč ty nejsi alfa, Eliahu?“ Otázka se přímo nabízela. Vlci jsou oba. On je ale i kouzelník.

„Protože jsem nechtěl.“ Pustil moji ruku a odbočil z cesty mezi stromy.

Zní to zvláštně, ale tohle byla první věc, kterou jsem mu nevěřila. Po pár krocích hustým porostem, kterým jsme se ale propletli bez jediného škrábance, se před námi objevilo volné místo mezi stromy. Nebylo velké, ale bylo dokonalé. Ze všech stran orámované vysokými kmeny, travnaté a vcelku rovné. Došlo mi, že bude

následovat rituál. Místo se pro něj jevilo perfektní.

Eliah pokyvoval hlavou a rozhlížel se. Myslím, že Orenda byla taky spokojená.

Věděla jsem, že čím míň teď budu mluvit, tím líp. Převzal vedení, protože tohle bylo jeho hřiště, jeho svět. Nevěděla jsem, jak přesně

myslel, že s ním dokážu sdílet sílu. Ale z prvního setkání v lese a později na parkovišti před barem bylo zřejmé, že ano. Odpověď dostanu již brzy.

Byla jsem neklidná a vzrušená. Bylo to moc vjemů najednou. On a les – moje nestálá mladá vlčice z toho byla celá pryč a klouzala ve mně a točila se dokola díky novým zážitkům a pocitům. Tajemný svět duchů a sil, kterému nerozumím, a přitom stojím jednou nohou ve dveřích. Ruben a neurčitá bolest kolem srdce. Ben a obrovská bolest uvnitř.

Eliah pustil mou ruku a kráčel doprostřed mýtiny. V jejím středu tráva téměř nerostla, což při pohledu z okraje nebylo patrné. Byla tam holá zem, sem tam dm.

„Je to dokonalé.“ Rozhlédl se kolem. „Začneme.“ Šíp strachu mi projel tělem.

„Pojď sem a chvíli se tu posaď. Musím vše připravit.“

Zdálo se mi, že jeho hlas je jiný, mluvil pomalu, slova mu z úst líně klouzala. Sundal si bundu a hodil ji na zem. Otevřel svou tašku a začal z ní tahat různé předměty. Byla jsem sice strašně nervózní, ale taky strašně zvědavá. Přišla jsem blíž, podpatky se mi bořily do země. S výletem do lesů jsem prostě nepočítala.

Dřepla jsem si kousek od něj a sledovala, jak si počíná. Něco si broukal, jednoduchou, stále se opakující melodii. Vytáhl tenký provázek z kůže, omotal si jej kolem čela a zavázal vzadu na temeni. Na boční straně jsem si všimla několika pírek. Sledovala jsem jej rozšířenýma očima. Byl člen motorkářské party. Byl to krásný muž. Byl lycas, Druhý v hierarchii smečky. V tuto chvíli to byl ale hlavně indián a blížil se obrazu, který jsem si o nich udělala v dětství. S holou hrudí a tou tenkou koženou čelenkou s pírky byl dechberoucí. Dojem zatím trošku kazily džíny a vysoké boty.

Eliah vytáhnul kobereček s podobnými vzory, jaké jsem viděla i na tašce. Vytáhl hliněnou nevysokou misku, několik plátěných váčků a větší pytlík. Ještě kožené dlouhé pouzdro a z něj na můj vkus obrovskou dýku. Zadíval se na mě, nůž v ruce.

Svezla jsem se na kolena a na bok. Koukala jsem na něj rozšířenýma očima, on se usmál a zabodl dýku do země. Srdce mi

tlouklo a v tu chvíli jsem nedokázala přesně určit, který pocit je tak rozbušil. Strach? Vzrušení? Nevěděla jsem.

Eliah se zvedl, vzal dýku a tupou stranou začal v zemi dělat rýhu, postupoval pomalu dokola, až v hlíně vyryl téměř přesný kruh, tak čtyři metry v průměru. Pak se vrátil k tašce a vzal si několik váčků.

Sledovala jsem, jak se postavil k východnímu okraji kruhu a z váčku vysypal bílý prášek, snad písek. Slyšela jsem jeho tichý hlas, stále se opakující slovo v navajštině, znělo to jako

„hastsheyalti“. Přešel na druhou, západní stranu a vysypal z jiného pytlíku trochu žlutého prášku. A znovu ta divná slova, nyní

„hastshehogan“. V mateřském jazyce mu hlas zněl jinak. Stejně jako já prý zním jinak, když mluvím rodnou řečí.

S pytlíky zamířil i na jižní konec, kde vysypal modrý prášek, a na severním konci pak černý. Vrátil se ke mně a schoval poloprázdné váčky v tašce.

„Nyní musíme do kruhu a já zavolám Orendu. Musíš vědět, že vše skončí naší proměnou, síla magie probudí vlka, proto jsem chtěl na takové místo. Pokud bychom nebyli to, co jsme, mohli jsme tento rituál udělat i u mě v motelu.“

Zadívala jsem se na něj. Říká to, co si myslím?

Odpověděl mi tím, že si rozvázal boty a stáhl si je z nohou.

Zadíval se na mě a rozepnul si knoflík u džínů.

Prudce jsem se postavila.

Vím, že nahotu nemá cenu řešit. Přijde-li proměna, budeme nazí tak jako tak. Ale v tuhle chvíli mi přišlo naprosto nemožné odložit šaty, abychom bok po boku stáli bez oblečení uprostřed lesa. Srdce mi bušilo a cítila jsem, jak rudnu. Moje vlčice byla vydrážděná na nejvyšší míru, byla v lese a kousek od ní vlk, kterého neznala a moc jej poznat chtěla. Rozuměla jsem jí, ale teď to bylo nežádoucí. Snažila jsem se ji v sobě udržet. Bože, nakonec to celé pokazím tím, že se proměním rovnou, a bude. Dívala jsem se na zem pod nohama, rozechvělá, bolavá touhou, která mě užírala zevnitř.

Eliah ke mně přistoupil a dvěma prsty mi zvedl hlavu, tak abych se na něj dívala. Cítila jsem mravenčení a chvění, bylo to, jako když povolí hráz. Nejdřív jen malý pramínek vody, který ale postupně

roste a sílí, až s sebou vezme vše, co mu stojí v cestě. Dívala jsem se na něj a zhluboka dýchala.

„Jestli zůstaneš oblečená, šaty si zničíš, nebudeš se mít v čem vrátit.“

Jo, já to přece vím! Ale to, že to vím, neznamená, že tu začnu odhazovat svršky jako při striptýzu.

„Jak dlouho pak zůstaneme ve vlčí kůži?“ zeptala jsem se, hrdlo stažené.

„Ne dlouho, neboj se.“

„Metamorfovala jsem tuhle noc, je to příliš brzy, nevím, jestli to zvládnu.“ Stále jsem měla stažený krk.

„Neřekl jsem, že to bude lehké. Já tvého přítele neznám, nemohu jej hledat sám. Vezmu tvou duši na cestu, ale to ona nás musí vést.“

Nevím, jestli to bylo jeho klidným hlasem, anebo slovy, která zněla tak tajemně a zvláštně. Najednou jsem si uvědomila, že jsem zutá a moje bunda leží na zemi vedle té jeho. Pootočila jsem se a přetáhla si přes hlavu tričko. Přistálo na bundě a rukou jsem si zároveň přehodila vlasy dozadu.

Eliah na mě koukal s prsty na knoflíku džin. Stála jsem tam jen v podprsence a oplácela mu pohled.

Otočil se, rozepnul si kalhoty a stáhl je ke kotníkům. Bylo by zbytečné přemýšlet, jaký typ prádla asi nosí. Žádné neměl. Nechtěla jsem se dívat, ale oči jako by měly vlastní vůli.

Prohlížela jsem si ho, a když si toho všiml, postavil se ke mně čelem. Cítila jsem, že mi tváře doslova hoří, a vší silou mu pohled zapíchla do očí. Zrazoval mě ale vlastní dech a rozšířené chřípí. Eliah byl dokonale hladký, neměl na těle jediný chloupek. Nikde. Jen snědá kůže.

Kousla jsem se silou do spodního rtu a pomalu si stáhla vlastní džíny. Stáli jsme kousek od sebe, on nahý, já v prádle. Pozvedl obočí a kývnul k mé hrudi.

„Ne, prádlo si prostě nechám. Ano, vím, že ho zničím, ale až mé pocity nebudou lidské, nebudu si to uvědomovat tak, jako to vnímám teď.“

Pokrčil rameny, dřepnul si a do dlaní vzal pár předmětů. Do podpaží si zastrčil stočený kobereček. Předměty vhodil do misky,

postavil se a s miskou v levé ruce mi podal svou pravou dlaň. Sáhla jsem po ní bez koukání, protože jsem toho prostě v zorném poli měla příliš. Ach bože.

Překročili jsme kruh a posadili se na paty, čelem k sobě. Opravdu moc a moc jsem se snažila nekoukat na Eliahův penis, který mu ležel mezi stehny. A už vůbec ne myslet na něj. Hlavou mi bleskla myšlenka na Rubena a jeho výbavu a já si okamžitě striktně zakázala srovnávat ty dva muže. Nebylo to třeba. V tomhle směru si byli, zdá se, téměř rovni.

Eliah položil misku na kobereček a vytáhl z ní několik předmětů. Vzal lahvičku s tekutinou a trochu jí do misky nalil. Z malého váčku si vsypal do dlaně bylinky, které zvláštně zavoněly. Tu vůni jsem nepoznávala a ani ji nedokázala k ničemu přirovnat. Čepelí nože je v dlani rozmačkal a pak vysypal do vody. Začal potichu broukat a já cítila, jak vzduch kolem nás houstne a těžkne. Zdálo se mi, že za okrajem kruhu stoupá mlha, halila náš malý společný prostor. Dívala jsem se a přestávala rozeznávat stromy. Otáčela jsem hlavu ze strany na stranu a za sebe, ale zvláštní kouřová stěna byla neprostupná. Neviděla jsem nic než jeho. Cítila jsem, jak se v našem nevelkém kruhu začíná točit vzduch. Olizoval jeho okraje a sílil. Zatím jsem jej vnímala jen zlehka, ale ten pocit rostl a mohutněl. Eliahův zpěv byl nyní hlasitější, ucítila jsem první pramínky vlasů, jak se mi na hlavě zvedají, vzduch kolem byl hutný jako rosol. Kůže mi začala povědomě mravenčit, ale mnohem silněji než dřív. Žádné pozvolné narůstání, bylo to, jako by mě někdo hodil do vody plné bublinek. Bylo to náhlé a velmi intenzivní. Magie se kolem nás tetelila a šeptala, volala. Slyšela jsem zvláštní hlasy, které dokreslovaly Eliahův hluboký, monotónní zpěv.

Seděli jsme na patách proti sobě, uschovaní pod poklopem kroužícího větru, a dál kolem nás jen bílá mlha. Eliah přestal zpívat, zatnul levou pěst a pravou rukou se řízl do předloktí. Zajíkla jsem se a sledovala, jak nechal svou krev stékat do misky s bylinkami. Olízl ránu a hojící se ruku ke mně natáhnul.

„To ne! Co chceš dělat?“ šeptala jsem a tiskla si obě ruce k hrudi.

„Potřebuji i tvou krev. Dovol duchům, ať tě poznají, ať nás spojí a vedou.“

Ach, bože můj, já opravdu nesnáším ostré nože.

Podala jsem mu váhavě svou levou ruku a Eliah mě bleskurychle říznul. Má krev stékala do jeho a rudá tekutina, kalná rozdrcenými bylinkami, začala v misce pomalu kroužit. Fascinovaně jsem to sledovala. Eliah si zvedl mé předloktí k ústům a ránu olízl. Zadíval se mi do očí, rty pokryté mou krví. Zvedl misku a napil se. Pak mi ji podal. Řezání nesnáším, ale krev mi chutná.

Zhluboka jsem se napila.

Pak vzal mé ruce do svých a posunul se ke mně blíž, takže jsme se dotýkali koleny.

Jakmile jsme se dotkli, oba plní krve toho druhého, vzrostl zvláštní pocit v mém těle. Náhle jsem začala vidět rozmazaně, pohnula jsem hlavou ze strany na stranu a Eliahův obličej byl jen jako šmouha. Měla jsem podobný pocit, jako když toho člověk opravdu hodně vypije, ale špatně mi nebylo. Bylo mi zvláštně. Přestávala jsem vnímat své fyzické tělo. Pod nohama jsem necítila zemi s kousky trávy a kamínků. Necítila jsem Eliahovy ruce, pevně svírající ty mé. Neviděla jsem nic kolem sebe, naopak jsem měla pocit, že vidím dovnitř, do svého těla. Uprostřed hrudi jsem vnímala teplo a světlo. Malý světelný míč, který svou záři pomalu rozpínal v rytmu úderů mého srdce. I jeho tlukot byl víc a víc zastřený a jako by se ztrácel. S posledním zábleskem fyzického vědomí jsem uviděla druhý podobný světelný bod před sebou. Poslední vnímané údery našich srdcí a obě světelné koule nám vystřelily z hrudí, dotkly se jedna druhé. Já byla v té své, byla jsem tou zářící koulí. Uvědomovala jsem si ruce a nohy, ale jiné, zvláštní, jako by to byl závoj. Neměla jsem prsty a chodidla, vše byly jen jakési světelné paprsky, uspořádané do povědomého tvaru lidského těla. Tělo to ale nebylo. Nedalo se tomu říkat „ruka“ nebo „noha“, já ale jiný výraz neznala. Stoupali jsme nad stromy, výš a výš, a moje nefyzická ruka se natáhla k Eliahově, k jeho vlastnímu zářícímu tělu. Paprsky našich rukou se propletly, propojily a držely nás těsně u sebe. Bylo to úžasné. Nebyla jsem skutečná a přitom byla. Bylo to jako mé létací sny, které jsem mívala dřív. Obrovskou rychlostí jsme letěli a město se k nám blížilo.

„Soustřeď se na svého přítele, otevři se volání jeho srdce, jeho duše.“

Eliahova stříbřitá postava spletená s mojí ke mně mluvila a já si vybavila Bena, jeho hlas, jeho tvář, obalila jsem se tou vzpomínkou. Trhlo to s námi a zamířili jsme k jižní části města, klesali níž a níž, až jsem mohla rozeznávat ulice a domy, davy lidí a auta. Bylo to nereálné a přitom dokonale jasné.

Letěli jsme dál a já ucítila pnutí, jako by mě někdo nebo něco přitahovalo na laně. Let se ještě více zrychlil a najednou jsme byli nad vilovou čtvrtí v části města, kterou jsem nikdy dříve nenavštívila. Snesli jsme se nad ulici plnou vzrostlých stromů, letěli nad jejich korunami a kolem nás se míhaly nádherné honosné domy. Pomyslné lano náhle škublo a strhlo směr našeho letu doprava a my proletěli střechou krásné vily. Cítila jsem, že klesáme podkrovím a půdou a najednou přes zeď znovu ven. Bylo to velmi rychlé, téměř jako volný pád. Prolétli jsme nad bazénem a zastavili nad střechou menšího domu za tou velkou vilou. Nejspíš dům pro hosty, byl malý, ale postavený ve stejném stylu jako obří budova před ním. Mít nohy, řeknu, že jsme začali padat nohama napřed a protekli střechou. Hlouběji dolů, do prvního patra, všude krásné dlažby, vysoká okna, vitráže a luxus. Vsákli jsme se do podlahy v přízemí a propadli do sklepa pod ním.

Zůstali jsme viset pod stropem a měli pod sebou místnost, kterou jsem poznávala. Ten odporný kovový stůl byl přímo pod námi.

Rozhlédla jsem se svým nefyzickým zrakem a našla v rohu velkou klec, tak dva na dva metry. Byla kovová, železná, což by ani slabého Bena nezastavilo. Byla ale celá omotaná postříbřenými řetězy. Někdo si dal hodně práce, aby ho udržel uvnitř.

Ben ležel na holé zemi a spal. Nebo byl v bezvědomí. Stočený do klubíčka, nahý. Měl spoutané ruce a nohy a tělo pokryté krví. Tam, kam si dosáhnul, si ji zřejmě olízal, záda měl ale jako rudý škraloup. Kyblík a žínka stály v rohu, v druhém rohu další kýbl, jehož účel byl jasný.

Byl naživu.

Díkybohu byl naživu. Zubožený, poraněný, ale naživu. Zranění vypadala otřesně, ale žádné nebylo život ohrožující. Mučili ho, ale

tak, aby byl schopný se uzdravit a vše mohlo začít nanovo. Měl vodu, zřejmě ne tolik, kolik by opravdu potřeboval, ale dost na to, aby ho to udrželo při životě.

Začala jsem bezhlesně křičet a volat jeho jméno, natahovala jsem po něm své neexistující paprskové ruce. Slzy mi nemohly téct, ale pocit slzících očí jsem měla.

Náhle nás to začalo táhnout pryč, proletěli jsme stejnou cestou nad dům a já se naposledy rozhlédla. Ukládala jsem si do paměti jeho tvar a vzhled vily před ním, barvu střechy a nazelenalou fasádu, bazén a rozmístění soch kolem něj. Prostě vše, co mi pomůže ten dům poznat. Cítila jsem, jak mé zářivé „tělo“ slábne, jak je taženo pryč odtud a Eliahovo spolu s ním. Pečlivě jsem si prohlédla tepaný železný plot s podivnými ozdobnými tvary a byli jsme opět ve vzduchu, vysoko, a letěli zpět mnohem vyšší rychlostí.

Tentokrát jsem ubíhající zem nevnímala, neviděla jsem nic než světlo, které rostlo a rostlo, a najednou přišel náraz.

Návrat do našich těl byl tak silný, jako by na ně dopadly dvě obří pěsti. Roztrhlo nás to od sebe a oba jsme spadli na záda. Hlava mi bouchla o zem a byla tma.

24

Na kůži jsem cítila chlad. Vlahý vánek mi olizoval tělo, bylo to jemné a studené a neskutečně příjemné. Zdálo se mi, že celé mé tělo je jako rozpálená pec, a ten chladný vzduch mi dělal dobře. Zkusila jsem se pohnout, ale nešlo to. Otevřela

jsem oči a nad sebou viděla nebe. Slunce urazilo kus cesty, muselo být pozdní odpoledne. Jak dlouho jsme s Eliahem „cestovali“? Jak dlouho tu takhle ležím?

Eliah. Pootočila jsem hlavu a rozhlédla se kolem. Ruce ani nohy mě neposlouchaly. Mohla jsem pohnout jen krkem a rty, mohla jsem se dívat. Otočila jsem hlavu na druhou stranu a uviděla ho.

Dřepěl dva metry ode mě, kolena od sebe, o ně opřená předloktí a bradu položenou na nich. Pozoroval mě s prazvláštním výrazem.

Najednou jsem si uvědomila, že jsme oba stále lidé.

„Neproměnili jsme se?“ zeptala jsem se chraplavě.

„Ne,“ řekl a zvedl hlavu. Stále se na mě upřeně díval.

„Jak to? Myslela jsem, že jsi říkal, že kouzlo zavolá vlka.“

„Ano, tak to mělo být. Jakmile jsme se vrátili, měli jsme metamorfovat. Ale nestalo se to.“

„Jak to?“

„Myslím, že kvůli tobě. To ty. I ta ‚cesta‘ byla mnohem intenzivnější, rychlejší a jasnější, než jakou jsem kdy zažil. Jako by má magie postoupila na vyšší příčku. Bylo to úžasné!“

Eliah na mě zíral a oči mu zářily. Byl nepokrytě nadšený a hleděl na mě… hladově. Začalo mi to být nepříjemné. Uvědomila jsem si, že tu vedle mě dřepí nahý a navzdory těm magickým věcem je to muž. A začíná být rád, že mě vidí.

Bože.

Znovu jsem zkusila pohnout rukama a nohama a znovu jsem zjistila, že nemohu.

„Proč se nemůžu hýbat?“ Nastupující panika byla v otázce jasně patrná.

„Po první cestě tvé duše je tělo zmatené a ztuhlé. Za chvíli to ustoupí.“

Zadívala jsem se do prostoru nad sebou a zhluboka dýchala.

„Elíahu, my jsme ho našli! Bože! Vím, kde je. Musíme rychle zpátky, musím to někomu říct!“

„Nespěchej, teď musíš být opatrná a nechat tělo, ať se samo svým tempem vzchopí. Neproměnili jsme se, aby tomu vlk pomohl. Mé tělo je silné a zvyklé. Tvé zatím ne.“

„Jak to myslíš, ‚zatím‘? Jeden takový zážitek mi stačil.“

„PAH,“ udělal Eliah, zvedl se na nohy a přikročil ke mně. Koukala jsem mu přímo na rozkrok, ale jemu to evidentně nedocházelo. Anebo ano a postavil se takhle právě proto. Nevím, co bylo horší.

„Co prosím?“

„Copak jsi to necítila? Ta síla a moc, nikdy jsem nezažil takovou pouť duše. Tak silnou a krásnou. A to jen ty. Jako bys do mě vlévala energii přímo ze slunce. Orenda byla tak silná, vítala mě jako sobě rovného! Co vše bychom spolu mohli dokázat!“

Eliah si dřepnul, což bylo dobře, ale s koleny stále roztaženými, a to už tak dobré nebylo. I v této vypjaté, zvláštní a magické chvíli jsem si silně uvědomovala jeho nahotu… a jeho krásu. Nyní i jeho zběsilou radost a bezduché nadšení, které mu prostoupilo tvář.

„Eliahu, já…“

„Vrať se se mnou! Pojeď se mnou a buď naše druhá. Buď moje!“ Bože.

Znovu jsem se pokusila pohnout, prsty na rukou se mi sevřely, ale dál nic. Aspoň kousek. Kousíček.

Eliah na mě zíral a oči mu planuly.

„Nebudeš muset bojovat, nebude to nutné. Nemusíš riskovat život v boji o vašeho Chétira\“

Tohle je prostě děsné. Jak se mám hádat, když se nemůžu hýbat? Jak mám argumentovat a vysvětlovat, když nemohu gestikulovat rukama?

„Eliahu, to přece nejde! Nemůžeš si myslet, že jen tak vše opustím, vzdám se všeho, svého života, Rubena…“

Eliah si znovu odfrkl.

„Spolu budeme mocní a silní, budeme šťastní. Chceš-li být ženou

Chétira, vyzvu Ahagiho! Vyzvu ho pro tebe a porazím!“

Eliah se rozehříval, oči mu planuly, mával rukama. On mohl.

Zíral mi do očí, jako by mě chtěl sníst.

„Eliahu, vždyť mě vůbec neznáš a já neznám tebe! Viděla jsem tě předevčírem poprvé.“

„Máme celou věčnost na to se poznat. Prosím, sioua.“

Hruď se mi zvedala a klesala, dýchala jsem, protože dýchat jsem mohla. Měla jsem pocit, že dýchám celým tělem a stále to nestačí.

„Poslouchej mě, prosím. Já ho mám ráda. Co bych to byla zač, kdybych zahodila týdny krásného vztahu jen kvůli jinému, ať je jakkoliv přitažlivý.“

„Myslíš, že jsem přitažlivý? Ano, já to vím! Vidím, jak se na mě díváš. A je to správné, já to cítím, cítím tu sílu!“

„Ke vztahu přece potřebuješ víc, nemyslíš?“

Zahleděl se na mě, tvář se mu vyprázdnila, ale do očí něco vstoupilo. Přivřel je, chřípí se mu rozšířilo.

„Můžu ti dát rozkoš, jakou jsi nepoznala. Přinutím tvé tělo zpívat a své s ním, uvidíš. Možná i v tomhle směru zjistíme, jak moc naše těla po splynutí volají!“

Chtěla jsem začít protestovat, ale s posledními slovy mi přejel konečky prstů po těle. Od klíční kosti, mezi ňadry a níž, k pasu. Zastavil se kousek od lemu kalhotek a položil mi dlaň na břicho. Ta energie tu stále byla a já měla pocit, že se mi jeho dlaň propaluje přes kůži až do vnitřností.

Mé tělo prudce zareagovalo a já to nedokázala ovládnout. Vzrušení, které by se dříve tvořilo dlouhé minuty, bylo náhle tady, jako když luskneš prsty. Cítila jsem mezi sevřenýma nohama zrádnou vlhkost, ňadra mi s nádechy stoupala a klesala a přes rozšířené nosní dírky proudil vzduch.

Eliah pootočil hlavu k mým slabinám, nadechl se a zadíval se mi vítězoslavně do očí.

„Tvé tělo mě chce! Nemůžeš to skrýt, nemůžeš to popřít. Cítím to! Cítím tě!“

Bože můj. Nejhorší na tom je, že měl pravdu. V hlavě se mi ozývaly slabé hlásky, volající, ať se vzpamatuju. Jako kdyby byly na dně hluboké studny. Věděla jsem o nich, ale byly prostě příliš hluboko. Skryté pod příkrovem magie, která se kolem nás stále točila. Zírala jsem mu do očí, ty své doširoka rozevřené.

Eliah se na mě posadil, stehny mi sevřel boky a jeho penis dolehl na mé břicho. Opřel obě ruce vedle mých ramen a sklonil ke mně obličej. Vlasy si přehodil na jednu stranu, spadaly mu jako závoj a šimraly mě na tváři.

Díval se a díval. A já jsem se dívala na něj a pro tuto chvíli byla ráda, že se nemůžu hýbat, že po něm nemůžu sáhnout. Zvedl levou ruku a prsty mi položil pod bradu. Sklonil se, natočil hlavu a políbil mě. V klíně mi prudce zacukalo.

Představovala jsem si tuto chvíli více než jednou, bůh mi odpusť. Měl krásné měkké rty a dokonale přilnuly k mým. Odtáhl se a stále se na mě díval. Pootevřela jsem pusu, protože mi k dechu nestačil nos, dýchala jsem s pootevřenými rty a hltala ho očima. Zajel mi levou rukou za krk a níž, až mezi lopatky, a nadzvedl mě. Držel mou hlavu a hruď nad zemí jen jednou rukou. Znovu mě políbil a tentokrát se neodtáhl. Jazykem mi lehce lízal rty, od kohokoliv jiného by mi to bylo nepříjemné. Od něj ne. Obkreslil moji pusu a znovu se ke mně přisál, jazyk hluboko v mých ústech. Některé věci dokážete nedělat jen do určitého okamžiku. Můj zlom právě přišel.

Vzdychla jsem a pohladila svým jazykem ten jeho. Zamručel a začal mě líbat s mnohem větší intenzitou, sál můj jazyk a zuby mi přejížděl zlehka po rtech. Jeho vlasy mi hladily tvář. Měla jsem pocit, že se udusím a bude to krásné. Vnímala jsem jeho penis, nyní už zcela naběhlý a těžký, jak mi leží na břiše. Vnímala jsem svou i jeho vlhkost.

Hluboko na dně studny ve své mysli jsem uslyšela dva hlásky.

Ben. Ruben.

Odtrhla jsem se od něj a on zvolna položil mou hlavu. Oběma rukama mi sjel na břicho, konečky prstů mi tancoval po kůži. Jeho váhu na svém těle jsem ani nevnímala.

„Eliahu, to nemůžeme!“

„Proč ne? Oba to chceme. Chci tě mít teď a tady a vím, že ty chceš stejně tak mě. Vím to a ty víš, že to vím!“

„Nemůžu se hýbat, takže si můžeš dělat, co chceš.“

Eliah si znovu odfrknul. „Nikdy jsem si žádnou ženu nevzal proti její vůli,“ štěkl a naklonil se nade mě. „Nemusel jsem,“ zašeptal mi zblízka do obličeje.

A já mu to věřila.

Seděl a díval se, hlavu nakloněnou ke straně. Já obdivovala jeho krásné lícní kosti, dlouhý krk a silná ramena, štíhlé, ale svalnaté, pevné a pružné tělo.

Co jen mám dělat, když vlastně nemůžu dělat nic?

Eliah si z hlavy stáhnul čelenku a peříčkem mi projel žlábek mezi ňadry. Nechtěla jsem to udělat, ale zavrtěla jsem se. Jen trošku, jak mi ztuhlé tělo dovolilo.

Spokojeně se usmál a udělal to znovu. A znovu. Hladil mě pírkem po ramenou, pažích, nad košíčky podprsenky. Kdyby chtěl, mohl mi ji strhnout, mohl si mě vzít a já bych mu v tom nedokázala zabránit. Dokud bych se nemohla hýbat.

Nic takového ale neudělal. Díval se na mě a byl prostě nádherný. Já se dívala na něj a vdechovala jeho pach, smíchaný se svým. Posunul se na mém těle o kousek dozadu, a když dosedl, jeho pevná, vzrušením stažená varlata mi ležela přímo na hladkém saténu kalhotek.

Začal zlehka pohybovat pánví. Jen malý, nepatrný pohyb dopředu a vzad. Třel mi jimi podbřišek, zatímco hlavička jeho penisu klouzala výš, přes okraj kalhotek na břicho a zpět. Jemný pohyb a dokonale vzrušující. Nemohla jsem na něj sahat a absence hmatu zesílila ostatní smysly. Vzrušení v dechu jsem se už ani nesnažila skrýt, bylo to prostě zbytečné. Mé tělo přebíralo vládu nad myšlenkami, má vlčice se vlnila a prohýbala hřbet a nestydatě se nastavovala jeho vlkovi. Pumpovala do mě primitivní potřebu

a chtíč. Magie, stále nablízku, připravená a čekající, volala po spojení.

Eliah odložil pírko, kterým mě až doposud hladil, a položil mi obě dlaně na břicho. Mírně se na nich vzepřel a zesílil tření svého mužství o můj klín. Nadzvedla jsem boky i s ním a ze sevřeného krku mi uniklo zakňourání. Stále jsem nemohla zvednout ruce, ale už jsem dokázala hýbat chodidly a pohnout celou dlaní.

Zmáčknul mě v pase a vyjel dlaněmi výš, přes napnuté břicho až pod prsa.

Ano, udělej to, dotkni se jich, prostě je zmáčkni. Nechtěla jsem vzdychat, a přesto jsem to dělala. Nemohla jsem si pomoct. Eliah přejel prstem po holé kůži nad okrajem obou košíčků.

Zírala jsem na něj, pusu pootevřenou. Usmál se, sklonil a lehce mě políbil. Pak se natáhl do strany, a když se narovnal, měl v ruce tu obrovskou dýku.

Dech se mi zadrhl a já na něj vyděšeně zírala.

Zvedl jedno obočí a položil mi dýku mezi ňadra. Ostrá chladná čepel na mé kůži. Byl to přesně ten správný impulz, který jsem potřebovala, abych se vzpamatovala. Abych se pod jeho doteky přestala rozpouštět jako zmrzlina na teplém štrůdlu. Abych si připomněla, proč tu jsem. Během chvilky jsem vyměnila vzrušení za ostražitost. Bez ohledu na to, že Eliah neměl v úmyslu mi ublížit – v tuhle chvíli pro něj nůž byla jen erotická pomůcka – já zareagovala na blízkost smrtící zbraně. Napětím mi zacukaly prsty. Vracel se mi cit a já náhle vystřelila ruku do vzduchu a popadla ho za zápěstí.

„Co to děláš?!“

„Ničím ti prádlo,“ usmál se a pohnul rukou. Zasunul hrot pod úzký proužek látky spojující oba košíčky.

Vší silou jsem vymrštila i druhou ruku a silně ho otevřenou dlaní uhodila do hrudi. Nečekaný náraz ho překvapil a on se ze mě skulil. Jako bych luskla prsty, mé svaly mě opět poslouchaly, opět jsem nad nimi měla vládu. Jakmile zmizela tíha jeho těla, vymrštila jsem se a přetočila na všechny čtyři. Hlavu u země, oči upřené na něj. Sledoval mě v podobné póze. Pak se narovnal a posadil na paty. Jeho vzrušení bylo stále patrné. Teď to ale bylo jen rušivé.

Byla jsem vzteklá a napružená. Vzteklá proto, jak málo chybělo, abych odsunula do pozadí pravý důvod, proč jsme spolu sami v lese, a abych mu vyšukala mozek z hlavy. Nebo on mně. Cítila jsem se kvůli tomu provinile a to mi spolehlivě zvedalo mandle. Něco jiného naopak klesalo a já to snad poprvé v životě brala s povděkem.

Eliah si mě prohlížel s tím svým kamenným výrazem. Vzrušení a chtíč, které mu předtím sálaly z obličeje, byly pryč. Nebo aspoň hodně hluboko ukryté pod maskou netečnosti, kterou dokázal bleskurychle nasadit v jakékoliv situaci. Dokonalé zvládnutí emocí má snad v genetické výbavě. A proti němu já – cholerik. Prohrávala jsem na body už jen tím, že jsem se viditelně vztekala, zatímco on byl ledově klidný a snad i trochu pobavený.

Naklonil hlavu a zvedl obočí. Zavrčela jsem.

„Kvůli tomu jsem za tebou nepřišla, Eliahu! Kvůli tomuhle ne!“

„Já vím. Ale nemůžeš popřít, že po mně toužíš.“

Přivřela jsem oči a ohrnula rty. Samolibý, nafoukaný rudoch. Navíc měl pravdu. Jemu s jeho vlčími smysly, citlivějšími a zkušenějšími, než jsou ty mé, jsem nic nalhávat nemohla. A ani jsem nechtěla.

„To přece není důležité. Pomohl jsi mi najít mého přítele a já ti za to děkuju. Ale sexem ti zaplatit nehodlám.“

Eliah vyštěkl.

„Neurážej mě!“ Zhoupl se dozadu a jedním plavným pohybem se narovnal. Zíral na mě a oči měl černé jako havraní peří. Jo, to je přesně ono. Když se budeme hádat, nebudeme souložit.

„Bral jsi jako samozřejmost, že bude po tvém. Že mě budeš mít.

To zase uráží mě!“

Udělal dva kroky mým směrem. „Nevíš, o co přicházíš, jak silné by to mohlo být. Vše v našich životech, každá maličkost, každá všední věc by se stala velikou. Tolik síly, tolik moci… Copak po tom netoužíš?“ Naléhavě mluvil, zatímco ke mně natáhl ruku.

„Ne, Eliahu. Netoužím. Jediné, co chci, je vypadnout odtud a jet si pro svého kamaráda. Na ničem jiném mi teď nezáleží.“

Eliah znechuceně odfrkl. „Není to celý muž. Nikdy nebude pro smečku přínosem, nikdy nebude důležitý!“

„Ale pro mě ano!“ zakřičela jsem na něj, naštvaná a vytočená. Nikomu na Benovi nezáleží, kdyby tam umřel, všem to bude jedno! Měla jsem toho dost. Vyrazila jsem kolem něj, abych sebrala pohozené oblečení.

Popadl mě za předloktí a přitáhl k sobě. Naprosto přesně věděl, co dělá, věděl, jak budu reagovat. Prudce a bez přemýšlení, jako vlk, na kterého někdo sáhne. Moje zuby mu cvakly těsně před nosem. Jen díky svým bleskurychlým reakcím ho měl stále celý. Otočil mě zády k sobě, jeho ruce pevně svíraly ty mé, a zároveň se mi zakousl zezadu do krku. Vrčel a já taky. Cukala jsem sebou a cítila, jak se moje kůže napíná mezi jeho zuby. Nepovolil, naopak. Čím víc jsem bojovala, tím silněji mě držel. Pokud jsem nechtěla skončit s dírou v krku, musela jsem toho nechat. Přestala jsem se hýbat, jen v žaludku mi bublalo potlačené vrčení. Po chvíli uvolnil stisk. Pomalu mi olízl kůži a zašeptal mi do ucha.

„Je v tobě tolik vášně… jen ji otočit správným směrem. Dokud jsem to nezkusil, netušil jsem, jak moc jsi výjimečná.“

Pootočila jsem k němu hlavu.

„Tobě nešlo o to pomoci najít našeho vlka, viď? Ty sis mě testoval.“

Mlčel a jeho horký dech mě pálil na lalůčku. Taky odpověď. Napnula jsem svaly a on mě po chvíli pustil. Sebrala jsem džíny a natáhla si je. Boty, tričko a bundu. Tak rychle, jak jsem jen uměla. Celou dobu stál a pozoroval mě. Otočila jsem se a naposledy se na něj zahleděla.

„Zůstaň, prosím,“ zašeptal, v hlase touhu a naléhavost.

„Nemůžu, Yasi,“ odpověděla jsem stejně tiše. „Nemůžu.“

V odpoledním slunci vypadal jako bronzová socha. Tak hladký, tak nádherný.

V duchu jsem si povzdychla. Život jsou samé oběti. Pomyslně jsem se plácla po tváři, otočila se a rozběhla. Utíkala jsem cestou, kterou jsme přišli. Běžela jsem tak rychle, jak jen mi dovolily pro běh naprosto nevhodné boty. Proplétala jsem se mezi stromy, lesem plným stínů. Cítila jsem ho za sebou, cítila jsem, že mě následuje. Prolétla jsem kolem místa, kde měl ukrytou motorku, a pokračovala dál. S milimetrovou přesností jsem došlapovala na rovná místa,

vyhýbala se větvím, kamení a drnům. Vyběhla jsem z lesa právě v okamžiku, kdy jsem za sebou uslyšela zvuk silného stroje. Jestli já byla rychlá, pak Eliah byl hotový Flash.

Za běhu jsem se otočila a koutkem oka spatřila auto, zaparkované mezi stromy kus od cesty. Bylo mi povědomé, ale neměla jsem čas o tom přemýšlet, protože z lesa vyjel Eliah a během chvilky byl u mě. Beze slova kývnul hlavou.

Mohla jsem vzdorovitě zakroutit hlavou a běžet dál po svých – a ne, že bych neměla sto chutí to udělat. Ale s ním budu ve městě mnohem rychleji. Nemělo smysl dělat cavyky, ne po tom všem, co jsem před chvílí řekla. Beze slova jsem se za něj posadila, přitiskla se mu k zádům a nechala se odvézt do města. Naposledy jsem se otočila k lesu, zadní světla cizího vozu se odrážela v klesajícím slunci.

Seskočila jsem z motorky kousek od domu. Vytáhla jsem z vaku kabelku a přehodila si ji přes rameno. Byla jsem rozrušená, plná adrenalinu a potřeby chytit první taxi a nechat se odvézt do ulice, osázené vysokými stromy. Tiskla jsem k sobě zuby a vnímala krev, jak mi urputně proudí žilami. Vlk ve mně neklidně přecházel sem a tam, připravený, nedočkavý.

Eliah se na mě zahleděl a já stála kousek stranou a dívala se na vše okolo, jen ne na něj. Natáhl ke mně obličej a já zavrtěla hlavou a ucouvla. Díval se na mě, bradu vysunutou se svým typickým výrazem, který si můžete vyložit na sto způsobů.

„Přemýšlej o tom všem, Tori,“ řekl a já si uvědomila, že mě dnes poprvé oslovil jménem. „Přemýšlej o tom, moc času není.“

Naposledy se na mě zahleděl, motor zařval a on se s obloukem zařadil zpět do proudu aut.

Vydechla jsem a položila si dlaň pod krk. A zjistila, že nemám medailonek, který jsem si ráno připnula. Kruci, musel zůstat v lese. Mám zřejmě zvláštní dar ho stále ztrácet. I když na té mýtině jsem toho málem nechala mnohem víc.

Vyšla jsem na chodník a rychle mířila ke dveřím. Chtěla jsem naházet do tašky pár věcí, oblečení a hlavně vodu. Věděla jsem, že pro Bena musím sama. Nebyl nikdo, komu bych o tom mohla říct. O svém mimotělním výletě jsem horko těžko mohla jít vyprávět na

policii. Než bych se nadála, seděla bych ve vyšetřovací cele. A možná tu mají blázinec i pro vlky, kdo ví.

Nemohla jsem jít ani za Rubenem, který mi svůj vztah k magii a nadpozemským věcem nastínil dostatečně jasně. Nechtěla jsem nikomu nic vysvětlovat, dokazovat a objasňovat. Vtrhnout tam s bandou lycas nelze. To si přímo říkáme o vyhlazení. Koho by zajímalo, že v tomhle případě jsou zrůdy lidé? Kdo by tomu věřil? Proti nám mluví zuby a drápy. Krev, maso a smrt v podvědomí lidí. Půjdu sama a budu doufat, že ho dokážu dostat ven. Třeba i v zubech jako neposlušné štěně. Zrychlila jsem krok. Rubenova auta jsem si všimla na poslední chvíli.

Musel mě vidět ve zpětném zrcátku, protože vystoupil a popošel na chodník přede mnou. Takže se vysvětlování tak jako tak nevyhnu. Muži. Když vám slíbí, že zavolá, a neudělá to, zvednete prostě telefon a zavoláte mu sama. Když vy slíbíte, že zavoláte, a neuděláte to, on vám volat nebude. Bude čekat a čekat… a pak rovnou přijede. Nebylo kam utéct a já byla náhle příliš unavená na to, abych to třeba zkusila. Došla jsem k němu na pět metrů, když se nadechl a chřípí se

mu rozšířilo.

Vytřeštil oči.

25

Někdo musel něco říct. „Ahoj, Rubene.“

„Kdes byla?!“ Nebyla to otázka. Spíš štěkavé něco.

„Pojď nahoru, prosím, já ti všechno povím,“ řekla jsem a nejradši bych si nervozitou kousala prsty. Tlačil mě čas

a můj přítel, rozkročený přes půl chodníku a se založenýma rukama, nikam nespěchal.

„Kam bych chodil? Všechny informace, které potřebuju vědět, cítím!“

„Prosím, nech si to vysvětlit. Já vím, že ta věta zní strašně otřepaně, je to klišé, ale prosím, moc mi záleží na tom, abych ti to teď mohla všechno vysvětlit.“

To už jsme od sebe byli tak dva metry.

Zatínal pravou pěst, jako by mačkal gumový míč. Tím tak známým vzteklým gestem. Čelisti mu cukaly, nosní dírky se rozšiřovaly. Bůh ví, že jeho vzteku rozumím, já byla ráno taky příjemná jako injekce, ale teď na to nebyl čas.

„Ježíšikriste!“ Svěsil hlavu, kroutil s ní sem a tam. Postoupila jsem o krok a natáhla k němu ruku. Ucukl, jako bych byla jedovatá.

Stála jsem a beze slova na něj koukala. Zvedl hlavu a díval se na mě, trpké vrásky v koutcích úst. V tom pohledu bylo něco, co jsem občas v poslední době zahlédla, jen malý mžik, jen krátkou chvíli. Teď to tam bylo všechno a já se pod tíhou jeho pohledu hroutila do sebe a síla poznání mě zmáčkla jako citron. Vždycky bude Evu milovat, nezměním to. Teď jsem ale věděla s odzbrojující jistotou, že začíná milovat i mě. Za jiné situace bych byla neskutečně šťastná. Vychutnala bych si to, jak jen to jde. Teď jsem ale nemohla. Připustit, naznačit, co v jeho modrých očích teď vidím, shrnu se tu na

chodník. Nemohla jsem, neměla jsem na vlastní milostný chaos čas.

Ben. Ben!

Rozpřáhla jsem ruce v podobném gestu jako on ráno.

„Našla jsem Bena. Vím, co se mu stalo, a vím taky, kde je.“

„Proč jsi mi nezavolala?“ V hlase žiletky.

„Odpusť, měla jsem, ale musela jsem udělat něco víc. Něco… hm.“ Vůbec jsem netušila, jak tu větu dokončit.

Ruben ze sebe slova vyrážel, bylo vidět, jak usilovně se krotí.

„Ty ses mi sice neobtěžovala zavolat, ale Eva ano. Zavolala mi a řekla, co jste zjistily.“

„To je dobře. Aspoň víš, že jsem o Benovi nepochybovala správně.“

„Tys nepochybovala. Ale já začínám právě teď!“

„Jak to myslíš?“ Snažila jsem se o klidný tón, ale úzkost v hlase mě zradila. Rubena to ještě víc vyprovokovalo.

„A co chceš asi tak, kurva, slyšet? Cítím z tebe toho indiána, jejich Druhého! Jak jsi mohla?“

Křičel mi do obličeje. V klidu mu nic prostě nevysvětlím. Nevím, jak mě mohlo napadnout, že by to šlo. Cholerici jsme oba. A řvát, zdá se, budeme taky oba.

