Markéta Marková ( M. T. Majar )

Vlci 02. Krvavý písek

1.

„ZASTAV!“ zařvala jsem a trhla sebou dozadu. A znovu… a ještě. Mačkala jsem mu břicho a začala jeho tělem cloumat ze strany na stranu. Nepříčetný vztek mě rozpaloval od kořínků vlasů až po paty. Po nohy uvězněné na pedálech motorky. Rvala jsem ruce od sebe vší silou, kterou jsem v sobě měla. Teď právě jí moc nebylo, musel mě pořádně utlumit, ať už to udělal čímkoliv. Nejpravděpodobnější se mi zdála pořádná rána do hlavy, podle bolesti, která mi v ní pulzovala. Nedokázala jsem ta pouta, nebo to, co mé ruce drželo svázané, přetrhnout. Za víčky mi tančila rudá kola, trnuly mi zuby a celé tělo vibrovalo touhou po transformaci. Která ale nepřicházela a já se o ni tím urputněji snažila. Horké slunce pálilo a stíny byly dlouhé. Muselo být už pozdní odpoledne. Krajinu kolem cesty jsem nepoznávala, její ráz byl úplně jiný než doma, v Missouri. Zmatek se střídal se vztekem a dech mě

pálil v krku. Ničemu jsem nerozuměla. Co se to děje? Kam mě to veze a proč? Otáčela jsem hlavu ze strany na stranu a vítr mě šlehal v obličeji mými i jeho vlasy. Zadívala jsem se mu přes rameno na cestu před námi. V dáli jsem uviděla u krajnice poutač a zaostřila na něj. Rychle se blížil a já mrkala, abych vyhnala z očí slzy a pot. Ukazatel proletěl kolem nás a já se za ním nevěřícně otočila. Byli jsme na stošedesátce a právě minuli odbočku na Colorado Springs. Vytřeštila jsem oči a rozkřičela se.

Nesrozumitelné zvuky, dílem vlčí řev, dílem nářek vyděšené ženy. Byli jsme v Coloradu. Coloradu! Nejmíň sedm set mil od domova. Upřeně jsem zírala na šev jeho kožené bundy, výraz strnulý.

Prázdný. A stejné prázdno v hlavě, pulzující bolestí. Soustředila jsem se a procházela svou myslí, jako by to byla dlouhá chodba plná dveří. Některé byly otevřené dokořán, jiné jen zpola. Pár jich bylo zavřených a já pomyslně cloumala klikou. V těch otevřených jsem viděla Beth a Bena, viděla jsem svou smečku, své bratry a sestry. Svou vlčí podstatu, svůj původ. Věděla jsem, kdo jsem, zároveň však jako by mi důležitá věc unikala. Jako by to nebylo všechno, ne jen vlk, lycas. Něco víc, něco… důležitého. Něco, co bylo za jedněmi z těch zavřených dveří, a já do nich bezvýsledně bušila. Chtěla jsem se dostat k tomu, co je za nimi. Pohnula jsem hlavou a žár slunce se mi naplno opřel do tváře.

Vnímala