„Mohla! Musela! Ben je někde zavřenej a já díky tomu, co jsem udělala, vím kde!“ Tedy, skoro.

„Jo? A stálo to za to?“ zeptal se jízlivě, ústa zkřivená. Nechtěl to slyšet a přitom chtěl.

„Stálo! Stálo, když to chceš slyšet. Stálo to za Benův život. Udělala bych i víc, kdybych musela!“ A to bych opravdu udělala. On to ale pochopil po svém.

„Víc? Jako že bys ošukala celou jejich smečku?“ Ten krásný obličej byl změněný v odporný škleb.

„Tos nemusel…“

„Musel, kurva!“ Už zase řval. „Co mi řekneš? Žes nemohla jinak? Že to bylo silnější než ty? Jak jsi mi to mohla udělat?“

„Přestaň! Nic se nestalo! Nic takového, co si zřejmě myslíš. Byl to rituál, magie.“

„Tak s tímhle na mě vůbec nechoď! Nechci o žádných magických sračkách nic slyšet! Nechci ani pomyslet na to, že mám holku, co

prováděla kdovíco se šamanem jiného klanu! Jak ti mám věřit, když cítím to, co cítím? Tvoje vzrušení a jeho… Kurvafix!“

Jeho hlas byl plný bolavého vzteku a okna v prvním patře se začínala třást.

A máš ji? Pořád máš tu holku? Otázka mě pálila na rtech a já věděla, že položit mu ji teď, říkám si o jedinou odpověď.

„Rubene, prosím, pojď se mnou nahoru, pojď si o tom popovídat.“ Snažila jsem se, aby mi v hlase nebyla patrná netrpělivost. Přistoupil těsně ke mně, vdechoval vzduch, nebo ho spíš polykal. Naklonil se a já ztuhla, všechny smysly napjaté. Pozorně jsem ho sledovala, abych stačila uhnout, když to bude třeba.

„Ne! Už jsem slyšel dost!“ zavrčel mi zblízka do obličeje. Otočil se a několika dlouhými kroky došel k autu. Práskl dveřmi.

Odjel.

Dovolila jsem si přesně pětisekundový pohled na vzdalující se zadek jeho auta. Pokud jsem o něj právě přišla, ať to není zbytečně. Vlítla jsem do domu a brala schody po čtyřech. Čas postoupil k večeru a já běhala po bytě a hledala mikinu a sportovní kalhoty. A rozhodně jiné boty. Z ramínka jsem strhla svoje tričko na spaní, které i Benovi bude po kolena, ale čert to vem. Jakýkoliv kousek oblečení bude lepší než nahá kůže. Té si užil dost. Vše jsem nacpala do tašky a přehodila si popruh přes rameno. Zadívala jsem se na mobil, ale pak jsem ho nechala ležet tam, kde byl.

Taxikář po mně podesáté střelil pohledem. Koukal víc do zpětného zrcátka než na cestu před námi. Nedivila jsem se mu, sama bych ze sebe byla nervózní. Přesunovala jsem se na zadním sedadle od jednoho okna ke druhému, na člověka příliš rychle.

Projížděli jsme částí města, kterou jsem neznala. Předměstím plným impozantních domů seřazených v dokonale čistých, vyšperkovaných ulicích. Zdobné fasády, dokonalé zahrady, brány na pozemky, opatřené kamerami a interkomy, viděla jsem dokonce cosi jako strážní budku s vrátným, který právě otevíral bránu luxusnímu mercedesu. Svět lidí, kteří si mohou koupit téměř cokoliv. I lidský život. Dráždilo mě prostředí, ve kterém jsem se necítila vůbec dobře, rozčilovalo mě, že nevím, co bude, a moje zrzavá, chlupatá přítelkyně ve mně poštěkávala a poskakovala sem a tam. Neklidná,

nejistá, a tím víc naštvaná. A lezl mi na nervy taxikář, který se pojedenácté zahleděl do zpětného zrcátka. Na chvíli jsem se zastavila a oplatila mu pohled. Když vyplašeně zamrkal, honem jsem se zadívala jinam. Kruci, zapomínám na to, jaké mám zrovna teď oči.

„Myslíte, echm…“ odkašlal si. „Budeme už brzo na místě? Už víte, kde vám mám zastavit?“

Hlas měl přiškrcený a hořel touhou se mě co nejrychleji zbavit. Míjeli jsme odbočku do další široké honosné ulice a já strnula. Zírala jsem na alej nádherných vzrostlých platanů. Klepla jsem prstem do skla.

„Odbočte sem.“ Jedním okem mě stále sledoval, ale poslušně stočil volant. Opečovávané trávníky, prostory před pěknými domky a vilkami udržované. Zahlédla jsem ceduli s názvem Zlaté údolí. Jak pro koho.

Projížděli jsme ulicí a já upřeně sledovala další blížící se budovu. Nad stromy se objevilo horní patro velkého domu, vysoká okna s bílými okenicemi, pod nimi balkon, zpod kterého vedly dlouhé bílé sloupy až k zemi. Barva domu zelená jako hrášek. Svaly se mi napjaly a začala jsem tiše vrčet. Zadívala jsem se na kovaný plot a v něm vpletené zlacené ozdoby, květinové ornamenty. Byl to ten dům.

Hodila jsem taxikáři do klína zmačkanou bankovku a vystoupila. Mohla jsem klidně přijet s dechovým orchestrem a bylo by to jedno. Fascinovaně jsem sledovala čilý ruch kolem domu a za jeho plotem. Měli zasranou zahradní párty, zatímco někde vevnitř byl mučený kluk.

Vrčení mi znovu rozvibrovalo hrudník. Popotáhla jsem si popruh tašky a znechuceně sledovala přes tepaný plot šňůry plné lampiónů, které se později, po setmění, rozzáří. Viděla jsem mašlemi opentlené stromy, ozdobené stoly, kolem kterých seděly skupinky bavících se lidí. Obleky, kravaty, drahé doutníky a proti nim diamanty, lodičky a haute couture. K poblití. A vlezlá melodie živého bandu, který byl mimo mé zorné pole někde za domem, dokreslovala celý obrázek.

Z hlavní brány, dokořán otevřené pro personál cateringu, vyšla skupinka svátečně oblečených a totálně namol mladých lidí, motali se po cestě, smáli se a mávali skleničkami v rukou. Když na mě dva

z nich zaměřili pozornost a začali povykovat, otočila jsem se a pomalu kráčela podél plotu směrem, kterým jsem přijela.

Při svém „leteckém“ výletu jsem zahlédla i prostor vzadu za celým oploceným pozemkem, který k domu patřil. Rozsáhlá, bezchybně osázená a opečovávaná zahrada. Jakmile plot skončil, zabočila jsem doleva a pokračovala podél boční strany dozadu. Doběhla jsem až na konec a znovu se stočila doleva. Byla jsem u zadní strany celého pozemku. Běžela jsem tiše jako duch, vlčí smysly nabuzené, kontrolující a ovládající ty lidské. I v těžkých a neforemných botách jsem dokázala běžet neslyšně. Zadní strana byla osázená stromy a keři, některé byly i v pozdním létě stále v plném květu, ale pojmenovat jsem ty rostliny nedokázala. Pro mě bylo v tuto chvíli důležité, že byl plot částečně zarostlý, a tím chráněný před nechtěnými pohledy. Za ním jsem viděla menší dům pro hosty. Menší – záleží na úhlu pohledu. Mně by k životu stačil, ale vedle své velké zelené sestřičky byl jako chudý příbuzný.

Doběhla jsem až na úroveň domu a přitiskla se k ozdobnému kování. Pokud byl plot a okraj pozemku sledovaný, pak ne v tuto chvíli. Jakákoliv pohybová čidla by se vším tím zmatkem a večírkovým ruchem musela zbláznit, věřila jsem tedy, že jsou vypnutá. Všimla jsem si však kamery, která kousek nad mou hlavou pomalu opisovala oblouk. Zabírala prostor od zahradního domu přes oblast kolem bazénu až k zadním dveřím vily. Jakmile dokončila pohyb, začala se pomalu vracet. Já stála na druhé straně plotu, mimo její záběr.

Zapíchla jsem pohled do oken. Nemyslela jsem si, že bych za nimi viděla Bena, ale byl tam, ukrytý někde pod úrovní země. Cítila jsem ho a všechny mé zvířecí smysly pracovaly na dvě stě procent. Zírala jsem na dům, tím strnulým, dokonale nehybným vlčím pohledem. Ignorovala jsem hluk, přicházející ke mně ve vlnách od skupin rozveselených lidí, hluk tvořený z útržků hovorů, smíchu, cinkotu skleniček a příborů, dotvářený bujarou taneční hudbou. Zdálo se mi, že slyším i šustění šatů, sukní a obleků, jak se dvojice při ploužení třely tělo na tělo.

Můj pohled přitáhlo něco výrazně červeného. Přes dokonale střižený trávník kráčel vysoký, udělaný chlap v rudé košili.

Nespěchal, ale mířil přímo k zahradnímu domu. Sledovala jsem ho se stejným soustředěním, s jakým zírá kočka na můru na zdi. S hraným úsměvem pozdravil skupinku křepčících dívek, a jakmile se od nich odvrátil, úsměv mu z obličeje spadl jako špatně přilepený plakát. Hlavu měl mírně předkloněnou, vtaženou mezi ramena, a v okamžiku, kdy sáhl na kliku, jsem ho poznala. Zadíval se mým směrem, pak střelil pohledem na druhou stranu a vešel dovnitř.

Byl to ten hajzl z videa. Ten, který znásilňoval Bena a hrbil se u toho úplně stejně jako teď. Držela jsem se mříží a kývala se ze strany na stranu s pohledem upřeným na dveře, kterými vešel. Cítila jsem, jak se moje vlčice sápe po otěžích, a násilím jí přitáhla vodítko, protože jsem potřebovala mít jasnou hlavu – v rámci možností.

Sundala jsem z ramene tašku a položila ji na zem. Tady v tom porostu by ji v životě nikdo nenašel a i já se kolem sebe pečlivě rozhlédla, abych si to místo později zapamatovala.

Znovu jsem střelila očima ke kameře, a jakmile se začala stáčet doleva, vyskočila jsem a vytáhla se několika rychlými pohyby až nahoru na plot. Z třímetrové výšky jsem seskočila, jen to žuchlo. Dopadla jsem na nohy a ihned se skrčila mezi několik keříků, které tu rostly. Vysoké tak akorát. Kameru jsem měla přímo nad sebou a zamyšleně se na ni nahoru dívala. Kromě kovového nosníku, na který byla připevněná, jsem viděla i tenký kabel, který vedl do zdi. Zatím jsem svou vlčí sílu nikdy pořádně nevyužila, spíš jsem se ji snažila kontrolovat, abych někomu nebo něčemu nechtíc neublížila. Teď se mi ale mohla hodit. Vyskočila jsem zpátky na plot a natáhla pravou ruku. Keře mě částečně kryly, jen moje zvednutá ruka mohla být patrná mezi větvemi. Popadla jsem kabel a škubla. Vytrhl se s tichým kovovým zvukem. Kamera se zastavila a zůstala zaměřená přes bazén na zadní vchod vily. Perfektní. Teď jen přejít kus zahrady mezi všemi těmi lidmi. Oblečená dokonale nespolečenský a nenápadná jako liška v kurníku.

Nakukovala jsem mezi větvemi a sledovala obsluhující personál roznášející tácy s jednohubkami, podnosy plné skleniček s třpytivým šampaňským a kdovíco ještě. Vyklouzla jsem z keřů a vydala se k nejbližšímu stolku, na kterém podobný tác ležel mezi změtí zmačkaných ubrousků, zpola vypitých skleniček a talířků se zbytky

jídel. U stolu seděl muž a žena, oba obličeje obrácené k parketu. Beze slova jsem sebrala tác a naházela na něj bez rozmyslu pár věcí. Žena se ke mně otočila a já se krátce pousmála. Snažila jsem se vypadat přirozeně, pokud to šlo.

„Mohu vám něco přinést? Nepotřebujete něco?“ zeptala jsem se. Zavrtěla hlavou a prohlížela si mě.

Nekoukala jsem jí do očí, rovnala jsem si na tác ušpiněné skleničky. Barvou svých duhovek jsem si teď nebyla příliš jistá. Má vlčí část měla nabuzené smysly od okamžiku, kdy jsem vsedla do taxíku, do očí mi co chvíli vplula oranžová a já to nebyla schopná kontrolovat. Krátce jsem kývla hlavou a opatrně se vydala přes trávník. Rozhoupané sklo na tácu cinkalo a já doufala, že se mi to celé nepřevrhne a zbytečně tak na sebe neupozorním. Položila jsem ten skleněný orchestr na poslední stůl a rychle přešla pár metrů, které mě dělily od dveří.

Vešla jsem dovnitř a tiše za sebou zavřela. Bylo zřejmé, že se zahradní párty odehrávala i tady. Místnosti dominovala obrovská pohovka, plná poházených polštářů, stůl nebylo téměř vidět přes lahve a skleničky s mísami. Do nosu mě praštil rybí puch – někde tu bude i kaviár. Nechutný. Kdo může jíst rybí jikry? A proč? Uslyšela jsem šoupavý zvuk a za gaučem se náhle vztyčil muž v rudé košili. Znovu se sehnul, všimla jsem si, že se pohnul koberec někde za sedačkou. Když se podruhé narovnal, byla jsem dva metry za jeho zády. Zaregistroval pohyb a prudce se otočil. Vzápětí se usmál.

„Líbí se vám party? Pokud chcete soukromí,“ rozmáchl se rukou,

„máte to tu k dispozici.“

Pořád se usmíval a já na něj bez mrknutí hleděla. Začaly mě brnět špičky prstů a já je zatínala do dlaně ve stejném gestu, jaké dělá Ruben. Z tváře mu začal mizet ten nablblý úsměv. Ve stejnou chvíli jsem uslyšela slabý, tlumený zvuk odněkud zezdola, jako když někdo tříská do něčeho kovového. Muž ztuhnul a přešlápl. Podívala jsem se dolů, na podlahu pod jeho nohama. Koberec nebyl na svém místě a já uviděla část dveří, ukrytých v podlaze.

Oči mi zalila oranžová, a když jsem znovu zapíchla pohled do jeho obličeje, zavrčela jsem. Ruce, které mě silně svrběly, jsem roztáhla do stran. Cítila jsem v sobě nový příval vlčí energie, oči

barvy ohně mi hořely. Celá jsem se začala třást. Nemyslím, že by mi proměna v tuhle chvíli byla k něčemu dobrá, ale nezáleželo na tom. Tělo pracovalo způsobem, který se naučilo. Ruce mě pálily, a když jsem po nich krátce střelila pohledem, moje prsty už nebyly lidské. Měla jsem je delší než obvykle, prstní kůstky se mi prodloužily, nehty zčernaly, protáhly se a ztvrdly. Už to nebyly nehty, ale drápy. Třas mi probíhal páteří od hlavy k zadku.

Vytřeštěně mi zíral na ústa, na vyceněné zuby, jejichž délka už lidskému chrupu neodpovídala. Vnímala jsem, že mám horní i dolní čelist mírně předsunutou a protáhlou. Nevím, jak přesně jsem vypadala, ale jako člověk už ne. Udělal malý krok dozadu a já se vymrštila jako pružina. Narazila jsem mu do hrudníku, zavrávoral, přidřepl a já se bleskurychle přetočila za jeho záda a omotala mu loket kolem krku. Byl velký a silný, jiný člověk už by nejspíš ležel na lopatkách s vlkem na břiše. Tenhle golem v červené to ustál a narovnal se. Snažil se mě setřást, snažil se mou ruku odtrhnout. Snažil se zbytečně.

Líbilo se ti mučit malého vlka, hajzle? Tak mně se líbí tohle.

Sklonila jsem se k jeho krku a olízla ho od klíční kosti až ke spánku. Voněl strachem a bylo to báječné. Silně jsem se mu zakousla do ramene, až jsem na jazyku ucítila krev. Stiskla jsem mnohem silněji a on zařval. Předklonil se a potácel se i se mnou. Nohama už jsem se téměř nedotýkala země, ale držela jsem se jako pitbull. Nepřestávala jsem vrčet.

Otočil se a vší silou mě přimáčkl na zeď. Bylo to nepříjemné, ale nic, kvůli čemu bych pustila sevření. Vlk ve mně v tuhle chvíli vyl, byl to hlas polnice, povel k útoku, nic nebylo důležitější než pevný stisk kořisti. Z koutků mi vytékaly sliny spolu s jeho krví. Chlap mě znovu vší silou narazil na zeď a ještě jednou.

V kostech mi praskalo, ale nebylo to důležité.

„Ty zasraná čubko!“ zařval a znovu se mnou praštil – tentokrát o futra dveří, které vedly do sousední místnosti. „Pusť mě, kurva!“

Zazmítal se a vší silou mě uhodil loktem do žaludku. Vyjekla jsem a povolila sevření, ne moc, ale stačilo to, aby se mi vytrhl. Mezi zuby mi zůstaly kousky jeho kůže. Musím říct, že byl opravdu rychlý. Jakmile se mi vytrhl, otočil se jako had a praštil mě pěstí do

čelisti. Byla to taková rána, že mít lidská ústa, sbírám zuby z podlahy. Ale má čelist už byla částečně vlčí a vydržela.

Zařvala jsem. Ten zvuk mě samotnou překvapil, byl nestvůrný a pekelně hlasitý. Zvuky z podzemí pod mýma nohama znaléhavěly. Citlivým uchem jsem slyšela slabé volání. Ben! Ben uslyšel jednoho ze svých.

Přikrčila jsem se k podlaze, k tomu poklopu, pod kterým byl zavřený můj přítel. Chlap popadl židli a rozmáchl se s ní. Znovu jsem vykřikla a skočila. Vrazila jsem mu ruce a hlavu do břicha, cítila jsem, jak mé drápy drásají tu fešáckou košili, a k její zářivě rudé barvě se přidal další odstín, jen tmavší a vlhký.

Pach krve na mě zapůsobil, jako bych si šlehla. Ztrácela jsem lidské vnímání a v tuhle chvíli nechtěla nic jiného než ho roztrhat. Roztrhat, roztahat jeho vnitřnosti všude kolem a sežrat, co se do mě vejde. Nevím, nakolik měl zkušenosti s naším druhem, ale zdálo se, že to pochopil. Vykopl oběma nohama a zasáhl mě do žaludku a boku. Prohnula jsem se jako luk a odletěla metr od něj přímo na malý stolek pod oknem. Po nárazu mého těla se rozpadl na kusy. Okamžitě jsem byla zpátky na všech čtyřech – ano, teď už to byla naprosto samozřejmá pozice – a chystala jsem se na něj znovu skočit. Udělal několik klopýtavých kroků směrem ke dveřím, když jsem mu dopadla na záda. Vyrazili jsme s praskotem dveře a vypadli na trávník. Přeletěla jsem mu přes hlavu a ihned se přetočila na nohy. Dřepěla jsem kousek od něj, drápy zaryté v zemi a hlavu vraženou mezi ramena. Protáhla jsem krk jeho směrem a dlouze, táhle zavyla. Všechny zvuky kolem utichly. Jako by všichni hosté téhle merendy hráli hru na sochy.

Rozhlédla jsem se kolem sebe, očima svítícíma jako dva reflektory. Střípky mého lidského vědomí se na chvíli spojily a mně došlo, že je to v háji, že moje představa o nenápadné akci je v prachu. Několik desítek lidí na mě vytřeštěně zíralo a já na ně zařvala. Nebýt vlk a tvůrce toho řevu, tak se sama vyděsím. Nějaká žena vykřikla a po ní další. Převrhla se židle, zacinkaly skleničky a lidé začali překotně ustupovat, zvedaly se hlasy, panika byla hned za rohem.

Davem lidí se propletl mladý muž v dokonale střiženém obleku. Mladý, tak pětadvacet let. Štíhlý, vyšší, ulízané vlasy. Rolexky na ruce zářily a na prstu měl kastovní prsten univerzitního bratrstva. Zlatý chlapeček zazobaných rodičů.

„Já se o to postarám, prosím, uklidněte se.“

Vyšel před stoly, krátce se otočil k návštěvníkům večírku a široce rozpřáhl ruce.

„Prosím, je to jen drobná nepříjemnost. Na tyhle potvory prostě občas narazíme, že? Je to v pořádku, je to pod kontrolou. Mám zbraň.“ Sáhl do podpaží a vytáhl revolver. „Vidíte? Není čeho se bát. Prosím, posaďte se.“ Mávl rukou na několik číšníků, kteří se tísnili u vysokého oblouku tvořeného rozkvetlými popínavými růžemi.

„Přineste šampaňské a nové skleničky.“ Zatleskal rukama a pomalu couval směrem ke mně. Zvedl ruku a luskl prsty. Jeden z muzikantů se znovu váhavě sklonil nad klávesami a vyťukal několik tónů. Přidal se kytarista, bubeník, hudba se znovu rozezněla večerním tichem a lidé si začali opatrně sedat zpět ke stolům. Stále se na nás ale upírala pozornost mnoha očí.

Mladík rozdal pár úsměvů, zamával, a když se ke mně otočil, oči měl dokonale studené. Vycenila jsem na něj zuby a on odjistil pistoli.

„Moc mi tu nevrč, ty mrcho,“ mávnul krátce pistolí. „Ty kulky, co v ní mám, mají stříbrnej plášť. Padej zpátky dovnitř.“

Zírala jsem na něj a očima přeskakovala na zbraň.

„Ani to, kurva, nezkoušej.“ Došel ke mně a já si všimla, jak se mu na horním rtu perlí pot. Zdaleka nebyl tak nad věcí, jak se snažil působit. Zvedla jsem se na „zadní“ a narovnala se.

Mířil mi na břicho a s pohledem stále upřeným mým směrem mírně pootočil hlavu.

„Co to má sakra bejt, Ruffusi?“ zasyčel na druhého muže, co se právě zvedal ze země. Rukou si svíral prokousnuté rameno.

„Jak to mám, do prdele, vědět, Patricku? Šel jsem se sem mrknout, motá se tu lidí jako sraček. Prostě jsem ji měl najednou za zády. Au, kruci, mám to prokouslý až ke kosti.“ Málem si vykroutil krk, když si prohlížel ránu, ze které utěšeně tekla krev.

„Zalez dovnitř, hergot, je tam lékárnička.“

Mladík s pistolí se otočil, znovu se zaculil na publikum, které nám stále věnovalo víc než dost pozornosti, i když se ji vší silou snažili otupit poletující číšníci s lahvemi plnými bublinek. Sledovala jsem bez hnutí zbraň a její majitel to s uspokojením zaznamenal.

„Tak je hodná,“ zašklebil se a já do něj zapíchla pohled. Hruď mi pořád vibrovala.

Ruffus vešel zpět do zahradního domku a Patrick mávl zbraní v jasně srozumitelném gestu.

Pomalu jsem se otočila a prošla dveřmi. Tedy prostorem, kde ještě před chvílí byly.

Jakmile jsme zmizeli všem z očí, Patrick si přejel dlaní přes obličej. Okamžitě jsem se napjala a on na mě znovu namířil.

Ruffus vešel ze sousední místnosti, košili roztrhanou a na krvácející rameno si tiskl mokrou utěrku nasáklou krví. Zřejmě si konečně uvědomil, jaké důsledky moje kousnutí může mít.

„Kousla mě! Patricku, slyšíš? Kousla mě! Ježíši!“ Patrick se na něj znechuceně zadíval.

„Dobře ti tak, ty kreténe! Cos dělal? Jak se mohla dostat tak blízko?“ Přešel k Ruffusovi, zbraň v pohotovosti. Zašeptal mu do ucha.

„To je ten tvůj zasranej nápad hrát si s jeho mobilem a ocasit s tím, že si může zavolat, kurva. Viděla ho?“

Ruffus si kousal spodní ret a zíral na ránu na rameni, jako by mu tam měla každou chvíli rašit srst. Vlk z něj nebude. Já to věděla, jeho krev byla „čistá“. On to ale nevěděl a ta jeho strašlivá nejistota byla zatím aspoň malá náplast na vztek, který jsem cítila.

Stáhla jsem vlka v sobě do pozadí. Věděla jsem, že mám kolosální průser. I když mě tihle nezabijí, smečka se se mnou mazat nebude. Ohrozila jsem je všechny, takové veřejné představení vlčí síly je přesně to, co si nemůžeme dovolit. Svou existencí mezi lidmi stále balancujeme na hraně a já teď převážila misky vah v náš neprospěch. A co by bylo nejhorší, kdyby v sobě Ruffus nesl vlčí agens, byla bych zodpovědná za jeho nechtěnou proměnu. Bez ohledu na to, že tenhle člověk už byl stvůra, podle zákona bych si škaredě odnesla, že jsem ji z něj oficiálně udělala. Mrazilo mě v žaludku. Byla jsem vzteklá a někde pod tím i vyděšená, jak blízko

jsem byla k vlastnímu sebezničení. Teď bylo ale nejdůležitější tohle přežít a dostat ven Bena.

Patrick do Ruffuse šťouchl a zasyčel.

„Posloucháš mě, kurvadrát? Viděla ho? Ví o něm?“

„Au, sakra. Nech toho. Neviděla ho, ale nejspíš o něm ví. Proč by tu jinak byla, ne?“

„Kurva. Poldy zavolat nemůžem.“

„No, pár poldů znám, z chlupatejch nijak urvaní nejsou. Co jsem tak zaslech u pár vyšetřovaček, kde jsme byli se štábem natáčet. Sakra, to bolí!“

Ruffus se krásně potil, jeho pach plný strachu a bolesti byl pro můj nos hotový Chanel číslo pět. Jestli si mysleli, že je neslyším, byli padlí na hlavu. Nejspíš se jejich vědomosti o lycas zastavily u stříbrné kulky. Ohrnula jsem rty, a přestože mi přes ně už netrčely Špičáky, pohled na mě musel být pořád hodně nepříjemný. Patrick na mě okamžitě zaměřil pozornost. Popošel na tři metry a zbraní mi mířil na čelo.

„Co tady děláš, hm? A moc mě neser, jestli tě sejmu, hravě si to zdůvodním.“

Svěsila jsem ruce podél těla.

„Pak se budeš ale pořád dívat přes rameno, protože smečka tě nepustí z očí. Budou čekat a dočkají se.“ Olízla jsem si rty a on na mě beze slova hleděl.

Ruffus začínal krásně panikařit. „Patricku, musím do nemocnice. Slyšíš? Musí mi udělat testy, ježíši. Co když budu jako ona? Co? Co když…“

„To je mi momentálně u prdele! Teď máme jiný starosti. Přestaň kňučet a dones ten zbytek stříbrnýho řetězu. Musíme ji svázat a já zavolám na CEVIL.“ Zašklebil se na mě.

„Bůh ví, že bych si s tebou strašně rád pohrál, ale vidělo tě tu moc lidí. Takže musím oficiálně. Bože, jak já nesnáším plýtvání,“ pousmál se. „Řekl bych, že chlapi z CEVILu si taky přijdou na svý. Co? Co přesně dělají s vlkem, kterej překročí pravidla, hm? Teda s čubkou?“

Tak to bych taky ráda věděla. Nebo spíš nevěděla. A dovědět jsem se to vážně nechtěla. Znovu jsem se pohnula a Patrick zaječel.

„Ruflusi, padej pro ten řetěz. A ty se nehýbej!“

Ruffus neměl daleko k tomu, aby začal kňourat. Podíval se na mě a já se na něj usmála. Teď opravdu zakňoural. Jako vlk by stál za houby.

„Vypadáš jako přerostlá Karkulka,“ zavrčela jsem na něj. To ta rudá košile, já pořád, koho mi připomínal. Je fakt, že jsem od určitého okamžiku začala tuhle pohádku vnímat jinak. Teď hlavně ať neskončím jak ten vlk v ní. Ve studni a s břichem plným – stříbrných kulek.

Ruffus na mě zíral s panikou v očích. Pak v něm ale převážila násilná část jeho povahy a on se stisknutými rty odešel. Patrick mě pozoroval a čelisti mu pracovaly. Mně taky. Kousala jsem se do jazyka, abych se ho nezeptala, jak se dítě z takového nóbl prostředí stane zrůdou, co umučí a nejspíš zabije. Jestli ty filmy točí jen na kšeft, anebo jestli ho to i rajcuje.

Vší silou jsem se držela, protože jsem nechtěla, aby měli jistotu, že o Benovi a o tom, co se tu děje, vím. Zatím jenom hádali. Byla by pitomost jim to potvrdit. Horečně jsem přemýšlela a Patrick podle výrazu tváře taky.

Ruffus se vrátil a v rukou držel smotaný řetěz. Stříbřitě zářil a já se napjala. Patrickova ruka se zbraní se přiblížila na metr od mého čela. Ruffus mě obcházel a já ho sledovala pohledem. Jestli je ten řetěz opravdu celý stříbrný, bude to bolet.

Bolelo.

Ruffus mi strhl bundu z ramen a já si málem řekla o stříbrnou mezi oči, když jsem se po něm automaticky ohnala. Vyhrnul mi tričko a přehodil řetěz přes hlavu. Stáhl mi s ním ruce těsně k tělu a ještě jednou mi ho omotal kolem pasu. Něco se o nás přece jen dověděli.

Okamžitě jsem měla pocit, jako by mi tělem probíhal proud. Stejně tupá a hnusná bolest. Zavrčela jsem a on s uspokojivým zamručením řetěz přitáhl. Byla jsem jako ve svěrací kazajce. Cítila jsem, jak se mi jednotlivé články řetězu vpalují do kůže. Bolest rostla a za očima jsem začínala vidět rudá kola. Vlčí agens v mé krvi nenávistně syčelo, jak se stříbro dostávalo do oběhu. Žíly pod kůží šedly, plné znečištěné krve. Tolik to bolelo! Měla jsem pocit, že se

rozlomím vedví, že mi ta stříbrná pevná oka budou procházet tělem, rozežerou mé maso a kosti, dokud ze mě nebudou dvě části.

Zpod přivřených víček jsem se podívala na Patricka. Ruka se zbraní mu klesla a on mě fascinovaně sledoval. Zíral mi do obličeje, aby mu neunikl ani jediný záškub, ani jeden vzdech z mého bolestí staženého krku. Ani jedna kapka studeného potu. Odpověď na svou předchozí otázku jsem měla zodpovězenou. Patrick byl čistokrevný sadista. Hltal mě očima, zatímco jsem se třásla, a viditelně se mu vyboulil rozkrok. A tohle monstrum mělo v práci Bena! V jakém stavu asi můj chlapeček je? Já měla na sobě stříbrný řetěz sotva pár minut a měla jsem pocit, že žádnou další už nemůžu vydržet. Podklesla pode mnou kolena a já si kecla na podlahu. Svěsila jsem hlavu a snažila se zůstat při vědomí. Po chvíli stříbro prostoupilo celé moje tělo a dala se do mě třesavka. Myšlení se mi kalilo, kymácela jsem se ve snaze udržet hlavu zpříma, ale bylo to marné. Nakláněla jsem se na bok stále víc. Ruffus si ke mně přidřepl, v očích strach a vztek.

„Jestli jsi ze mě udělala psa, budeš první, koho si pak podám! To ti slibuju!“ zavrčel, zvedl mě a hodil na gauč. Přece bys mamce neočůrával patník, chtěla jsem mu říct, ale jen jsem naprázdno otevírala pusu. Jazyk jsem měla jako houbu. Jako by mi v puse bobtnal. Zaklonila jsem hlavu a opřela si ji. Zavřela jsem oči. Netušila jsem, jak dlouho budu mít stříbrný „zábal“ a jestli to vůbec vydržím. Jak velkou dávku stříbra sneseme? Nevěděla jsem. Jaksi nebyl nikdo, kdo by to dobrovolně testoval.

Ztratila jsem se.

Nevím, jak dlouho jsem byla mimo. Probral mě šepot, cvakl zapalovač a do nosu mě praštil smrad z cigarety.

„Vole, ty seš taky, kurva, odborník. Od tebe nechci nic než zmáčknout čudlík na tom krámu a natočit, co ti řeknu, že máš natočit. Ale, do prdele, nemysli! Dál už nemysli!“ Patrick se polohlasně vztekal a Ruffus mu stejně, rádoby tiše odpovídal.

„Přestaň mě jebat, do hajzlu. Slyšíš mě, Patricku? Drž už, kurva, hubu! Nechal jsem si na hlavu srát dlouho. Ty prdelky mi za to stály, ale teď už, kurva, sklapni!“

Dát jim místo každého „kurva“ cihlu, postaví barák.

„Aby ses neposral. Jinak to prostě nejde, já ho odvezu a ty to dole uklidíš.“

„To snad není možný!“ Ruffus přecházel sem a tam, ruce v bok.

„Hele, já nebudu nic riskovat. Ten sklep musíme vyklidit. Hovno, ty ho vyklidíš, já sbalím natočenej materiál, tu chlupatou děvku a vypadnu. Slíbil jsem Brunovi dodávku novejch filmů a mám prachy už způli utracený. Dovezu, co mám. Plus dotočíme, co pude.“

Patrick si mohutně potáhl z cigarety a uchechtl se.

„Byl celej na větvi, že jsme chytili vlka. Bude z toho chtít vymáčknout co nejvíc.“

Ruffus zasyčel. „Dávej si majzla na hubu. Co když tě slyší?“

Slyšela jsem je. Slyšela a cítila. Bez ohledu na to, že moje tělo právě tančilo čardáš na posledním levelu soukromého pekla, slyšela jsem je. Ani jsem se nepohnula.

Patrick mlasknul. „To hned uvidíme.“ Chvíli bylo ticho a pak mi foukl kouř přímo do nosu. Nebýt paralyzovaná, nejspíš vyletím až ke stropu a budu si třít rukama nos jako pes, kterého do čenichu píchla vosa.

„Ježíš, co to děláš? Ty seš totální magor, Patricku. Kurva! Nech toho!“

Co přesně Patrick dělá, mi došlo v momentě, kdy jsem na klíční kosti ucítila žahnutí a s cigaretovým kouřem se smísil pach spálené kůže. Jestli to přežiju, pošlu mu na návštěvu pár vlků s letlampama, přísahala jsem si. Za jiné situace by to po čertech bolelo. Teď, ve stříbrné agónii, to byla jen malá nepříjemnost. Nejvíc mi vadil ten puch.

„Hergot, přestaň. Chceš jet do St. Louis hned teď? S károu naloženou snuffem? To budou kurevsky nebezpečný čtyři hodiny.“

„Stáhnu to na tři a půl, Sedmdesátka je rovná jako svíčka. No přes FedEx to fakt posílat nebudu, vole. Mám v tom hromadu prachů, jak jsem říkal, takže to prostě odvezu. Musí to odsud

všechno zmizet, rozumíš. Kdyby začala štěkat, nesmí tu nikdo nic najít. I když jak na ni tak koukám, ta hned tak štěkat nebude.“

Uchechtl se a já zažila obzvlášť nechutnou chvilku, protože jsem nemohla vyskočit a roztrhnout mu hubu od ucha k uchu.

„Kdo by jí to věřil? To maso dole zmizí, veškerý vybavení zašiješ a budeme chvíli v klidu. I kdyby tušila, co je ve sklepě, nebude to mít jak dokázat. A hlavně – nikdo ji nebude brát vážně. Komu budou věřit – chlupatý kreatuře, nebo mně? Fotrovo renomé udělá svý. Na to se spolehni!“

„Já ti nevím. Ty vypadneš a já se tu s tím mám sám tahat? Co mám říct tvýmu fotříkovi, kdyby se tu motal?“

„V klidu, starouš si tě ani nevšimne. Vzadu v zahradě nebyl pět let, to prostě neřeš. Řeš, co sem řek. Ten sklep musí bejt maximálně tak plnej vína, kdyby tam někdo strkal čumák, jasný? Najeď dozadu za plot. Za barák není vidět, a hlavně za chvíli tu budou všichni ožralí, nikdo si tě nebude všímat. Ruffusi, tohle nemá cenu rozebírat, musíme to uklidit. Koupím si novou SIMku a zavolám ti, jakmile dorazím k Brunovi.“

Cukla jsem hlavou, vší silou jsem se ji snažila narovnat, ale nešlo to. Bezvládně mi padla zpět na opěradlo židle.

„Vidíš to?“ zasyčel Ruffus. „Čert ví, co všechno slyšela, sakra.“

Na uchu mě zašimral cizí dech. Patrick šeptal a v těch tichých slovech byl příslib krutosti.

„Ona určitě nic neslyšela. Protože kdyby ano, toho svýho zteplalýho kamarádíčka už by v životě neviděla!“

Pak mi foukl do ucha. Věděla jsem, že pokud to bude na Patrickovi, Bena už nikdy neuvidím tak jako tak. Nenávist ve mně pulzovala ve stejném rytmu s bolestí. Sebrala jsem veškerou sílu, která ve mně byla, a ohnala se po něm zuby. Čelisti mi cvakly kousek před jeho obličejem. Trhnul sebou dozadu, napřímil se a pak mě prudce udeřil do obličeje. Znovu jsem se skácela na gauč. Žilami mi kolovalo stříbro a moje tělo zoufale bojovalo předem prohraný boj. Věděla jsem, že mě to zabije, že soustavný, neměnný přísun toho smrtelného kovu mi dříve nebo později zastaví srdce. Fantastická regenerace našich těl zvládne hodně. Ale mít srdce nacucané stříbrem jako mech po dešti, to ne. Netušila jsem, kolik mám ještě času.

Patrick mě praštil podruhé a z nosu se mi spustila krev. Několik kapek mi dopadlo na břicho a já se na ně s posledními zbytky vědomí zadívala. Nebyly rudé. Byly… šedivé. Pak ten hajzl zkrátil můj zbývající čas na polovinu, nebo možná ještě na míň. Vzal konec stříbrného řetězu a utáhl mi ho kolem krku.

26

Probral mě divný, čvachtavý zvuk a pocit mírné úlevy. Zkusila jsem polknout, šlo to ztěžka, ale šlo. Jazyk se mi v puse převaloval, jako by tam nepatřil. Jako cizí, nechtěný předmět.

Cítila jsem tah, něco mi napínalo kůži na krku. A cítila jsem vlastní krev.

„Jak dlouho má na sobě ty řetězy?“ Zvuk toho hlasu mi prolétl hlavou a já ho okamžitě poznala. Roztřásla se mi víčka a já je pomalu rozlepila. Mikael klečel vedle mě a se soustředěným výrazem mi sundával řetěz z krku. Ten mlaskavý zvuk měl náhle jasný původ. Jednotlivé články jsem měla vpálené do masa a Mikael je po jednom doslova odtrhával i s kousky kůže a tkáně. Znovu jsem polkla a pokusila se promluvit. Místo toho jsem jen zachrčela. Mikael na mě koukal, oči stříbrné jako rybí břicho. Druhý pokus mi vyšel.

„V životě bych neřekla, že tě ráda uvidím,“ řekla jsem, pomalu a chraptivě.

„Moc si na ten pocit nezvykej,“ odpověděl a sáhl mi za záda. Odmotával mi řetěz z těla kousek po kousku, ruce kolem mého pasu.

„Ty si nezvykej mě objímat,“ odpověděla jsem a oči se mi zalily slzami. Úleva z vědomí, že neumřu, ne teď a takhle, se na mě svalila jako lavina. Mikael se narovnal a hodil mi řetěz do klína. Zamrkala jsem a pokusila se zvednout. Moc brzy. Znovu jsem zapadla do měkkého polstrování gauče. Rozhlédla jsem se kolem sebe. Ruffus rázoval sem a tam u dveří a s někým polohlasně telefonoval. Patrick byl pryč. A věděla jsem, že je pryč i Ben. Necítila jsem ho. Neslyšela. Mikael se krátce ohlédl po Ruffusovi a dřepl si ke mně.

„Co tu, do prdele, děláš?! Je to už podruhé, co do agentury volali kvůli tobě. Jsi vlkem tři dny i s cestou a za tu dobu jsou kolem tebe jen potíže!“

Mlčela jsem a pozorovala ho. Vlhkost z očí se někam vytratila. Přemýšlela jsem, jak svou přítomnost tady vysvětlit. Nalezení Bena nemělo racionální důvod, šlo o magii, kouzlo, o jakousi astrální projekci. Bude vůbec něco takového muž, jako je on, akceptovat? Může tomuhle lovec, spoléhající se na sílu kulky, rozumět?

Na druhou stranu, mohla jsem hrát jen s těmi kartami, které jsem měla.

„Našla jsem svého přítele. Vím, že byl tady.“

„Našla jsi ho zde? V tomhle domě? Jak? Na policii jsi byla ráno, ale řekl bych, že v tomhle směru ti nijak nepomohli. Co vím, tak takhle rychlí opravdu nejsou.“

„Vsadím se, že tenhle názor si před Evou necháváš pro sebe,“ odpověděla jsem a Mikael se zatvářil. Místo odpovědi zamručel a já pokračovala. „Poslyš, jak moc jsi schopný akceptovat ne zrovna obvyklý způsob nalezení pohřešované osoby?“

„Jedna návštěva na oddělení a ty, koukám, mluvíš jako polda.“

„Jo,“ povzdychla jsem si, „je to nakažlivé. Ale neodpověděl jsi mi.“

„Co tím neobvyklým způsobem myslíš?“ Posunula jsem se na gauči víc nahoru. Tričko se mi nepříjemně třelo o zraněnou kůži a v těle mi stále kolovalo stříbro. Potřebovala jsem projít transformací, ale na to jsem teď musela zapomenout.

„Řekněme, že mám jistou… schopnost.“ Upřeně mě pozoroval. Nebylo to příjemné a docela určitě nebylo moudré mu o sobě prozrazovat víc. Ale nic jiného mi nezbývalo.

„Prožila jsem něco jako mimotělní cestování. Díky společně sdílené magii s jiným… člověkem.“

„Tohle umíš?“ Sledoval mě jako obzvlášť zajímavý exemplář hmyzu, který si hodlá přišpendlit pod sklo. Nebo naložit do lihu.

„Já sama ne, byla jsem něco jako spolucestující.“ Nechtěla jsem myslet na to, co jsem málem byla, když cesta skončila. Rychle jsem pokračovala, jak jen mi zraněný krk dovolil.

„Já vím, jak to zní, Mikaeli, vím, co si asi myslíš a…“

„Nevíš, co si myslím. Pomáhal ti tedy ten Navaho?“

„Jak to víš?“

„Je mou povinností zjistit si informace o cizí smečce, která se potuluje na území našeho města, když už se tvůj Chétir neobtěžoval náš úřad informovat. Zavolal jsem do kanceláře CEVILu sousední oblasti a poptal se.“

„Pokud můžu být osobní, těžko můžeš čekat, že ti Ruben půjde na ruku. Myslím právě tobě.“

„Hele, jeho pocity mě nezajímají. Jako alfa má své povinnosti a dost často mu to ujede. Až naveze smečku do průseru, půjdou mu po krku.“

„Nebo mu po krku půjdeš ty,“ odtušila jsem a Mikael pohnul očima.

Náhle vešel Patrick a já se okamžitě napjala. Zapíchla jsem oči do jeho obličeje a sledovala ho. Nezajímal mě nikdo jiný, jen on. Moje kořist. Moje lovná. Mikael mi bránil ve výhledu a já se naklonila a stále na Patricka zírala. V očních důlcích jsem cítila teplo, v břiše se rodilo vrčení a celá jsem se třásla chutí skočit po něm a rozervat mu krk. Mikael mě sledoval, mlčky sáhnul k pasu a odjistil si zbraň. Pak se ke mně naklonil.

„Jeho otec je šéf zdejší pobočky televize NBC. Vlezla jsi do baráku chlapovi, co má pod palcem největší zpravodajské štáby v oblasti. Máš jediný štěstí, že o tenhle druh popularity nestojí!“

Na chvíli jsem přesunula pozornost jeho směrem. „Na to ti kašlu. Má Bena. Držel ho dole ve sklepě, mučil, znásilňoval a točil si to. Točí tu snuff, Mikaeli!“

Obličej se mu dokonale vyhladil. Mávla jsem rukou směrem k Patrickovi, který něco soustředěně vysvětloval Ruffusovi a co chvíli se po mně podíval.

„Ten úchylnej magor má dole ve sklepě vybavení a pěkně rozjetej obchod. Ben rozhodně nebyl první, ale, kruci, musí být poslední!“

Mikael téměř nepohnul rty, když odpověděl. „To není moje starost. Já přijel řešit potíže s vlkem, co naboural zahradní párty. I kdybys měla pravdu, tohle je věc pro policii.“

Začínala jsem se znovu rozehřívat. K pálení kůže se přidal žár vzteku, který mě rozpaloval zevnitř.

„Tak zavolej Evě! To bys snad mohl udělat!“

„A co bych jí asi řekl? Jakej pro to máš důkaz? Jak víš, co je dole? Co?“ Znovu si ke mně dřepl. „Jak chceš vysvětlit, že jsi ze všech domů z celýho Kansas City narazila zrovna na ten pravej?“

Mlčela jsem a propalovala ho pohledem. Měl pravdu. Bohužel. Patrick došel svižně až k nám, popadl Mikaelovu ruku a mohutně zapumpoval.

„Děkuju, že jste tu tak rychle. Dost nás vyděsila, nevěděl jsem, co si s ní počít. Běžně s těmihle… tvory nepřijdu do styku.“

Mikael zvedl obočí. „Na někoho, kdo běžně nepřijde do styku s lycas, tu máte obdivuhodnou zásobu stříbra,“ poznamenal a kývl na řetěz, který se mi válel u nohou.

Patrick se přestal usmívat a pátravě na něj hleděl. Byla jsem napjatá jako struna a čekala. Nakonec se usmál.

„Člověk musí být připravený, to jistě souhlasíte, agente. Nikdy nevíte, kdy se kolem bude motat fena bez vodítka.“

Otočil se na mě, téměř neznatelně mrknul a já po něm skočila. Bez přemýšlení, vztekle a primitivně. Byla jsem ale pomalá, pořád ve mně koloval kov a pořád mi bylo špatně. Ale rozum, bolest a únava, to vše šlo stranou, jakmile se na mě ten hajzl podíval. Vyskočila jsem s hrozivým zařváním a najednou jsem měla kolem pasu cizí ruku a hlaveň zbraně přitisknutou pod uchem. Čím má nabito Mikael, nemělo cenu hádat. Stáhl mi ruku za záda a vyštěkl, abych k ní přiložila druhou. Na zápěstí mi zacvakla pouta. Ihned jsem napjala články mezi nimi.

„Zbytečně se snažíš. Jsou ze speciální slitiny, to nepřetrhneš.“ Znovu jsem zavrčela a zazmítala pouty. Patrick mě se zaujetím sledoval a koutky úst mu hrály.

„Pak mi musíte říct, co přesně je to za kov, agente. No, vidím, že to tu máte pevně v rukou. Můj… asistent s vámi vše dořeší. Já už bohužel musím pryč, povinnosti volají.“

Mikael se k němu otočil. „Povinnosti? Máte přece večírek, ne?“

„Jsem syn svého otce, práce je na prvním místě. Až potom zábava.“ Patrick mě stále sledoval a nepokrytě se bavil. O způsobu jeho „zábavy“ mám naprosto přesnou představu.

„Postarejte se o tu čubku dobře, agente. Věřím, že otec rád věnuje trochu prostoru pro ocenění vaší práce v hlavním vysílacím čase.

Hm?“ Pak samolibě poplácal Mikaela po rameni a znovu na mě mrknul. Otočil se a chtěl odejít.

„Počkej, Patricku, hergot, a co já?“ Ruffus mu zastoupil cestu a znovu se držel za rameno. Patrick se netrpělivě zastavil.

„Mimochodem, kousla ho. Jaký bude další postup?“

Mikael mě k sobě prudce otočil. Nepřestávala jsem napínat krátký řetízek spojující obě pouta. Hleděl na mě s přivřenými víčky a ruka mu cukala. Kývnul hlavou v němé otázce. Chvíli jsem trucovitě tiskla zuby, ale pak jsem neochotně zavrtěla hlavou. Mikael mě znovu otočil a šťouchl do zad. Vykročila jsem a on šel těsně za mnou se zbraní přitisknutou kousek nad má bedra. Před oběma muži jsem se zastavila. Nenávist kolem mě vířila a oni něco z toho museli cítit, protože oba ukročili a uvolnili nám tak cestu. Mikael se podíval na Ruffuse.

„Vyčistěte si to. Lycas z vás nebude.“

„Jo? A jak to víte? Vy jí věříte?“ Ruffus přeskakoval pohledem z jednoho na druhého a na krku mu ve stejném rytmu poskakoval ohryzek.

„Ano. Vám nezbývá nic jiného než tomu věřit taky. Ale pro klid duše si zajeďte na testy. Ptejte se na doktora Casse.“

Ruffus funěl a poulil oči. Patrick nás naposledy přejel pohledem, kývnul na Mikaela a odešel. Vykročila jsem okamžitě za ním a Mikael mě přidržel.

„Nechcete si půjčit ten řetěz, agente?“ zamručel Ruffus. Mikael zavrtěl hlavou a popostrčil mě. A ještě jednou. Po třetím strkanci jsem provedla rychlou piruetu a šla po něm zuby. Rychlá, přirozená reakce vlka, kterého někdo tahá za ocas. Smýkl mnou do dveří a beze slova mě hnal přes trávník. Jakmile jsme byli z dohledu celé společnosti, která se zájmem sledovala moji deportaci, otočila jsem se k němu.

„Už mi to sundej.“

Neřekl ani slovo a znovu mě popostrčil.

„Sakra, Mikaeli, sundej mi ta klepeta. Musíme jít po Patrickovi, odváží Bena někam do St. Louis spolu s tím svinstvem, co točí.“

„My teď v první řadě pojedeme do agentury. Tímhle svým křižáckým tažením sis, moje milá, vysloužila náramek.“ Ignorovala

jsem „moji milou“, ale ten náramek ne. Bylo jasné, že šperk od Mikaela nehrozil.

„Jakej náramek? Na tohle není čas, slyšíš mě? Kde máš auto?

Musíme…“

„Přestaň, sakra. Kdo si myslíš, že jsem? Myslíš, že budu na vlastní triko honit malou krysu a ještě se psem u nohy? Jsem státní zaměstnanec, do prdele, ne pistolník k najmutí.“

„Za nic ti platit nehodlám, a nech si ty uvědomělý kecy. Já vím, co jsi zač! Kdybys našel dostatečně úchylnýho vycpavače, máš plnej byt vlčích hlav!“

Mikael zavrčel a sáhl po mně. Tělo mi regenerovalo, pomalu, ale přesto, a já uhnula podstatně rychleji než dřív. Okamžitě na mě namířil.

„Dost keců! V tuhle chvíli jsem měl sedět u partičky pokeru s partou poldů, a ne se tu s tebou srát. Dostaneš náramek nejmíň na měsíc.“

„Co to pořád plácáš, jakej náramek?“ Doufám, že není ze stříbra, orosila jsem se.

„Kruh ze stejné slitiny, z jaké jsou ta pouta. Má v sobě čip, který detekuje tvoji polohu. Tvůj pohyb bude monitorovaný, budeš se pohybovat v přesně vymezené oblasti, kterou si ujasníme s tvým Chétirem. Už teď se na to ohromně těším, tak mě přestaň srát ještě víc!“

Věděla jsem, že mám jen tuhle příležitost, že jestli odtud odjedeme, nikdy už Bena nenajdu.

Prošli jsme zdobenou bránou ven na ulici. Mikael se zařadil vedle mě, ruku mi položil kolem pasu, aby nebylo vidět pouta a zbytečně jsme nebudili rozruch. V tu chvíli kolem nás projel tmavý Jeep Grand Cherokee a Patrick za volantem se zubil od ucha k uchu. Zatřepal prsty ve vzduchu. Myslím, že jsem ve svém dosavadním životě nikdy nikoho nenáviděla víc.

Norma Rae se jevila jako nejlepší kamarádka ve světle toho, co jsem cítila k Patrickovi. Nikdy jsem nikoho nezabila. Věděla jsem, že svou první oběť právě sleduju. S tím pomyšlením jsem neměla sebemenší problém. Už se téměř setmělo, v domě za námi se třpytila světla, na zahradě svítily lampióny a já sledovala záři brzdových

světel auta, které mizelo v dálce. Otočila jsem se a zoufale se na Mikaela zadívala.

„Pomoz mi. Prosím! Nikdy nikdo se to nedoví! Prosím! Vím, že nás nemáš rád, ale přece to neodnese mladý nevinný kluk. Je jako dítě, Mikaeli, prosím!“ Byla jsem emocionálně vyždímaná jako hadr, prožitý stres a všechna ta bolest, duševní i fyzická, se mi vrátila jako bumerang a já se roztřásla. Beze slova na mě hleděl.

„Dlužíš mi to,“ vzlykla jsem a hodila za hlavu, že na potravním řetězci bych měla být nad ním. V očích mě pálila rozteklá mascara, kterou jsem si nanesla před sto lety. Kolem srdce se mi stahovala studená ruka a já začínala lapat po dechu. Tak teď bych možná potřebovala ten pytlík.

Mikael mě pozoroval se svým typickým bezkrevným výrazem. Připomněl mi tím Eliaha, i když jinak bych asi nenašla dva více vizuálně rozdílné muže. Eliah. Vše, co bylo, co jsem si způsobila, a nakonec to bude zbytečné. A k bolesti ze ztráty Rubena se přidá agónie ze smrti Bena. Cítila jsem takovou bezmoc, až jsem se celá uvnitř hroutila. Moje vlčice se choulila a v tuhle chvíli naprosto sdílela moje pocity. Pláč, zdá se, nepomůže, tak zkusím trochu starého dobrého vydírání.

„Jestli mi nepomůžeš, zburcuju každýho lycas, jehož složku máš v šuplíku. Vyrazíme ho hledat na vlastní pěst a nejsem si jistá, co všechno se stane, slyšíš?“

No, trochu jsem přeháněla, ale on to nemohl vědět, a hlavně to nemohl risknout. I on má své nadřízené a řekla bych, že docela vysoko.

„Jag knulla den,“ zavrčel Mikael ve své mateřštině a já sice nerozuměla slovům, ale tomu tónu naprosto přesně. Postrčil mě k autu a já chtěla začít zmateně blábolit a děkovat, ale utnul mě jediným pohledem studeným jako severní vítr. Automaticky jsem se přitočila ke dveřím spolujezdce a zarazila se. Popošla jsem pár kroků a zadívala se na kufr jeho vozu, na povědomá zadní světla. Otočila jsem se na něj.

„Tys mě sledoval! Tys byl v tom lese! Tak proto jsi věděl, kdo mi pomohl. Kdo…“Došlo mi, co všechno viděl. Na to, abych se červenala, jsem ale byla příliš vyděšená, napružená a zoufalá.

Popošla jsem na půl metru a hleděla mu upřeně do očí. Stále jsem měla spoutané ruce, ale i tak nebylo rozumné pustit si moje zuby tak blízko ke krku. Byl napnutý, ale neuhnul ani o centimetr.

„Proč jsi mě sledoval, seveřane?“ zasyčela jsem a vlčí energie vystřelila do prostoru. Hleděl na mě bezkrevným pohledem a chloupky na rukou mu stály. Přímo jsem vibrovala touhou po něm skočit, uvolnit konečně všechen ten vztek a strach, pustit svou šelmu ze řetězu. Ovládala jsem se s posledními zbytky sil a Mikael můj vnitřní boj upřeně sledoval s prstem položeným na spoušti.

„Tak mi, sakra, odpověz!“ zavrčela jsem a protáhla krk. Při pohledu někoho zvenčí jsme museli vypadat jako dvojice těsně před polibkem. To bych radši políbila hada. Mikael měl evidentně stejný názor, protože se kousek odtáhl.

„Nesledoval jsem tě. Ne tebe.“

Naklonila jsem hlavu na stranu a čekala. K dalšímu vysvětlování se neměl. Pokud nesledoval mě, sledoval Eliaha. Proč, proboha? Nevypadalo to, že bych se vysvětlení měla dočkat. Pootočila jsem se a nastavila mu ruce, spojené za zády. Zadíval se zpátky k domu, odkud nás přeci jen sledovala skupinka hostů se skleničkami v rukou. Popadl mě za loket a odtáhl ke kufru. No to snad nemyslí vážně!? Otočila jsem se na něj, oči jako mokré tenisáky. Neřekl ani slovo, otevřel kufr a strčil mě dovnitř. Svalila jsem se dolů jako pytel mouky. Byla jsem tak v šoku, že jsem se nezmohla ani na slovo. Než jsem stačila otevřít pusu, zabouchl nade mnou dvířka. Náhlá tma mi nevadila, viděla jsem líp než člověk. Ale bylo to tak ponižující! Zdálky zazněl potlesk.

„Do prdele,“ zašeptala jsem česky.

27.

Kufrem rezonovaly rány, a i když jsem je vydávala já, začínala mě z nich bolet hlava. V malém prostoru jsem se přetočila na záda a ruce, na kterých jsem ležela, už mě hodně bolely.

Vyhrnulo se mi tričko a drsný povrch kufru mi drásal zpola zahojené rány. Bylo tam horko, smrad a málo místa. Nadechla jsem se a znovu rytmicky bouchala kolenem do dveří kufru. Auto začalo konečně zpomalovat, až nakonec zastavilo. Klapla dvířka, zvedlo se víko a já se nadechla čerstvého vzduchu. Zíral na mě a seshora mu světlé vlasy osvětlovala řada světel nájezdu na dálnici. Vypadal, jako by měl kolem hlavy zářivou auru. Anděl Mikael.

Docela jsem zapomněla, že jsem na něj chtěla ječet. Popadl mě za ramena a vytáhl ven. Večerní provoz nebyl hustý, takže si nikdo nevšiml, jak muž tahá z kufru vozu ženu se spoutanýma rukama. To se ale mohlo rychle změnit. Mikael mě popadl za zápěstí, odemkl pouta a hodil je do kufru. Zaklapl ho a sedl si za volant. Beze slova. Koukala jsem na něj jako čerstvě vyoraná myš a pak se váhavě vydala k místu spolujezdce. Nohu jsem měla ještě na asfaltu, když prudce vyrazil.

V autě to příjemně vonělo. Nemám příliš ráda umělé pachy různých vonítek a deodorantů. Nemusela jsem je jako člověk a teď, s ultracitlivým nosem, tím spíš. Ale v tuhle chvíli jsem celkem spokojeně čichala a zvědavě si prohlížela interiér Mikaelova vozu. Měkké, plyšové potahy, na palubní desce několik nanopodložek plných nejrůznějších věcí. Brýle, hodinky, dva mobily, mince. Jakoby nahodilá směs, ale měla jsem pocit, že všechno tady má své místo. A k tomu ten deodorant. Santalové dřevo. Dnes už jsem se ničemu nedivila. Mikael najel na výpadovku z města a zrychlil. Mířili jsme na východ a noční předměstí vytvářelo za okny

různobarevné šmouhy. Patrick měl před námi náskok, ale ne tak velký, abychom ho nemohli dohnat. Navíc nebyla jiná cesta, kterou mohl jet, a neměl ani důvod, aby hledal jinou. Nečekal, že má někoho za zády. Tím líp.

Prvních sto mil jsme nemluvili. Mikael soustředěně řídil, předjížděl a hnal své auto do každé mezery, která se uvolnila. Já upřeně zírala čelním sklem a pátravě prohlížela zadky vozů, ke kterým jsme se přiblížili. Mikael se na mě jednu chvíli zadíval a přejel prsty po pistoli, kterou měl na klíně. Uvědomila jsem si, že cvakám zuby, a okamžitě toho nechala.

Když jsme před sebou uviděli povědomé auto, oba jsme se v sedadlech napřímili. Tmavý Jeep Grand Cherokee, který řídil Patrick, byl vysoký a v proudu aut byl dobře vidět. Mikael se přiblížil na vzdálenost tří aut. Občas uhnul do jiného pruhu. Cesta byla klidná, provoz na pozdní hodinu docela hustý, což bylo skvělé, protože jsme nebyli nápadní. Cítila jsem nový příval energie a síly, jak se můj vlk zvedal a protahoval si nohy.

Podívala jsem se na Mikaela, který vypadal, jako by v něm rostla jeho vlastní bestie. Taková, co nemá v těle státního zaměstnance co dělat, ale v těle lovce a samozvaného kata je jako ryba ve vodě. Vypadal nabuzený, se všemi smysly napjatými. Stisknuté zuby, čelist ostrou jako břit. Více než třetina cesty byla za námi. Představa, že tu vedle sebe budeme takhle našponovaní po její zbytek, byla nepříjemná. V hlavě se mi k tomu všemu pořád vracela představa Bena na tom kovovém stole. Potřebovala jsem aspoň na chvíli přijít na jiné myšlenky.

Natáhla jsem ruku a pustila rádio. „Baby I was born this way,“ zahřmělo autem a já málem nadskočila. Mrkla jsem na řidiče, zaťatého jako sekyrka v trámu. Co dodat. My oba jsme byli takhle zrození.

V půli cesty, když jsme minuli sjezd na Boonville, jsem to už nevydržela. Oči mě pálily z neustálého hypnotizování brzdových světel Patrickova džípu a ze vší té napjaté pozornosti jsem byla celá ztuhlá. Zavrtěla jsem se a otočila hlavu.

„Miku?“

„Neříkej mi tak!“ zavrčel.

„Proč ne?“

„Jediný člověk, co mi tak říkal, je už mrtvý. Nikdo jiný mi tak říkat nebude.“ Bělmo jeho očí se blýsklo, jak po mně střelil pohledem.

„A kdo to byl, nějaká žena?“ zeptala jsem se tiše. Mikael odfrkl. „Ne.“ Mistr jednoslovných odpovědí.

„No tak mi to řekni, dřepíme tu vedle sebe beze slova, je to divný.“ Znovu jsem se zavrtěla a natočila bokem.

„Divná je celá tahle situace, do které jsem se nechal uvrtat.“

Ošila jsem se. „CEVIL tu přece je od toho, aby předcházel problémům a řešil vlčí potíže, sám jsi to řekl.“

„Řekl jsem, že řešíme potíže s vlky. To je něco jiného.“

„Ale no tak! Ty to hned otáčíš. Neříkej mi, že je ti lhostejné, co se v tom sklepě dělo. Ve tvém městě.“

„Není mi to lhostejné, ale není to moje práce.“

„Já vím, ale v tuhle chvíli jsi jediný, kdo mi může pomoct.

A když je někdo jediný, kdo může, tak musí!“

Ušklíbl se na mě. „Tohle je co? Nějaký český pravidlo?“

„Ne, to platí celosvětově. Co kdyby dostali do pracek někoho, kdo je ti blízký, hm? Máš rodinu Mik… aeli?“ Opravila jsem se a on si toho všiml.

„Už jednou jsem ti řekl, že na osobní otázky nejsem.“

„Neptám se tě, jestli nosíš radši slipy nebo trenky,“ ušklíbla jsem se a Mikael sevřel rty do úzké linky. Slipy, no jasně. Proto je tak… sevřenej. Bože, z mých myšlenkových pochodů by lezl po zdi nejeden neuropsycholog. Obzvlášť když se mi s lidskými myšlenkami míchají ty vlčí.

„Kdo ti říkal Miku, prozraď mi to. Víš toho o mně dost, tak mi snad můžeš taky něco říct.“

Chvíli mlčel, levou ruku nataženou na volantu, pravou v klíně. Co chvíli přejel bezděky prstem po hlavni. Už jsem si na přítomnost zbraně zvykla. Překvapilo mě, když nakonec promluvil.

„Říkal mi tak můj parťák. Deryl.“ Znovu se odmlčel a já bych si nejradši jednu vrazila.

Vzpomněla jsem si na to málo, co mi o Mikaelovi řekl Ruben. O důvodu jeho nenávisti k našemu druhu, o smrti jeho kolegy.

V tuhle chvíli byl opravdu hodně špatný nápad to Mikaelovi připomenout. Deryl a Mik. Kruci. Čekala jsem a napjatě ho pozorovala. Odkašlal si.

„Dá se říct, že jsem díky němu začal pracovat pro agenturu.“

Znovu se odmlčel. Věděla jsem ale, že bude pokračovat. Jen potřebuje čas.

„Kdysi jsem dělal pro švédskou tajnou službu. Naše vláda spolu s několika dalšími podporovala tajný sledovací systém. Odposlechy velkých firem a korporací, odhalování korupce, čachry u výběrových řízení na nadnárodní zakázky. Už asi třináct let tohle zajišťuje Echelon, tajný systém na monitorování a analýzu celosvětové elektronické komunikace.“

Zadumaně jsem na něj koukala, protože mluvil o světě, kterému jsem nerozuměla. Který jsem měla spojený spíš s agentem 007. Mikael po mně mrknul a předvedl něco, co by se dalo s trochou dobré vůle považovat za úsměv.

„Vlastně bych tě teď měl zabít, že jsem ti o tom řekl.“

„Měl jsi povolení zabíjet?“ Nedalo mi to, protože se to nabízelo.

„Měl,“ přitakal. „Pořád mám.“ Na chvíli odlepil oči ze silnice před námi a zadíval se na mě. Na jeho výraz nešlo reagovat jinak než vyceněnými zuby. Znovu pohladil hlaveň pistole tak, aby mi to neuniklo.

Zavrtěla jsem hlavou.

„Jak ses dostal do Států?“

Chvíli přemýšlel. „Před šesti lety jsem byl pověřen dozorem nad jednou akcí. Šlo o sledování švédské agentury pro vývoz v oblasti obrany a bezpečnosti. Švédsky FXM. Existovalo podezření, že její jednání s americkou protistranou nejsou tak docela košer.“

„No počkej, řekla bych, že ten vyhledávací systém měl hledat spíš teroristy než špehovat agenturu vlastní země, no ne?“

Mikael pokrčil rameny. „Představ si, že máš přístup k takovýmuhle systému. Dříve nebo pozdějc někoho musí zákonitě napadnout použít jednu ze stanic k odposlechu i kvůli jiným zájmům, než je obrana země. Dokážeš obejít zákon a získat informace, za kterýma jsou strašný peníze. Když máš po ruce takový prostředek, je otázka průmyslové nebo politické špionáže vcelku na místě, že?“

Koukala jsem na něj a na chvíli zapomněla, kde jsme a proč. Uvědomovala jsem si, že Mikael je mnohem nebezpečnější, než jsem si myslela. Člověk, který se pohyboval v takovém prostředí, o jakém právě mluví, chyby nedělá.

Znovu po mně krátce střelil očima. „Odposlouchával jsem dokonce FXM při jednáních s českou vládou o pronájmu stíhaček, gripenů.“

„A já se jen zeptala, kdo ti říkal Miku,“ zavrtěla jsem hlavou.

Míhaly se mi v ní představy Jamese Bonda s Mikaelovou tváří.

„Zkrátka, přesunul jsem se do Států a začal pracovat na odposleších s místním agentem, který pro švédskou vládu dělal na americké půdě. Podrobností jsem ti řekl už dost, tak to prostě zkrátím. Z původně pasivní sledovačky se vyklubala akce a Deryl, můj parťák, při ní zemřel. Jeden z vás mu doslova ukousl hlavu.“ Mikael se odmlčel a klouby na ruce, která svírala volant, mu zbělely.

„Nemůžeš přece podle jednotlivce odsoudit všechny ostatní.“

„Ale můžu. Je to moje právo, moje volba.“ Začal se rozehřívat a já se bála, že se hovor stočí špatným směrem. To poslední, co jsem teď potřebovala, bylo, aby si celou věc rozmyslel, vyhodil mě z auta a vrátil se domů.

„S tímhle tvým názorem asi nic neudělám, že?“

Rty jsem měla stažené a zamračeně ho sledovala. Když nic neříkal, dodala jsem: „Mě si klidně nenáviď. Jako lycas jsem šťastná, i když vím, že tomu prostě nemůžeš rozumět. Možná ti o sobě někdy taky povím víc, než už víš. Ale Ben za nic nemůže. Toho napadl a pokousal vlk bez jeho souhlasu. Takže bys ten svůj nenávistný postoj mohl trochu přehodnotit, co říkáš?“

Neodpověděl. Až k předměstí St. Louis jsme jeli mlčky.

Bylo krátce po půlnoci a cesta nás vedla okrajovou čtvrtí. Nebyl zde už skoro žádný provoz a naše auto bylo tím víc nápadné. Naštěstí měl ten zvratek Patrick poslední kus cesty telefon u ucha a druhou rukou stíhal točit volantem i zuřivě gestikulovat. Bruno byl zřejmě štěstím bez sebe. Pokračovali jsme kolem Vysloužilého továrního komplexu. Prázdný ale nebyl, protože džíp náhle odbočil a projel bránou do areálu. Mikael přejel vjezd a zaparkoval o kus dál.

„Zlato, jsme doma,“ pronesl po téměř hodinovém mlčení.

28

Zatímco jsem na sedadle vibrovala znovu nabuzeným vzrušením, obešel auto a zvedl dno kufru. Nasadil si další podpažní pouzdro a uložil do něj poloautomat. Oblékl si tmavou vestu, která vypadala jako něco, co má v šatníku Robocop. Zřejmě součást outdoorového vybavení pro špiony. Pak si natáhl rukavice a bezhlučně zavřel auto. Opatrně jsem otevřela dveře

a vyklouzla za ním do tmy.

„Kam si myslíš, že jdeš? Padej zpátky do auta. Počkáš tady,“ zavrčel a přeběhl k tovární bráně. Tak to ses nejspíš někde udeřil do hlavy, pomyslela jsem si a tiše se přesunula na druhou stranu vrat. Mikael se na mě vztekle zadíval a začal gestikulovat. Zvedla jsem vcelku klidně prostředníček a on chvíli vypadal, že mě prostě zastřelí.

„K tomuhle tě nepotřebuju. Padej do auta, budou s tebou jen potíže,“ syčel.

Měl jediné štěstí, že mě nevykázal známým povelem „místo!“. Takhle jsem pomalu zavrtěla hlavou a nakoukla jsem dovnitř, za bránu. Mikael ještě chvíli předváděl hysterickou pantomimu jako Boris Hybner na tripu, ale nikdo mu nevěnoval pozornost. Nakonec to vzdal a zadíval se spolu se mnou do otevřeného prostoru.

Viděli jsme obdélníkovou volnou plochu, obestavěnou budovami. Vše působilo dokonale prázdně a opuštěně. Budova vzadu a napravo byla silně zchátralá, vymlácená okna, díry ve zdech.

Spodní část zdí vlevo vypadala trochu jinak. Ne tak, aby to praštilo do očí na první pohled, ale dost odlišně, abych si toho všimla. Okna v přízemí a nižším patře byla zatřená černou barvou a měla tlusté mříže. U téhle části budovy stál Patrickův džíp. Prostranství po celé levé straně bylo zastavěné kontejnery,

obrovskými krabicemi, plechovými sudy, prostě „krysoland“ jako vyšitý. Cítila jsem snad jednu každou z nich. Teď nám ale poskytoval dokonalé krytí. Mikael mě zkontroloval pohledem a pak doběhl potichu až ke dveřím, u nichž stálo auto.

Zvenčí klika nebyla, tyhle dveře se otevíraly jen jedním směrem. Stisknul zuby a spolknul nadávku. Vrátil se zpátky a vylezl přes sud a obří plechový kontejner na úroveň prvního patra. Dvěma rychlými skoky jsem vyskočila za ním. Bylo vidět, že ho rozčiluju, že je nervózní z blízké přítomnosti vlka, kterého má v tuhle chvíli za nechtěného a útrpně snášeného parťáka. Koukněme se na nás. Hotovej Dempsey a Makepeaceová. Až na ty vlasy. A barvu mé srsti. Okna prvního patra nebyla zamřížovaná, ale z druhé strany byla zatlučená prkny. Zkusil jich několik, přeskočil z jednoho kontejneru na druhý a dostal se až kousek od zamčených dveří. Když se pod ním otevřely, praštil sebou na břicho. Já udělala totéž těsně vedle něj.

Ucítila jsem, jak ztuhnul, ale neměl kam uhnout. Z prostoru pod námi jsme uslyšeli hlasy.

„Říkám ti, že ho tady nechci. Přece, kurva, nejsi takovej debil! A všechen natočenej materiál už vůbec ne. Hele, dám ti svou adresu, odvezeš to tam. Toho čokla taky. Použijeme ho hned zejtra pro další film. Cítím inspiraci.“

Já cítila obrovskou hromadu sraček. Opatrně jsem nakoukla přes okraj a zírala přímo na plešaté kolečko na hlavě chlápka v kostkovaném županu. Holé nohy, na nich trepky. Ucourané dlouhé vlasy se mu kroutily po zádech, pleška se blýskala. Rocky Horror Picture Show. Vypadal, jako by z ní vypadl.

„Bruno, no tak, jsem utahanej, teď jsem přijel…“ Patrick vyšel ven a oba stáli kousek přede dveřmi.

„S tím mě neser! Podělal sis to sám. Buď rád, že tě ocaď nevykopu, hergot. Nemám čas se tu s tebou srát, za chvíli točíme, takže jestli chceš být u toho a dívat se, jak se to dělá, koukej makat, ať seš zpátky.“

„Je to daleko?“ Otázka úrovně žáka prvního stupně.

„Ne, je to kousek, vrátíš se zpátky cestou, co jsi přijel. Je to za Weldonským parkem. Máš GPS?“

Patrick zřejmě kývnul, protože pak bylo slyšet klapnout dvířka džípu a Brunův ztlumený hlas, jak mu diktuje správné souřadnice. Patrickův hlas pro mě byl dokonalým spouštěčem vzteku. Jakmile jsem ho uslyšela, začala jsem vrčet. Mikael syknul a položil mi dlaň mezi lopatky. Přimáčknul mě k plechové střeše kontejneru a já ztichla.

„Hele, a tady máš klíče, ať se pak dostaneš dovnitř. Možná budu v plný práci.“ Bruno vylezl z auta a uchechtl se. Pak prošel dveřmi zpět do budovy a zabouchl je za sebou.

Mikael neslyšně přelezl na druhý konec kontejneru a spustil se dolů. Já stejně tiše seskočila vedle něj. Auto stálo zadkem k nám a Patrick se zřejmě stále domlouval s nastavením GPS. Využili jsme toho a potichu proběhli kolem zdi zpět k bráně. Než džíp nastartoval, otočil se a dojel k výjezdu ze dvora, seděli jsme v autě a čekali. Rozhodla jsem se, že ani neceknu a udělám, co Mikael řekne. Nechtěla jsem si to připustit, ale zapůsobil na mě tím, co mi o sobě řekl. Věděla jsem, že je pro takovouhle akci vhodný. Netušila jsem ale, jak moc.

Patrick zamířil na druhou stranu od nás, a jen co zabočil za první roh, otočil Mikael auto a jeli jsme za ním. Zůstali jsme stát na červenou v ulici, která vedla z téhle čtvrtě a byla dokonale opuštěná. Džíp se rozjel, mířil ven z města a my ho sledovali. Kdo ví, v jaké díře ten exot v županu bydlí.

Za chvíli jsme projížděli kolem lesoparku. Ideální místo. Mikael přidal plyn, dojel a předjel džíp a prudce přibrzdil. Kvílení pneumatik dvou aut se slilo v jeden ušní bubínky rvoucí zvuk, od kol se kouřilo. Patrick zastavil jen kousek za Mikaelovým autem a doslova vyletěl ven. Mikael si rychle nasadil kšiltovku a stáhl si ji do očí. Vystoupil, zbraň držel za zády a Patrick se k němu hnal se zvednutými pěstmi.

„Co to, kurva, děláš, ty debile?“ ječel.

Mikael se rychle napřáhl a praštil ho do spánku pažbou pistole. Vyskočila jsem z auta a běžela ke kufru džípu. Zuřivě jsem lomcovala dvířky, než mě napadlo vytáhnout klíče ze zapalování a odemknout ho. Oněmělá hrůzou jsem hleděla dovnitř. Mikael stačil

zvednout bezvládného Patricka, vhodit ho do kufru svého auta a dojít ke mně a já pořád stála jako Lotova žena a zírala dolů.

Ben ležel v prenatální poloze na boku. Ležel by tak, i kdyby nechtěl, protože byl svázaný. Ruce měl pod koleny a byl omotaný postříbřeným drátem. Moje zranění vypadalo proti stavu jeho těla jako puchýř na patě. Vlasy, jeho nádherné dlouhé vlasy, byly zcuchané do velkého chomáče plného krve a špíny. Ztratil na váze tak deset kilo. Možná patnáct. Už dřív byl štíhlý, teď ale připomínal někoho na fotkách z doby, o které jsem se kdysi učila ve škole. Nenechali ho projít proměnou a jeho tělo ztrácelo sílu a objem, když se zoufale snažilo vypořádat s následky opakovaného mučení. Byl dehydrovaný, pokrytý špínou a něčím, co jsem podle zápachu snadno identifikovala. Tělo měl plné ran a modřin a dole pod zády… Ne! Víc už ne. Víc nesnesu. Vzlykla jsem a sklonila se k němu. Začala jsem z něj rvát ten drát bez ohledu na to, že se mi vpaloval do dlaní a zanechával za sebou krvavé rány. Bylo mi to jedno. Rvala jsem ho z něj, snažila se krvácejícími prsty rozmotat konce a sundat to. Dát to pryč, musím to dát pryč! Já musím, ach bože…

„Ukaž,“ řekl náhle Mikael a odstrčil mě. V ruce držel štípačky a rychle přecvakal drát, kterým byl Ben svázaný do kozelce. Jakmile z něj sundal poslední kousek toho hnusného kovu, sklonila jsem se a lehce Bena podebrala. Dávala jsem si pozor, kam pokládám ruce, velmi opatrně pod kolena a ramena, abych se nedotkla jeho zranění. Byl v bezvědomí, ale dýchal!

Zvedla jsem ho do náruče. Byl tak strašně lehký! Začala jsem se třást i s ním. Celé tělo mi vibrovalo a toužilo po proměně, po vlčí kůži, drápech a zubech, kterými bych udělala fašírku z každého, kdo na něj sáhl. Najednou zaúpěl a zaklonil hlavu. Pootevřel jedno oko, to, na které mohl vidět. Z druhého měl nateklou rudou bouli. Na chvíli se potkal s mýma očima a poznal mě. Pokusil se mi něco říct, pokusil se zvednout ruku, ale znovu omdlel a hlava se mu zvrátila dozadu. Držela jsem ho na rukou jako dítě a vztek ve své nejničivější formě mě zaplavoval od kořínků vlasů k patám. Pořád jsem se třásla, všude kolem mě vířila vlčí energie a pokoušela se probudit k životu tu Benovu, třásla jsem se a začala vrčet a ten zvuk rostl a sílil, až se

změnil v plnokrevný řev. Stála jsem rozkročená na silnici se svým přítelem v náručí a řvala jako zvíře.

Mikael ke mně došel. „Přestaň! Jednak jsi slyšet přes celý Missouri, druhák mu tím nepomůžeš.“

„Mi… ka… eli!“ zavrčela jsem, protože se mi prodloužily zuby a cítila jsem, že i drápy. Opatrně jsem je natáhla dál od Benova těla.

„Mikaeli, já ho musím zabít. Já musím!“

Zírala jsem mu do očí. Mikael mi oplácel pohled. Bylo by bláhové cítit cosi jako porozumění, ale já ho stejně v jeho pohledu viděla. Náš vztah se změnil. Ještě jsem nevěděla, jakým směrem přesně a jestli je to pro mě dobře, ale změnil se.

V dálce se objevila světla auta, které se k nám přibližovalo.

„Tady ale ne,“ řekl klidně Mikael. „Nalož ho opatrně na zadní sedadla, položil jsem tam deku. Musíme odsud jinam.“

„Mikaeli,“ řekla jsem znovu a on se ke mně otočil.

„Dostaneš, co potřebuješ. Ale ne tady. Nalož ho, já zatím uhnu s autem toho hajzla z cesty.“

Cítila jsem vděk někde hluboko uvnitř, ale vidět na mně nebyl. Co na mně bylo vidět, jsem si vážně nepřála vědět. Opatrně jsem Bena přenesla k Mikaelovu vozu, položila mu horní polovinu těla na sedačku, rychle oběhla vůz a vklouzla dovnitř druhou stranou. Uchopila jsem ho v podpaží a vtáhla do auta tak, že měl hlavu na mém klíně.

Mikael za námi zavřel dveře a pak se posadil za volant Patrickova džípu. Když nás míjelo auto pozdního výletníka, mohl jeho řidič vidět jen dva vozy s rozsvícenými světly na kraji silnice. Mikaelův vůz stál trochu nakřivo, ale to byla jediná divná věc, vše ostatní vypadalo normálně. Auto kolem nás profrčelo bez zpomalení. Otočila jsem se a sledovala, jak džíp couvá mezi stromy, teď už se zhasnutými reflektory. Po chvíli už nebyl vůbec vidět.

Přestala jsem zírat zadním okýnkem a zadívala se na Bena. Hladila jsem ho po slepených vlasech a po utrápeném obličeji. Zakňoural a pootočil se na záda. Rukou sáhl do volného prostoru, prsty křečovitě napjaté, jako by hledal, čeho by se chytil. Popadla jsem jeho dlaň a stiskla ji ve své. Přejela jsem pohledem přes jeho hrudník a břicho s jasně patrnými řeznými ranami až k rozkroku.

Začala jsem rychle dýchat, víc a víc, vlastní křik nebo spíš řev mě dusil. Ben měl vypálené pubické ochlupení a kolem penisu měl mokvavé rány. Zdálo se, že téhle oblasti věnovali zvýšenou pozornost. Odporná nelidská prasata. Kůže mě pálila a já v sobě držela vlka vší silou. Dnes se toužím proměnit. Proměnit se, trhat a zabít. Věděla jsem to naprosto jistě.

Klapla dvířka a Mikael se posadil za volant. Otočil hlavu a Benův zbídačený rozkrok měl přímo před očima. Ztuhnul. Chvíli zíral a věřím, že on jako muž musel ten pohled ocenit mnohem víc než já.

„A ty nenávidíš nás,“ zachrčela jsem.

Zahleděl se mi do očí a snad poprvé jsem v těch kalných šedých studních viděla emoce. Projelo kolem další auto a jen co jeho světla zmizela ve tmě, nastartoval a rozjel se. Jeli jsme dál kolem hustého, rozlehlého lesoparku, a jakmile Mikael uviděl příhodnou odbočku, stočil volant a zajel hlouběji mezi stromy. Když zastavil, opatrně jsem položila Benovu hlavu na sedadlo a vyklouzla ven.

Mé tělo, které bylo stále na kraji proměny, nasávalo pachy lesa a já věděla, že vlka v sobě dlouho neudržím. Někdy je obtížné zastavit transformaci i v betonové džungli města, natož pak tady, mezi vysokými stromy a hustými keři. Automaticky jsem kráčela po špičkách, jak se mi napínala chodidla a natahovaly svaly na nohou. Držela jsem se, držela vší silou, protože jsem chtěla, aby mě Patrick viděl. Aby měl takříkajíc výhled z první řady. Aby měl dost času uvědomit si, co bude.

Mikael pomalu a klidně našrouboval na svou pistoli tlumič. Pak otevřel kufr a já popadla Patricka. Znovu jsem zvedala mužské tělo z kufru, teď ale jinak. Víceméně jsem ho ven vyhodila. Přeletěl pár metrů a práskl zády o kmen stromu. Začal se probírat a Mikael mu stáhl ruce dozadu kolem kmene vysokého, ale ne moc širokého smrku a secvakl pouta. Patrick byl dokonale fixovaný, a pokud si nechtěl vykloubit ramena, nesměl sebou moc házet. I když si myslím, že vykloubená ramena by ho v tuhle chvíli fakt nemusela trápit. Dlouhými, pomalými kroky jsem došla na tři metry před něj.

Mikael se postavil vedle mě a já si uvědomila, že vidím temeno jeho hlavy. Byla jsem vyšší. První fáze započala, natahovaly se mi kosti. Cítila jsem, jak mi povoluje a klesá spodní čelist a prodlužují

se zuby. Místo nehtů už jsem měla nějakou chvíli drápy a vnímala jsem tah v chodidlech. Rychle jsem si zula boty, než popraskají tlakem napínajících se svalů a šlach. Mikael dělil svou pozornost mezi mě, protože jsem u něj byla příliš blízko, a zhrouceného muže u stromu.

Udělala jsem dva dlouhé kroky, bříška pod prsty jsem měla silná a vysoká jako polštáře. Jedním dobře mířeným kopancem do koulí jsem Patricka probrala.

Zaskučel, a i přes tu bolest se snažil postavit. Chvíli mu trvalo, než pochopil, že má ruce svázané dozadu, ale i pak se pořád snažil zvednout a zády dřel kmen stromu. Lapal po dechu a v panice se rozhlížel.

Mikael jej klidně, s revolverem v ruce obešel kolem dokola. Postavila jsem se vedle něj a pokrčila nohy. Mírně předkloněná a s nelidsky protáhlou čelistí jsem na Patricka zírala, zatímco jsem propínala dlouhé prsty s černými drápy na koncích. Z očí mi koukala šelma a moc se jí ten pohled zamlouval. Hlavně to, jak Patrick hrůzou rozšiřuje zornice s vědomím, že se mu to nezdá a že tohle se mu opravdu děje.

„Co to má bejt, to je nějakej fór? Agente? Co to má, do prdele, znamenat? Okamžitě mě pusťte, tohle je nepřípustné. Můj otec…“ Patrick právě předvedl fatální neschopnost správně odhadnout situaci. Přikročila jsem k němu, napřáhla se a praštila ho přes obličej. Hlava se mu přetočila, udeřila do kmene stromu a na tváři mu zůstaly krvavé šrámy. Začal ječet.

„Jestli to nachystal Bruno, tak je to hodně blbej fór. Slyšíte? Bruno? Seš tu?“ Hlas mu šel pomalu do fistule, hlava lítala ze strany na stranu.

„Ne, Patricku, Bruno tu není.“ Mluvila jsem s obtížemi, ale rozumět mi bylo. Pokračovala jsem a začala před svázaným mužem přecházet sem a tam.

„Uznávám, že na jednu stranu je to škoda. Ale večer ještě nekončí.“ Usmála jsem se tak ošklivě, jak jen to bylo možné. A se znetvořenou pusou to byl opravdu podařený úsměv. I podle toho, jak moc začal Patrick řvát.

Mikael se opíral zadkem o kapotu auta, ruce založené, a pod loktem pravé ruky vykukovala tlumičem prodloužená hlaveň. Slíbil, že dostanu, co chci, a dodržel to. Patrick byl můj a myslím, že mu to už došlo. Pořád ale zkoušel na Mikaela vrhat pohledy, jimiž si říkal o pomoc.

„Tak ty rád mučíš sotva odrostlý děcka? Rád je zavíráš do klece, znásilňuješ a týráš?“

Hlasivky už nebyly tak docela moje a jednotlivá slova jsem ze sebe chrčivě vyrážela. Přecházela jsem sem a tam, hlavu mezi rameny, nohy pokrčené a ruce s drápatými prsty volně před tělem. Takovýhle postoj u člověka neuvidíte. Leda by to byl Quasimodo.

Patrickův obličej ztuhnul. Bylo na něm patrné, jak usilovně přemýšlí, proč se tohohle Mikael účastní, proč mu agent vládní agentury pro kontrolu populace lycas nejen nepomůže, ale naopak pomáhá vlkovi. Myšlenkové pochody se mu přelévaly přes vyděšenou tvář a pořád koukal víc na Mikaela než na mě. Blbec. Náhlý nápad se mu zobrazil v obličeji.

„Vy… vy jste, vy jste něčí otec?“ Začaly mu jektat zuby.

Mikael na něj beze slova hleděl. Pak se narovnal a svěsil ruku se zbraní podél těla.

„Na to, abych tě chtěl odprásknout, nemusím být ničí otec, ty hromado blitků. Ale pro ni,“ ukázal na mě, „pro ni je to osobní. Tím hůř pro tebe.“

„A co chcete dělat. Co? Vždyť mě budou hledat. Přece si vážně nemyslíte, že mě můžete jen tak zabít?“

Otáčel hlavou ze mě na Mikaela a zpátky.

„CO?“

Začínal být hysterický. Nádhera. Rajská hudba pro můj zesílený sluch. V tuhle chvíli už se bál. Hodně se bál a voněl tak lákavě jako máloco v poslední době. Mikael se na něj usmál. Žraločí úsměv v pravou chvíli dokáže divy.

„Já to nechtěl! Já ne, to Ruffus, já bych je nezabil, přísahám, já ne…“ Rozbrečel se.

Hle, velký hrdina, když má před sebou bezmocnou, svázanou a plačící oběť.

Jeho slzy mi byly naprosto lhostejné. Kolik jich asi vyplakal Ben? Pak mi došlo, co přesně řekl. JE by nezabil. Kolik lidi má na svědomí?

Patrick se znovu zadíval na Mikaela, jenž mu oplácel pohled se svým typickým bezkrevným výrazem, na který by měl mít ochrannou známku. Postavila jsem se těsně před něj a zakryla mu výhled.

„Řekni mi, Patricku, líbilo se ti mučit je?“ Chtěla jsem to slyšet. Slova mi vycházela z úst stále hůř. Ale tohle jsem chtěla slyšet. Chtěla jsem mít další ospravedlnění za to, že tu umře. Nejen kvůli Benovi, ale kvůli všem těm ubohým obětem, které neměly štěstí. Patrick koukal vzdorovitě do strany. No jak chceš. Prudce jsem se k němu sklonila, zuby cvakly a do klína jsem mu vyplivla ucho. Chvíli na ně vytřeštěně zíral a pak začal vřískat. Bez mrknutí oka jsem ho sledovala. Řval, ale neřekl mi, co jsem chtěla slyšet.

„Patricku, jestli mě budeš dál srát, ukousnu ti i to druhý. Pak ti utrhnu koule a narvu ti je do huby. Co říkáš? TAK LÍBILO SE TI MUČIT JE?“ zařvala jsem mu do zpoceného obličeje.

„Tak jo! JO! Bože, kurva, JO! Líbilo se mi to, líbilo!“ vřískal a vytřeštěnýma, slzami zalitýma očima zíral na moje zuby. Pak se pomočil. Krev mu stékala po krku a kapala na košili. Krev. Najednou mi začal trnout jazyk. Jeho krev mi vířila v ústech, ostře štiplavá, výrazná a… vlčí. Tak ty můj první nebudeš, pomyslela jsem si. Týne! Couvla jsem a otočila se k Mikaelovi. Sledoval mě a já už zase nedokázala ten pohled dešifrovat. Došla jsem k němu a polohlasně

zavrčela.

„Je pozitivní.“

Mikael vytáhl obočí a zadíval se na mě. Pochopil. Přejel si jazykem přes spodní ret.

„Ukončíme to. Máš, co jsi chtěla, ale zabít tě ho nenechám. Pokud najdou jeho tělo roztrhané, způsobí to poprask a situace kolem lycas se zase vyhrotí stejně jako pokaždé, když se objeví někdo pokousaný.“ Pootočil se ke mně bokem a pokračoval.

„Když ho zastřelím, s vlky si to nikdo spojovat nebude. I kdyby ho někdy někdo našel.“

„A co to ucho?“ zavrčela jsem.

„To je vcelku malá rána, a hlavně mu v ní nezůstal otisk zubů. Už ho ale nekousej, dobře?“

Kývla jsem hlavou. Jen s obrovským sebezapřením jsem zůstala stát dál od lákavě vonící hromady masa a vší silou se držela, abych po ní neskočila. Sledovala jsem Mikaela, jak si před něj dřepl.

„Tak se ti to líbilo, říkáš,“ pronesl a jeho hlas byl plný příslibu. Patrick kupodivu už odhadl, že jsou to jedny z posledních slov,

která kdy uslyší. Znovu začal ječet.

„Pomoooc! Pomozte mi někdo!“

Mikael počkal, až se bude muset nadechnout, a s pohledem upřeným do Patrickovy tváře klidně řekl: „Budu k tobě stejně upřímný, Patricku. Mně se zase líbí tohle.“ Namířil zbraň a střelil ho doprostřed čela.

Pohřbili jsme tělo. Mikael měl v autě lopatu, ale ukázala se jako docela zbytečná. Pořád jsem měla drápy a vyhrabáním velké díry v zemi jsem mohla aspoň trochu pustit páru. Mikael byl rozumný a nekomentoval rychlost, s jakou za mými zády rostl kopec hlíny. Patrick do díry dokonale zapadl, a když jsme uhladili povrch a roztrousili po něm větve, kamínky a listí, splývalo celé místo s okolím. Boty jsem si pořád nemohla obout, tak jsem je prostě hodila do auta. Bosé nohy mi v tuhle chvíli naprosto vyhovovaly.

Vrátili jsme se do města a nechali auto na stejném místě jako předtím. Ano, mohli jsme odjet domů, ale ani jeden z nás to nenavrhl. Jednak byl Bruno jediný, kdo věděl, že se tam Patrick ukázal, a za druhé jsme oba i beze slov věděli, že tohle dokončíme se vším všudy.

Zkontrolovala jsem Bena na zadním sedadle a opatrně přes něj přehodila svou bundu. Pořád jsem byla na hraně proměny a samotnou mě fascinovalo, že to dokážu udržet na tomhle pomezí mezi lidstvím a vlkem a že toho můžu ještě využít. Možná mi pomáhala moje vlastní síla, jež dokázala tu vlčí udržet na uzdě, kdo ví. Pohladila jsem Bena po vlasech, neslyšně zavřela dveře auta a spolu s Mikaelem proběhla bránou. Tiše jsme došli ke dveřím. Mikael vytáhnul z kapsy klíč, který sebral Patrickovi, a odemknul.

Dveře byly dobře promazané, neslyšně se otevřely a za námi pak zavřely. Stáli jsme v dlouhé chodbě, slabě osvětlené zářivkami.

Ústila do větších a lépe nasvícených prostor. Slyšela jsem šum a hluk, divnou kvílivou hudbu a zvuk připomínající vrtačku. Chaotická změť, přesně dokreslující tohle místo. Za námi byly plechové schody, po kterých jsme tiše vyběhli do patra.

Bylo zvláštní, jak samozřejmě jsme spolupracovali, jak dokonale jsme kryli jeden druhého. Bez větších domluv a plánů, přirozeně. Nevím, jestli si to Mikael uvědomoval. Já ano. Na chvíli mi blesklo hlavou, co od něj asi mohu očekávat v budoucnu. Koukala jsem na jeho záda, zatímco nahlédl do chodby, která vedla do stejného prostoru jako ta dole, jen ústila výš.

Vše vypadalo jako zbytek tovární haly, která může mít výšku i několika pater.

V místě, kde chodba končila, jsme viděli zábradlí. Potichu jsme k němu kráčeli a já poslouchala, jestli nemáme někoho v zádech, jestli někdo nejde stejnou cestou. Mikael došel až na konec, vykoukl a rychle se podíval oběma směry. Chodba končila jakousi plošinou, z níž byl výhled na celý vnitřek budovy. V tovární hale byla postavená obrovská konstrukce ze silných, k sobě připevněných trubek, celé to mohlo mít tak deset krát patnáct metrů a asi šest metrů na výšku. Na horních trubkách byly připevněné reflektory a ze tří stran konstrukce byla zavěšená těžká černá látka, nebo snad dokonce igelit, prostě jakási opona, rámující prostor pro show. Ten byl pak zařízený jako simulace mučírny. Stojany s nejrůznějšími lesklými předměty, důtky a biče. Ve dvou rozích na nezakryté straně stály kamery a mezi nimi různě pobíhal ten král županů. Nastavoval záběr, ostřil.

Viděla jsem muže v masce s obrovskými rohy, která mu sahala k nosu. Spodní část obličeje měl volnou a pusu celou od krve. Byl navlečený do jakési kožené roušky, jinak byl nahý. Chlupatý na hrudi, břiše i na zádech. Zaregistrovala jsem i dalšího člověka a šťouchla do Mikaela hřbetem dlaně. Kývnul hlavou a zadíval se na osobu, která postávala před konstrukcí s rukama za zády. Zaujala nás, protože měla draze vypadající oblek. V tomhle prostředí působila neuvěřitelně a nepatřičně.

Chvíli jsme si toho muže prohlíželi, ale pak už jsme nemohli ignorovat dominantu celého vnitřního prostoru konstrukce.

Obrovskou, igelitem obalenou postel, ke které byla přivázaná mladá holka.

Byla nahá a pokrytá krví, obličej už téměř nebyl k poznání. Zadní čelo postele bylo dřevěné a děvče k němu bylo za roztažené ruce přivázané. Moment. Nebyla přivázaná, byla… přišroubovaná!

Kurva! Zvuk vrtačky zapadl na místo. Provrtali jí zápěstí a přišroubovali ji jako polici na zeď! V puse měla roubík a byla v bezvědomí. Cítila jsem, jak mi celým tělem prostupuje mrazivý chlad a dole v břiše roste sílící vrčení. Mikael si přehodil zbraň do levé ruky a pravou mi stiskl zápěstí. Bylo to poprvé, co se mě takhle dotkl, a já mrkla na jeho ruku, svírající tu moji. Na podobné rozbory nebyl čas. Potlačila jsem zvuk, který nás svou silou mohl prozradit, a znovu se zadívala dolů. Byli mrtví. Všichni.

Mikael mě pustil a sáhl do podpažních pouzder. Vytáhl poloautomat i revolver a pak se na mě otočil. Sotva pohnul rty a kývnul hlavou. Přitakala jsem a potichu odběhla zpátky cestou, kterou jsme přišli. Seběhla jsem bezhlesně schody a vydala se k hlavnímu jevišti chodbou v přízemí. Cestou jsem nakukovala do dveří, jestli se tam někdo neschovává. Někdo, kdo by nás mohl nepříjemně překvapit. Došla jsem k ústí chodby a přikrčila se za rohem. Před sebou jsem měla záda toho muže v obleku. Byl tu jen on, Bruno, muž v masce a ta ubohá holka. Když Bruno promluvil, málem jsem nadskočila.

„Morgane, prober ji, sakra, máme nachystanej záběr. Tohle musí klapnout na první dobrou, takže jedem, dělej, probuď to maso!“

Někdy v tu chvíli Mikael nahoře tiše odjistil. Morgan natáhl pracku a z obou stran děvče udeřil. Zamrkala, vytřeštila uplakané oči a začala tlumeně kvílet.

„Dobrý, akce!“ zahlaholil Bruno a přeběhl od jedné kamery ke druhé. Morgan zapnul vrtačku a postavil se čelem do záběru. Ďábelská maska, macho-man s vražedným nástrojem a pod ním vyděšená spoutaná oběť. Sen sadistického úchyla.

Holka začala kopat nohama a snažila se od něj dostat tak daleko, jak jen jí přišroubované ruce dovolily. Asi o dvacet centimetrů. Zrůda v masce se k ní otočila a zapnula vrtačku na plný výkon. V tu

chvíli prásknul výstřel a Mikael mu prostřelil hlavu, rovnou mezi rohy.

Muž v obleku se otočil a udělal pár kroků směrem k chodbě. Skočila jsem před něj a zastoupila mu cestu. Vytřeštěně zíral na mé protáhlé zuby. Bylo naprosto jedno, kdo to byl. Nejspíš zákazník, soudě podle toho drahého ohozu. Je zbytečné přemýšlet, proč si lidi nechávají natočit něco takového. Odpověď je jednoduchá. Protože na to mají. Tohle byl film za pár set tisíc. Možnost sledovat vlastní výrobu byla jistě za tučný příplatek. Nedala jsem mu příležitost se dost vynadívat na všechny zvláštnosti mého obličeje a vší silou jsem do něj strčila. Odlétl několik metrů zpět a Mikael ho měl znovu na mušce.

„Sejmi ho, Miku!“ zařvala jsem a Mike poslechl. Zastřelil i tohohle na první dobrou a muž se složil přímo filmově.

Tohle sis měl natočit, hajzle, pomyslela jsem si a zadívala se pomerančovýma očima na rádoby režiséra téhle show. S otevřenou pusou hleděl, jak se k němu blížím, zatímco na něj Mikael seshora mířil. Neuvědomila jsem si, že jsem mu vešla do rány, očima jsem fixovala Bruna, který rychle přeskakoval pohledem ze mě na Mikaela a zpátky.

„Viktorie, uhni!“ zařval můj parťák a já se nestihla podivit nad oslovením. Možná mi vracel toho Mika. Bruno využil mé krátkodobé nepozornosti a bleskurychle popadl vrtačku, která kvílela na zemi kousek vedle mrtvého Morgana. Přiskočil k posteli, hleděl nahoru na Mikaela a ječel.

„Polož to! Polož to, kurva, nebo jí provrtám hlavu! Dělej!“ Pak se otočil ke mně.

„Ty se ani nehni, ty chlupatá píčo!“ Jak kreativní. To se hned pozná umělec. Mikael zvedl obě ruce tak, aby byly vidět zbraně, a popošel o dva kroky dopředu. Nespouštěl z Bruna oči, prsty na spoušti.

„Řekl sem, abys ty bouchačky položil!“ zavřískal Bruno a ta setina sekundy, kdy nedával pozor, stačila.

Vyrazila jsem vpřed, sevřela mu zezadu krk a s hnusným zapraštěním jsem mu zlomila ruku, ve které držel vrtačku. Ječel

a vyděšené děvče na posteli pod námi taky. Když si všimla, co jsem zač, znovu omdlela. V tu chvíli to pro ni bylo nejlepší.

Bruno byl o půl hlavy menší než já, s bídou pětašedesát kilo a s chodidlem jako děcko. Nemůžu si pomoct, ale snad každý podměrečný chlap najde způsob, jak si prostřednictvím druhých lidí zvedat vlastní sebevědomí. V devadesáti pěti procentech jsou to ženy. Mnohdy, bohužel, ty vlastní. Bruno šel ale do extrému. Mučil, zabíjel a užíval si to. Stiskla jsem mu krk, natáhla paži a zvedla ho kousek nad zem. Chroptěl, drásal mi nehty hřbet dlaně a mrskal nohama. Jedna z jeho pantofli odlétla a já v jakémsi nedefinovatelném rozpoložení sledovala, jak letí a padá mrtvému v obleku na obličej. Chvíli jsem se kochala pohledem na Brunův rudnoucí ksicht. V koutcích rtů měl bublinky a v ucouraných vlasech lupy. Naklonila jsem hlavu na stranu a prohlížela si ho. Abych to později, mnohem, mnohem později, mohla Benovi správně popsat. Zaslouží si detailní popis jedné každé kapky krve a potu těchhle hajzlů.

Psychedelická hudba dál duněla prostorem. Zvedla jsem hlavu a zadívala se na Mikaela. V obou natažených pažích držel zbraně a mířil dolů. Na nás. Chvíli jsme si hleděli do očí. Pak pomalu pokrčil levou ruku a svěsil ji i s pistolí podél těla. Kývla jsem a poloautomat v jeho pravé ruce poskočil. Na předloktí mi dopadlo cosi čvachtavého, pach krve zintenzivnil a Brunův mozkomíšní mok ho zajímavě okořenil. V natažené ruce jsem rázem měla mrtvou váhu. Dokonale mrtvou. Rozevřela jsem prsty a Bruno se rozplácl na zemi. Apartní župánek se rozevřel jako motýlí křídla a já měla před očima jeho umolousané spodky. S titěrným, nezajímavým obsahem. Antikoncepci nepotřebuju, ale kdyby ano, tahle by byla dostatečná.

Mikael seběhl schody a přiložil dva prsty na krk muže v obleku. Pak zopakoval totéž u Bruna a Morgana. Tomu musel nejdřív stáhnout z hlavy tu rohatou příšernost. Pach gumy a latexu smíchaný s produkty několika povolených svěračů byl obzvlášť odporný.

Oba jsme se ve stejnou chvíli otočili k posteli a zadívali se na to děvče. Nejsem nijak nábožensky založená, nejslavnější tesař světa mi vždycky připadal jako docela hezkej hippie, ale pohled na ni, jak leží se široce roztaženýma rukama a hlavou svěšenou k rameni, mnou

otřásl až do základů. I moje vlčice ztichla a obě jsme vstřebávaly ten pohled. Vypadala jako dokonalý symbol utrápených žen. Mikaelovi se muselo hlavou honit něco podobného, protože tiše řekl:

„Dala mi všechny důvody světa, abych je postřílel jako krysy.“

Přikývla jsem. Pokud jsem v tuhle chvíli něčeho litovala, tak toho, že zemřeli tak rychle.

Bylo po všem. Čekala nás ale cesta domů, a hlavně jsem se musela postarat o Bena. I kdybych mu pomohla vyvolat hned teď proměnu, i kdyby se to nakrásně podařilo, co pak? Zpátky domů bychom běželi celý den a kus noci – za předpokladu, že bychom byli oba zdraví a mohli i lovit. V jeho současném stavu to bylo nemyslitelné.

Zavřela jsem oči a soustředila vlčí energii zpět do sebe. Vtahovala jsem ten energetický oblak, který mě obklopoval. Roztřásly se mi špičky prstů a pozvolna měnily tvar na povědomý ovál mých nehtů. Trnuly mi dásně a já po chvíli polkla a přejela jazykem špičky už znovu lidských zubů. Mikael mě se zájmem sledoval. Vzpomněla jsem si, jak mířil oběma zbraněmi z ochozu dolů.

„Chtěl jsi mě zastřelit?“ zeptala jsem se a on uhnul očima. Pak se na mě znovu zadíval. „Napadlo mě to.“

„Hodláš to někdy udělat?“

Chvíli mlčel. „Bude lepší, když si tímhle nebudeš nikdy tak docela jistá.“

„Lepší pro koho?“ Odpovědi už jsem se nedočkala. Zastrčil do pouzdra obě zbraně, pak se otočil a odcházel.

„Mikaeli! Přece ji tu nemůžeme takhle nechat, prokrista. Slyšíš?“ Dívka se probrala a snažila se na nás zaostřit oteklýma, krví podlitýma očima. Byla sotva plnoletá. Pak je zavřela a já netušila,

jestli znovu omdlela, anebo jestli už nechtěla nic vidět.

„MIKU!“

„Přestaň! Nemůžu ji sundat a odvézt tak, jak je, do nemocnice. Musíme vypadnout, zabil jsem čtyři lidi a bůh ví, že nelituju jediné kulky. Ale musíme pryč. Můžu tě ujistit, že tohle je pro mě jako zlej sen.“

„Chlapa, jako seš ty, straší zlý sny?“

„Jo,“ vydechl. „Tohle bude jeden z nich.“

„To ji tu takhle necháme?!“

„Ano! Když si uvědomím, co všechno už vydržela, pár minut navíc musí ještě zvládnout. Zavolám policii, ale až budeme na cestě. Musíme vyzvednout auto toho šmejda. Ten materiál, co je v kufru, doručím hezky zpátky tam, odkud ho vzal. Ať mají kluci z mravnostního svátek.“

Je fakt, že někoho musí zavřít. Patricka s trochou štěstí nikdy nikdo nenajde, a aby měla policie případ za vyřešený, někdo musí sedět. Ruffus vyfasoval černého Petra.

„Já ale povezu Bena, ano? Pojedu tvým autem, dobře?“ Mikael se zatvářil, jako by ho bolely zuby. I když to už dávno musel mít rozmyšlené.

„Na nic nebudeš sahat, jasný? Volant, řadicí páka, okýnko. Nic víc.“

„Klíčky od zapalování?“ zeptala jsem se poťouchle a on odfrknul:

„No jistě!“

„Nechala jsem za plotem toho baráku tašku. Přímo pod venkovní kamerou. Kdyby to bylo možné, vzal bys ji odtamtud?“

„Ježíši. Nechala jsi ještě někde stopu?“ Poškrábala jsem se na uchu a zavrtěla hlavou. Mikael koulel očima a něco si pro sebe šeptal.

„Co uděláš s Patrickovým autem?“

„Po tom nepátrej,“ řekl a já se na něj s otázkou v očích zahleděla. Stáhnul sako mrtvému chlapovi, který neměl jméno. Z náprsní kapsy sebral mobil a pak opatrně sakem přikryl dívku na posteli.

Vydal se ke dveřím a já ho po chvíli následovala.

Jakmile jsme byli znovu v autě, zkontrolovala jsem Bena. Byl pořád mimo, ale aspoň ho nic nebolelo. Hrudník se mu zdvihal v rytmu rychlých nádechů. Ještě pár hodin musí vydržet. Chtěla jsem, aby ho prohlédla naše doktorka. Hlavně ta zranění, která má zespodu a směrem dovnitř.

Mikael dojel mlčky na konec ulice a na plechové ceduli si přečetl její název. Vytáhl z kapsy mobil toho mrtvého, zavolal na 911 a ohlásil střelbu. Pak zahnul, projeli jsme další dvě ulice a zastavil. Jakmile jsme zaslechli sirény, rozjel se pryč do noci. Po cestě

rozloupl mobil a vyhodil baterku. SIM kartu o kus dál. Nakonec zbytek přístroje. Projížděli jsme nočním předměstím, vezli domů zraněného, ale živého Bena a za námi zůstala smrt. Spravedlivá, logická a nekompromisní. Oko za oko, zub za zub. Co se mě týče, bylo to naprosto v pořádku.

29

Malý domek stojící na rozlehlém pozemku byl nenápadný, ničím zvenčí nevynikal a o to šlo. V rozlehlých prostorách jeho suterénu bylo před zraky veřejnosti ukryté malé

zdravotnické zařízení určené pro náš druh.

Financované smečkou z pravidelných příspěvků všech členů.

Poprvé jsem měla možnost vidět, kam teče část mých peněz.

Dům patřil doktorce Dolores Mathewsové, která tuhle malou vlčí kliniku vedla. Byl zde obstojně vybavený sál pro těžší zákroky a operace, dva pokoje pro následnou péči, prostorná koupelna patřičně upravena pro užívání i těmi hůře pohyblivými. Pobyt zraněného lycas zde byl ve většině případů podstatně kratší než pobyt člověka v lidské nemocnici se srovnatelným zraněním. Léčili jsme se mnohem rychleji, ale i naše těžší zranění si vyžádala čas. Pro opravdu vážné, život ohrožující zranění jsme měli vyhrazený speciálně upravený pokoj v místní nemocnici, izolovaný od lidských pacientů. Drtivou většinu případů však zvládla doktorka Dolores. Nemá cenu říkat, že byla váženým členem smečky a její rozhodnutí byla respektovaná. Právo konečného slova měl i zde Chétir, ale Ruben nikdy nešel proti jejímu doporučení.

Nyní obcházela lůžko, na kterém ležel spící Ben.

Byl umytý, očištěný, a pokud si odmyslím propadlé tváře a trčící kyčle, vypadal skoro jako dřív. Nemusím být žádný psycholog, abych věděla, že stejný jako dřív už nikdy nebude. Znásilnili mu nejen tělo, ale i duši, a ta se hojí mnohdy po zbytek života. A někdy se to vůbec nepodaří.

Seděla jsem vedle něj a držela ho za ruku, do které mu kapala infuze se speciálně upraveným roztokem. Když jej předtím doktorka Dolores otočila na bok, aby se podívala na ta nejhorší zranění,

klečela jsem před jeho obličejem a nutila ho, aby se na mě díval. Stačilo mi vidět doktorčiny rty, sevřené do úzké čárky, abych si představila, v jakém stavu Benova zadní část je. Znala jsem jeho křehkou povahu a věděla jsem, že navzdory vší bolesti se i velmi stydí, i když nikdo jiný kromě nás tří v místnosti nebyl. Nakonec znovu omdlel a to bylo asi nejlepší.

„Bude v pořádku?“ zeptala jsem se staženým hlasem a hladila Bena po vlasech.

„Až se trochu prospí, měl by se proměnit. Ty rány jsou opakované. Nechali ho krátce vyhojit a udělali mu to znovu,“ odmlčela se.

„Bude mu v těle vše správně fungovat? Víte, co myslím,“ zeptala jsem se tiše a rukama si přejela po břiše dolů.

„Myslím, že ano. Není tam trvalé poškození, střeva jsou kupodivu v pořádku a věřím, že po transformaci bude i ten zbytek. Zavolej Chétira! Ben je slabý, ten výživový roztok sám o sobě nestačí. Bude potřebovat jeho krev a pomoci vyvolat proměnu.“

Dolores se odvrátila, stáhla rukavice a smetla do koše plnou hrst krvavých a různě špinavých tamponů.

Políbila jsem Bena na čelo, vyšla z místnosti a ven před její dům.

Mikael se opíral o své auto, které jsem zaparkovala nakřivo před vchodem, a sledoval, jak k němu pomalu mířím. Nemělo cenu řešit, jak se sem dostal, a hlavně jak věděl, kam si má pro svoje auto jít. V tom kalupu při odjezdu ze St. Louis jsme se nedomluvili, ale stejně byl tady. Co se jeho týkalo, nedivila jsem se už ničemu. Nakonec – vlčí nemocnice byla ve městě jediná a bylo logické, že on ví, kde se nachází. Natáhl ruku a já mu hodila klíče od auta. On mi podal mou tašku. Kývl hlavou směrem k domu.

„Bude v pořádku,“ řekla jsem a konečně nechala nasbírané slzy, ať si dělají, co chtějí.

„Vlčí holky brečí?“ zeptal se mě s pozvednutým obočím.

„Jo,“ odpověděla jsem mu, „někdy jo.“ A některé co chvíli. Koukala jsem stranou a zuřivě mrkala. Pak jsem se k Mikaelovi znovu otočila.

„Děkuju ti.“

Díval se na mě, jako by nebyl zvyklý, že mu někdo za něco děkuje. Možná opravdu nebyl. Děkovala jsem mu za Bena, který se uzdraví. Na těle brzy a s duší mu pomůžu, co budu moct. Ale pořád tu byl Ruffus, který mohl znovu vybudovat podnik na troskách toho starého. A možná se do toho pustí s mnohem větší vervou, když nad ním nebude Patrick, když bude moci být sám velký boss. Vybavení a znalosti má, zvrácenou surovost taky. Přemýšlela jsem, jak do toho baráku co nejdřív dostat policii. Ani já, ani Mikael jsme nemohli nic říct. Naše trestná výprava byla spravedlivá, o tom jsem byla přesvědčená. Ale policie by to viděla jinak. Z hlediska zákona jsme vzali právo do svých rukou a zabili čtyři lidi. Náš další osud by byl křišťálově jasný.

„Nad čím přemýšlíš?“ zeptal se mě a já překvapeně zvedla hlavu. Z toho nečekaně projeveného zájmu byl očividně sám v rozpacích. Odkašlal si a zahleděl se někam nad mou hlavu. Rozhodla jsem se to přejít, ale uvnitř mě to potěšilo. Náš vztah se opravdu změnil.

„Jak do toho domu dostat co nejdřív policii. Ta videotéka je už znovu na místě, viď?“

Kývnul. Nemělo cenu ptát se jak. Prostě to bylo zpátky a byla to taková nálož důkazů, že Ruffus nevyleze z lochu, ani kdyby měl sedm životů jako kočka. Promnula jsem si dlaně.

„Pořád mám před očima to děvče.“ Ji a Bena v kufru. Ty představy se mi v hlavě střídaly jako svatí na pražském orloji.

Promnul si prsty kořen nosu. Byl to silný, tvrdý chlap, pro kterého nekompromisní metoda řešení věcí nebyla problém. A přesto s ním pohled na mučenou dívku hluboce otřásl, jak jsem si všimla. Tvář se mu znovu vyprázdnila a já pokračovala.

„Ben musí jít na policii co nejdřív. Musí to nahlásit a říct jim vše, na co si vzpomene. Nasměrovat je. Řekne, že dokázal utéct, takže ví, kde byl a kdo jej tam držel. Patricka, jak doufám, nikdy nenajdou, Ruffuse zavřou.“

Bůh ví, že bych si pro něj taky radši představovala pěknou díru někde v zemi, ale člověk nemůže mít všechno. I tak jsme tuhle nahrávací společnost smetli z povrchu země. Koukala jsem na stromy stojící na okraji pozemku. Mikael došel pomalu až ke mně, ruce v kapsách.

„Myslíš, že poldové uvěří, že dokázal utéct? Je hubený a slabý.“

„Koukej, že by to nedokázal, víme my. Policie nebude mít důvod pochybovat o tom, že by to zvládl. Pro ně je monstrum. Zrůda s nadlidskou silou.“ Nedodala jsem, že pro Mikaela byl dříve přesně totéž. Nebylo by to fér, i když to byla pravda.

„A pokud by měl někdo pochyby, jistý agent CEVILu jistě rád řekne své přítelkyni poručici, že takové schopnosti má. Že?“ Mrkla jsem na Mikaela a on se na mě ušklíbl.

„Máš to vymyšlený, koukám. Myslíš, že bude schopný zajít na stanici dnes odpoledne?“

„Věřím, že ano. Rubenova krev mu pomůže, odpoledne bude snad v pořádku. Tedy, fyzicky.“

„Dobře. Tak se o něj postarej, ať se věci v rámci možností uklidní. I když podle toho, co tebe a vaši smečku zanedlouho čeká, moc klidu si zřejmě neužijeme.“

Unaveně jsem potřásla hlavou. Mé myšlenky do této chvíle zaměstnával jen Ben, Mikael mi ale připomněl, co mám před sebou dál. Přešlápnul.

„Volala jsi už Chétira?“

„Zrovna se chystám,“ pozvedla jsem mobil. Kývnul, obešel zadek auta a otevřel dveře. Beze slova zvedl bradu a já třepla rukou v krátkém mávnutí.

Když odjel, vytočila jsem Rubenovo číslo a netušila, jestli mi to vezme. Vzal.

„Rubene,“ řekla jsem tiše a čekala.

„Ahoj,“ pozdravil a také se odmlčel. Prima, budeme tu na sebe mlčet do telefonu, ideálně strávený čas.

„Ben je u doktorky Dolores, bude tě potřebovat. Kdy tu můžeš být?“ Důsledně jsem se snažila o neutrální hlas.

„Takže jsi ho dostala ven? Zachránila jsi ho? Sama?“ Jeho hlas zrovna neutrální nebyl.

„Ne, sama ne,“ řekla jsem a pokračovala, když se ostře nadechl.

„Byl se mnou Mikael.“

Nemělo cenu mu to tajit. Dověděl by se to tak jako tak. I kdyby nebyl nikdo jiný, kdo by mu to prozradil, Mikael by to udělal určitě.

K Rubenovi se jeho pocity nezměnily, to mi bylo jasné. Na druhé straně bylo hrobové ticho.

„Vím, že jsem ti měla zavolat.“

„Ale nezavolala jsi,“ odpověděl a hlas měl ostrý jako puky na svátečním obleku.

To poslední, co jsem teď potřebovala, byla další hádka. Bez ohledu na to, že jsme byli právě rozhádaní milenci, byl můj Chétir, byl alfa mé smečky a já mu měla zavolat.

„Omlouvám se, Rubene,“ řekla jsem a dala si záležet na tónu podřízeného vlka směrem k vůdci. Bylo to zvláštní, ale tohle zafungovalo mnohem líp, než kdybych se začala bránit a hádat.

„Zařídím si to v klubu tak, abych tam byl ještě před polednem. Chtěl jsem se dnes pustit do papírů, ale to samozřejmě počká. I když se mi už nevejdou na stůl.“

„Mrzí mě, že tě to zdrží, ale tohle je důležité. Bude zapotřebí Benovi pomoci zavolat vlka, musí se proměnit.“

„Já vím,“ řekl smířlivě. „Budu tam. Počkáš?“

„Ne, nemůžu nechat Beth další den samotnou. Zavolám si taxi a pojedu do práce.“

I když jsem netušila, budu-li tam co platná, protože jsem byla tak unavená, že jsem sotva udržela otevřené oči. Včerejší ráno, kdy jsem lezla z postele, bylo dávná minulost. Ruben mlčel. Nemělo cenu ten hovor dál protahovat. K ničemu by to nevedlo.

„Rubene, já už budu muset jít.“ Na příští rozhovor s ním – a já doufala, že další bude – musím být vyspaná, najedená, mít sílu a v sobě nejmíň dva litry kafe.

Cítila jsem, že napětí a stres posledních hodin si začíná vybírat daň. Točila se mi hlava, a tak jsem se pomalu posadila na schody. Strašně jsem ho chtěla vidět a strašně jsem se toho děsila. Netušila jsem, jak přežiju těch několik dní do dalšího setkání obou smeček, do souboje. Doposud jsem měla hlavu hezky zaměstnanou, ale nyní se mi strašák v podobě přerostlé mužatky znovu začínal zjevovat za víčky. Pevně jsem je stiskla k sobě.

„Tori, počkej,“ Ruben se nadechnul, ale nedala jsem mu šanci cokoliv dalšího říct.

„Už vážně musím.“ Stiskla jsem tlačítko a ukončila hovor.

Složila jsem hlavu do dlaní a nechala slzy, ať mi protékají mezi prsty. Patřím do National Geographic jako nejuřvanější vlk pod sluncem. Doktorka Dolores mi položila ruku na záda a zlehka mi dlaní přejela po páteři. Zvedla jsem k ní uslzené oči a ona se vedle mě posadila.

„Bude to dobré. Je to mladý kluk, uzdraví se. Kdy dorazí

Chétir?“

„Za pár hodin, říkal, že kolem poledne.“

„To je akorát, Ben se vyspí a krev a transformace proces zhojení dokončí. No a co ty, děvče?“ zeptala se, v očích starostlivý výraz.

Nejvyšší čas vypadnout, než se jí tu shrnu a může si mě položit rovnou vedle Bena.

„Já si zavolám taxík a pojedu do práce.“ Přes slzy jsem se na ni usmála.

30

Zamrkala jsem, rozlepila víčka a zmateně mžourala kolem sebe. Ležela jsem na starším gauči, který máme v zadních prostorách obchůdku, v malé místnosti s kuchyňkou a toaletou hned vedle skladu. Na sobě jsem měla zelenou zástěru, kterou jsem při práci nosila. Měla velké kapsy a kytičkové lemy. Nad levým ňadrem výšivku Květinový sen. Nejdřív jsem se tomu bránila, zástěra mi přišla legrační a v květinovém obchodě nepatřičná, ale ještě ráda jsem si ji vzala po pár dnech, kdy jsem končila s ucouraným a špinavým oblečením. Kytky jsou krásné, ale celodenní manipulace s nimi a neustálé otírání vlhkých a ušpiněných rukou udělá s tričkem

své.

Posadila jsem se a snažila se rozkoukat. Na stolku stál velký hrnek kafe a sáček s koláčky. Kofein a cukr. Beth, ta dobrá duše.

Když jsem vylezla z taxíku a vešla do krámu předním vchodem z ulice, vypadala jsem jako zombie. Taky jsem se tak cítila. Nevyspaná, totálně utahaná. Zastavila jsem se předtím doma, zatímco taxikář čekal a taxametr tikal, a rychle se vysprchovala a převlékla do čistých šatů. Ignorovala jsem volání měkké postele a odjela do práce. Než jsme otevřely obchod, řekla jsem Beth to podstatné. Že to bylo těžké, ale že se Ben velmi rychle uzdraví. Kroutila hlavou, ruku před obličejem a oči vyplašené. Pak ale vše přehlušila prostá radost, že je „náš chlapec“ v pořádku. Měla ho moc ráda a on měl stejně tak rád ji.

Mírně upraveným popisem událostí jsem zřejmě spálila poslední zbytky energie, a tak když jsem jí donesla náruč růží místo chtěných gerber a připravila jí ozdobné mašle tmavými, smutečními dopředu, místo opačně, dostrkala mě dozadu a uložila na gauč. Usnula jsem, ještě než se ho moje hlava dotkla.

Teď jsem v rukou držela kouřící hrnek a srkala horké kafe. Bylo po třetí odpoledne a v krámě docela klid. Zmatek byl spíš později, kdy se lidé cestou domů stavovali pro kytičku, ať už jako dekoraci na stůl k večeři, anebo pro manželku, přítelkyni či milenku.

Rozbalila jsem papírový obal a nasála vůni čerstvého pečivá. Ráda bych řekla, že jsem ty výborné koláče snědla, ale já je spíš zhltala. Slovu „sežrala“ se cíleně vyhýbám.

S prostředím Bethina krámku kolem sebe mi události posledních dnů přišly jako Z jiné planety. Vdechovala jsem chladný vzduch, jenž byl ve skladových prostorách díky chladicí místnosti, ve které jsme uchovávali květiny. Slyšela jsem u zadních dveří rachtat Jamese, jak si do naší dodávky chystá objednané květiny, kytice a vázané koše na pravidelnou odpolední rozvážku. Netušila jsem, kdy to Beth všechno stačila. Měla jsem pocit neskutečna, jako by mě někdo vyvrhl na břeh neznámého ostrova. Snažila jsem se najít zpět svůj klid, aspoň jeho zbytky.

Nakoukla jsem i s hrnkem v rukách do prodejny, kde zrovna nikdo nebyl. Beth právě vázala novou kytici, skládala stonky k sobě, přikládala lesklé dekorativní listy a ovíjela vše barevnou stužkou. Dřepla jsem si na křesílko k malému stolku, ten zvláštně zdobený nábytek, sloužící jako místo krátkého odpočinku pro zákazníky, dokonale ladil se zbytkem vybavení.

„Měla jsi mě vzbudit dřív, Beth, s takovou si týdenní výplatu nezasloužím,“ řekla jsem a zasmušile na ni koukala.

„Nebuď hloupá, nebo tě plácnu. Ono se to tu nezbláznilo.“

„Já vím, ale stejně se cítím provinile, že jsi tu byla sama.“

„Tak mi to vynahradíš některý jiný den, kdy se půjdu proběhnout.“

Jednou jsem se jí ptala, jestli nechce běžet s námi, připojit se k nám. Koukala na mě, jako bych spadla z oblaků. Smečka a osamělá vlčice, to nešlo příliš dohromady.

Přemýšlela jsem, jestli bych s ní mohla běžet sama, zda bychom se vedle sebe snesly. Pak jsem se jí na to rovnou zeptala.

„Radši to nepokoušejme, Tori. To, že jsme přítelkyně jako lidé, neznamená, že bychom byly i v kůži. A já bych vážně měla nerada svoje zuby kolem tvého krku.“

Což by se klidně mohlo stát. Nejenže byla vlkem mnohem déle než já, ale i v ní samé bylo něco silného a houževnatého. Něco, díky čemuž zvládla ztrátu syna, když on útok nepřežil a ona ano, i když za cenu kousnutí a následné proměny. Prošla se ctí i následným rozpadem manželství s mužem, který vedle sebe „chlupaté monstrum“ nesnesl. Vybudovala si nový život, doslova si jej vydupala ze země. Napadlo mě, že stále vnímá svou proměnu jako vlastní chybu, jako by selhala, a proto chce být sama. Ve své vlastní intimní chvíli. Možná nešlo o to, že by se bála dalších vlků. Věřím, že by se postavila čelem celé naší smečce, kdyby musela. Říkala jsem si, že se jí nejspíš běhá samotné líp. Rozuměla jsem jí a slíbila si, že ji ke společnému běhu už přemlouvat nebudu.

„Ozve se ti Ben, až bude mít za sebou transformaci?“ zeptala se a uložila krásnou nově uvázanou kytku do stojanu s vodou.

„No to doufám, že se ozve. Každou chvíli. Potřebuju s ním mluvit a pak mu chci nabídnout, že budu dneska u něj. Nebo může zůstat on u mě.“

„Jiné plány nemáš?“

„Ne,“ řekla jsem bez přemýšlení.

„No tak, vidím, že tě trápí něco víc, na tohle by mi stačil i lidský nos.“

% Koukala jsem do zbytků kávy.

„Jde o toho vysokého modrookého alfu, co tě párkrát přivezl do práce?“

Zvedla jsem hlavu a zadívala se na ni.

„Nekoukej tak na mě, myslíš, že jsem slepá? Navíc muchlovat se na chodníku přímo před výlohou, to opravdu není zrovna diskrétní.“

Málem jsem se začervenala. Vůbec jsem si nevybavovala, kdy mě takhle s Rubenem mohla vidět, ale že mohla, tím jsem si byla jistá. Po obzvlášť vydařené noci jsem z něj ani pak nemohla sundat ruce a taková ranní rozlučka před jeho odjezdem do klubu, ta by mi byla podobná. Až mi zatnulo při představě, že nás nemusela vidět jen Beth, které byly naše vazby v rámci smečky celkem ukradené. Už jsem se chystala vymlouvat, ale jedno kouknutí na Beth a nechala jsem toho.

„Ach jo, Beth. Poseru, co můžu.“ Seděla jsem s rozkročenýma nohama, lokty na kolenou, hlavu skloněnou.

„Záleží ti na něm?“ zeptala se a vzala do rukou pár květin, aby mě neuváděla do rozpaků upřeným pohledem.

Možná to mi pomohlo, protrhla pomyslnou hráz a já to ze sebe začala sypat. Plnou, necenzurovanou verzi mého lesního dobrodružství.

„Nemůžeš čekat, že alfa vlk nevyletí málem z kůže, když z tebe ucítí jiného. Vím, že mezi mnohými z našich jsou vztahy hodně volné a svobodné. On ale takhle nepůsobí, to nebude chlap na volnou lásku, viď?“

„Ne,“ pousmála jsem se smutně, „to opravdu nebude. A víš, co je nejhorší? Ani já nejsem. Já nechci být vlčí holka pro celou smečku. Některé to takhle chtějí, cíleně se nevázat, užívat si. Já ne.“ Opravdu ne. Z těchhle holek budou časem smutné staré opuštěné trosky dřepící někde v baru jako maso pro každého. Já chtěla vztah.

Chtěla jsem muže, kterého budu moct milovat a opatrovat a vařit mu a starat se o něj. Normální lidský život, trošku šmrnclý vlkem. No, trošku víc. Ani jeden z nás nemohl mít lidského partnera a ani jeden z nás jich nechtěl několik. Chtěla jsem intimitu, hloubku a někomu patřit. Chtěla jsem chlapa, který se mi strašně líbil, dráždil mě, přitahoval a vzrušoval a s kterým jsem se nemohla nabažit sexu. Chtěla jsem v rámci možností obyčejný život, který bude neobyčejný kvůli člověku, kterého mám vedle sebe. Nebyli jsme rozdílní, chtěli jsme stejné věci, vnímali jsme náš další život podobně. Ruben jako Chétir s vlčí družkou po boku, představa, ze které měl radost. Se ženou, kterou by neděsil, která by jej brala od prvního po poslední chlup, protože by sama byla stejná. Ke které by se mohl vracet domů, ať už z klubu nebo z lesa. Pro kterou může být tím hrdinou a ochráncem tak, jak se sám vidí a jak by se i chlap vidět měl. Aspoň takový, který za to stojí. Takového jsem chtěla.

„Tak to koukej dát do pořádku,“ přerušila Beth mé myšlenky překvapivě ostře a pokračovala. „Myslíš, že mužských, co za něco stojí, je dost? Věř mi, holka, není. Těch správných je jako šafránu.“

„No, on se taky moc nepředvedl,“ začala jsem se bránit.

„Nenechal si nic vysvětlit a jen řval.“

„Těžko jsi mohla čekat, že tě popadne do náruče. Potřeboval ventil, který chlap v takové chvíli ne? Starej se teď hlavně o to, abys mu příště k takovému vzteku nedala důvod.“

„To přece nemůžu dopředu vědět,“ odsekla jsem. Měla pravdu a to mě zlobilo.

Beth se na mě zadívala se zdviženým obočím.

„Zrovna tak jako on nemůže s jistotou vědět, že se s tím indiánským hezounkem už nikdy neuvidíš!“

Vzpomínka na Eliahovo objetí mi prolétla hlavou a já byla ráda, že mi do ní Beth nevidí. Když už mi ve tváři čte tak snadno.

Položila jsem prázdný hrnek na stolek a postavila se k oknu. Koukala jsem na ulici, na projíždějící auta a procházející lidi. Přála jsem si, aby mi Ruben zavolal, aby ten telefon zvedl, vytočil moje číslo a řekl mi „holčičko“ a ještě něco. Abychom se k tomu, co bylo, otočili zády a šli dál. Teď už bych ho nepřerušila jako ráno, nechala bych ho říct, co říct chtěl. A modlila se, aby to bylo to, co chci slyšet. Zazvonil mi telefon a já nadskočila. Barry se nerozezněl, jen mé obyčejné vyzvánění pro cizí čísla. Zvedla jsem to a v telefonu někdo

drmolil, říkal něco osobě v pozadí.

„Haló?“ Jsem tak originální.

„Ahoj, Tori, to jsem já, Ben. Mám po proměně a je mi mnohem líp a…“

Rozzářil se mi obličej.

„Bene! Vážně je to dobré? Po jedné transformaci? Je vše zahojené?“

„Skoro jo. V tuhle chvíli mám pocit, že můžu lítat!“

„No počkej, jak to? Spíš bych čekala, že budeš unavený a budeš spát!“

„Já taky, ale Chétir mi dal svou krev. Dal mi jí hodně!“

Ben se rozhihňal, jako by si přihnul. Vím, že Rubenova krev má obrovskou sílu, která naše ozdravné procesy v těle extrémně urychlí. Když mi to Ruben vysvětloval, zmínil, že je přesvědčený, že se krev alfu už v tomhle směru testuje v lidských laboratořích. Jak? ní odstranit vlčí agens a jak její posilující účinky využít při léčbě lidských nemocí a zranění. Měla jsem pak hnusné sny o laboratoři plné vlků v malých testovacích klecích. O Rubenovi v jedné z nich.

„A je tam ještě? Hm, Chétir?“ zeptala jsem se a ignorovala Bethin pohled.

„Ne, už jel. Ale přivezl mi sem oblečení, měla bys to vidět…“ Ben se opět hihňal. „Přiznám se, že jsem děsně rád, že tu mám to tvoje noční triko.“

Píchlo mě u srdce, že to Rubena napadlo, i kdyby to měly být jen jeho staré tepláky na běhání. A píchlo mě znovu, protože mi už nezavolal. Doufala jsem, že to udělá, až bude Ben po transformaci, i když jsem to byla já, kdo náš poslední hovor utnul.

„A z jakého telefonu mi voláš?“ zeptala jsem se, abych něco řekla a nepřemýšlela v přímém přenosu.

„Doktorka Dolores mi půjčila svůj.“

„To je hodná. Hm… chlapečku, musíš něco udělat.“ Odmlčela jsem se a i Ben na druhé straně ztichl.

„Vím, že to bude těžké, ale musíš zajít na policii, nejlíp ještě dnes.“

Ben mlčel a dýchal do sluchátka.

„Benjamínku, zvládneš to? Je to nutné. Musíš tam jít, říct, co se stalo, kdo a kde ti to udělal. Že jsi dokázal utéct, sám…“

„Ježíši, Tori,“ fňuknul nešťastně. „Propadnu se hanbou.“

„Já vím, že to bude nepříjemný, ale zdaleka to nebude tak hrozný jako to, co máš za sebou. Musíš to udělat, aby se celá ta hrůza nerozeběhla znovu. Aby někde nevznikl nový sklep, nová klec. Abys byl poslední. Rozumíš? Policie to místo musí srovnat se zemí a musí to udělat co nejdřív.“

„Nešla bys se mnou? Prosím?“

Čekala jsem to, ale věděla, že nepůjdu. Tohle musel udělat sám. Doufala jsem, že když dokáže překonat sám sebe a policii pomůže, snáz překoná i pocit viny a studu, který se brzy dostaví jako u každé oběti podobného násilí. Bylo jasné, že než bude v pořádku ve všech směrech, nejen fyzicky, chvíli to potrvá, ale tohle mohl být dobrý začátek.

„Nemůžu, broučku, nejde to. Musíš sám. Ptej se po poručíku Duncanovi, pomůže ti. Neboj, zvládneš to. A hned pak přijdeš ke mně, ano? Zůstaneš dnes přes noc u mě. Vezmu pizzu a něco dobrýho a budu na tebe čekat.“

Řekla jsem to s vědomím, že se může u mě doma objevit i Ruben, a tak moc jsem si to přála, že jsem byla ochotná riskovat, že se potká s Benem. Ta hra na schovávanou mi v tuhle chvíli přišla nepodstatná a hloupá s ohledem na to, co má můj kamarád za sebou. Dnes v noci nebude spát sám, bude u mě. Dnes má zkrátka přednost před kýmkoliv.

„Tak jo. Drž mi palce, ano?“

„Držím ti všechny čtyři tlapy, broučku. Buď statečný.“

Znovu vzdychl. Měla jsem pocit, jako bych nechala prvňáčka samotného před školou.

„Víš, co je škoda? Že jsi holka,“ řekl Ben a zavěsil.

Musela jsem se usmát. Snad bude zase brzy zpátky, můj kamarád a moje sluníčko. Ale za partnera bych ho mít nemohla, i kdyby nebyl gay. Potřebovala jsem něco jiného. Někoho jiného. Potřebovala jsem… Kruci. Zatřásla jsem hlavou a šla poklidit do skladu.

31

Seděla jsem na gauči a Ben na zemi přede mnou na jednom z polštářků. Rozčesávala jsem mu vlasy. Z kliniky od doktorky Dolores si zajel domů, a dokud v něm Rubenova krev pracovala a tlumila bolest, vysprchoval se, převlékl

a stočil si ještě vlhké vlasy do uzlu. Pak šel na policii, kde strávil dvě nepříjemné hodiny. Z vlasů si vyrobil zacuchaný chomáč, ale to jsem se chystala právě napravit. Poručík Paul Duncan byl opravdový profesionál a velkou měrou i díky němu Ben nepříjemný výslech přestál. Rozhodla jsem se, že mu později zavolám a za Bena mu poděkuju.

Opatrně jsem rozčesávala pramen po prameni a Ben dřepěl na zemi, ruce opřené o moje kolena a spokojeně mručel. Rubenova krev udělala svou práci, ale už se vstřebala. I když se snažil chovat jako normálně, lehký třes v konečcích prstů prozradil, co vše má za sebou. Naše duše je sice z poloviny vlčí, ale když nabouráte tu lidskou půlku, je to špatné. V tuto chvíli bylo ještě brzy přemýšlet, jak moc

ho prožité ovlivnilo.

Zvažovala jsem, jestli mu navrhnout návštěvu specialisty nebo terapeuta. Pak mě ale napadlo něco lepšího, převalovala jsem tu myšlenku v hlavě. Mohl by mu pomoci Kevin, jeden z nás, jehož lidské dětství poznamenalo odporné zneužívání od vlastního otce. Kevin se dokázal vyrovnat se svou minulostí, stal se z něj silný, sebevědomý muž, i když je zřejmé, že mu velkou měrou pomohla proměna v lycas. Napadlo mě, jak asi jeho otec skončil. A věděla jsem, že se ho na to nikdy nezeptám. Kevin by Bena pochopil, jemu by se mohl vypovídat. Jsou si v mnohém podobní, když jsem se nad tím zamyslela, bylo to až zarážející. Ben by ze sebe mohl dostat

strachy a běsy, které člověku bez podobné zkušenosti prostě neřekne. No, je to možnost.

Zatím Benovi stačilo, že byl venku z té díry a že jsem se ho dotýkala jen já, člověk, jemuž bezmezné věřil. Hladila jsem jeho krásné vlasy a znovu mě jako šíp zasáhla vzpomínka na jiné, velmi podobné, jejichž konečky mi svůdně přejížděly po těle.

Snažila jsem se ho ve svých myšlenkách prostě nemít, ale jak chcete poručit podvědomí? Doufala jsem, že až to vše bude za námi, už nikdy Eliaha neuvidím a náhle se vynořující vzpomínky a obrazy se prostě vytratí. Byly zneklidňující a teď, když jsem si tolik přála napravit vztah s Rubenem, byly nechtěné.

Rozčesala jsem poslední dlouhý pramen a začala Benovi pomalu splétat francouzský cop. Mě to bavilo, jemu to dělalo dobře, a navíc mu pekelně slušel. Vynikl mu obličej a dlouhý krk, byl to po čertech krásný kluk. Není divu, že zaujal ty nesprávné lidi.

Ben zaklonil hlavu, položil mi ji na břicho a zadíval se nahoru na mě.

„Nezlob, pustím ty prameny a můžu začít znovu.“ Dělala jsem na něj seshora obličeje.

„Já se tak stydím, Tori,“ řekl a díval se mi přímo do očí.

„Připadám si jako naprostej debil.“

Sklonila jsem se a políbila ho na čelo. „Co to říkáš! Za něco takového přece nemůžeš, nebuď hloupý.“

Ben na mě pořád koukal a oči mu začínaly plavat. Cítila jsem vlastní slzy. Zatím hluboko, ale byly tam. „Říkal jsem si o to. O tohle, nebo o něco podobnýho.“

Byla jsem zticha. Musí to z něj ven samo, musí to pustit a snad se mu uleví.

„Víš, líbil se mi jeden kluk. Asi o něco starší než já, chodil k nám do bistra celkem dost často,“ Ben se odmlčel a napil.

„Koukali jsme po sobě, ale neřekli si ani slovo. Jen objednávky jídla, hovory při placení, ale bylo to tam, ty pohledy, náznaky. Byl jsem si jistý, že je jako já.“ Na chvíli se odmlčel.

„To je tak strašný, že jsi viděla to video,“ řekl tiše.

„Ty za to nemůžeš! Nemůžeš za to, co se ti stalo. Jsi oběť, nezavinil jsi to, slyšíš mě?“

„Já vím, nech mě to doříct.“

Mlčela jsem a dál mu pomalu splétala vlasy.

„V sobotu, po setkání s Ahigovými vlky, jsem šel do klubu. Byl jsem takový nabuzený, bylo to za námi, těšil jsem se na večer a prostě šel do klubu.“ Chvíli přemýšlel, potřeboval svůj čas.

„Víš, je to ten typ podniku, kde si prostě můžeš říct o sex,“ skoro šeptal.

Je fakt, že tohle je na gay komunitě uvolňující. Máš chuť na sex? Běž do příslušného podniku a zeptej se. Buď tě někdo velmi zdvořile odmítne, nicméně bude polichocen zájmem, nebo do půl hodiny souložíš. Zkuste něco takového v normálním baru.

„Předváděl jsem se tam jako děvka. Pak jsem ho uviděl. Stál v rohu a koukal na mě, ten kluk z bistra. Ten pohled si prostě nespleteš.“ Ben se znovu odmlčel.

„Šel jsem za ním a neřekli jsme si ani dvě slova a měl jsem jeho jazyk až v krku. Připadal mi tak úžasný.“

Stáhla jsem konec copu gumičkou a všimla si, že ani já nemám úplně klidné ruce.

„Za chvíli jsme seděli u jednoho stolečku, něco pili a on mi rukou…“ Ben se zarazil a já si uvědomila, že všechno opravdu vědět nemusím.

„Řekl, že má venku auto a že v soukromí to bude lepší.“

Povzdechla jsem si. Kolik důvěřivých dušiček už na tohle doplatilo. Nejen kluci jako Ben.

„Když jsme si sedli do auta, najednou mi někdo zezadu hodil na hlavu kapuci nebo pytel, páchlo to a pak jsem asi ztratil vědomí, protože víc si nepamatuju. Probudil jsem se svázaný na tom stole. Ben se rozplakal a já sjela z gauče vedle něj a vzala ho do náruče.“

„Maskovali se jen před kamerou. Jinak ne. Takže jsem věděl, že mě nikdy nepustí. Tak hrozně jsem se bál, Tori, tak hrozně. A tys mě našla!“ Vzlykal a tvář měl schovanou na mé hrudi. „Našla jsi mě, našla,“ šeptal mezi vzlyky.

Pevně jsem ho k sobě tiskla a hladila po vlasech. Měla jsem husí kůži a snědená pizza se mi v břiše obracela jako kámen.

Hajzlové, hajzlové zasraní. Nevím, jak dlouho jsme takhle seděli. Začalo se šeřit, další večer koukal do oken. Ruben nepřijel. Nezavolal a ani nepřijel.

Pomohla jsem Benovi vstát a uložila ho k sobě do postele.

„Budeš tu?“ zeptal se a držel se mě za ruku.

„Budu vedle v pokoji, nikam nepůjdu, neboj se. Nebudeš tu sám.“

„Přijdeš si sem za mnou lehnout, že ano? Nebudeš na gauči?“

„Nebudu a přijdu. A spi už.“ Koukám, mám dítě, aniž bych se musela snažit.

„Nech otevřené dveře,“ zaprosil, zpod peřiny mu koukal jen nos.

„Nechám.“ Přivřela jsem je a vrátila se do kuchyně.

Rozrušilo mě to a já cítila, jak se vlčí energie zvedá. Vztek a strach byly největší spouštěče. Měla jsem obojí. A obojí z více důvodů. Třásly se mi prsty, a abych je zaměstnala, nachystala jsem si čerstvou kávu. Vysprchovala jsem se, rychleji, než bych chtěla, a natáhla si velké tmavozelené tričko, ve kterém jsem spávala. Bylo původně Rubenovo a já si je zabavila pro sebe, protože se mi líbila ta barva. Bílý nápis „Horseshoe Lake“ přes celá záda mi nevadil, Ruben si je přivezl z cesty a mučil mě, že se tam s ním musím vypravit. Jezero je přírodní památkou a já si vyslechla nadšenou přednášku o orlu bělohlavém, divokých kachnách a bílých volavkách. Prostě ptáci. Hm.-Pak jsem chtěla, aby mi ukázal toho jednoho, a skončilo to jeho napůl rozesmátým řevem a vcelku milou chvilkou.

Bože, tak moc mi chyběl. Proč, sakra, aspoň nezavolal, palice jedna dubová?

Dřepla jsem si s kafem do obýváku a pustila potichu televizi, spíš jako kulisu, než že bych měla v plánu se dívat. Tentokrát to kafe docela vychladlo.

32.

Probudilo mě zvonění telefonu. Trhla jsem sebou a zmateně se rozhlédla, všude kolem mě tma. Panebože, já usnula. Kolik je hodin?

Zvedla jsem telefon. „Ano?“

„Budeme potřebovat tvou pomoc,“ ozvalo se. Hlas mi byl povědomý, ale byla jsem rozespalá a nezapalovalo mi to.

„Prosím? Kdo je tam? Mikaeli?“ Ve sluchátku se někdo uchechtnul.

„Trochu mnoho mužů ve tvém životě, nemyslíš?“ Jízlivý hlas, jízlivá slova.

„Kdo je to, kruci?“

„Noll.“

„Proč mi voláš, Třetí?“ I já měla studený hlas. Polekal mě a zbytečné leknutí mě naštvalo. Bylo krátce po půlnoci.

„Tvůj Chétir tě potřebuje,“ odsekával slova.

„Co je s Rubenem? Stalo se mu něco?“ Prudce jsem se postavila, ve tmě kolem byl jediným zvukem můj zrychlený dech. Po rozespalosti ani stopy.

„Dá se to tak říct.“ Nollův hlas byl naštvaný. Jediný člověk, na kterém mu záleží, je Ruben. Spolu s Brooksem zastávali pozici bodyguardů vůdce smečky zodpovědně, takže pokud má Ruben potíže, rozumím, proč je Noll naštvaný. Těžko jsem se s ním domlouvala za normální situace, teď se to jevilo nemožné.

„Je tam Druhý? Dej mi Brookse,“ štěkla jsem.

Chvíli jsem poslouchala, jak funí, zřejmě to znělo příliš jako příkaz. Po chvíli to v telefonu zapraskalo a já si oddechla, když se ozvalo: „Ahoj beruško, spala jsi?“

„Brooksi, co se děje?“

„No, nevím, jak bych to řekl, ale máme problém.“

„Kruci, to říkal i Noll, bohužel nic jiného. Co je s Rubenem, je zraněný? Co se stalo?“

„Zraněná bude jeho pýcha, zítra ráno. Jinak mu nic není. Je akorát namol.“ Brooks se evidentně snažil neznít pobaveně, protože pobavený bodyguard je špatný bodyguard.

Nic jsem neříkala a snažila se informaci zpracovat. Moc se mi to nedařilo. S nakrčeným čelem jsem popošla k oknu a koukala na noční světla. Musela jsem špatně slyšet.

„Cože je?“

„Je na káry, Tori. A nechce se hnout. Pořád o tobě mluví, ale moc smyslu to nedává. Aspoň už netříská vším, co mu přijde pod ruku.“

Osten strachu mě píchnul v hrudi.

„Může se přeměnit? Jste někde mezi lidmi, má vlka blízko?“ zeptala jsem se vyděšeně. Prokrista, to by nám tak chybělo.

„Jsme mezi lidmi a jo, vlk je za dveřmi. Oči má jako pampeliška. Ale dál to nejde, nevím. Možná ho ten chlast prostě drží, podle toho, kolik vypil, má nejspíš v žilách whisky místo krve. Sám nepiju a s tím ochlastou Marwinem jsem si nikdy, takříkajíc, nepotykal. Nevím. Potřebujeme ho dostat odsud a domů, ale nechce se hnout.“

„Kde jste?“

Když mi Brooks řekl jméno podniku, rozšířily se mi oči. Stejně pobaveně koukal i taxikář.

Sakra, Rubene, kam jsi to vlezl…

Zářivý neon růžového nápisu Růžový králíček mi téměř propálil sítnice. Když jsem vylezla z auta a zírala na tu růžovou noční můru, měla jsem sto chutí ten taxík doběhnout a ujet pryč.

Při pohledu na menší světelný nápis Nahé dívky se mi udělalo slabo. Šel chlastat a koukat na nahotinky? To se mu přece nepodobá. Na nahou ženskou se podívá rád jako každý chlap, ale nepije. Kombinace těchhle dvou věcí byla prostě v případě Rubena za hranicí nemožného. A přesto seděl uvnitř a já věděla, že ve stavu, v jakém nyní je, ho strašně nechci vidět. Nechci. Opilce nesnáším

a tohohle budu taky nesnášet. Byť mi malý hlásek v hlavě zpíval, že opilý je hlavně kvůli mně.

Nadechla jsem se a vešla dovnitř.

Místnost byla velká, rozlehlá, osvětlená různě blikajícími světly.

Hlučná.

V prostoru bylo několik menších pódií a na každém z nich spoře oděná slečna. Nebo úplně nahá. Kolem každého takového ostrůvku seděli dokola muži, pili, zírali, mávali penězi.

Dech jsem měla až v krku. Seděl takhle můj přítel? Strkal bankovky některé z nich do kalhotek? Ne, tohle opravdu vědět nemusím. Nechci!

Došla ke mně servírka s tázavě pozvednutým obočím.

„Dobrý večer. Jste tu s někým, nebo sama?“ zeptala se. Zmateně jsem na ni koukala.

Vyložila si to po svém a spiklenecky zašeptala: „Tamhle dál v rohu je prostor pro ženy, úžasná lesbická show začne za chvíli.“

Vzpamatovala jsem se.

„Ne, já někoho hledám. Tři muže. Jeden z nich je, hm… Není mu úplně dobře.“

Servírce ztuhly rysy a zadívala se významně na barmana, který nás přes dlouhý pult sledoval. Položil utěrku, obešel pult a přistoupil k nám.

„Dostaňte ho odtud do pěti minut, jinak volám policii,“ řekl naštvaně.

Co tu, kruci, vyváděl? Ptát se nebudu, ať chci, nebo ne, nejspíš se to dozvím. To si Brooks ujít nenechá.

Barman mávnul rukou k místu, odkud vedla ulička do zadních prostor. „Jsou v privátním salonku, třetí nalevo.“

Ještě jednou se na mě zamračeně zadíval a vrátil se za bar.

Stála jsem a koukala směrem, kterým mi ukázal. Přinutila jsem nohy, aby mě tam donesly.

Odhrnula jsem závěs a zadívala se na obrázek před sebou.

U zadní stěny salonku byla pohovka, stočená do půlkruhu. Před ní měl zřejmě stát stoleček, ten byl ale nyní postavený po straně, na něm různé lahve a skleničky, některé převrácené. Ve vzduchu čpěl smrad z kouře a zbytků alkoholu.

Na pohovce seděli tři muži. Ruben uprostřed, Brooks a Noll po stranách tak, jak jsou zvyklí.

První na mě koukal a byl rád, že mě vidí. Ten druhý vypadal, že by mě nejradši zadávil.

Zadívala jsem se na prostředního. Ruce v klíně, hlavu svěšenou.

Spí?

„Rubene?“ řekla jsem tiše.

I když byl v takovém stavu, sluch měl stále dokonalý. Prudce zvedl hlavu, což jeho vnitřní ucho tak docela nezvládlo. Hlava se mu zvrátila dozadu a on ji s obtížemi narovnal. Snažil se na mě zaostřit, a čím déle mu to trvalo, čím déle mu hlava cukala ze strany na stranu, tím víc mi bušilo srdce.

Tvoje vina, tvoje vina, tvoje vina. Jako bych ta slova slyšela dunět prostorem kolem nás.

„Pojď domů,“ řekla jsem, hrdlo stažené.

„So tu eáš,“ zaznělo z úst mého milého. Zároveň se snažil postavit, ale jeho bodyguardi mu přidrželi ruce. Začal se s nimi přetahovat, snažil se jim vytrhnout.

„Takhle je to poslední hodinu pořád,“ řekl Brooks a zabral, aby Rubena udržel. Bylo zřejmé, že pouhý člověk by ho nezvládl.

Noll po mně střelil neuvěřitelně nasraným pohledem. To mi pomohlo. Srdce mi málem vyskočilo z hrudi, jak strašně jsem se bála a jak strašně jsem byla nešťastná, a on tu po mně hází takové pohledy.

„Co je? Co tak čumíš, sakra? Já ho neožrala, chlastal sám!“

„Ale kvůli tobě!“

„Polib mi, Třetí\“

Ruben vyprskl a znovu se začal zvedat. Pochechtával se a já doufala, že ten hnusný zvuk dostanu z hlavy. Teď mi v ní jeho opilecký smích doslova rezonoval.

„Nechte toho, musíme ho dostat ven.“ Brooks se postavil a přehodil si Rubenovu ruku kolem krku. Noll na mě přestal nevraživě zírat a udělal totéž. Zvedli ho.

Snažil se na mě zaostřit přes závoj ucouraných vlasů. Tričko mokré, roztržené. Doslova se mi zadrhl dech z představy, že by ho

takhle někdo viděl, někdo z řadových členů smečky. Polykala jsem, žaludek až na patře a tep mi pulzoval na krku.

Oba muži vykročili s Rubenem zavěšeným mezi sebou.

„Ho-šiš-ko,“ zadrmolil a já se málem rozbrečela. Slzy mě pálily v koutcích očí. Nechtěla jsem se na něj dívat, a musela jsem. Ruben se mi snažil něco říct, a jak ho ústa neposlouchala, kroutil obličej do hrozných grimas. Zadívala jsem se na zem a uhnula jim z cesty. Sebrala jsem jeho bundu a šla pomalu za nimi.

Táhli ho chodbičkou do hlavní místnosti a pak dál kolem baru.

„Už ho tu nechci vidět, je to jasné?“ zahučel na mě barman. Ruben zvedl levou ruku, položenou na Nollových ramenech, a zamával mu. Muž za pultem nás sledoval pohledem až ke dveřím.

Co se mě týče, už nikdy nechci vidět tohle místo.

Položili Rubena na zadní sedadlo džípu a Brooks si sedl za volant, poté co vylovil z Rubenovy kapsy klíče. Já si sedla vedle něj, tedy spíš jsem si klekla. Paty jsem měla pod sebou a seděla bokem tak, abych na Rubena viděla. Pás mě škrtil a bylo mi to jedno.

Mám pocit, že se můj život motá ve spirálách. Už zase jsem vyděšeně hleděla na muže ležícího na zadním sedadle auta. Noll jel za námi Brooksovým autem.

Mlčela jsem a Brooks pro tuto chvíli taky. Sledoval provoz.

Ruben ležel s rukou za hlavou, jako ležívá, když spí. Druhá ruka mu visela volně dolů. Něco zamručel a ztichnul. Začal chrápat.

Dívala jsem se na něj a teď už to zastavit nešlo. Začaly mi téct slzy a já věděla, že je zbytečné snažit se neplakat. Bylo mi jedno, že je vedle mě Druhý. Nezáleželo na tom, muselo to ven. Brooks po mně střelil pohledem, připravený říct nějakou poznámku, ale když uviděl moji tvář, pobavený výraz mu z obličeje zmizel.

„Dívej se na cestu,“ řekla jsem tiše a dál zírala přes opěradlo na Rubena.

Brooks mě beze slova poslechl. Po chvíli jsem si odkašlala.

„Jak jste věděli, kde je?“ zeptala jsem se a přesunula pohled na Brooksův profil.

„Volal mi ten barman. Ruben mě má na rychlém vytáčení jako prvního. Vytrousil mobil z kapsy a barman prostě zmáčknul tlačítko

a čekal, kdo se ozve.“ Zadíval se na mě, kapající slzy nekomentoval. Plakala jsem tiše, jako by moje oči měly vlastní mozek. Tvořily slzy a vypouštěly je ven.

„Neublížil někomu?“ Tak strašně jsem se nechtěla ptát a musela jsem.

„No, ne. Naštěstí ne. Vyděsil jednu holku, když vyskočil k ní na pódium.“ Brooks se chystal pokračovat, ale zachytil můj vytřeštěný, uplakaný pohled.

„Chceš to vůbec slyšet?“

„Nechci! Tak to rychle dopověz.“

„Stál na všech čtyřech a řval do davu. Zežloutly mu oči a prodloužily se zuby, taky prsty měl delší, ale naštěstí se neproměnil. I tak ale vyděsil půl sálu.“

„Jak to, že tam nebyla policie? Nebo někdo z CEVILu?“ Orosila jsem se z představy, že by takhle Rubena viděl Mikael. Nebo že by v tomhle stavu viděl Ruben jeho. Na to, jak by to asi dopadlo, jsem si mohla vsadit. Z titulu vládního nařízení měl telefonní číslo kanceláře centrální evidence každý majitel hospody nebo baru po ruce, protože s rozdivočeným lycas si poradí jen oni, anebo vlastní druh. Děkovala jsem bohu a tomu barmanovi, že to číslo nepoužil.

„Policajty nevolali, taková publicita kazí kšefty. A my dorazili opravdu rychle.“

Jedna věc mi stále vrtala hlavou.

„Brooksi, co vám Ruben řekl?“

„Jak to myslíš?“

„No, něco musel říct, podle toho, jak moc je na mě Noll naštvaný.“

„Chétir toho moc neřekl. Upřímně, nic, co by dávalo smysl. Když jsme přijeli, už byl mimo. Ale opakoval tvoje jméno a zmínil Druhého klanu Tichých stínů. A oba jsme viděli, jak jste na sebe s tím indiánem reagovali.“

Na to jsem neměla co říct.

„Co? Nic k tomu neřekneš?“ Za jízdy ke mně otáčel hlavu.

„Ne, Brooksi. Nic ti k tomu neřeknu.“

„Chétir ale mluvil i o něčem jiném. O tom malém, hm… o Benovi. Prý jsi ho našla a s Mikaelovou pomocí dostala domů. Co

vím, je to poprvé, co se takovýmhle způsobem angažoval, takže to byla další věc, kterou měl Chétir v hlavě.“

V tuhle chvíli v ní měl dva litry chlastu nejspíš. Ale pochopila jsem, co mi chce Brooks říct. Jakákoliv romantická představa o mně a Mikaelovi mi přišla směšná. Rubenovi ne. Jeho bodyguardům, jak se zdálo, také ne. Zkoumavě na mě hleděl.

„Co je?“ vyjela jsem.

„Řekněme, že nevím, co dál od tebe čekat. Jsi vlkem pár týdnů a za tu dobu jsi toho stihla dost. Milenka Chétira, účastnice boje o post jeho družky, a teď dokonce nejlepší kámoška agenta CEVILu. Nebo to mám říct jinak?“ Brooks významně zamlaskal.

„Přestaň, proboha. Přeháníš to!“

„Já bych neřekl, že přeháním,“ řekl náhle ostře. „Tady nejsme zvyklí na sólové akce. Jsem druhý ve velení, a ať už jsi měla jakýkoliv důvod pro to nesvěřit se svému alfovi, mělas to říct mně!“

Nemělo smysl mu vysvětlovat, že by to nešlo. Že on sám by mi nijak nepomohl a Mikael by dalšího vlka v zádech nesnesl. Nemělo smysl o tom vůbec začínat. Brooks byl fajn, byl veselý a milý, ale byl v první řadě ochránce, beta smečky a vlčí voják. Přemýšlel jinak.

„Brooksi, já… hm. Já se omlouvám. Nemyslelo mi to jasně. Máš pravdu, samozřejmě. Měla jsem ti to říct, mrzí mě to. Respektuji tvou pozici a omlouvám se.“ Poznám, kdy je na místě posypat si hlavu popelem. Ještě chvíli držel výraz a tón nadřízeného vlka.

„Tohle se nesmí opakovat. Když tu není Chétir, jsem tu já. Ruben říkal, ať to nechám být, ale nevidím důvod, proč bych tě měl obcházet, jako bys byla něco extra. Nejsi. Zatím ne!“ Oba jsme taktně pomlčeli o Rubenově králíkovém extempore.

„Zpovídáš se mně jako každý řadový člen, je to jasné?“ odsekával slova. Zdálo se mi, že už to trochu přehání.

„Jo. Pokud se nestane zázrak a já nebudu jeho podle zákonů smečky. Pak by ses zpovídal ty mně,“ neodpustila jsem si.

„No teď zrovna k tomu dvakrát blízko nemáš, co?“ Ťal do živého a věděl to. Ošil se.

Rozhodla jsem se, že to budu ignorovat a pokusím se náš vztah zase urovnat.

„Ale máš mě pořád rád, viď? Protože já tebe mám,“ řekla jsem a chvíli poslouchala jeho dech. Když promluvil, byl už zase svůj a hlas měl pobavený.

„Kdykoliv ženská řekne, že mě má ráda, nečekám nic dobrýho.“

„To máš tak blbý zkušenosti? To je mi líto.“

„Hele, já se zatím neptal a ty se do toho zrovna nehrneš. Jak jsi věděla, kde ten kluk je?“

Čekala jsem, že se zeptá, nabízelo se to. Zároveň jsem doufala, že to neudělá. Na okolnosti Benova nalezení jsem nechtěla už ani pomyslet. Mluvit o nich ještě míň.

„Budeš hodně naštvaný, když ti to neřeknu?“ zkusila jsem to.

„Rozhodně si budu představovat všelicos. Něco jsem pochytil z Chétirova blábolení, takže mám dostatečnou munici pro fantastické vize.“

„Domluvíme se takhle: přestaneš do mě rýt a já Rubenovi neřeknu, že jsi v souvislosti s ním použil výraz blábolit.“

„Ženský jsou zákeřný mrchy,“ zavrčel a já se navzdory situaci usmála.

„Upřímně se těším, až si tě některá omotá kolem tlapky, Brooksi.“

Posměšně si odfrkl. „To bych radši vypadnul z vlaku.“

„Jsi lycas, nic by se ti nestalo.“

„Jo, to je fakt. Paradoxně nejhorší zranění, které nás může potkat, je zlomené srdce.“ Hlas mu zvážněl a i já měla rázem prázdný výraz. Přesunuli jsme se na citlivou půdu. Pro oba, jak jsem vytušila ze změny jeho tónu. Zbytek cesty jsme jeli mlčky.

Ruben ležel na zádech a chrápal. Já seděla v nohách postele a dívala se na něj. Brooks a Noll odjeli poté, co ho uložili. Brooks chtěl zůstat, ale já ho požádala, aby nás nechal samotné. Možná proto, že jsem ho opravdu tiše požádala, vypnul režim bodyguarda a přesvědčil i Nolla, že už tu nejsou zapotřebí.

„Děkuju,“ řekla jsem a Brooks na mě chvíli koukal. Pak kývnul hlavou a copánky zavířily.

Další vztah, který se mi změnil. Nevěděla jsem, jak přesně, ale zdálo se mi, že už nejsem „beruška“. Změnil se i můj vztah s Nollem. Nyní jsme se upřímně nesnášeli. Pokud by mě měl v budoucnu

opravdu hlídat – myšlenka přišla sama od sebe – pak nezbývá věřit, že je opravdu takový profesionál, za jakého se považuje.

Vstala jsem, popošla a sedla si na kraj postele, Rubenův trup vedle svého boku. Propletla jsem své prsty s jeho a spojené ruce si položila do klína. Zavrtěl se, zamručel, ale nevěděl o světě. Pro tuto chvíli jsem byla ráda. Zvedla jsem jeho ruku a políbila ji na hřbet. Přitiskla jsem si jeho bezvládnou dlaň k tváři a držela ji tam. Pak jsem mu odhrnula pramen vlasů z očí a pohladila jej od spánku k bradě. Předchozí slzy sotva oschly a už se přes ně valily nové.

Miluju ho. V nočním tichu jeho domu, nikým neviděna, jsem si to konečně přiznala. Miluju ho. Takového, jaký je. A ničilo mě vědomí, že on zřejmě do nedávné doby miloval mě. Láska. Každý po ní touží, každý ji chce, a když ji má, stále ji spoutává pravidly o tom, jaká by měla být. Položila jsem mu paži na břicho a s vlastníma rukama v klíně se slepě zahleděla do tmy.

Eliah. Pustila jsem myšlenky na něj z pomyslného řetězu. Věděla jsem, že mě přitahuje a vzrušuje bez ohledu na magii a kouzla. Bez ohledu na to, kým je. Líbil se mi, hrozně se mi líbil, tím obyčejným, ženským způsobem. Ale teď, v tomto okamžiku, jsem věděla, že to nestačí.

Byl jako zákusek, který si dáte jednou, maximálně si ho užijete, ale víte, že víc už to nejde, protože máte přísnou dietu. Nevím, jestli to srovnání je přesné, ale tak nějak jsem to vnímala. Vzpomínku na jeho tělo na svém si zahrabu tak hluboko do podvědomí, abych ji na světlo vytáhla jen někdy. Jen občas, když budu sama, pro nejintimnější představu o tom, jaké to s ním mohlo být.

Chci patřit tomuhle muži. Tomuhle, co tu teď leží málem v bezvědomí, a já nevím, jestli v tomhle stavu někdy dřív byl. Netušila jsem, co přinese další den. Možná že se na něj takhle koukám naposled. Budu bojovat o post jeho družky a budu doufat, že navzdory všemu bude rád. Nebude-li, je jedno, jak ten boj dopadne. Nebude na tom pak záležet. Ale dostojím svému závazku, dodržím pravidla výzvy, kterou jsem přijala. To nejmenší, co můžu udělat, je, že ho neponížím tím, že bych z dohodnutého boje utekla.

Proces každého mého rozhodnutí je bolestný. Když ale rozhodnutí udělám, uleví se mi. Vydechla jsem s vědomím, že ho

chci. A že udělám vše pro to, aby on chtěl zase mě. Stáhla jsem mu boty a postavila je ke zdi. Otočil se na bok a na chvíli přestal chrápat. Tričko se mu na zádech vyhrnulo a já po té holé kůži přejela konečky prstů. Zvedla jsem jeho bundu a zabořila si do ní obličej. Nasávala jsem jeho vůni, jeho pach tak, abych si byla jistá, že si ho kdykoliv vybavím. Že ve mně kus jeho vůně už napořád zůstane. Pak jsem ji položila na druhou stranu postele a oblékla si vlastní. Ze dveří jsem se na něj naposledy zadívala a tiše za sebou zavřela.

33

Nové ráno bylo zamračené a naprosto dokreslovalo moji náladu.

S Benem jsme se rozloučili a oba se vydali do práce.

Doufal, že se nějak omluví za dvě promeškané směny. Chtěl jít odpoledne navštívit maminku a pak domů. Chtěl být sám, zkusit se s tím vším vypořádat. Slíbil mi, že se ozve, kdyby mu bylo zle nebo kdyby měl prostě jakýkoliv důvod. Měla jsem strach, že zdaleka není tak v pořádku, jak se přede mnou snaží být.

Jakmile se mi ztratil z očí, vytočila jsem na mobilu Kevinovo číslo. Ozval se jen záznamník. Pracuje dlouho do noci, takže nejspíš spí. Zanechala jsem mu vzkaz a šoupla mobil do kapsy. Teď už jsem měla všechny myšlenky upřené k Rubenovi. Musel mě cítit, když se ráno probudil. Tedy pokud už se probudil.

Byla jsem v práci první, prošla přes zadní vchod. Dělala jsem automaticky všechny naučené úkony jako každé ráno. Tedy jako každé normální ráno. Roztáhla jsem dlouhé vertikální žaluzie, odemkla hlavní vchod do krámu a zvedla ochrannou mříž.

Lidé míjející krámek měli stejně nadšený výraz jako já. To bude den jako malovaný.

Během dopoledne jsem mnohokrát vzala mobil do ruky a zase ho položila. Po jednom třísknutí telefonem o stůl jsem zaznamenala Bethin pohled.

Hlavně teď nic neříkej, dneska ne.

Neřekla.

Bylo poledne, když jsem jí zezadu donesla čerstvé květiny a rovnala je do nádob, ze kterých si pak vybírají zákazníci.

Narovnala jsem se, odhrnula si vlasy z obličeje a zadívala se výlohou ven.

Ztuhla jsem.

U chodníku parkovalo známé auto a Ruben se opíral o dveře. Ruce v kapsách kalhot, volná světlá košile, vlasy stažené do culíku, jeden delší pramen v očích. Koukal do výlohy, ale vidět mě nemohl. Zírala jsem na něj jako uhranutá. Srdce mi bouchalo až v krku, netušila jsem, jak dlouho tam takhle stojí. Prosím, prosím, otevři ty dveře a pojď ke mně. Dej mi pusu a řekni, že je všechno dobrý, prosím.

Stál a koukal. Pak se pohnul, odlepil zadek od dveří auta a narovnal se. Ruka mi vyjela ke krku, byla jsem napnutá, jen jen se pohnout, jít mu naproti, skočit mu do náruče, prostě cokoliv.

Udělal krok dopředu, pak potřásl hlavou a obešel předek auta.

Nastartoval a odjel.

Odjel!

Prudce jsem vydechla a skočila ke dveřím. Sledovala jsem, jak mizí, až se mi ztratil v provozu. Krucifix!

Svěsila jsem hlavu a kousala si spodní ret. Pomalu jsem se otočila. Beth stála vedle pultu a propalovala mě pohledem.

„Panebože, já se z vás zblázním. Paličatí jako mezci, oba dva!“ štěkla.

„Proč nešel dovnitř?“ rozhodila jsem ruce a dívala se na ni.

„Proč jsi nešla ven za ním?“ odsekla Beth a hodila hrst kytek, co měla v rukách, na stůl.

„No? Co tu teď stojíš a koukáš? Sama jsi mi přiznala, že jsi to podělala. Přiznala jsi to sobě. Tak koukej jít a přiznat to i jemu!“

Beth se začínala rozehřívat. Moc často se nestávalo, aby jí něco nebo někdo vzal její klid.

Jsem prostě nemožná ve všech směrech.

„Sakra, Beth, jak to mám udělat? Co mám udělat? Já prostě nevím!“

Beth na mě zamyšleně hleděla a najednou se jí obličej rozzářil.

„Uvař mu!“ řekla a já se na ni zadívala, oči široké.

„No jasně, uvař mu pořádnou večeři. Překvap ho. Co vím, tak chlapa utáhneš na nudli spíš, když má plný břicho. Vařit přece umíš!“

No to si, sakra, piš. Koukala jsem na ni a obličej se mi vyjasnil. Má pravdu, ta ženská. Překvapím ho, nachystám něco dobrýho a přivítám ho jako hodná ženuška. Je to půl na půl. Buď mě obejme, nebo vyhodí. V každém případě ale budeme mít konečně jasno. Buď mi odpustí, anebo ne. Je to prosté. Došla jsem k Beth, objala ji a dala pusu na tvář. Nosem jsem ji šťouchla pod uchem. Poděkovala jsem jí všemi smysly.

„Jedeš, budu cítit smečkou,“ odháněla mě, celá uzardělá. Jako by to bylo to nejhorší, co se jí může stát.

Zbytek dne jsem byla jako na trní, rozechvělá, dílem natěšená, dílem vyděšená. Když jsem zkracovala jednu růži tak dlouho, až z ní zbylo jen poupě na konci, Beth mi vzala nůžky z rukou, než budu bez prstů.

Cestou z práce jsem oběhla pár obchodů v okolí, koupila kus krásné hovězí svíčkové, zeleninu a vše potřebné na výrobu knedlíku. Bylo prima vědět, že to v životě nejedl. Haha. Udělám mu klasickou českou svíčkovou z amerických surovin. Už jsem věděla, že výsledek nemusí být úplně stejný jako „doma“, ale rozhodla jsem se, že to zkusím. Dobře upečeným masem rozhodně nic nezkazím. Pobíhala jsem po ulici, balíčky mi v rukách houstly a byla jsem plná energie a adrenalinu. Mohla jsem něco dělat, ať už to dopadne jakkoliv. Koupila jsem jablka, v krámku s kořením a nejrůznějšími přísadami pak skořici, rozinky, brusinky, samé dobrotky. Udělám domácí závin, štrůdl. Začínala jsem se vyloženě bavit.

Vešla jsem i do malé vinotéky a vybrala sedmičku vína. Zaujala mě krásná viněta italského vinařství Hidden Vineyard a já měla sto chutí ho otevřít rovnou. Snědý krásný italský přítel? Kdykoliv dřív všema deseti. Dnes ale ne. Dnes jen jeden Američan. I to je dost. Uff.

Pobíhala jsem po Rubenově kuchyni. Kde má náhradní klíč, vím. I kde má všechno ostatní. Ne, to nebyl dvojsmysl.

Maso bylo hotové, knedlík spáchán a závin ležel pocukrovaný na stole. Vypadalo to jako obrázek z reklamy z padesátých let, americká středostavovská rodinka.

Blížila se sedmá, musel tu být každou chvíli. Doufala jsem, že dneska objede Růžového králíčka obloukem. Zaběhla jsem do koupelny a znovu si pročesala vlasy. Upravila lehké nalíčení, přejela leskem rty. Byla jsem roztřesená a nabuzená, vše dohromady.

Nejdřív jsem si chtěla vzít letní šaty, ale zdálo se mi to tak prvoplánové. Doufala jsem, že to skončí tím správným způsobem, ale přišlo mi hloupé mít na sobě krátké šatečky, které si o to vyloženě říkají. Takže jsem měla světlé džíny a k nim bílomodrou sportovní košili s tenkým proužkem. Neutrální až na půdu. I když mi ty džíny čistě náhodou dělaly pěkný zadek.

Když jsem venku uslyšela zvuk motoru, ztuhla jsem, dušička se krčila, malá, maličká. Bouchla dvířka, kroky za dveřmi.

Popošla jsem, abych kuchyňskými dveřmi viděla do hlavní místnosti. Srdce mi bušilo tak hrozně, až jsem měla pocit, že se mi kapsičky košile na hrudi vydouvají v rytmu jeho úderů.

Vešel dovnitř, udělal dva kroky a nasál vzduch. Otočil hlavu a zadíval se přímo na mě. Těchhle okamžiků v životě moc není, a když přijdou, tak to stojí za to. Nevím, jak to moje srdce zvládalo, ale když jsme na sebe bez pohnutí hleděli, já strnulá s utěrkou, on s bundou v ruce, myslela jsem, že už to napětí dál nevydržím. Moje vlčice byla rozrušená, všechen ten zmatek, strach a zjitřené nervy, rozptylovalo ji to a dráždilo a popocházela sem a tam.

Dívali jsme se na sebe a čas se zastavil. Cítila jsem, jak z něj stoupá energie, a měla jsem aspoň malinké zadostiučinění, že je nervózní a vykolejený jako já. Cítila jsem jeho vlka stejně neklidného a nabuzeného, jako byl můj.

Popošla jsem do dveří, ramenem jsem se lehce dotýkala rámu.

Zamyšleně se zadíval do strany a pak znovu na mě. Oči se mi rozšířily, přestala jsem dýchat.

Díval se, a ten pohled byl laskající, vřelý a přesně takový, jaký jsem na jeho obličeji chtěla vidět.

„Do-bry den, hol-tsi-tsko,“ řekl česky, nebo prostě tak nějak.

Prudce jsem se nadechla a opřela o rám dveří. Byla to ta chvíle, kdy všechna bolest, všechny moje strachy, všechny ty pocity, které mi zaměstnávaly hlavu poslední dny, vybouchly a já se začala sunout dolů.

Pustil bundu na zem a byl u mě tak rychle, že jsem to ani nepostřehla. Zvedl mě do náruče a já zahodila tu blbou utěrku, abych mu mohla obě ruce omotat kolem krku.

Mohla bych se živit jako plačka na pohřbech. Že mi slzy tečou zásadně ve chvílích, kdy se to nejmíň hodí, to už jsem říkala. Je vcelku logické, že se mi spustily i teď.

Díval se na mě, úsměv v koutcích úst. V očích láska. Víc jsem nepotřebovala. Měla jsem všechno.

Naklonil se a jazykem mi přejel po tváři, olízl mi slzavou cestičku.

„Nebreč, rozmažeš se,“ řekl tiše a já se krátce zasmála, smích mezi slzami. Utřela jsem si mokro pod druhým okem a pak ho začala líbat, jako bychom soutěžili v tom, kdo dýl vydrží nedýchat.

Přiznávám, je lepší.

Tu svíčkovou jsem nakonec ohřívala skoro o půlnoci. Do té doby jsme se vzájemně „ujišťovali“ o tom, kdo se komu omlouvá víc. Věděla jsem, kdo z nás dvou víc zlobil, a ujišťovala jsem jedna radost.

Nakonec jsem zůstala ležet napříč postele na boku, schvácená a udýchaná. Ruben si prolíbával cestičku po mých zádech až k rameni a dělal u toho ty vrčivé, krásné a dráždivé vlčí zvuky. Rukou mi přejel přes břicho, na kterém už nebylo ani stopy po předchozím zranění. I já dostala svou dávku Chétirovy krve a zhojila se i bez proměny. A dostala jsem štědré dávky i něčeho jiného. Sklouzl mi prsty do klína.

„Rubene, ty zvíře, já už nemůžu, jsem celá bolavá,“ zašeptala jsem mezi nádechy.

„Nesmysl,“ zavrněl mi s nosem pod uchem, zatímco jeho prsty přejížděly sem a tam.

„Jsi vlk, zahoj se!“ zavrčel a kousl mě pod bradavku. Celé tělo jsem měla pokryté stopami po jeho zubech a on taky vypadal jako špíz, který někdo okusuje ze všech stran.

Otočila jsem se na záda, pravou ruku za hlavou, a prohlížela jsem si svou několikahodinovou práci. Ty otisky brzy zmizí, teď ale byly jasně patrné. Zvedla jsem hlavu a olízla nejbližší značku, kterou měl na hrudi vedle srdce. Tuhle budu pravidelně obnovovat. Zanořila jsem mu ruku do vlasů, přitáhla si ho a políbila. Jeho prsty přitlačily a já vyjekla a odtáhla se.

„Kdybys mi to radši pofoukal,“ zakňourala jsem a on se na mě zadíval.

„To bych, myslím, mohl,“ odpověděl s lascivním úsměvem a začal mě jemně líbat od ňader, přes břicho a níž. Posunul se, políbil mě na jedno stehno, na druhé a pak doprostřed.

Prohnula jsem se jako luk. Měla jsem pocit, že se po téhle noci snad nepostavím rovně. Rubenův jazyk mě vlhce hladil a já začínala sténat, tuhle noc poněkolikáté.

Zazvonil mi telefon, zrovna když…

Ruben zvedl hlavu a zadíval se na mě tím „to nemyslíš vážně“ pohledem.

Omluvně jsem pokrčila rameny, přehodila nohu přes něj a skulila se z postele. Došla jsem k telefonu a zvedla ho.

„Prosím.“

„Kevin, ahoj. Nechávalas mi vzkaz?“ řekl a já se automaticky otočila k Rubenovi.

Ležel na boku, opřený o loket, jednu nohu nataženou, druhou pokrčenou a, hm, připravený. Nemůžu nahá telefonovat se striptérem a koukat přitom na něj.

„Ahoj, Keve, jsi hodný, že voláš,“ odpověděla jsem a natáhla se po košili. Přidržela jsem si mobil ramenem a hodila ji na sebe. Aspoň něco. Koutkem oka jsem zaregistrovala, že se Ruben otočil na břicho a pozorně, upřeně mě sledoval.

„Chtěla bych tě o něco poprosit, o laskavost.“ Posadila jsem se na kraj postele, zády k Rubenovi. Intenzivně jsem ho vnímala a cítila jeho pohled, jako by mě do zad přímo pálil. Příjemný pocit v klíně se začal vytrácet a zbyla opravdu jen slabá bolest, která se občas po hodně intenzivním sexu s ním objevovala.

„Laskavost je mý druhý jméno,“ usmál se. „Co pro tebe můžu udělat?“

„Nejde o mě, jde o Bena. Víš, co má za sebou,“ odmlčela jsem se.

V tuhle chvíli už to věděl každý ve smečce.

„Ano, slyšel jsem o tom. Je mi to moc líto. Je v pořádku?“ zeptal se, v hlase upřímný zájem.

„Nejsem si tím jistá. Tváří se, že je to za ním, že je vše v pořádku, ale je to jen maska na povrchu. Netuším, co se děje uvnitř, v něm. Jak se s tím pere, s čím se vyrovnává. Já… chtěla jsem tě požádat, jestli by sis s ním nepromluvil.“

Chvíli mlčel.

„Nemůžu říct, že bych si o téhle části své minulosti chtěl povídat. Jsem rád, že je to za mnou, pohřbené. Že ten hajzl, který si říkal otec, je mrtvý. Nerad tahám duchy zpět na světlo, Tori.“

„To po tobě nechci. Věřím, že postačí, když ho vyslechneš, když mu pomůžeš, aby to ze sebe dostal, aby se vypovídal. Někomu, kdo jej pochopí, kdo bude mít porozumění právě proto, že je také muž s podobnou zkušeností.“

„V mém případě spíš s mnoha zkušenostmi,“ řekl suše.

„Kevine, prosím…“ zašeptala jsem a v napjatém tichu si kousala spodní ret.

„Dobře. Nevím, jestli mu budu co platný, ale zkusit to můžu,“ povzdechl si.

„Děkuju! Moc ti děkuju! Netuším, jak jinak mu pomoct, a nemyslím, že to přejde jen tak, samo od sebe.“

„To ne. Potýkat se s tím bude ještě dlouho. Má ale štěstí, má tebe. Není sám,“ řekl Kevin a jeho hlas byl náhle vážnější, dospělý. Ztěžklý zkušenostmi a prožitými věcmi. Vyrovnaný. Ani on není sám. Má smečku, dobrou práci a přátele. Má rodinu. Je, jak to říct, ukotvený. Doufala jsem, že si svou kotvu najde i Ben. Moc jsem si to přála.

Věděla jsem, že Ruben poslouchá každé slovo, a protože už jsem jej měla těsně za zády, mohl slyšet i Kevina. Byla jsem šťastná, že vše klaplo, jak jsem chtěla, a ztuhlá, protože mi tělo mravenčilo energií, která se z Rubena zvedala.

Ucítila jsem jeho ruce.

Vyhrnul mi košili a začal mi krouživými pohyby olizovat dolíčky dole na zádech. Vyjekla jsem. Bylo to naprosto nečekané. Jeho

energie mě šimrala na holé kůži a já si uvědomila, že je plná sexu a chtíče. Znovu jsem se zalykavě nadechla, konsternovaná, překvapená. Možná že na růžovém obláčku můžu ještě chvíli zůstat.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Kevin.

„Jo, ano, jsem. Děkuju ti.“

„Zdálo se mi, jako bys vzdychla. Neznělo to špatně,“ úsměv mu pronikal do slov a já se začervenala.

S rozšířenýma očima jsem se zadívala dolů na Rubena, který mi systematicky okusoval bok, oči zvednuté k mé tváři. Jeho vlasy mě lechtaly na stehně.

„Tak mě napadlo, bylas už někdy u mě v klubu? Myslím, kde vystupuju, v El Magicu?“

„Ne, zatím jsem neměla příležitost. Ale zvědavá rozhodně jsem,“ usmála jsem se. Strip klub s nahými tanečníky? Jsem normální ženská, co si pohled na krásné mužské tělo užije. Tím spíš, když je jich víc na jednom místě.

„Co takhle večer? Koukám, je po půlnoci, takže dneska večer,“ usmál se. „Máme nachystané nové představení, hity osmdesátých let. Můžete přijít s Benem oba, hm? Vím, že je na zábavu hodně brzy po tom, co prožil. Ale já sám nejlíp vím, že je dobré přijít na jiné myšlenky, co myslíš?“ zeptal se a já opatrně vypustila vzduch z plic a zatahala Rubena za vlasy. Střelila jsem očima dolů a viděla, že se ten pacholek pobaveně culí. Prohlížela jsem si ho rozšířenýma, překvapenýma očima a začala se usmívat taky. V tuhle chvíli byl neskutečně roztomilý. Dlouho mě to v souvislosti s ním nenapadlo, ale teď to bylo přesné. Dýchala jsem lehce, mělce a opatrně, protože Ruben se posunul o další kousek a jeho tvář mi ležela na stehně. Košili jsem si natáhla, ale nezapnula, a on mi teď jemně foukal na nahé břicho. Bylo to od něj tak nečekané, tak vzrušující. Čekala jsem spíš, že se sebere a odejde z místnosti, dokud budu telefonovat, ale on mi místo toho, ach, hm, začal špičkou jazyka kroužit kolem pupíku.

Nechtěla jsem, nechtěla, ale šlo to samo. Zavrněla jsem. Kevin se rozesmál.

„No, jestli takhle krásně reaguješ, tak to tě chci rozhodně v první řadě,“ smál se a pokračoval, zatímco jsem si levou ruku položila přes oči a styděla se až na půdu.

„Tori?“ ozval se Kevin a já se vzpamatovala.

Na chvíli jsem jej vytěsnila a upírala veškerou pozornost na Rubena. Byla jsem jím v tomhle okamžiku dokonale uchvácená, polapená. Prohlížela jsem si ho a viděla, že to ví, že si to uvědomuje a že ho to těší. Koukali jsme na sebe a já mu to malé vítězství dopřála. Dopřála jsem mu, aby mi to viděl ve tváři, užaslé, dychtivé. Vzrušené. Spokojeně se zavrtěl, otřel si tvář o moje stehno a začal mi po něm kroužit jazykem.

„Hm, jo, dneska večer by to možná šlo. Domluvím se s Benem. Máš pravdu, potřebuje rozptýlení. A určitě mě bude chtít s sebou,“ řekla jsem a ignorovala vší silou další kousnutí, nikterak jemné.

„Sejdeme se před klubem v osm. Půjdete se mnou, usadím vás hezky dopředu.“ Kevin se usmíval a já se začala těšit navzdory tomu vlčímu pokušiteli na klíně.

„Až skončí program, tak za mnou přijdete dozadu, jo? Řeknu, aby vás pustili do šatny.“

„Jů,“ ujelo mi. „V šatně striptéra jsem nikdy nebyla,“ dodala jsem a Ruben zvedl hlavu a překvapeně se na mě zadíval. Vystrčila jsem na něj špičku jazyka.

„Všechno je jednou poprvé, štěňátko,“ zavrněl hlas na druhé straně telefonu a mně vyjelo obočí.

„Tak za tohle chci taneček přímo pro mě,“ řekla jsem naoko nazlobeně, ale pobaveným hlasem.

„Řekla sis o to. Máš to mít,“ odpověděl se smíchem Kevin a já si znovu připlácla levou dlaň na oči. Měla bych mít na svou pusu zbrojní pas.

„Hm, no, OK. Tak, uvidíme se večer. Chm. Těším se,“ drmolila jsem.

„Já se těším víc. To mi věř,“ odpověděl vesele a zavěsil.

„Tak ty jdeš dneska večer na striptýz?“ zavrčel tiše Ruben, zajel dlaní pod košili a pohladil mě po celém boku až nahoru k ňadru. Koukal na mě a já se snažila ten výraz přečíst.

„Půjdu s Benem, je to kvůli němu. Chci, aby si s Kevinem popovídal, aby se líp poznali a Ben tak měl někoho, s kým si může promluvit. Tak jak se mnou nemůže,“ snažila jsem se a sledovala, jak bude reagovat.

„Seznámit jsi je mohla i někde v bistru, ne?“ nadhodil a začal mi palcem kroužit kolem bradavky.

To jsem mohla. Ale když už mi to Kevin nabídl… Navíc pro Bena to bude vážně prima rozptýlení, jaké si teď určitě zaslouží. A pro mě koneckonců taky. Proč to nepřiznat. Nejsem psycholog, nemám učené rady a odborné postupy. Prostě ho zkusím zabavit. Pohled na nahé tančící mužské tělo bude zábava pro oba. Jednoho naháče jsem právě měla přímo na klíně a netušila jsem, jak na můj plán bude nahlížet on. Bože, doufám, že se zase nenaštve.

„Zlobíš se?“ Dívala jsem se na něj poplašeně a doufala, že se něco nepokazí, ne právě teď.

„Když mi slíbíš, že budeš mít celou dobu zavřené oči…“ řekl a díval se na mě, zatímco mi palcem a ukazováčkem žmoulal ten drobný vrcholek.

Vykulila jsem oči v němé otázce a Ruben se rozchechtal. Posunul hlavu a jeho vlasy mě zalechtaly v klíně.

„Měla by ses teď vidět,“ šklebil se a já se zatvářila nasupeně.

„Ty si mě dobíráš? Nevadí ti, že tam půjdeme?“ zeptala jsem se ho se zdviženým obočím.

„Ne, jasně že ne. Kdybych měl žárlit i na striptéra, navíc z vlastní smečky, potřeboval bych nejspíš terapii.“

Už se nesmál, díval se jinak. Vlhce, hříšně. Začal mi přejíždět po ňadrech celou dlaní, tisknul je a mačkal a já se zhluboka nadechla. Sklonil hlavu, znovu mi olízl břicho. Pak se víc pootočil, objal mě rukou kolem pasu a posunul dál na postel.

„Jsi zlý, zlobivý vlk, víš to?“ řekla jsem naoko vážným, učitelským tónem.

Spokojeně zamručel, položil mi celou ruku přes hrudník a jemným tlakem mě dostal na záda. S jazykem v mém klíně se nade mě vyhoupnul.

Mám ráda číslo 69.

Ty dvě číslice vedle sebe hezky vypadají.

Je to těsně nad číslem dresu Jardy Jágra.

A je to naprosto fantastická pozice, ať jste dole, nebo nahoře.

34

Stáli jsme na chodníku před Květinovým snem a líbali se. Věděla jsem, že Beth už je v krámě a že nás může vidět. A poťouchle si to užívala.

„Zavoláš mi?“ zeptal se, když jsme konečně odlepili ústa

od sebe.

„Zavolám,“ přikývla jsem s rukama kolem jeho pasu.

„Chtěl bych být zítra s tebou,“ zašeptal.

„Budeš,“ slíbila jsem mu. Bude to náš poslední společný čas před soubojem a já si chtěla ten poslední den, to poslední odpoledne, večer a noc užít. Ať už to pak dopadne jakkoliv.

„Buď večer hodná. Nelez na pódium a nesahej na účinkující,“ zahrozil jedním prstem.

„Psch, na tohle je tu odborník někdo jinej,“ rýpla jsem si a sjela mu rukama z pasu na zadek a stiskla. Ruben sykl a mně to udělalo moc dobře. Nafoukl tváře a vypustil vzduch.

„Přísahám, že jedna taková zkušenost mi stačila.“ To i mně.

Vzal mi tvář do svých širokých dlaní, protože věděl, že to zbožňuju, a naposledy mě políbil.

S přiblblým úsměvem jsem se dívala, jak odjíždí. Stále jsem měla šťastný výraz, když jsem vešla do krámku a potkala se očima s pobaveným pohledem Beth.

„Nic neříkej!“ Zvedla jsem obě ruce do vzduchu.

„Nic jsem neřekla,“ culila se Beth. „Hm, takže jsi to nespálila, jestli jsem dobře viděla,“ provokovala mě.

„Ne, nespálila. Všechno se povedlo a moc mu chutnalo, abys věděla.“

„To věřím. Vypadal, že si opravdu pošmákl,“ smála se a já kolem ní prošla s vyvrácenýma očima. Provázela mě pohledem ve spokojeném obličeji. Jestli někdy viděla Prodanou nevěstu, nevím. Ale Kecal by byla skvělej. Vzala jsem si zástěru a šla k zadním dveřím připravit všechno na dovážku květin.

Měla jsem dojem, že se mi dneska všechno podaří. Takový ten den, kdy vám rozkvetou i hrábě. Kdyby tak šel ten pocit zakonzervovat a uchovat pro dny, které naopak stojí za houby. Zametala jsem zrovna za pultem zbytky stonků a mašlí, když cinkla zvonkohra u dveří. Koukla jsem se přes pult a sledovala blonďatou kštici, jak se otáčí sem a tam. Nasál vzduch a zadíval se mým směrem. Ještě aby necítil jednoho ze svých. Obešla jsem pult tak, aby mě uviděl. Zakřenil se, úsměv od ucha k uchu. Jednou si ten obličej prostě roztrhne, nikdo se přece nemůže takhle zeširoka culit.

„Helemese, kdo si tu hraje na Lízu Doolittleovou,“ zubil se Dennis. Byl hezký a věděl to o sobě. Myslím, že každé společenství má svého playboye. Naše smečka měla Dennise. Teta Helena by o něm řekla, že je kurevník. Mně připadal tak trochu jako obecní kozel. Stačilo si prostě říct. Ať to názvem jakkoliv, on byl se svou rolí naprosto spokojený a vesele obskakoval vše, co se dalo. Já se nedala a to ho mátlo.

„Co tu děláš?“ Musela jsem se usmívat taky. „Neříkej, že si jdeš koupit kytku?“

„Co je na tom tak srandovního? TY jsi legrační, v té zástěrce,“ ušklíbl se a já ho plácla po rameni. Pak jsme se k sobě naklonili a otřeli si vzájemně nosy o místo pod uchem toho druhého. Já se ho zlehka dotkla nad loktem, ale Dennis mi sjel rukou přes záda na zadek tak rychle, že jsem sotva stačila pohoršeně vyjeknout a uskočit. To už se chechtal nahlas.

„No, no, děláš, jako kdyby tě píchla vosa.“

„Ježíš, ty seš vážně nemožnej. Strč si ruce…“ zvedl obočí s jednoznačným výrazem. „Do kapes!“ dodala jsem.

„Když já bych je radši strkal někam jinam,“ řekl napůl šeptem a pomalu mě zezadu obešel, prstem mi znovu přejel přes pozadí.

„Kriste, to musíš sahat na každou?“ Naoko jsem se mračila, ale koutky mi cukaly. Věděla jsem, že nemá cenu si to brát osobně,

prostě byl takový. Spokojený děvkař a já ho měla docela ráda. Na nic si nehrál, byl svůj, a když dostal přes prsty, prostě pokrčil rameny a zkusil to na jinou.

„Na každou ne, zlato, jen na ty nezadaný.“ Zůstal stát těsně u mě, nakloněný.

„Ale já nejsem…“ Kousla jsem se do rtu.

„Co nejsi?“ zeptal se a já o krok ustoupila. Začal se zase tlemit.

„Tak, hm, jakou kytku bys chtěl? Je to pro mladou holku? Nebo pro starší dámu? Vybereš si, anebo ti mám něco nachystat?“

Tvářila jsem se přísně profesionálně, otočila jsem se k němu zády a šla k pultu. Když jsem po něm přes rameno střelila pohledem, zjistila jsem, že mě pobaveně sleduje.

„Jakou by sis vybrala ty?“ řekl tiše a s výrazem „Evžen, lovec žen“ ke mně pomalu vykročil. Obešla jsem pult, aby stál mezi námi. I za ten krátký čas jsem ho poznala dost na to, abych věděla, že jen tak pokoj nedá. Měl mě za volnou kořist a prostě to musel zkoušet. Nebyl by to on, kdyby ne.

A přiznám se, být opravdu nezadaná, nevadilo by mi to. Vlastně, nevadilo mi to ani teď, jen jsem nevěděla, jestli udržím zdravou míru flirtu tak, aby neměl důvod se domnívat, že dostal pozvání dál. I když Dennis se možná dokázal pozvat i sám. Nebo rovnou rozkopnout dveře, obrazně řečeno. Nalepil se na pult a naklonil se přes něj. Rozhodla jsem se neuhnout, takže jsem měla jeho pobavené, veselé oči náhle na dvacet centimetrů před svými. Neuhnu.

Zadíval se mi na ústa a já cukla hlavou dozadu. V širokém úsměvu zablýskal zuby.

„Ts, ts, ts,“ udělal a pomalu otáčel hlavu ze strany na stranu,

„neřekl bych, že jsi tak… nesmělá.“

„No dovol? Říkáš to, jako bych se plazila po každým.“

„No právě. Ty to neděláš. Ale nesmělá nejsi. Vím, jak na mě koukáš.“

Zmetek jeden samolibej. Vypadá dobře a já se jednou či dvakrát zadívala, to je vše. No dobře, tak třikrát, čtyřikrát. On nikdy zpátky do šatů nespěchá, no.

Sledoval mě jako kočka myš.

„To se ti žádnej vlk nelíbí? Ani po běhu?“ Znovu udělal ten mlaskavý zvuk.

Hovor se točil směrem, kam jsem tak docela nechtěla. Koukala jsem na něj, nyní už bez úsměvu, spíš pátravě.

„Přestaň mlaskat a vyber si kytku,“ zavrčela jsem a jemu svítily oči pobavením.

Postavil se a začal prstem přejíždět po stoncích lilií, povytáhnul jednu a dvě další málem vypadly

„Ježíš, počkej, já to udělám.“ Obešla jsem pult a postavila se vedle něj. Soustředěná na kytky.

Naklonil se k mému krku a nasál vzduch.

„Ty jsi ze mě nervózní, Foxie?“ zašeptal.

„Kruci, neříkej mi tak!“ Otočila jsem se k němu a znovu měla jeho pomněnkový kukuč v celém zorném poli. Byl o kousek vyšší než já a byl hodně blízko. Blízkost mi nevadí, nevadí mi doteky, kůže na kůži, srst na srst, je to přirozené. Dennisova blízkost ale byla zneklidňující a on věděl, že si to uvědomuji.

„Ale no tak. Nebuď taková. Jen tě trošku kousnu tadyhle, jen malinko,“ šeptal a prstem mi přejel přes klíční kost. Druhou rukou mě zároveň chytil kolem pasu a přitáhl těsně k sobě. Jen dva prstíčky, to známe.

„Ruce pryč, nebo ti…“ Znovu jsem se zarazila. Kruci, jednou se zapomenu.

„Nebo mi co?“ Koukal mi pátravě do očí. Zadívala jsem se jinam, abych přerušila ten těsný oční kontakt.

„Nebo mi Chétir urve hlavu?“ řekl a kochal se výrazem mého obličeje, když jsem se na něj vytřeštěně zadívala. Stále mě pevně držel.

„Jak to myslíš?“ Kdepak já a poker. Blufovat neumím. Což bylo zřejmé, protože se Dennis znovu rozesmál.

„No ták, myslíš, že jsem blbej? Nebo slepej? Ostatní možná jo, ale já se holt umím koukat,“ uculoval se dál.

Spíš sledovat každou sukni, co se octne v jeho blízkosti, to umí.

Nevěděla jsem, co říct. Dostal mě a věděl to.

Naklonil se a jemně mě políbil na špičku nosu. Nezmohla jsem se ani na slovo, natož mu v tom zabránit. Pustil mě a poodstoupil, dal mi čas.

„Dennisi, kdo o tom ještě ví?“ zeptala jsem se tiše. Kromě tebe, Brookse a Nolla, myslela jsem si v duchu.

„Neboj, vaše malé tajemství je v bezpečí,“ zadíval se na mě a prstem znovu šťouchal do kytek.

„I já si byl jistej jen napůl, až doteď.“ Už zase se řepil.

To je takovej šašek!

„Tys tu po mně vyjížděl a přitom jsi to celou dobu tušil?“ Oči se mi rozšířily.

„Já neodolal. Tak krásně ses kroutila,“ nepřestával se culit. Teď už jsem ho do toho ramene praštila.

„Ty tu mlátíš zákazníky?“ ozvalo se, Beth vstoupila do prodejny a zadívala se na nás. Nasála vzduch a chvíli na sebe s Dennisem zírali v malém souboji pohledů.

„To je v pořádku, Beth, to je… kamarád,“ řekla jsem a postavila se před Dennise.

Naklonil se a zašeptal mi do ucha: „To zaváhání bolelo.“

„Kašpare,“ štěkla jsem.

Beth zakroutila hlavou a vrátila se zpátky do skladu. Dva členové smečky na ni byli asi už moc.

„Koukej si vybrat tu kytku a padej,“ zavrčela jsem, ale Dennis byl prostě splachovací.

„Nebuď na mě zlá. Kdo ví, jak to v sobotu dopadne, a ještě ti může být kašpárek dobrej.“

Zadívala jsem se na něj. Připomněl mi to, co mě čeká. Rázem jsem měla po náladě.

„Dennisi, ty už jsi někdy u boje o Chétirovu družku byl?“ zeptala jsem se a opřela se zadkem o pult.

„Jednou jo, když se Lorena stala Charlesovou družkou.“ Ani on už se nesmál.

Charles byl vůdce smečky, kterého Ruben vyzval, porazil a nakonec zabil. Z vyprávění jiných jsem věděla, že Charles přestal svou roli zvládat, byl krutý, nelítostný. Hloupá, nedůležitá provinění trestal s brutalitou a s jistou rozkoší, důležité věci mu unikaly.

Lorena jej v mnohém ovlivnila, a když zemřel, odmítla se zařadit a odešla. Nikomu nechyběla.

„Jak to probíhalo? Co ty ostatní, co s ní bojovaly?“ Nechtěla jsem se ptát, ale musela jsem.

Dennis se k odpovědi neměl.

„No tak, řekni mi to.“ Teď jsem se těsně k němu postavila já. Zadíval se na mě pátravě, studoval můj obličej.

„Byly taky dvě. Obě zabila,“ řekl a stále mě upřeně pozoroval. Vydechla jsem a znovu se opřela o pult. Dívala jsem se na boty.

„Lorena byla mrcha, Tori. Chtěla krev a smrt, kdykoliv, kdekoliv.

Dlouho byla moje noční můra.“

Přistoupil ke mně a lehce mě chytil pod bradou.

„Není nutné, aby tě Uvari z Tichých stínů zabila, tebe nebo Normu Rae. Ale, upřímně, nikdo z nás neví, co je zač a jak ten boj pojme.“

Ne, to opravdu nevíme. Počítat musím se vším.

„Ruben tě umřít nenechá, neboj. Nemůže ti pomoct, abys vyhrála.

Ale může zabránit tomu, aby tě zabila, až vyhraje.“

To, že to bral skoro jako hotovou věc, mi nepřidalo. Ale najednou mi byla jeho blízkost příjemná. Vzala jsem ho kolem pasu a na chvíli se k němu přitiskla. Potřebovala jsem náruč, co by mě teď objala. A Dennis mi ji na chvíli dopřál. Ale to by nebyl on, kdyby toho nevyužil. Když jsem zjistila, že se jemnými pohyby otírá svým nádobíčkem o můj podbřišek, vytrhla jsem se mu.

Couvl a zvedl ruce.

„OK, už mě nebij, už jsem hodnej,“ křenil se.

Byla jsem mu vlastně vděčná. Přerušil mé myšlenky na to, co mě čeká.

„A dost. Dostaneš první kytku, která mi přijde do ruky, a padáš,“ vyhrožovala jsem.

Otočila jsem se a vytáhla pár lilií.

„Tak pro koho to máš? Hm? Nedělej drahoty, taky umím držet tajemství,“ řekla jsem a podívala se na něj přes rameno.

„Mám rande, vyzvedávám ji dneska poprvé u ní doma a docela rád bych tam pak skončil. Tak jsem si řekl, že to zkusím jako velkej romantik a přijdu s kytkou.“ Popocházel po krámku, rozhlížel se.

„Dennisi?“ Sledovala jsem ho pohledem.

„Hm?“

„Ty JSI velký romantik,“ řekla jsem a on se zase rozesmál.

„Opovaž se to někomu říct,“ křenil se dál.

„Neboj, tvoje tajemství je u mě v bezpečí.“ Zopakovala jsem téměř totéž, co řekl on před chvílí.

„Znám ji? Je to někdo od nás?“ zeptala jsem se a přiložila ke květinám ozdobné zelené listy.

„Ne. Rebecca není lycas. Ale tak moc mě rajcuje, že jsem ochotnej se držet zpátky s obyčejnou ženskou,“ řekl a sebral z police drobný keramický zvoneček.

„Vážně? Ty jsi na opatrnej sex?“ pošťuchovala jsem ho.

„Já jsem tak nějak na jakejkoliv,“ řekl naprosto upřímně a postavil zvoneček s cinknutím zpátky.

Rozesmála jsem se. Koukal na mě a smál se taky.

35

Zbytek dne utekl jako voda a já se na večer opravdu těšila. Když jsem Benovi zavolala, slyšela jsem v jeho hlase jasnou úlevu. Snažil se být statečný, ale nemohla jsem přeslechnout, jak se raduje, že nebude sám. Myslím, že by se mnou šel sledovat i sumo, hlavně že by měl společnost. Představa pánského striptýzu ho ale opravdu zaujala a já byla za ten nápad vděčná. K psychologovi může

potom také. Něco mi říkalo, že na to později opravdu dojde.

Teď jsem stála v bílých kalhotkách a podprsence z hladkého materiálu před skříní s tou věčnou otázkou: „Co si, prokrista, vezmu na sebe?“

Nakonec jsem si vybrala ledově zelené šaty z lehounkého materiálu, kolem výstřihu nabrané a neskutečně lahodící postavě. Byly dlouhé do půli stehen, s malými, krátkými rukávky. Zelenou miluju v jakémkoliv odstínu, sluší mi a nádherně kontrastuje s mými rezavými vlasy. Oblékla jsem si je a v pase stáhla páskem. Chtěla jsem vypadat hezky, brala jsem to málem jako společenskou událost. A vůbec, v džínách jsem se za poslední dny nalítala už dost.

Nazula jsem si vysoké bílé lodičky s volnou špičkou a jemnou kovovou ozdobou v barvě stříbra. Aspoň ta barva, že. Ben mě donutil si je koupit, protože byly prostě „boží“, a já teď byla ráda, že jsem ho poslechla. Vyčesala jsem si vlasy a nahoře je sepnula z obou stran hřebínky. Měla jsem odhalené uši a krk a vypadalo to hezky. Malé třpytivé náušnice, bílou kabelku, velkou akorát tak na mobil, klíče a peněženku, a byla jsem připravená. Když zazvonil u dveří, naposledy jsem se zatočila před zrcadlem a otevřela.

„O můj bože,“ zazpíval Ben a začal óchat a áchat a dělal mi tím velkou radost. Ale jemu to slušelo taky. Měl nové černé úzké džíny, boty vyleštěné do nadpozemského lesku, sněhobílou košili, pod

krkem rozepnutou, takže ukazoval velký kus hrudi. K tomu tmavé lehké sako a vlasy stažené do culíku. Oholený a voňavý.

Proč se nepochválit, byli jsme po čertech pěkná dvojka.

Když jsme pak stáli před klubem El Magico, přitáhli jsme nejeden pohled. Ben ignoroval ty ženské a oplácel mužské pohledy, i když byly určené mně. Nikdy nevíš, řekl mi jednou. I ženatej chlápek může být náš. Se zájmem jsme si prohlédli plakát vyvěšený vedle dveří do klubu, kde se pod Kevinovým portrétem skvělo jméno

„Samuel“.

U chodníku zastavilo auto a já dloubla do Bena. Oba jsme sledovali, jak k nám Kevin, vlastně Samuel, kráčí. Střelila jsem očima po Benovi a usmála se.

„Zavři pusu,“ řekla jsem a Ben ji poslušně zaklapl.

Nespouštěl z Kevina oči, protože vypadal úplně jinak, než jak jsme byli zvyklí jej vídat na setkáních smečky. Byl upravený a vyleštěný jako bowlingová koule. Zářil zdravím, krásou a sebevědomím. Vyladěný do „strip“ módu byl úžasný. Lesklé medové vlasy se mu vlnily kolem uší, sportovní košile rozepnutá hluboko na hrudník a obtažené džíny. Já si jej prohlížela se zaujetím, ale Ben vyloženě hladově.

Kevin se široce usmál, když nás uviděl. Naznačil ústy tiché wow, a než k nám došel, červenala jsem se jako pivoňka. Usměvavý rozcuchaný Kevin běhající po lese byl pryč. Tohle byl okouzlující muž, který si velmi dobře uvědomoval, jak na nás právě působí. Natáhl ruku, já mu váhavě podala svou a on mě pod našimi zvednutými pažemi přinutil otočit se dokola.

„No, panejo, říkal jsem do první řady, ale já si tě snad posadím rovnou na pódium,“ culil se, pak mě k sobě přitáhl a políbil na tvář.

Ben na něj stále zíral jako uhranutý.

„Ahoj, Kevine. Nebo spíš Samueli,“ řekla jsem poťouchle a on roztomile pokrčil rameny.

„Bene,“ kývl hlavou a Ben zamrkal a něco zamručel. Zřejmě pozdrav.

Kevin se k němu naklonil a otřel se nosem o Benův krk a ten mu to váhavě oplatil.

Poodstoupila jsem a koukala na oba, prohlížela jsem si je z profilu. Vypadali jako zosobněný dívčí sen a v tuto chvíli bylo jedno, že Ben na holky není.

Naše vlčí skupinka nezůstala bohužel nepovšimnuta a návštěvnice klubu zaregistrovaly Samuela. Přibíhaly k nám s nadšeným pištěním a ječením. Kevin se na nás naposledy usmál a otočil se k nim. Doslova přehodil výhybku a na tváři měl najednou Samuelův profesionální úsměv, kterým zdravil ječící fanynky. Ben se ke mně přitiskl, vzal mě kolem-pasu a šli jsme pomalu za Kevinem, který se s úsměvem proplétal davem ženštin a ignoroval doteky a někdy docela nezdvořilé osahávání.

„Bože můj,“ vzdychl Ben, vykulil na mě oči a pak dál hypnotizoval Kevinovo pozadí, vlnící se před námi. Koukání dovoleno, tak jsme koukali oba celou cestu ke dveřím.

Kevin si s milým úsměvem proklestil cestu k ochrance, otočil se ve dveřích a rukou nás pobídl. Něco zašeptal téměř dvoumetrovému chlápkovi v černém tričku, který stál ve dveřích a na pištící ženy hleděl nesmiřitelným pohledem.

Pomalu jsme se kolem něj protáhli a byli jsme vevnitř. Doprovodil nás až k hlavnímu vchodu do sálu a něco řekl dalšímu muži, jenž u něj stál. Otočil se na nás.

„Max vás usadí, já sejdu připravit. Moje číslo je až na konci, tak doufám, že to do té doby vydržíte,“ usmíval se a Ben začínal slintat. Nejspíš budu mít problém ho odtud potom dostat.

„Až to skončí, Max vás za mnou dovede. Hezky se bavte,“ usmál se, zadíval se na mě a mrknul. Odešel a já zaraženě přemýšlela, co to mělo být. Ben se tvářil, jako když pomalu pracuje k orgasmu. Šťouchla jsem do něj, neochotně capkal za mnou a za Maxem a stále se za Kevinem otáčel.

„Ježíši, Tori! Já ho nikdy takhle neviděl. Vypadá úplně jinak než v lese, je nádhernej. Tak sladkej!“ Ben přepnul na typický gay program a automaticky vplul do svého přirozeného chování. Jako by události minulých dnů nebyly. Byly. Budou se vracet v podobě nočních můr ještě dlouho. Teď byl ale krásný večer, my byli vymydlení a voňaví a jeho nadšení se na mě začalo přelévat. To jeho ale bylo zapotřebí trošku krotit.

„Bene, on na kluky není. Nezapomínej na to, slyšíš mě?“ vrčela jsem na něj.

Byl schopný se zamilovat na první kouknutí a naprosto nemožně už dřív. Do někoho, kdo mu to v životě nemůže oplatit. Platonicky miloval prodavače pánského textilu v obchoďáku, i když ho pak viděl, jak na ulici málem ojíždí nějakou slečnu. Byl hotový z byznysmena, jenž si k nim do bistra chodil pro oběd a v životě se na Bena nepodíval. Byl unešený z doktora na pohotovosti, který mu jednou zašíval ránu na ruce, protože mu připomínal George Clooneyho. Bylo mu jedno, že doktor celou dobu sleduje sestřičku.

Chtěla jsem, aby se s Kevinem poznali blíž a popovídali si, nebo se domluvili na jiný den, chtěla jsem je prostě skamarádit. Zapomněla jsem na to, jak může Ben zareagovat. Naštěstí jsem si byla jistá, že Kevin Benovi neublíží.

Max nás usadil na místa uprostřed první řady stolků, opravdu hned pod pódiem. Ben zase óchal a áchal, já byla lehce nervózní. Kevin na mě mrknul, když odcházel, proč, kruci?

Pódium bylo lehce zakulacené po krajích, široké, hluboko vzadu lesklá zlatavá opona s nápisem „80“ zavěšeným po obou stranách. Nahoře řady barevných reflektorů, lesk a třpyt.

Sál za námi se zvolna plnil, přišel k nám číšník a já si rovnou řekla o skleničku vína. Budu ho potřebovat. Ben byl jako na trní, poposedával, řekl si o preso a vodu a rozhlížel se. Co chvíli mě chytil za ruku a něco mi s rozzářenýma očima ukazoval. Seděli jsme těsně u sebe, nakláněli se k sobě a špitali si a on na mě krásně přenášel své natěšené vzrušení.

Upíjela jsem víno, když náhle celý prostor sálu potemněl a reflektory nasvítily scénu před námi. Ta zářivě zlatá opona se rozhrnula jako v divadle a já s úžasem koukala na bílé plátno, které bylo zavěšené v zadní části pódia. Nedosahovalo až k zemi, končilo tak tři metry nad ní, takže projekce na něm dokreslovala výstup, ale nezastiňovala samotného tanečníka. Celá scéna vypadala dokonale.

Zazněly první tóny celosvětově proslulé ‚Dancing Queen‘ od ABBY a celý sál se rozječel.

Přiznávám, ječeli jsme taky. Ben mě chytil za zápěstí a úplně se rozčilením třásl.

První tanečník se zjevil na pódiu a během chvilky nás dostal tam, kde nás chtěl mít. Simuloval scény z filmu s Meryl Streep a publikum mu to baštilo od začátku do konce. Když mu pak zezadu přistrčili malou trampolínu a on na ní začal skákat s doširoka roztaženýma nohama stejně jako ona, ječeli jsme jako šílení. Vypadalo to úžasně a prvky z filmu byly do vystoupení tak krásně zakomponované, že písnička utekla až příliš rychle. Účinkující byl snědý, vysoký, tmavovlasý a, chm, tanga ho taktak zakrývala. Zde ale byla, takříkajíc, pracovním oblečením.

„Mamma Mia“ se rozezněla prostorem a už jsme zase ječeli. V závěru vystoupení měl kluk na pódiu na sobě jen boa z předchozí písničky, protažené mezi nohama.

Další vystupující nám přinesl Limahla a jeho ‚fleverending Story‘. Když na konci písničky tančil s rukama nad hlavou a na plámě nad ním se zjevila obrovská hlava létacího psa Falca, řvali jsme nadšením a tleskali jako zbláznění. Koneckonců z Atreye jsem měla kdysi své první vlhké kalhotky.

Ucucávala jsem víno u vystoupení dokonalé imitace Michaela Jacksona, přičemž v závěru „Billie Jean“ měl tanečník klobouk někde jinde než na hlavě. Stříbrná rukavice se leskla a Benovi zářily oči.

Večer pokračoval dál a oba jsme se skvěle bavili. Možná právě proto, co všechno jsme měli za sebou a co nás ještě čekalo. Hlavně mě. Teď jsme všemu pomyslně ukázali vztyčený prostředník a užívali si večer.

Najednou reflektory zhasly a scéna se na chvíli ponořila do tmy. Rozezněly se první tóny a jediný kužel světla ozářil postavu na pódiu. Pomalý úvod písničky jsem poznala po čtyřech taktech.

„What a Feeling“ z Flashdance začala hrát a já měla srdce až v krku. Kevin, nahý až na titěrná zlatá tanga se šňůrkami na bocích, začal pomalu, vláčně tančit. Celé tělo se mu třpytilo, byl jakoby posypaný zlatým práškem. Nevím, čím přesně, ale vypadal nádherně.

Nadpozemsky. Ben vedle mě se zajíkl a musela jsem ho stáhnout zpátky do židle.

Píseň zněla a Kevin tančil stejně jako Jennifer Beals ve vrcholné scéně tohohle krásného filmu. Dívala jsem se na něj s očima

dokořán, točil se a vlnil a byl prostě úžasný. Když začala rychlejší část písničky, byl celý sál na nohou. Měl nás omotané kolem prstu a věděl to. Usmíval se a přebíhal z jednoho konce pódia na druhý. Všichni jsme křičeli, skandovali, ženy kolem nás poskakovaly s rukama ve vzduchu. Doufala jsem, že Ben nevyskočí na židli, protože daleko k tomu neměl. Kevin dotančil až k zadní části pódia a v rytmu písničky se rozběhl proti publiku, vyskočil s nataženýma nohama do vzduchu a sál vybuchl v nadšeném výkřiku. Poskakoval kolem okraje pódia, dokonale kopíroval tanec herečky a ukazoval prstem na jásající diváky u stolků v první řadě. Ukázal na mě, důrazně kývnul hlavou a odhopsal dál a já stála zadýchaná a děsila se toho, co bude. Už jsem tušila, co to jeho mrknutí před vystoupením znamenalo. Na plámě nad ním se točila barevná světelná kola, dokreslovala jeho vystoupení a já se na ně na chvíli zadívala, až se mi zamotala hlava.

Poslední tón a Kevin strnul v póze, jednu ruku propnutou a nataženou nad hlavou, pokrčené koleno, udýchaný. Sál bouřil, byl to opravdu dokonalý vrchol celého večera.

Kevin ale ještě nekončil. Všimla jsem si pohybu za ním, na pódium vjela rekvizita, asi metr dlouhá chromová tyč simulující madlo, u kterého cvičí baletky a u kterého Jennifer ve filmu doma cvičila, zatímco děj na plátně dokreslovala snad nejslavnější písnička z Flashdance, Maniac.

S prvními rychlými intenzivními tóny tohohle megahitu začal Kevin tančit ještě napůl skrytý ve stínech vzadu na pódiu. Když pak náhle přiskočil k tyči, měl na nohou návleky do půli lýtek, sahaly přes celé chodidlo až k prstům a bříškům pod nimi. Detail znovu dokonale ukazující na filmovou předlohu. Jiný člověk, téměř nahý a s návleky na nohou, by vypadal směšně. On ne. Byl nádherný. Rychle běžel na místě, kmital nohama a otáčel se dokola. Bylo to dokonalé.

Zítra nebudu mluvit, vím to. Křičela jsem a skákala, stejně jako dav okolo mě. Ben hopsal a ječel a málem mi pošlapal nohy. Já jsem ale neviděla a nevnímala nikoho, jen třpytícího se Kevina. Teď tančil zády k nám a z jeho rozhoupané, dokonalé prdelky jsem měla mžitky před očima.

Jeho vystoupení bylo delší, byl prostě tím nejlepším na závěr.

Věděla jsem, že se na něj už nikdy nebudu dívat stejně jako dřív.

Byl krásný, byl úžasný, byl… maniak. V tuhle chvíli jsme byli maniaci všichni.

Skončil vkleče na kraji pódia se široce roztaženými koleny, záda prohnutá do oblouku, vypnutou hruď, zakloněnou hlavou se dotýkal podlahy. Hrudník se mu rychle zvedal a klesal, jak dýchal. Otočil hlavu na stranu a díval se přímo na mě.

Ne, bože, to ne. Ach… ne.

Pomalu se postavil, došel až ke kraji pódia a zahleděl se do publika.

Dav vřískal, ženy ječely a kvílely, natahovaly po něm ruce, slyšela jsem, „mě, Samueli, vyber si mě!“ Tahle šla málem do hysterického oblouku.

Já už neposkakovala, ruce jsem měla sepnuté na hrudi a dívala jsem se na něj lehce vytřeštěně. Keve, prosím, ne.

Kevin si pomalu shrnul a stáhnul jeden návlek a hodil jej do davu. Les rukou se po něm natahoval, ženské se mohly zbláznit. Počkal a pak jim hodil druhý návlek.

Ještě chvíli se s úsměvem rozhlížel, houpal boky a dráždil je. Pak se podíval přímo na mě, natáhl ruku a ukazováčkem na mě zakýval.

Kroutila jsem hlavou ze strany na stranu, couvla jsem a narazila do židle, ale to už u mě byli dva chlapi, co předtím hlídali vchod a dveře do sálu. Zjevili se jako duchové z obou stran, dokonale secvičení. Popadli mě za ruce a v podpaží a zvedli na pódium.

Ben byl v extázi a tahal z kapsy mobil. On si to natočí, ten blbeček! Bože, do smrti mě může vydírat.

Kevin ke mně natáhnul ruce, vzal mé dlaně do svých. Prudce mě otočil zády k sobě a přitiskl se ke mně celým tělem. Ruce jsem měla překřížené, držel mě a šeptal.

„Neboj se, bude to dobré, uvidíš.“

„Kevine,“ pootočila jsem k němu hlavu. „Já takhle tancovat neumím,“ zašeptala jsem vyděšeně.

Usmál se, sklonil hlavu a dotkl se nosem mého krku. Vypadalo to jako polibek a ženské ječely.

„Věř mi,“ řekl tiše, pootočil nás bokem k publiku a s počátečními tóny jeho první písničky, nyní jen v orchestrální verzi, se mi za zády začal vlnit a otírat se o mě celým tělem. Nevěděla jsem, co dělat, hlavu jsem měla skloněnou, kousala jsem se do rtů. Ruce mi zatím stále držel. Sjel mi po zádech až dolů, obličej kousek nad mým pozadím, a když se začal zvedat, vyhrnul mi vlastním tělem šaty.

Ježíši. Jestli to bylo schválně, zabiju ho.

„Kevine, panebože,“ zakňourala jsem, i když jsem nevěděla, jestli mě slyší. Slyšel, uši měl stejně dobré jako já.

„Pšš,“ zašeptal, obkroužil mě a vzal do náručí. Byl bosý, já obutá, stejně vysoká jako on. Pevně mě k sobě přitiskl a pomalu nás rozhoupal. Valčík zvládnu, polku taky. Byť by v tomhle provedení byla spíš komickým číslem. Zvládnu i mazurku. A naštěstí zvládnu obyčejný ploužák. Protože přesně to jsme nyní dělali. Ploužili jsme se. I tak jsem se ale třásla hrůzou, že mu šlápnu na bosé nohy.

Takhle intimně a zblízka jsem se mu do očí nikdy nedívala, nebyl důvod. Měl je lehce nalíčené, jemné zlatavé stíny dokreslující nádhernou karamelovou barvu jeho duhovek. Měl lesk na rtech a já cítila, jak voní po jahodách.

Začal nás pomalu otáčet, zkoušel, jestli jsem aspoň trochu pohybu schopná, jestli nejsem úplné dřevo. Zřejmě ne, protože zrychlil a tančili jsme kolem okraje pódia, kopírovala jsem jeho pohyby a on se na mě široce usmíval.

Koutkem oka jsem zaregistrovala nadšený ksichtík Bena s mobilem v natažené ruce před sebou. Nesmím to teď řešit, zmlátím ho pak. Teď jsem se soustředila, abych to pokud možno přežila se ctí, abych Kevinovi nepokazila dokonalý závěr večera.

Znovu nás dotočil ke kraji pódia a jedním rychlým pohybem mě lehce zaklonil. Dýchala jsem stejně rychle jako on po celém dosavadním vystoupení. Já ale spíš vzrušením než únavou. Protože navzdory ječícímu davu před námi, navzdory nervozitě a světlu reflektorů v očích jsem byla rozechvělá z jeho těsné blízkosti a vůně, ve které jsem byla dočista utopená. Voněl mi i trochu zpocený, snad tím víc. Nestačila jsem se za tu myšlenku v duchu Rubenovi omluvit, protože mi přitiskl ústa na propnutý krk a sjel s nimi níž, až do mého

výstřihu. Že jsem si ale dovedla vybrat šatičky. Uvědomila jsem si, že mi na kůži zanechal vlhkou cestičku, olízl mě.

Divačky v publiku řvaly tak moc, že by zahanbily rowdies na prvoligovém zápase.

Stále mě držel lehce zakloněnou, podpíral mi v pevném objetí záda jednou rukou, tou druhou mě pohladil od lícní kosti, přes krk až mezi ňadra, kde se na chvíli zastavil. Pak sjel níž, na břicho a kolem pasu, narovnal mě a zatočil se s námi.

Celou dobu se mi díval do očí. Přemýšlela jsem, jestli se cizí ženy v rámci vystoupení taky takhle dotýká, nebo jestli je tohle ostřejší verze, protože mě zná a určitě si všiml, jak na něj reaguji.

Bože, flirt se striptérem si opravdu nemůžu dovolit. Ne proto, že je o pár let mladší, Benův vrstevník, to je opravdu to poslední, co bych řešila. Ale nemohla jsem si to dovolit z mnoha a mnoha dalších důvodů, přičemž ten nejdůležitější se se mnou ráno moc hezky rozloučil. Věděla jsem, že si můžu užít tuhle chvíli a pak na ni příjemně vzpomínat. A pustit si ji na Benově mobilu.

Hodila jsem nervozitu za hlavu a pevně se k němu přimáčkla. Zadíval se na mě rozšířenýma očima, stiskl mě taky silněji a roztančil nás v docela svižném tempu. Refrén písničky zněl prostorem a mě to najednou začalo bavit. Chtěla jsem vypnout hlavu a vymazat z ní i to, co mě čekalo. Aspoň pro tenhle okamžik. Kevin ihned zareagoval na můj změněný, dychtivý výraz a úsměv měl přes celý obličej. Zpomalil tempo, stisknul mě dlaněmi a vyjel mi po bocích nahoru, kolem ňader až k ramenům. Pohladil mi obě paže, zvednul je a položil si je kolem krku. Visela jsem na něm jako vánoční ozdoba na stromečku, a když mě objal v pase a zvedl, dívala jsem se mu seshora do obličeje tak zblízka, že jsme se dotýkali nosy.

„Jsi báječná,“ zašeptal a točil se dokola se mnou v náručí.

„Jsi šílený,“ zadýchaně jsem mu odpověděla a on mě, rozesmátý, pomalu spustil zpět na nohy. Sklouzla jsem po jeho těle jako ryba do vody.

Zvedl ruce, a než jsem se nadála, vytáhl mi oba hřebeny z vlasů a lehce je odhodil k okraji pódia. Ben je sebral a nadšeně s nimi na nás zamával. Kevin mi oběma rukama vjel do vlasů a roztřásl je, rozčísl prsty.

Neměla jsem čas ani na překvapený pohled a už jsme zase tančili, tělo na tělo. Blížil se závěr písničky a on nás směřoval do středu pódia. Jeden kužel světla nás stále sledoval a já si uvědomila, že ty ostatní postupně zhasínají. Zůstal jen ten jeden a my dva v malém kulatém osvětleném prostoru. Publikum jsem už neviděla, i když slyšet bylo stále dost a dost.

Kevin mi zašeptal do ucha.

„Teď tě hodně zakloním, ale budu tě držet, neboj se, věř mi.“

Věřila jsem mu. S posledním taktem písničky mě zaklonil jako při tangu.

„Zůstaň tak,“ šeptnul a sám se zaklonil na druhou stranu, přičemž mě pravou rukou pevně držel kolem pasu.

Zepředu jsme vypadali jako velké lidské písmeno X, jak mi pak řekl i ukázal Ben.

Poslední tón dozněl, když na naše zakloněná, vyklenutá těla dopadl proud vody. I tohle byl odkaz na notoricky známou scénu a při pohledu z publika to vypadalo dokonale. V tuhle chvíli jsem ale byla paralyzovaná, protože jsem byla mokrá od hlavy k patě, šaty přilepené k tělu, takže mé trčící bradavky nepřehlédl nikdo. Kruh světla z reflektoru nás zabíral od pasu nahoru, byli jsme v jeho středu.

Kevin se zvedl a narovnal mě spolu s ním. Publikum bylo v extázi a já věděla, že ten řev uslyším v uších ještě hodně dlouho. Naklonil se, políbil mě a poodstoupil. Natáhl ruku a zadíval se do publika. Vytřeštěně jsem zírala na věc v jeho ruce, kterou mi podával.

Byla to jeho tanga.

Vrátil se ke mně pohledem a mrknul. Vůbec netuším, kdy si je sundal. Kdy stihnul rozvázat obě šňůrky na bocích. Zřejmě ve chvíli, kdy na nás dopadla ta voda a všechny to překvapilo, včetně mě. Jsem jenom ženská, takže jsem se okamžitě podívala dolů a Kevin se rozesmál. Dav šílel a já dýchala, jako by mi to zrovna udělal. V podstatě… ano.

Světla zhasla a my zůstali stát v úplné tmě. Vzal mě za ruku a přitáhnul, seběhli jsme zadní stranou z pódia. Okamžitě nám někdo podal ručníky, Kevin si ten svůj uvázal kolem pasu. Co jsem se svým

měla dělat já, to jsem nevěděla. Tedy dokud jsem si neuvědomila, že mám na sobě šaty přilepené od prsou po stehna.

„Odpusť mi tu vodu. Myslel jsem, že takhle budu končit sám, ale tys byla prostě úžasná, tak nádherně to vyšlo.“

Usmíval se tak krásně, že jsem se na něj nedokázala zlobit. Druhým ručníkem se otíral a já si ten svůj zastrčila do podpaží, přikryla jsem si celé tělo, ať tu neukazuju bradavky na potkání.

„Co bys dělal, kdybych byla, hm, dřevo?“

„Pak bych to dotančil sám, neboj. Nikdy žádnou ženu neztrapním. Když zjistím, že se prostě hýbat neumí, na smluvené gesto mi někdo přistrčí židli, já ji na ni usadím a udělám ten výstup celej jinak. Ale tohle, to bylo vážně úžasný! Nechceš ještě přijít?“ Zeširoka se zubil.

„Zbláznil ses? Ta malá hysterka, co je tu se mnou, má už tak dost materiálu, aby mě mohl týdny mučit. Celý si to natočil na mobil!“

„Vážně?“ Kevin se chechtal. „Tak to se pak musím kouknout. Já pro něj teď pošlu Maxe a tebe začneme sušit. Neboj, máme vzadu místnost s pračkou se sušičkou, šaty budeš mít za chvilku suché.“

„Hm, no, mám mokré i prádlo.“ Křenil se a očima po mně přejížděl.

„Usušíme všechno,“ řekl a tvářil se tak nemravně a nestydatě, že jsem se musela prostě otočit.

Vlastní tělo mě zrazovalo. Opět.

Přiletěl Ben a ječel, hýkal, objímal mě a hodlal se na Kevina vrhnout. Měla jsem rázem co dělat a hříšné myšlenky točící se kolem mokrého striptéra musely stranou.

36

Vystoupila jsem z taxíku a v suchých šatech pomalu kráčela k domovu.

Vlasy jsem měla rozpuštěné, znovu už jsem si je

nesepnula. Byla tma, ulice byla osvětlená nočními světly a vzduch voněl nocí. Došla jsem ke svému domu, zůstala stát chvíli na chodníku a zhluboka dýchala, obličej obrácený k obloze. Měla jsem rozjitřené smysly, byla jsem stále rozrušená, nebo spíš vzrušená. Chvíli jsem si pohrávala s myšlenkou jet k Rubenovi, ale pak jsem to zavrhla. Byli jsme domluvení na zítra, nepoženu se za ním jako stíhačka, ať si taky užije svůj večer.

Bena jsem nechala s Kevinem a předem jsem se za to třeštidlo omlouvala, ale Kevin byl v pohodě. Stále v něm ještě dojížděl adrenalin a energie z podle jeho slov „dokonalého vystoupení“. Řekl, že se spolu půjdou někam najíst. Kladla jsem mu na srdce, ať hlavně Benovi pořád opakuje, že můžou být jenom kamarádi, nic víc.

„Nedělej si starosti.“

Tak dobře. Nedělala jsem si starosti, stála na chodníku, lehký vítr mi čechral vlasy a zvedal sukni a mně bylo dobře.

První jiskřičky energie mě píchly do holých paží. Narovnala jsem hlavu, otočila se do ulice a pak zpátky k domu. Od mých vchodových dveří se odlepil stín.

Předchozí klid byl ten tam, můj srdeční tep zvyšoval rychlost. Čekala jsem, zatímco se ke mně pomalu blížil. Pak se zastavil, ruce podél těla, propínal prsty.

„Co tu, sakra, děláš!“ zavrčela jsem.

Přejížděl pohledem po celém mém těle, od rozevlátých vlasů po špičky lodiček.

„Přišel jsem se zeptat, jak ses rozmyslela,“ řekl Eliah a přistoupil těsně ke mně.

Nadechla jsem se.

Už bych si měla zvyknout na to, že opravdu dobrý pocit nikdy dlouho nevydrží. Že když si myslíte, jak je najednou svět zase báječný a nádherný, přijde něco, co vám okamžitě připomene, že je to jen zdání. Že takové štěstí prostě nemáte.

V jiném směru jsem za rovnováhu vděčná. Teď mi chyběl dech. Zdůvodnila jsem si během těch pár dnů, proč on ne a Ruben ano.

Zdůvodnila jsem si to tak dokonale, že jsem si vybudovala v hlavě přímo hradbu.

Eliah mi ji boural jen svým pohledem.

Jediné, co mi zbývá, je naštvat se, pokud to dokážu. Neukázat mu, jak moc mě svou přítomnosti znovu zasáhl, kolik úsilí mě stálo přestat na něj myslet, a zakázat si ho jako něco, co prostě nesmíte, protože vám potom bude strašně špatně.

Veškeré argumenty a logické úvahy na mě křičely, „uteč!“ A já stála a zírala na něj.

Díval se mi do očí, bez mrknutí. Čekal.

On nikdy nespěchá. To mně se zdálo, že čas letí jako šílený, že ta chvíle vzájemných pohledů je nekonečná, že je to trapné a že už musím něco říct.

Neměla jsem nejmenší tušení co.

Když nemůžu mluvit, tak se zkusím pohnout. Aniž bych se mu přestala dívat do očí, udělala jsem dva kroky stranou, pak tři zpátky. Jeho oči mě sledovaly.

Znovu jsem se pohnula a uvědomila si, že přecházím sem a tam jako zvíře zahnané do kouta. Doslova. Ale přesně tak jsem se cítila.

Předtím jsem byla ráda, že se už neuvidíme, že náš poslední kontakt bude v lese, ve společnosti jeho a mých vlků. Že mám všechny pocity a myšlenky, které se ho týkají, pevně za tou hradbou a že tam zůstanou, dokud se nerozpustí v čase. Nepočítala jsem s tím, že ho znovu potkám, v noci a sama. Nevěřila jsem si.

V životě jsou muži, které můžete mít, a oni jsou rádi, že mají vás. Jsou těmi nejvhodnějšími partnery, jste, takříkajíc, v jedné lize. Pak jsou muži, kteří vám imponují, líbí se vám, ale vy tušíte, že to asi

nevyjde. Že zrovna vy nemůžete být v jejich zorném poli. A mnohdy je v tom jen a jen vaše zbytečně slabé sebevědomí. A pak jsou muži, o kterých sníte. Ten typ, který si pověsíte v pokoji na zeď, a v noci, když vás nikdo nevidí, po něm vzdycháte. Ten typ, na který byste rozumem ani nepomyslela, i když vaše srdce, vaše hlava a vaše fantazie pracují naplno. A když se o vás takový muž zajímá, připadá vám to nemožné, neskutečné a nebezpečné. Hlavně pro vaše srdce.

Tenhle typ muže po mně nyní klouzal očima a já nevěděla, jak z toho rohu ven. Vedla jen jediná cesta, přes něj, a já si nevěřila. Nevěřila jsem tomu, že se mu navzdory všemu, co jsem si prožila, promyslela a ujasnila, nepověsím kolem krku. Vědomí, že přesně tohle by chtěl, to jen zhoršovalo.

A pak také to, že jsem přesně věděla, jak vypadá nahý, a on znal mé tělo zrovna tak.

Znovu jsem byla v duchu na mýtině, znovu jsem cítila jeho vlasy v obličeji a znovu jsem měla plný nos jeho zvláštní vůně. Chtěla jsem se naštvat, ale myšlenky mi samy bloudily úplně jinou cestou.

Eliahovy oči bloudily po mně a já si připadala jako červ na háčku.

Když se ke mně naklonil, ztuhla jsem. Stejně jako tu noc před barem, znovu jsem sotva dýchala, když se nosem dotkl mého krku, polechtal mě pod uchem svou tváří. On si ten pozdrav prostě neodpustí. Možná právě proto, že přesně ví, jak na mě působí, a chtěl mi v tom vymáchat nos, nevím.

Dlaněmi jsem si svírala lokty, zarývala jsem do nich nehty.

Eliah se nadechl a na chvíli se zarazil. Uvědomila jsem si, koho cítí. Zavřela jsem oči.

Když jsem je znovu otevřela, upřeně na mě hleděl.

Rovnou mě zastřel, protože pistoli jsem ti už nabila.

Jeho ústa jsem měla pět centimetrů od svých. Jedno pootočení hlavou a vydala bych se po cestě, kterou jsem si zakázala. Je neskutečné, jak drobné časové úseky, jak drobné vzdálenosti a momenty někdy rozhodují o tom, kam se váš život bude dál ubírat.

Eliah čekal. Mohl mě políbit sám, měli jsme k tomu stejně blízko oba. Ale on čekal, co udělám.

Sklonila jsem hlavu a zadívala se na špičky bot.

Narovnal se, když svým hlubokým hlasem řekl: „Vypadáš jinak.“ Ty ne. Chtělo se mi řvát. Ty vypadáš pořád stejně. Pořád stejně nádherně, tajemně, vyzývavě a nedostupně zároveň, pořád tak strašně

sexy.

„Hm. Jo. Takhle vypadám v šatech,“ plácla jsem s pohledem upřeným pod jeho krk. Ani dolů, ani nahoru. Neutrální území.

„Sluší ti,“ zašeptal.

„Byla jsem na striptýzu,“ odpověděla jsem bez přemýšlení a dopad toho plácnutí byl na jeho tváři úžasný. Obočí mu vyjelo až pod vlasy. Do jazyka jsem se kousla pozdě. To už se Eliah smál nahlas, tím svým krásným hrdelním smíchem. Rozesmál by v minutě celý ztichlý sál, tak silně a upřímně se chechtal a kroutil hlavou.

„Co se tak směješ? Náhodou to bylo moc fajn. Zatančila jsem si,“ řekla jsem umíněně.

„Tančila jsi? Cítím z tebe dva jiné vlky, tančili jste všichni?“ Eliah se úžasně bavil a já měla sto chutí se k němu otočit zády jako uražené děcko. Dílem naštvaná, dílem proto, že jsem se na něj nechtěla koukat, celá užaslá, jak nádherný je, když se směje.

„Tančila jsem já a striptér. A šlo mi to, abys věděl,“ prskala jsem.

Jo, to půjde, ještě chvíli a budu parádně naprdnutá a v bezpečí.

„Šla jsem tam s přítelem, kterého jsi mi pomohl zachránit,“ pokračovala jsem a sledovala, jak se mu smích z tváře pomalu vytrácí. Znovu měl upřený pohled a mně se opět těžce dýchalo. Povzdechla jsem si a opravdu se k němu otočila zády. Aspoň na chvíli ho nevidět. Srovnat se.

„Nemůžeš se divit, že mě zajímáš,“ promluvil těsně za mnou. Dotýkal se mého pozadí a mých lopatek a uvolnil svou energii. A já měla rázem pocit, že mám na obou místech propálenou kůži. Celé tělo mi bzučelo, brnělo a pálilo. Nejvíc ze všeho jsem se o něj chtěla opřít, ponořit se do toho energetického, hřejivého polštáře za sebou.

Jaké by to bylo, kdybychom pustili tu sílu cíleně při sexu? Nejen jako jakýsi vedlejší dopad a pozvolný dojezd předchozího kouzla, ale hned od začátku. Jaké by to bylo?

Ještě že mi nevidí do hlavy, bože.

Otočila jsem se a poodstoupila.

„Upřímně? Jo, divím. Kdyby nebylo tohohle,“ zvedla jsem dlaň a odrážela v ní jeho vlastní energii a zesílenou mu ji posílala zpět,

„tak bys tu nejspíš nebyl,“ řekla jsem příkře.

Když nic neříkal, pokračovala jsem. Muselo to ven. Jiná příležitost už nebude.

„Nechtěj mi namluvit, že zrovna já jsem ta, kterou bys tak moc chtěl. Nechtěj mi namluvit, že tě doposud jiná žena nezaujala,“ rozhodla jsem se být upřímná a byla jsem i dál. Poprvé jsem mu řekla to, co jsem si zatím jen myslela.

„Jsi krásný. Vím, že muži tohle tak moc neřeší, ale prostě jsi. Krásný. Dechberoucí. Přitažlivý. Nechci tu hloupě plácat, ale je to tak. Můžeš mít každou, na kterou si prstem ukážeš, tak proč bych to měla být zrovna já? Nejsem ošklivá, ale nejsem krásná. Nejsem zajímavá ničím jiným než tímhle.“ Už mírně vztekle jsem znovu zamávala dlaní. „A jestli mě chceš hlavně proto, tak to není zrovna lichotivé. Pak se nemůžeš divit, že má odpověď je ne.“ Umím hezky zvýšit hlas.

Udělal jeden delší krok a byl u mě. Zuby stisknuté, oči přivřené. Chytil mě za zápěstí ruky, kterou jsem šermovala ve vzduchu před sebou, a chytil mě rychle i za druhou, než jsem ji stihla zvednout.

„Přestaň,“ zavrčel. „To není moje vina, že si nevěříš. Zaujala jsi mě v momentě, kdy jsi předstoupila před smečku, o hlavu menší než Uvari. Už tehdy jsi měla mou pozornost a zatím jsem se nenudil ani minutu! Ano, to, co je v tobě, tvá síla, to je něco jako další bonus. Proč bych to nepřiznal. Jsem šaman a ty jsi… Hledal jsem, nevím, jak to nazvat. Nepotkal jsem ještě nikoho takového.“

Beze slova jsem na něj hleděla. Ani já ještě nepotkala nikoho, jako je on.

V hlavě jsem zpracovávala, co právě řekl. Eliah na mě zíral a pokračoval.

„Spíš s Chétirem a přijala jsi výzvu k boji. Nevím jak, ale zachránila jsi přítele z místa, odkud se nemusel vrátit. A ten skoro sex byl skvělý a mohl být ještě lepší, pokud bys to dovolila! I díky té síle a energii, kterou v sobě máme, ty a já!“

Že by mi přeci jen do té hlavy viděl? Cítila jsem zrádnou červenou, jak mi stoupá od krku nahoru. Eliah se na mě upřeně díval,

oči tak černé, že nebyly vidět jejich malé kulaté středy. Vší silou jsem se snažila, aby na mně nepoznal, jak moc mě vzrušilo, když řekl

„sex“. Jedno slovo z jeho úst a moje tělo mi dávalo na vědomí, že tohohle samečka chce. Jako by mělo vlastní mozek. Ten v hlavě právě pracoval na plné obrátky, když Eliah pokračoval.

„A ty se ptáš, proč mě zajímáš? Opravdu si myslíš, že je mnoho takových žen?“

Vrčel mi do obličeje a já si přála, abych už nic neslyšela. V hlavě jsem měla zmatek, kolotoč pocitů se znovu roztočil, a musel mi být patrný v obličeji. Držel moje ruce, silně, nemohla jsem se vyprostit a špatně se mi dýchalo.

Silou mě přitáhl těsně k sobě, stále mi svíral zápěstí a přitiskl si má předloktí na hrudník.

„A kromě toho… JSI krásná,“ zašeptal a já měla pocit, že už mě nohy neudrží.

Srdce mi bušilo a on to musel vnímat. Plus kdovíco dalšího.

Ach bože, nedělej mi to. Nenuť mě znovu pochybovat, nenuť mě se zbláznit tak, jak každá z nás aspoň jednou v životě touží, nenuť mě k tomu, abych udělala pitomost, které pak budu sama, opuštěná litovat. Ruben byl jistota, bezpečí.

Eliah byl všechno ostatní.

Kruci. Kruci nestačí.

Kurva.

Nemohla jsem dopředu ani do stran a dozadu jsem nechtěla, utíkat nebudu. Stejně už bylo pozdě a pak, sotva mě udrží nohy. Pustil moje ruce a já si dřepla a opřela propnuté paže o kolena. Dřepět v šatech a s podpatky je zajímavá zkušenost. Chvíli na mě koukal seshora, pak udělal krok a dřepnul si taky. Netuším, jak jsme asi vypadali při pohledu kolemjdoucího.

„Co po mně chceš, Yasi?“ zašeptala jsem zoufale a on zvedl hlavu, když jsem vyslovila jeho rodné jméno. Dívala jsem se mu do tváře, nyní zvláštně zněžnělé. Ach jo, to opravdu pomůže, když na mě bude koukat takhle. Jeho kamenný, neprostupný výraz bych teď potřebovala víc.

Natáhl ruku a přejel mi prstem přes klouby obou zápěstí. Bylo to, jako by mu z konečku prstu tryskal slabý proud a propaloval se mi do

rukou. A do jiných míst. Jen jeden lehký dotek a já ho cítila všude v sobě, už zase. Cítila jsem, že i on to vnímá, že ten pocitový proud je obousměrný.

„Chci tebe,“ řekl a já se bála, že si kecnu na chodník.

„Vůbec tě neznám,“ zašeptala jsem a sledovala jeho prst, kterým mi přejížděl kolem zápěstí. Jeho dlaň vklouzla do mé, postavil se a jemným tlakem vytáhl na nohy i mě.

„Zeptej se mě na cokoliv, co chceš nebo potřebuješ vědět,“ řekl tiše.

„Tohle není místo na takový hovor,“ odpověděla jsem mu. Nejen místo, ale ani čas.

„Tak mě pozvi nahoru,“ zasmál se.

Okamžitě jsem měla před očima obrázek Eliaha ve své posteli. Jeho tmavé vlasy na polštáři, jeho snědou hruď a ruce, kontrastující s bílým prostěradlem. Věděla jsem, že vzít ho nahoru, jsme v té posteli do pěti minut. Překročit spolu s ním práh svého bytu, překročím i tu hradbu v hlavě. Nemá cenu si nic nalhávat.

„To nejde,“ polkla jsem a zkusila se na něj chvíli nedívat. Ale oči se mi k němu samy stáčely.

Dnes měl pod bundou bílé tričko, těsně přiléhající k tělu, a jiné džíny, bledé a ošoupané. Jak asi vypadá v obleku? A má ho?

„Máš oblek?“ Pusa rychlejší než mozek.

Zvedl obočí a mně se ten nechápavý výraz, který se objevil a zase zmizel, moc líbil. Nemusím být pořád z něčeho udivená jen já.

„Proč se ptáš?“ zeptal se a pousmál. Pak pokračoval. „Mám. Můžeš si mě rovnou vzít,“ dokončil stále s úsměvem a sledoval můj výraz.

„No jasně. Zítra svatba, pak dům, vlastně týpí, děti a pes. Do dvou let máme vystaráno,“ ušklíbla jsem se a zavrtěla hlavou.

Koukal na mě dokonale nečitelně.

Tenhle hovor nemůžu vést dál. Nemůžu. Bolelo mě srdce, bolela mě duše a bolela mě hlava. V tomhle pořadí.

Povzdechla jsem si a přistoupila k němu. Zvedla jsem ruku a položila mu ji na tvář. Naklonil hlavu, opřel se o mou dlaň a díval se na mě pohledem, který jsem už párkrát na chvíli zahlédla. Jen chvíli, než se zase ztratil v kamenné tváři. Teď tam ten pohled byl

a já vnímala hlasitý tlukot svého srdce. I toho jeho. Pohladila jsem ho, přejela mu po tváři a dál do vlasů. Prohrábla jsem prsty ty hladké, lesklé prameny.

„Nezapomenu na tebe,“ zašeptala jsem.

Výraz v očích se mu pomalu měnil. Tvrdl a těžknul.

„Já tě potřebuju!“ vyrazil a hluboký hlas přešel téměř do vrčení.

Zadívala jsem se mu do očí a Eliah poprvé uhnul pohledem.

Nechtěla jsem dál pátrat po tom, co to mělo znamenat. Nebylo to důležité. Nebo spíš, nesmělo to být důležité.

Vzal mě za ruku, druhou mě objal kolem pasu a přitáhl těsně k sobě. Bez dalšího váhání mě políbil. Nevím, nakolik to udělat chtěl a nakolik chtěl jen překrýt to, co předtím řekl.

Bylo mi to v tuto chvíli jedno. Oplácela jsem mu polibek s vědomím, že jej líbám naposled.

Ach bože. Kdyby nebylo Rubena, učila bych se teď nejspíš kouřit dýmku míru. Ta myšlenka mi pomohla, odtrhla jsem svá ústa od jeho.

Stále mě pevně objímal.

Opřela jsem dlaně o jeho hruď, zatlačila a on nepovolil.

„Pusť mě, Eliahu,“ řekla jsem a znovu se opřela dlaněmi proti jeho tělu.

Pomalu uvolnil sevření a já ustoupila o krok dozadu. Jeho ruce mi sklouzly po bocích, zůstal stát, dokonale nehybný. Dokonale svůj. Oči měl chladné, výraz jsem opět nedokázala přečíst.

Sáhl do vnitřní kapsy bundy a natáhl ke mně ruku. Mezi prsty mu na kožené šňůrce visel můj medailonek.

Vzala jsem ho do ruky a zadívala se na něj.

„Tys jej tam našel? Proč jsi mi ho nedal hned?“

„Zapomněl jsem, že ho mám,“ řekl a dál se na mě bezvýrazně díval.

Stiskla jsem ten kousek kovu v dlani. Byla jsem ráda, že ho mám zpátky, bylo to jako znamení. Zadívala jsem se na něj a přejela palcem přes vyrytá písmena.

Ano. Sem patřím.

Ucítila jsem slabý závan vzduchu, nasáklého energií. Zvedla jsem hlavu a sledovala, jak Eliah odchází. Došel ke kraji silnice, nasedl

obkročmo na motorku a nastartoval. Chvíli seděl nehybně, pak se pomalu otočil.

Dívali jsme se na sebe.

Po nekonečné době se otočil a rozjel. Vítr mu zvedal prameny vlasů nad ušima, vlály za ním jako závoj. Sledovala jsem ho, dokud neodbočil a neztratil se mi.

Vydechla jsem a na chvíli zavřela oči. Oba jsme se rozhodli.

Já doufala, že svého rozhodnutí litovat nebudu.

37

Noc stála za houby. Byla přesně taková, jakou lze čekat po podobném večeru. Když jsem odcházela z El Magica, těšila jsem se, jak si pustím hudbu a budu sama potají tancovat

bytem. Teď jsem ležela v posteli, koukala, jak tma venku šedne, a to jediné, co bylo společné s původní představou, bylo, že jsem sama.

Pořádně jsem Eliaha nikdy neměla, a přesto jsem nyní vnímala intenzivní pocit ztráty. Vstala jsem mnohem dřív než v obvyklou dobu a bezcílně courala sem a tam. Už abych byla v práci a všední cvrkot mě přivedl na jiné myšlenky. Už abych byla u Rubena a on mě přivedl, k čemukoliv jen bude chtít.

Začala jsem se pomalu oblékat, když mi zazvonil telefon a Benův obličej se culil z displeje.

„Tak jak ses měl?“ ozvala jsem se rovnou, bez pozdravu. Na co taky, on věděl, komu volá, a já jeho tlamičku viděla, než jsem hovor přijala.

„Ach,“ udělal do telefonu a já se musela usmát.

„Dobrý? Popovídali jste si? Byl jsi hodný?“ zeptala jsem se stále s úsměvem.

„Hodný? Byl jsem nejhodnější. Kevin je… bože, já vůbec netušil! On je, on prostě…“Ben se nedokázal vymáčknout.

„Ano. On je…“ pokračovala jsem za něj. Oni všichni jsou, ach jo.

„Ale to není všechno. Zavolal kamarádovi a on za námi přišel. Představil nás, představ si.“ Ben se chichotal a měl takový ten líný, napůl vláčný hlas.

„Já si radši nepředstavuju,“ řekla jsem v předtuše toho, co na mě vybalí.

„Hmmm, jmenuje se Daniel. A je prostě úžasný! Večer chceme jít do kina.“ Hlas mu zvážněl.

„Co myslíš, mám jít?“ Dýchal do telefonu a čekal.

Věděla jsem, že to není snadné pustit si k sobě blíž neznámého člověka po tom, co prožil. Stejně tak ale nemohl dovolit, aby mu strach ovládl život. Byla jsem na něj pyšná, že se tomu odmítá podvolit a chce jít dál. Věřila jsem, že se od Kevinova přítele nemá čeho bát.

„Běž a hezky se bav. Budu mít u sebe pořád telefon. Kdybys mě potřeboval, kdyby se ti něco nezdálo, zavolej. Rozumíš?“

„Ano, mami,“ uculil se do sluchátka. „Víš, kdybys ho viděla… hm,“ zakňoural do telefonu.

Usmívala jsem se ještě chvíli poté, co jsem položila telefon. Hlavně ať je v pořádku a šťastný. Snad bude mít štěstí. Vždyť co jiného vám tak dokonale zaměstná myšlenky a vnímání světa kolem sebe než nová láska?

Den se zkraje líně vlekl, ale jak postoupil k odpoledni, tempo se zrychlilo, zvonkohra u dveří nepřestávala zvonit, a když se blížila šestá, při každém jejím cinknutí jsem sebou trhla.

Ruben vstoupil do dveří za pět minut šest, byli jsme domluvení, že mě tu vyzvedne. Rozhlížel se, nasával pachy a vůně. Vyběhla jsem zpoza pultu a hupla mu kolem krku. Nečekal to a se smíchem zavrávoral. Pak mě pevně objal a políbil.

„Ale to je hezké,“ ozvalo se a Beth přišla ze skladu, v náruči několik uvázaných kytek, protože páteční odbyt byl velký.

„Beth, to je… to je můj Ruben. Rubene, Beth,“ řekla jsem ještě celá uzardělá z předchozího líbání.

Ruben mě stále pevně objímal kolem pasu, když se naklonil k Beth a lehce se dotkl její tváře. Beth nasála vzduch a vykulila na mě oči a já na ni mrkla. Jo, voní energií a krví. Sílu alfy cítí každý lycas, nejen člen smečky. A nad tím vším Old Spice a prostě on. Jeho vlastní vůně. Oříšky a med.

Jeli jsme ven, za město, a pak se procházeli a povídali si, dokud bylo světlo. Ruben byl venku rád, když za sebou mohl všechno nechat a být v přírodě. Byl svůj, byl to nejvíc on.

Věřila jsem, že by dokázal pokácet stromy, postavit srub, ulovit maso, a kdyby to bylo možné, udělat mi syna. Nejlíp v tomhle pořadí. Byl to chlap pro život, ochránce, přítel, důvěrník a milenec. A navíc byl krásný. Co bych si, kruci, od života mohla víc přát? V tom večerním lese jsem zase našla klid a jistotu.

A později u něj doma, zpocená a vzdychající, i vášeň, slast a lásku.

Když jsem se následující den ráno brzy probudila, potichu jsem se oblékla a odešla pryč. Nechala jsem mu jen krátký vzkaz na polštáři, dokonalé filmové klišé. Ale to ráno se mi zachtělo být trochu… patetická. Ležel na boku, přikrývku zmuchlanou mezi nohama. Chvíli jsem se na něj dívala, na celou linii jeho těla. Nechtěla jsem se příliš dojímat, na druhou stranu pohled na něj byl tak příjemný. Políbila jsem jej na nahý bok a na chvíli strnula, když se zavrtěl. Spal dál a já potichu odešla.

Doma jsem nedokázala vydržet, a tak jsem většinu dopoledne procourala. Dovolila jsem si ten luxus vypnout si mobil a mít absolutní klid. I myšlenky se mi zdály příliš hlasité a já zamířila do přístavu, postavila se k zábradlí, tak jako v minulosti už několikrát, a dívala se na řeku. Racci řvali jako krávy, dokreslovali všudypřítomný hluk a shon a houkání lodí. Dokonale mi to vymývalo mozek.

Najedla jsem se v malé hospůdce, kde jsem nikdy předtím nebyla. Seděla jsem tam i dlouho po jídle, čas od času si nechala vyměnit vystydlé kafe za čerstvé.

V jednu chvíli přitáhla moji pozornost povědomá tvář na televizní obrazovce, zavěšené pod stropem.

V záběru byl poručík Paul Duncan s mikrofonem před obličejem. Neběžel zvuk, ale nevadilo mi to. Střih, a na dalším záběru byla známá zelená vila, z jejíž zdobené brány právě policisté speciálního útvaru vyváděli spoutaného muže. Ruffus cenil zuby a škubal pouty. Kruh se uzavřel, věci spěly ke svému konci. Zítra touhle dobou bude vše jinak…

Pozdní odpoledne a podvečer jsem strávila doma. Stála jsem u okna a teď už myšlenky utišit nešly. Nebylo čím a jak.

Modlit se neumím, za „Andělíčku, můj strážníčku“ jsem se nikdy nedostala. Přesto jsem nyní prosila kohosi velkého a blíže neurčeného. Prosila jsem o odvahu. O sílu a hrdost. Abych tím prošla se ctí, jakkoliv zraněná, ale nezlomená, nekňučící. Neprosící.

Rubenovi jsem minulou noc řekla, že s ním hodlám spát dál, ať to dopadne jakkoliv. Smál se, ale oči měl smutné.

Stála jsem u okna, sbalenou pěst jedné ruky v dlani druhé. Slunce klesalo a já na něj koukala, dokud mi nezačalo mizet za střechami. Jak se sluneční světlo ztrácelo, ve mně se rozrůstal chlad. Pomalý dech, pomalý tep. Pravý opak toho, co bych nejspíš měla cítit. Vzrušení, nervozitu a srdce, tančící kvapík. Bylo to přesně opačně. Vevnitř jsem tuhla a zvenčí taky. Obličej se mi měnil v nehybnou masku.

Natáhla jsem si džíny staré tak, že by mohly být archeologovým triumfem. Ustřižené v půli lýtek a nízké, že mi málem vykukoval lem černých kalhotek. Dokonale pohodlné a navíc postradatelné. Vzala jsem si sportovní podprsenku, kterou jsem si kdysi koupila v záchvatu plánů na pravidelné běhání. Od té doby ležela v prádelníku, protože nejvíc jsem běhala bez prádla a vůbec bez jakéhokoliv oblečení. Natáhla jsem si tričko a tenisky a vlasy spletla do copu. Pak jsem si na krk připnula svůj medailonek.

Byla jsem připravená.

Naposledy jsem se na sebe zadívala a odešla.

Taxikář mě dovezl za město, na místo, kde jsme většinou nechávali auta. Prostranství jimi bylo dokonale zastavěné. Kupodivu jsem uviděla i pár motorek, ale zda jsou našich, anebo Tichých stínů, to jsem nezkoumala.

Taxikář kulil oči, když se ptal. „Co tu bude, lesní mejdan?“

„Tak něco,“ otočila jsem se na něj, ohrnula horní ret a poslala mu trošku energie. Byl senzibilní a cítil to. Kola doslova zakvílela na štěrku a byl pryč.

Tentokrát jsem šla lesem sama. Nechtěla jsem společnost a Ben to pochopil. Ruben se mnou nemohl, jeho místo bylo tento večer jinde.

Došla jsem k prvním stromům a nadechla se. Byly jsme připravené. Já i moje vlčice.

Rozběhla jsem se.

38

Prostor, na kterém se mělo vše odehrát, byl impozantní. Nevím, čí práce to byla, netuším, kdo ze smečky má tyhle povinnosti, a bylo mi to upřímně řečeno jedno.

Celé prostranství bylo zaplněno vlky, našimi na jedné straně, cizí smečkou na druhé. Zůstala jsem stát ukrytá ve stínech na kraji otevřeného prostoru a prohlížela si celou scénu.

Vprostřed byl vytvořen velký kruh o průměru snad dvacet metrů ze zapálených vysokých loučí. Nevím, jestli to takto vypadat má, jestli jde o vlčí bonton, nebo si jen někdo hrál, ale vypadalo to impozantně. Líbilo by se mi to mnohem víc, kdybych nevěděla, že mezi těmi loučemi budu nejspíš dostávat přes hubu.

Ruben seděl na místě Chétira, na studené kamenné stolici, Brooks a Noll po stranách za jeho zády.

Naši vlci, naše smečka, opisovali půlkruh po Rubenově levé ruce. Vpravo byla shromážděná smečka Tichých stínů a na druhé straně osvětleného kruhu pak seděl Ahiga. Byl zády ke mně a stejně tak i Eliah, který stál vedle něj.

To sobotní odpoledne u okna bylo důležité, potřebovala jsem najít vnitřní klid a rozvahu, abych zvládla tuhle situaci. Aby mě nevykolejilo to, že ho zase uvidím.

Teď už ne, teď už pro moje dřívější pocity nebylo místo. To, že jsem tu teď stála a vcelku chladně se dívala na jeho záda, to bylo už nyní moje malé vítězství. Nevím, jestli ucítil můj pohled, anebo tu energii, která tu vždycky byla a bude, ale malé pootočení hlavy ke straně mi dalo tušit, že o mně ví.

Zatím jen on, ostatní ještě ne.

Vykročila jsem a pomalu šla přímo do středu osvětleného kruhu. Jakmile mě první vlci zaregistrovali, rozeběhlo se vzrušené šeptání, hlasy, strkání, otáčely se ke mně hlavy našich a teď už i cizích vlků. Hm, z posledníčka smečky místní celebrita. Bylo mi to jedno.

Vlci na okraji shromáždění poodstoupili, udělali mi místo a nechali mě projít.

Viděla jsem vepředu Rubena, který mě už sledoval. Zapíchla jsem svůj pohled do jeho a kráčela dál. Když jsem ze vzdálenosti jednoho metru míjela Eliaha, stále jsem se dívala Rubenovi upřeně do očí. On svým pohledem přeskočil na Eliaha a zpět na mě. Já ale očima neuhnula a šla dál, mezi ohňovými loučemi, prošla jsem středem kruhu a postavila se před něj.

Chvíli jsme se na sebe dívali a udrželi dokonale bezkrevný výraz. Otočila jsem se a zadívala se na Ahigovu hruď a důsledně ignorovala Eliahův pohled. Ahigův samolibý, spokojený výraz mi velice pomáhal. Dívala jsem se a měla pocit, že se mi v žaludku rozpouští obří kostka ledu.

Naši vlci na levé straně zašuměli, zavlnili se a z hradby jejich těl vystoupila Norma Rae. Tahle holka nezklame. Příležitost pro takovou show se jí asi hned tak nenaskytne, takže to pojala velkolepě. I kdyby ji pak měli odnést na nosítkách. Musela jsem uznat, že v jistém směru má prostě „koule“.

Měla úzké kožené kalhoty, po stranách od boků po kotníky opatřené dlouhým zipem. Obepínaly jí tělo a její dlouhé nohy vypadaly famózně. Jak se v tom ale hodlá hýbat, to jsem opravdu netušila. Nahoře měla lesklou černou bundičku a barvu vlasů zvolila pro tuto příležitost ledově zelenou. Na podpatcích chodím ráda, ale stejně tak mám ráda svoje kotníky a nárty. Norma Rae ty své zřejmě nenávidí, jinak by nemohla mít jehlové kozačky téměř vražedné výšky. Jak v tomhle, proboha, přešla kus lesa? Jak říkám, něco na ní je.

Houpala boky, když pomalu a vláčně přicházela k nám. Sjela pobavenýma očima můj „outfit“ a ušklíbla se. Pak se vyzývavě zadívala na Rubena, ruce v bok, pusu našpulenou. Otočila se, ale Ahiga ji nijak nezaujal, její pozornost měl indián po jeho pravé ruce. Protože byla, jaká byla, přejela si jazykem rty a hleděla na Eliaha.

A zjistila, že ji naprosto ignoruje, protože nespouštěl oči ze mě.

Chyběla nám třetí na hraní, a jen jsem si to pomyslela, černá čupřina se pomalu nesla směrem k nám nad hlavami vlků z klanu Tichých stínů. Říkala jsem si, že teď už mě její vzhled nevyděsí. Vyděšená jsem nebyla, spíš mi spadla čelist.

Ta obří ženská na sobě měla něco jako lesklý dres, obtahující její tělo od ramen, přes hrudník, břicho až dolů na stehna, kde onen úbor končil. Nevím, jestli si tohle oblékla, protože v tom byl vidět každý její sval, nebo proto, že díky tomu lesklému přiléhavému materiálu ji nebylo za co chytit.

Další zkoumání výhod jejího oblečení mi utnul Ruben, když se postavil a pomalu vešel do osvětleného kruhu. Celé prostranství ztichlo, jen les šuměl kolem nás. Už se téměř setmělo a tváře vlků nejblíže kruhu vypadaly přízračné, plné stínů. Stíny na Stínech, jak poetické.

„Vítám klan Tichých stínů, jejich vůdce,“ lehce pokývnul směrem k Ahigovi a ten mu úklonu oplatil, „a vyzyvatelku jejich smečky. Než skončí noc, poběžím se svojí novou družkou.“

Vlci všude kolem nás zařvali. Bylo pochopitelné, že se našim vlkům líbila představa, že jejich Chétir bude spářený, bez ohledu na to, jaká jeho družka bude.

Chtěli svůj královský pár, chtěli jistotou a bezpečí, kterou jim vědomí, že smečka má ty důležité posty obsazené, dávalo.

Ahiga se postavil a vešel do kruhu proti Rubenovi.

„Zvolíme pořadí boje. Můj Druhý určí, která z tvých žen bude s Uvari bojovat jako první.“

Nechtěla jsem se na něj dívat, a musela jsem.

Eliah zvedl kožený váček a přistoupil k Uvari. Sáhla dovnitř, vytáhla z váčku předmět a držela jej v ruce.

Pak přešel přes osvětlené prostranství k Normě Rae a natáhl k ní široce rozevřenou dlaň, na které ten malý kožený váček ležel. Norma Rae se na něj široce zubila, položila svou ruku zespoda na jeho, přidržela si ji, sáhla do váčku a také si vytáhla drobný předmět.

Nakonec pomalu přistoupil ke mně. Blíž než k předchozím dvěma ženám. Ruben nás měl nyní za zády. Otočit se nemohl, ale já viděla, jak ztuhlá má ramena a celý krk, a věděla jsem, že je napnutý.

Nebylo vyhnutí. Podívala jsem se na Eliaha stále s tou bezvýraznou, prázdnou tváří. Oplácel mi pohled a jako by v mých očích něco hledal. Nebylo ale co nalézt, v tuhle chvíli už ne.

Díval se déle, než by měl, a Ahiga něco štěkl. Ruben cuknul hlavou, ale neotočil se.

Eliah natáhl ruku a já s pohledem stále upřeným do jeho černých očí sáhla dovnitř a vytáhla si drobný hnědý kámen.

Eliah zmáčkl prázdný vak do pěsti, a jak stahoval nataženou ruku zpět, ukazováčkem se lehce dotkl mého medailonku. Ten pohyb byl velmi rychlý, takže jej nezaregistroval nikdo kromě mě.

Ucítila jsem teplo, které se z medailonku začalo uvolňovat a proudilo přímo do mého těla. Rozšířila jsem oči, ve kterých tak mohl na krátkou chvíli zahlédnout zmatek. Pozvedl obočí, jako by se mi snažil něco říct, ale jeho výraz byl spíš… pobavený. Ignorovala jsem ten slabý tepelný proud a znovu se na něj dívala bezvýraznýma, prázdnýma očima.

Ruben se vrátil zpět na své místo a do středu kruhu přešel Eliah. Mávnutím prstů obou rukou nás k sobě přivolal. Vzal můj hnědý kámen, Normin bílý a Uvarin černý.

„Vyhodím kameny do vzduchu a pořadí boje určí jejich dopad. Který kámen bude blíž černému, ta vlčice bojuje s naší vyzývatelkou jako první.“

Už jsem se na něj nedívala. Jeho hluboký hlas byl prostě hlas. Vyhodil kameny nad hlavu, ustoupil a všichni jsme sledovali, jak dopadly na zem. Masa vlčích těl z obou smeček se navalila až k okraji z loučí, každý natahoval krk. Normin bílý kámen byl hned vedle černého, můj hnědý o kus dál. Norma Rae zvedla ruce nad hlavu, jako by jí právě na automatu cinkly tři citrony a začaly se sypat mince.

Otočila jsem se a vrátila se na své původní místo, před Rubena. Nedívala jsem se na něj. Teď už jsem si nemohla dovolit žádné rozptylování a pohledy na oba muže, jejichž společná blízkost by mě mohla vyvádět z míry.

Ruben se vztyčil a jediným zařváním utnul hluk. Vlci obou smeček se stáhli, zacouvali dál od osvětleného kruhu. Sledovala jsem

Normu Rae a přemýšlela, jak chce, kruci, v tomhle oblečku dělat cokoliv jiného než pózovat. Opět mě překvapila.

V centru pozornosti desítek očí si pomalými pohyby shrnula kozačky a s vystrčeným pozadím je stáhla z nohou. Pak si stejně tak pomalu rozepnula dlouhé zipy na bočních stranách kalhot a tu lesklou černou kůži ze sebe sloupla. Mnoho mužů to ocenilo spokojeným zamručením a Norma Rae se pro tuto chvíli koupala ve všeobecném obdivu. Z vlků stoupal žár, síla, sex, touha po boji a po krvi. Ten hutný oblak společné energie se převaloval sem a tam, prostupoval stromy a putoval dál. Věřím, že každý aspoň trošku senzibilní tvor v okruhu mnoha mil musel cítit to všudypřítomné chvění. Bylo nás příliš na jednom místě a byli jsme příliš rozrušení.

Norma Rae si línými pohyby stáhla koženou bundičku… Pod šaty měla černé body s výstřihem dosahujícím až k pupíku. Měla tak téměř odhalenou hruď, záda i oba hladké, krásně modelované boky.

Rozčilené vrčení nabuzených vlků zesílilo a Ruben opět zařval. Díval se na ni vztekle, protože už tak napjatou situaci hrotila dalším přívalem sexuální touhy a vzrušení. Chlapům se líbila, mně připadala jako Borát. Mít to body zelené, neudržím se a řeknu jí to. Takhle jsem jen stála, obličej jako masku, a koukala na ni. Pobavilo mě, že úplně stejně se na ni dívá Uvari, která si zřejmě hodlala z jejího body udělat čelenku.

Napadlo mě, jestli Ruben a Ahiga vlky udrží, až spolu ty dvě začnou zápasit. Pro chlapy je pohled na bojující ženy vzrušující způsobem, jemuž tak přesně nerozumím. Už nyní byl vzduch těžký jako rosol spojenou energií obou smeček. Co bude ale dál?

Oba alfové se postavili proti sobě na vnějších koncích osvětleného kruhu a to byl signál pro ostatní, aby se v rámci možností zklidnili. Vzrušený šepot se stále ozýval, ale postupně utichal, až se celé prostranství ponořilo do hrobového ticha.

Uvari a Norma Rae stály proti sobě v kruhu.

„Je čas!“ zařval Ruben. „Chce-li některá z žen odstoupit, má možnost nyní. Pak už ne!“

Koukal na Normu Rae, která byla všeobecnou pozorností tak nabuzená, že bychom ji odtud museli nejspíš odtáhnout. Oplácela mu pohled s pootevřenými ústy a příslibem v očích.

„Boj končí, když se jedna z bojujících žen vzdá. Kapitulaci oznámí tak, že udeří třikrát rukou do země. Boj také končí proměnou jedné z žen. A končí, pokud jedna z bojujících zemře.“

Rozhlédl se po celém prostranství, očima míjel řady vlků, našich i cizích. Měl plnou pozornost více než stovky očí. Zcela scestně mě napadlo, jak by to ve zdejších lesích vypadalo, pokud bychom se všichni proměnili. Ruben opsal očima oblouk a pak obrátil zrak k oběma ženám v kruhu.

„Začněte!“ řekl a otočil se, vracel se zpátky na své místo.

Sledovala jsem jej pohledem a na kratičkou chvíli, jen na malý okamžik, se naše oči střetly. Jeho byly stejně bezvýrazné jako ty mé.

Musely být. Vše podstatné jsme si řekli už dřív.

Obě vlčice začaly pomalu obcházet kruh, pokrčená kolena, ohnutá těla, všechna energie a síla zaměřená na soupeřku před sebou. Sledovala jsem Uvari, která právě procházela přede mnou. Mírně předkloněná, záda plná silných svalů, nahrbená a maximálně soustředěná. Dělala dlouhé kroky a nohy by jí mohl závidět leckterý vzpěrač. Přemýšlela jsem, jestli je taky tak rychlá, jako je těžká.

Obě pomalu kroužily a zároveň se jedna k druhé přibližovaly.

Uvari byla rychlá. Norma Rae po ní skočila, snažila se ji zasáhnout do břicha, do citlivé oblasti. Naše ruce a naše prsty dokáží vyvinout velký tlak a sílu, když chceme. Roztrhnout pouze prsty a silnými nehty něčí kůži hluboko, až do svalů, pro nás není problém. O to se nyní Norma Rae pokusila, ale Uvari hbitě zareagovala a navíc měla hrozivý dosah díky délce svých nohou a rukou. Norma Rae se k ní nedostala dost blízko a Uvari ji jedním máchnutím své pracky poslala k zemi. Norma Rae vyskočila, vrčící a nahrbená, krev v koutcích úst. Znovu se rozeběhla a tentokrát se zaklesly jedna do druhé. Velká černá hlava nad menší zelenou. Silné byly obě, vlčí smysly dají lidskému tělu a jeho svalům pevnost a odolnost, ale v tomhle případě platí stejně jako u lidí, že větší vlk má prostě větší sílu než ten menší. Uvari od sebe Normu Rae poodtáhla a pak ji vlastní hlavou praštila do čela. Norma Rae se jí shrnula k nohám a Uvari ji jediným mohutným kopnutím vyhodila ven z kruhu.

Vlci z Tichých stínů zařvali, ozývalo se vytí, povyk a nadšené výkřiky. Ahiga je utišil mávnutím ruky, na tváři svůj samolibý úsměv.

Norma Rae kašlala krev, Uvari ji kopla do hrudníku a zřejmě to odneslo žebro.

Cítila jsem, že Ruben tiše vrčí, energie Chétira mě píchala do holé kůže. V hrudi mi začalo tiše bublat vlastní vrčení jako podvědomá reakce na to jeho. Vnímala jsem jeho sílu obtáčející mé tělo a druhá síla rostoucí vevnitř na tu jeho reagovala. Celým tělem mi procházely zvláštní teplé proudy, bylo to podobné, jako když moje „tichá pasažérka“ zvedá hlavu, ale mnohem silnější. Měla jsem pocit, že se musím každou chvíli rozsvítit jako žárovka.

Norma Rae se snažila namáhavě postavit, díky jejímu vykrojenému úboru jsem viděla obrovskou tmavnoucí skvrnu, táhnoucí se až na bok. Měla propíchnutou plíci. Vydržíme hodně, ale ne všechno. Nevím, jak chtěla pokračovat dál. Pomalu, s tělem lehce v předklonu, se vrátila zpět do kruhu.

Na chvíli jsem odtrhla pohled od obou žen a zadívala se na Eliaha. Naše oči se okamžitě střetly, nesledoval bojující ženy, sledoval mě. V tu chvíli mi došlo, že dotyk jeho prstu před chvílí nebyl náhodný. A že mi medailonek nezapomněl dát, důvod, proč jej celou dobu měl, musel být jiný. Přivřela jsem oči a ještě chvíli mu vztekle oplácela upřený pohled.

O nic jsem se tě, kurva, neprosila.

Rubenovo vrčení za mými zády zesílilo a já si uvědomila, že náš vzájemný upřený pohled registruje. Odtrhla jsem oči od Eliahových a znovu se zadívala na dvě ženy v kruhu.

Uvari stála bez pohnutí a jen s mírnou úklonou hlavy sledovala Normu Rae, která se snažila postavit zpříma. Znovu začaly kroužit. Uvari naznačila výpad a Norma Rae s leknutím uskočila, nohy se jí podlomily a upadla. Naši vlci zasyčeli, slyšela jsem vrčení, vnímala jejich vibrující hrudníky. Od Tichých stínů se ozval hvizd, smích a sprosté poznámky. To Normu Rae nabudilo, vyskočila na nohy a bez rozmyslu se rozeběhla proti Uvari.

Bože, holka…

Těsně před tou obří ženou uskočila do strany, a když se po ní Uvari natáhla, změnila prudce směr a vyhoupla se jí na záda. Obě ruce jí obemkla kolem krku a silně stiskla. Věřím, že by měla dost síly přiškrtit i silný krk téhle mužatky, ale nedostala k tomu příležitost.

Uvari sáhla prackama za hlavu, jedním rychlým pohybem si Normu Rae přes sebe přehodila a práskla s ní o zem u svých nohou. Slyšela jsem jasné zapraštění kostí a doufala, že to není páteř. Uvari se k ní okamžitě sehnula a velkou stisknutou pěstí ji vší silou praštila do hrudi, do místa, kam ji předtím kopla. Normě Rae vytryskl z úst proud krve. Uvari znovu zvedla svou pěst, nyní mířila na hlavu.

Neuvědomila jsem si, že jsem udělala dva kroky a natáhla ruku. Srazil mi ji silný proud energie, který vylétl z Rubena spolu se zařváním. Nevšimla jsem si, kdy se postavil, ale nyní stál kus vedle mě a proud Chétirovy síly z něj tryskal do prostoru, do Normy Rae.

Zavolal jejího vlka a Norma Rae se začala měnit. Uvarina pěst ztuhla uprostřed pohybu, pak ji pomalu stáhla a postavila se. Zatímco zraněná vlčice pod jejíma nohama metamorfovala, zadívala se na svého alfu.

Zvedal se ve mně vztek. Cítila jsem, jak mi vnitřnosti hoří a tělo mě pálí, jak Rubenova energie prostupuje mou kůží a spolu s mojí vnitřní, nyní znásobenou silou se vrací zpět. Cítila jsem se jako pochodeň, nevím, jak přesně ten pocit popsat. Jako by kolem celého mého těla byl neviditelný energetický návlek prosakující kůží, mým masem a kostmi. Energie se chvěla, prolínala se dovnitř a ven a zároveň byla připravená se natáhnout po každé jiné síle, kterou ve svém dosahu ucítí.

Norma Rae dokončila proměnu, na zemi nyní ležela těžce oddychující šedočerná vlčice. Očima jsem přejela řady našich vlků, zastavila jsem pohled u světlovlasé Dennisovy hlavy. Tím tedy myslel to, když říkal, že nás Ruben nenechá zabít. Transformace končí boj a on jako Chétir mohl přeměnu jiného vlka vyvolat.

Dva z našich opatrně zvedli vlčici, která táhle zavyla. Pomalu ji odnesli z kruhového prostranství, aby se mohla v ústraní zahojit. Lízat si rány.

Pískot, řev a vytí pomalu utichalo.

Všechny pohledy se obracely ke mně. Byl čas.

39

Zvedla jsem hlavu a zadívala se na ženu, která stála v kruhu a pozorovala mě. Hrudník se jí zvedal v rytmu rychlého dechu.

Vykročila jsem a pomalu šla vpřed. Míjela jsem několik našich vlků a ti doslova s cuknutím uskočili, když se jich dotknul můj vlastní energetický oblak.

Moje vlčice mi v těle řvala. Vrčela, vyla, zatínala drápy. Posilovala svým žárem energii, která už tak rozpalovala mé tělo. Oči jsem měla sytě oranžové, když jsem se postavila čelem proti ní. Hlavu mírně skloněnou, zářící oči široce rozevřené, zabodnuté do jejích černých.

Jakoby na stejné znamení jsme obě vykročily proti sobě. Uvari se rozmáchla, mířila mi rovnou na hlavu. Nemaže se s tím, holka. Její pěst se mihla vzduchem a já ji odrazila předloktím. Byla to taková rána, že bych čekala, že se mi kost zlomí jako sirka.

Konsternovaně jsem zírala, jak Uvarina pěst odlétla jako balónek, slyšela jsem zapraštění, ale nebylo mé, nepatřilo mojí ruce, byly to články jejích prstů. Zavrávorala a vytřeštěně se na mě zadívala. Můj vlastní výraz se od jejího příliš nelišil, nechápala jsem, co to bylo a kde se to vzalo. Pomalu mi to ale začalo docházet.

Uvariny rysy ztvrdly, nebyla zvyklá na to, že by její rána nedopadla tam, kam ona chtěla. Dvěma dlouhými kroky byla u mě a znovu proti mně vyrazila. Prudce jsem se sehnula, její ruka mi prosvištěla nad hlavou a já jí vrazila pěst do nechráněného břicha. Vyjekla, trhlo to s ní dozadu a zlomila se v pase. Hmátla po mně, uskočila jsem a prudce ji kopla do boku. Pata mě pálila silou úderu, kdokoliv jiný by musel odlétnout na několik metrů. Uvari zavrávorala o pár kroků, ale postavila se a narovnala, jak jen jí to

bolest v břiše dovolila. S nevěřícím výrazem na mě zírala. Musela poněkud přehodnotit přístup.

Moje vlčice ve mně doslova tancovala. Během té krátké chvíle mi bylo jasné, že mé tělo je napumpované energií, která není jen moje a smečky. Bylo to něco víc. Byl to Eliahův dárek. Nevím, jestli udělal dluh u jejich nejvyšší, nebo to byla jeho vlastní zapůjčená síla. A nemohla jsem si nyní dovolit přemýšlet nad tím, proč to udělal, když jsem ho odmítla. Bylo to tady a já to hodlala beze zbytku využít.

Ticho kolem nás prolamovaly první hlasy. Ze strany Tichých stínů zmatené šeptání, od našich vlků pak udivené a vzrušené.

Nikdy jsem se s nikým neprala takovýmto způsobem, nikdy jsem takhle nebojovala. Mé tělo ale jako by samo vědělo, co dělat, jak se hýbat, jak uhýbat a jak oplácet a rozdávat rány.

Hrnula se na mě jako tank, točila se za mnou, mávala dlouhými pažemi, snažila se využít délku vlastních končetin a mnohem větší dosah. Byla to ale dvousečná zbraň, dosáhla mnohem dál než já, ale každý pohyb jí také trval déle než mně.

Vcelku rychle jsem našla rytmus a dokázala uhnout a využít toho krátkého momentu k tvrdé ráně. Byla jsem stejně silná jako ona. Ten, jehož sílu v sobě mám, tu její dobře znal. Byla jsem ale rychlejší. Čas běžel a ani jedna z nás nepadala k zemi. Podařilo se jí zasáhnout mě do boku, roztrhla mi tričko od podpaží dolů, rozervala mi kůži až hluboko do masa. Z rány tekla krev a vlci obluzení jejím pachem, pachem dvou zápasících žen a magickou silou ohromující energie vyli a řvali.

Než jsem ji obešla dokola, krev přestala téct a rána se zatahovala.

Neskutečné.

Koutkem oka jsem zahlédla řvoucího Ahigu, neartikulovaně ječel, nevím, zda to dávalo smysl, nebo to bylo v navajštině, ale význam se zdál jasný. Řval Uvari do zad, hecoval ji a pobízel. V odpověď na jeho řev se proti mně rozeběhla, pak prudce zastavila s jednou nohou pokrčenou před tělem. Napřáhla se k ráně, a než celé její velké tělo opsalo oblouk za napřaženou pěstí, uskočila jsem do strany, vyskočila do vzduchu a kopla ji vší silou do kolena. Ozvalo

se zapraštění a kolenní kloub povolil. Zavyla a klesla na zem, zraněnou nohu v nepřirozeném úhlu.

To bylo zřejmě už příliš. Roztřásla se od hlavy k patě, namáhavě se postavila a její tělo se začalo měnit. Prodloužily se jí ještě víc už tak dlouhé ruce, z nelidských prstů vyjely dlouhé černé drápy. Protáhly se jí kosti na nohou, zraněné koleno s nechutným křupnutím zaskočilo zpátky. Natáhla se jí lýtka, kotníky a nárty, celá se zvedla téměř o půl metru. Obě čelisti předsunuté, mnohem dál od sebe, mezi nimi velké bílé ostré zuby. Metamorfovala jen zčásti, zůstala v téhle lidskovlčí podobě.

Ahiga se za jejími zády opět spokojeně posadil a sledoval můj obličej. Nebyla jsem vyděšená a dala jsem mu to znát. Na rozdíl od něj jsem už věděla, co teď přijde. Podívala jsem se na něj a usmála se. Výraz v jeho tváři mi za to rozhodně stál.

Bez mrknutí jsem sledovala vlčí ženu před sebou. Obrovský černý nelidský přízrak zaklonil hlavu a zavyl do noci. Vlci její smečky hromadně zavyli v odpověď. Pro kohokoliv jiného by ty zvuky linoucí se z napůl lidských úst byly hrozivé, pro nás to ale bylo přirozené.

Ztuhla jsem, vydechla a zavolala svého vlka. Obrátila jsem veškerou pozornost do svého nitra, zvedla svou sílu, která umocňovala a posilovala lykantropí energii.

A vzala na pomoc i sílu, která nebyla moje, a přesto mým tělem proplouvala tak přirozeně jako ryba vodou.

Sklonila jsem hlavu a zadívala se na své ruce. Cítila jsem pálení a tlak, tah a svědění. Stejný pocit jako v St. Louis, jen mnohem silnější. Sledovala jsem, jak se mi rozšiřují dlaně a natahují prsty, jak mi nehty tvrdnou, černají, prodlužují se a mění v drápy. Zvedala jsem se na špičky, bříška pod mými prsty se zvětšila, celé chodidlo se mi ohnulo nahoru a protáhlo. Obě tenisky se tím tlakem roztrhly v půli. Cítila jsem, jak se zvedám a roštu, jak se mi roztahují žebra a rozšiřuje hrudník. Předtím jsem v transformaci došla pouze sem. Teď, s bouřící energií v každé buňce, pracovalo moje tělo dál. Džíny praskly ve švech po celé délce, roztrhly se v pase a spadly dolů mezi mé rozkročené, dlouhé a nepřirozeně zahnuté nohy. Trnuly mi zuby a jejich prodlužující se délka si vynutila větší roztažení čelistí

a protažení celé spodní části obličeje dopředu. Šňůrka s medailonkem se mi kolem krku zařízla do kůže, ale nepraskla.

Cítila jsem špičky uší, nyní delší a ostré. Zploštil se mi nos a roztáhly nozdry. Lidská duše a moje vědomí se naopak stáhly, ustoupily vlkovi a obě části, člověčí i vlčí, vládly nyní mému změněnému tělu napůl.

Slyšela jsem zajíknutí a pootočila za tím zvukem hlavu. Z výšky téměř dvou metrů jsem našla Benovy vytřeštěné oči. Tentokrát v ruce mobil neměl.

Má lidská polovina věděla, na koho se dívá. A hlavou mi problesklo, jak hrozivá a strašná mu nejspíš nyní jeho kamarádka připadá. Pro tu vlčí část byl ale Ben naprosto nezajímavý a já se s vrčením, které mi rostlo v hrudi, otočila zpět k soupeřce. Byla stále vyšší než já, byla obrovská. Ale nyní tu stála dvě monstra a šance byly vyrovnané.

Ahigu jsem měla v zorném poli, stál kus za Uvari. Vytřeštěný, nevěřící pohled. Mé zářící kulaté oči se svezly na muže po jeho boku. A opět lidská část mé duše vnímala Eliahův lehký úsměv, který mu zvlnil rty. Významu jsem ale plně nerozuměla, v této nelidské podobě ne.

Kolem osvětleného kruhu bylo hrobové ticho. Desítky očí na nás obě zíraly, mnohá ústa pootevřená, strnulá po předchozím vytí.

Čas se zastavil.

Zvedla jsem jednu ruku a drápem roztrhla zničené tričko, setřepala jsem jej z prstů na zem. Elastické prádlo z posledních sil drželo, ale v podobě, v jaké jsem nyní byla, bylo jedno, co zakrývá. Nebylo to důležité.

Uvari sama měla roztrhaný ten divný pružný dres, jeho zbytky měla kolem beder, horní část těla volnou. Nevypadala příliš jako žena ani v lidské podobě. Teď už na ní nebylo ženského vůbec nic.

Znovu zavyla. Zvířecí, vlčí řev, zvláštně změněný napůl lidskými hlasivkami. Zvuk, při kterém vám opravdu krev stydne v žilách. Můj vlk okamžitě odpověděl a dvě monstra s nahrbenými hřbety a zahnutými končetinami se k sobě začala blížit.

Z jejích dlouhých paží byly nyní dokonalé zbraně, kam se na ni hrabal Střihoruký Edward. Moje ruce byly stejné, jen o něco kratší.

Doufala jsem, že budu stejně rychlá i v této podobě. Malé zaváhání a skočila na mě. Skočila jako zvíře, srazila mě k zemi a náraz našich dvou obřích těl rozechvěl půdu i vzduch všude kolem. Šla mi zuby po krku a já jí z pravé strany šlehla drápy po obličeji, zanechaly na její tváři dlouhé krvavé stopy. Ohnala se po mně, překulily jsme se jedna přes druhou a já se vysmekla. Mé tělo toužilo stát na všech čtyřech, nyní to bylo přirozené, přirozenější než vzpřímený postoj. Zadní nohy pokrčené, o ruce s drápy jsem se opírala a sledovala ji, jak se zvedá. Postavila se znovu do výšky a skočila po mně, rychle, bez přemýšlení. Držely jsme jedna druhou, řvaly a rvaly se drápy, cvakající čelisti co chvíli našly maso. Po chvíli jsme byly obě zrudlé a kluzké krví prýštící z mnoha menších či větších ran. Vrhaly jsme se na sebe s nezmenšenou intenzitou. Uvari poháněl Ahigův vztek a vědomí, že ona nikdy neprohrává. Mě hnalo vědomí, že tentokrát prohrát musí.

Nemohla jsem si dovolit pohled na Rubena. Těmahle očima jsem se na něj dívat nechtěla. Aby viděl můj nelidský pohled. Stačí, že vidí všechno ostatní. Bestii. Monstrum. A i když on sám občas takto napůl metamorfuje, nevěděla jsem, jaký výraz má v očích nyní, při pohledu na svou zrůdnou milenku.

Nechtěla jsem to vidět. Nemohla jsem to vidět.

Boj zdaleka nekončil a my se rvaly dál. Uvariny útoky sílily, byly bezhlavější, naléhavější. V této lidskovlčí podobě není možné zůstat věčně, transformace po čase musí pokročit dál až do finální podoby vlka. Věděla jsem, že ji to žene k tomu, aby mě co nejrychleji dostala na zem. Mé vlastní tělo ale žádnou blížící se změnu nehlásilo. Energie a síla v něm bouřila, vlnila se a převalovala se stále stejnou intenzitou, stále stejným žárem. Mohla jsem zůstat monstrem věčně, kdybych chtěla.

Má vlčí část byla spokojená. Mou lidskou část to děsilo.

Uvari zuřila. Vrazila mi temeno hlavy do břicha a zase jsme skončily na zemi. Silou nárazu jsem doslova udělala kotoul vzad, strhla ji s sebou a srazily jsme jednu z hořících pochodní. Uvari byla nyní pode mnou, drápy mi drásala ruce, kolenem mě vší silou znovu praštila do břicha. Stále mi šla zuby po krku a já se snažila o totéž. Převalily jsme se na bok, znovu jedna přes druhou, a s řevem srazily

další pochodně. Zem v kruhu byla rozrytá, tráva vyrvaná, jako by tam řádilo stádo divočáků. Vytrhla jsem se jí a vyskočila na nohy kus od ní, tělo v předklonu. Vyletěla ze země a hnala se na mě. Ohnula jsem se a zároveň ji chytla za ruku. Vlastní setrvačnost, má ohnutá záda a také síla švihu, kterou jsem do toho dala, způsobily, že přes mé tělo přeletěla a já s ní z výšky praštila o zem. S odporným zvukem jsem jí vykloubila rameno levé ruky. Ležela na pravém boku, vyla a prohýbala se v zádech.

Skočila jsem na ni, ignorovala její řev a s vlastním vzteklým vrčením jí rvala ruku dozadu a výš. Zaklonila hlavu, znovu bolestí zavyla a odhalila mi celý krk. Nohama jsem pevně obemkla ty její a ruku jsem jí stále držela v nesnesitelné poloze. S vrčením, které vibrovalo celým mým obrovským tělem, jsem se jí zakousla do krku, z obou stran. Horní tesáky ponořené v mase pod bradou, spodní v zátylku. Tlak mých zubů do páteře ji dokonale znehybnil. Ztuhla a ztuhl doposud bouřící dav kolem nás. Věděla jsem, že stačí ty zuby sevřít a zlomím jí vaz. Sliny mi tekly proudem, celé tělo brnělo nepřirozenou silou a hluboké vrčení z mého hrudníku se rozléhalo ztichlým prostorem. Někde v tělu monstra se ozvala část duše, poplašeně se třepotala a prosila, ať ze sebe nedělám vraha. Zabití jiného člověka vás navždy změní a je jedno, že jste oba lykantropové. Nebylo by cesty zpátky a já už bych nikdy nebyla taková, jaká jsem teď a jaká chci zůstat.

Povolila jsem mírně stisk a zavrčela, jak jen mi její krk mezi zuby dovolil.

„B-bouchni! Pěstí!“

Ahiga začal nepříčetně řvát. Řval na ni, ať se nevzdává, ať bojuje, že pro poraženou není v jeho smečce místo.

Cítila jsem, jak se pode mnou napnula.

Znovu jsem stiskla zuby a Uvari zařvala ponížením a bolestí.

Nechtěla jsem ji zabít. Má lidská část nedovolila, abych stiskla zuby víc, a já se hrozila toho, že to přeci jen budu muset udělat. A ještě víc jsem se děsila toho, že si to má vlčí část užije.

Maso a krev.

„B-bouchni,“ zavrčela jsem znovu a dala jí posledních pár sekund na rozmyšlenou.

Uvari vyprostila pravou ruku, na které ležela. Natáhla ji před sebe. Udeřila do země, poprvé, podruhé.

S třetím úderem se naše smečka nepříčetně rozeřvala. Ten zvuk budu mít v uších už navěky.

Rozevřela jsem čelisti a pustila Uvarin krk. Roztřásla se, rozvibrovala jako struna. Celé tělo jí zvlhlo, plná transformace se rozeběhla.

Zvedla jsem se z jejího měnícího se těla a na svých zkroucených, znetvořených nohou o kus poodstoupila. Sledovala jsem její proměnu, dokud nebyla dokončená. Všude kolem nás bouřil dav. Její plná metamorfóza měla rozběhnout tu moji, já ale pořád stála na nohou. Ve chvíli, kdy na zemi přede mnou ležel a ztěžka dýchal velký černý vlk, jsem zvedla oči a potkala se s Rubenovým pohledem. Měl na tváři vytřeštěný výraz, nechápající, dokonale vykolejený.

Dívala jsem se na něj a zavolala na pomoc energii, stále přítomnou ve mně a kolem mě. Hleděla jsem mu do očí a začala se pomalu měnit. Měnit zpět v lidskou bytost. Otočila jsem transformaci zpátky a předchozí řev znovu utichal.

Desítky očí sledovaly proměnu mého těla. Sledovaly, jak se mi rovnají a zkracují nohy, jak znovu dopadám na paty. Jak se mi zatahují drápy a prsty, rovná tvar lebky, zmenšují tesáky. Jak se mi hojí rány jako při zrychleném záznamu.

Stála jsem vprostřed kruhu, stále dostatečně osvětleném, byť mnoho pochodní leželo na zemi a vytvořilo vlastní malé ohníčky. Sledoval mě naprosto každý, i černý vlk u mých nohou.

Já se dívala na Rubena, jen na něj. Zděšený výraz se mu pomalu měnil v jiný.

V úlevný, hrdý a radostný. Zvedl ruku a natáhl ji ke mně. Pomalu jsem k němu vykročila, nepřestávala jsem se na něj dívat. Aniž bych si to uvědomovala, koutky úst se mi zvedly v úsměvu. Spokojeném. Vítězném.

Natáhla jsem ruku a uchopila tu jeho. Nejvíc ze všeho jsem mu chtěla okamžitě skočit do náručí. Schovat se mu na hrudi, nechat se hýčkat a líbat s vědomím, že je vše za námi. Měli jsme však ještě své povinnosti.

Ruben s námahou odtrhl oči od mého obličeje a otočili jsme se k davu před námi.

„Pozdravte Lycu! První vlčici smečky Měsíční řeky! Pozdravte moji družku!“ zahřímal a zároveň jako by uvolnil ventil. Síla Chétira, síla jeho krve a moci tryskala z jeho dlaně do mé. Jako by se do mě vsakoval a já to přijímala, plnila jsem se jeho podstatou, jeho energií jako sklenice vodou. Viděla jsem jeho myšlenky, sdílela jeho pocity, cítila ve své hrudi bít zároveň své i jeho srdce. Byli jsme pár a byli jsme jako jeden.

Cítila jsem smečku, jednoho každého. Cítila jsem Benův ustrašený dech a Dennisovo pobavení. Cítila jsem Brooksovu radost a oplácela mu ji. Cítila jsem Nollův úžas a vnímala jeho zaujetí tou černou vlčicí. Cítila jsem ty nejsilnější i ty nejslabší z nich.

Všichni pomalu klesali na jedno koleno, vkleče a s mírně skloněnou hlavou uctívali první pár.

Přejížděla jsem očima po spokojených, rozzářených očích naší smečky.

Byli moji. Do jednoho.

Smečka Tichých stínů pomalu a mlčky opouštěla náš les.

Ahiga s kamenným obličejem krátce pokynul Rubenovi hlavou a ten mu úklonu oplatil. Černá vlčice se přiloudala k jeho nohám, otřela se bokem o jeho stehno a on ji vztekle nakopl. Se zakňučením se stáhla, ocas mezi nohama, velkou hlavu skloněnou. Pak se alfa Tichých stínů otočil a vykročil za svými vlky. Vlčice jej sledovala očima a táhle, zoufale zavyla.

Eliah ji obešel, následoval Ahigu a já se za ním dívala. Po několika krocích se zastavil, otočil a zadíval se mi do očí.

Ten upřený pohled rozvibroval Rubenovu hruď tichým vrčením. Stiskla jsem mu ruku. Už nebyl důvod se bát, byla jsem jeho. Oplácela jsem Eliahovi pohled. Koutky úst se mu pozvedly v malém, sotva znatelném pousmání. Odvrátil se a pomalými kroky následoval svou smečku.

Les byl znovu jen náš.

Ruben si mě přitáhl do náruče a políbil. Hltal má ústa, tiskl mě k sobě, mručel a něco šeptal, ale jeho hlas zanikl v řevu našich vlků. Uklidnil je rychlým mávnutím a pomalu jsme, ruku v ruce, došli k jeho bodyguardům.

Brooks poklekl a široce se na mě křenil. Nemohla jsem si pomoci, musela jsem mu ten vyzubený úsměv oplatit. Noll s nečitelným černým pohledem upřeným do mé tváře klesl pomalu vedle svého vlčího bratra.

„Tvá vůle, Chétire. Tvůj hlas, Lyco. Vaše síla a krev.“

Přistoupila jsem k nim a položila své dlaně na jejich hlavy, zabořila jim prsty do vlasů. Má energie a Rubenova síla mi prýštila z prstů, oba zaklonili hlavu, přejeli nosy přes má zápěstí.

„Můj život za tvůj, Lyco,“ procedil mezi zuby Noll, mučený svým vlastním soukromým nasráním. Usmála jsem se na něj tak spokojeně, jak jsem jen dovedla, a připlácla mu rukou ty pečlivě vyumělkované bodliny. Přivřel oči a já do obou vlila sílu smečky.

Černá vlčice byla stále s námi, zadívala jsem se na ni a pak na Rubena se zvednutým obočím.

„Bude to tvé první rozhodnutí, ženo,“ řekl a v obličeji měl blažený a majetnický výraz.

Došla jsem pomalu k Uvari, byla velká skoro jako malý kůň. Seděla a s hlavou mírně skloněnou se dívala, jak k ní kráčím. Hlava jí víc a víc klesala, jak jsem se pomalu blížila. Došla jsem téměř k ní a zadívala se jí do očí. Natáhla jsem ruku, prsty široce roztažené. Volba byla na ní. Chvíli váhala, pak se postavila, udělala dva kroky a opřela si čelo o mou dlaň. Zamručela a já přejela rukou mezi její uši a dozadu na krk, srst mi pod prsty praskala, jak do ní proudila energie a síla nové smečky.

„Až budeš lidská, budeš přísahat věrnost smečce Měsíční řeky,“ řekla jsem jí tiše.

Otočila jsem se a s Uvari u boku se vrátila zpět k Rubenovi. Napadlo mě, že jak jen budu moci, upozorním ji na Nolla. Ta myšlenka mě zaujala a já se široce usmívala, když jsme se vrátili k čelu naší smečky.

Brooks se na mě pobaveně zadíval.

„Usmíváš se, protože se tak těšíš na další bod vítání nové Lycy

jako my ostatní?“

Nechápavě jsem se na něj zadívala, rozhlédla se a viděla úsměvy a dychtivé očekávání ve tvářích kolem sebe. Došla jsem pomalu k Rubenovi a zvedla k němu tázavě hlavu.

Snažil se neusmívat, ale moc mu to nešlo.

„Rubene? Co nevím?“ zeptala jsem se ho, oči rozšířené v neblahé předtuše.

Sklonil ke mně hlavu, tak aby hovor zůstal pokud možno jen mezi námi.

„Chétir musí pouto s novou Lycou stvrdit spojením před celou smečkou,“ zašeptal a pátravě mě pozoroval.

„Ne,“ vydechla jsem a přitiskla si ruku na ústa.

Brooks za mými zády pobaveně vyprsknul a Ruben po něm střelil rychlým pohledem.

Bože. Lykantropové a nahota, to je vcelku přirozená věc. Vlastní chtíč a vášeň, sex a sténání před očima desítek? To už je jiná.

Kurva. Radši bych si to znovu rozdala s Uvari.

Ruben mě jednou rukou objal kolem pasu a šeptal.

„Neboj se, to nejhorší máš přece už za sebou.“

„Ty se na to snad těšíš,“ prskala jsem. „Exhibicionisto!“ Zasmál se a přimáčkl mě ke svému tělu.

„Musíme to udělat. Smečka musí vidět, že budeme skutečný pár, u stolu i v posteli,“ sklonil ke mně hlavu a políbil mě.

Pomalu jsme došli k obrovskému kamennému kvádru, který stál nedaleko prvních stromů. Byl velký jako jídelní stůl, ohlazený větrem a deštěm do hladka. Zatím jsem příliš nepřemýšlela, k čemu slouží. Jeho účel byl nyní průzračně jasný.

Sakra, všichni nás budou mít jako na divadle.

Znovu jsem si v duchu přeříkala „Andělíčku můj strážníčku“. Očima jsem se potkala s pohledem Normy Rae, která už byla zpátky v lidské podobě a zahojená, i když viditelně unavená. Její pohled nebyl úplně přátelský a oddaný. Je mi jasné, že ona by tuhle část zvládla levou zadní.

Ruben mě pustil a jedním rychlým pohybem si přetáhl tričko přes hlavu. Zírala jsem na jeho nahou hruď a začala rychleji dýchat.

Zatím spíš hrůzou než vzrušením. Rozepnul si džíny, stáhl je ke kotníkům a nahý z nich vystoupil. Vnímala jsem áchání a vzdychání našich vlčic a uznalé mručení vlků. Několik jich dokonce hvízdlo.

Ruben ke mně přistoupil a pohladil mě po tváři, sjel dolů na krk a rameno. Jedním prudkým škubnutím mi roztrhl a serval podprsenku. Mou první reakcí bylo zkřížit okamžitě paže na hrudi, ale bylo by to naprosto zbytečné gesto. Hloupé, uvážím-li, kolik ze mě naši vlci za chvíli uvidí.

Stále se mi díval do očí, nyní již lehce vzrušený. Zahákl palce za okraj mých kalhotek na bocích a pomaluje stáhl dolů. Vytáhla jsem postupně jednu i druhou nohu a on je odhodil.

Hm. V čem pak půjdu zpátky? Teď je asi zbytečné se ptát.

Objal mě v pase a zvedl. Položila jsem mu ruce kolem krku, nohy omotala kolem jeho boků. Těsná blízkost jeho vzrušeného těla, jeho vůně, jeho dech a tlukot srdce, bijícího proti mému, to vše mi pomohlo. Usmála jsem se na něj a políbila ho, hluboce a s narůstající vášní. Oplácel mi polibek a pomalu se mnou v náručí došel k tomu kamennému stolu. Položil mě na něj a vyhoupl se nade mě.

Prostor duněl řevem našich vlků, naše společná, nová silná energie se valila prostorem, když se do mě ponořil, když mě naplnil, rozvlnil a donutil křičet.

Noc všude kolem nás křičela se mnou.

Epilog

Cítila jsem, jak mi kolem tváře silně proudí vzduch. Nerozuměla jsem tomu, bylo to divné, nepatřičné. Měla jsem zavřené oči, zvolna dýchala a prvním srozumitelným pocitem byla právě síla větru, která mě tahala za vlasy,

tlačila se mi na víčka a působila husí kůži.

Druhým vjemem byl hluk a vibrace. Má mysl stále napůl spala, ale to divné hučení kolem a brnění mého těla mě probouzelo, vyplouvala jsem z nevědomí. Pomalu, pozvolna jsem otevřela oči. Jasné sluneční světlo se mi do nich zabodlo a další větrný poryv mě rozslzel.

Co to, kruci, je?

Znovu jsem se pokusila otevřít oči. Mrkala jsem, snažila se z řas setřepat nepříjemné slzy. Konečně jsem odlepila víčka od sebe a zírala na ubíhající krajinu. Otevření očí bylo jako jakýsi spínač. Jakmile jsem viděla, cítila jsem ihned celé své tělo. Seděla jsem, ruce natažené před sebou, kolem pasu muže, na jehož zádech jsem napůl ležela. Na jeho vlasech. Do nosu mě udeřila jeho vůně a já najednou přesně věděla, kde jsem a s kým.

Jen jsem nevěděla proč.

Prudce jsem se narovnala na zadním sedadle motorky a zjistila, že mám ruce připevněné k sobě, že je mám něčím před jeho tělem spoutané. Nemohla jsem pohnout ani nohama, i ty mi na stupíncích držely.

Silně jsem napjala paže a zaryla mu pěsti do břicha.

Eliah ke mně otočil hlavu, pak se zadíval zpět na cestu před námi a přidal plyn.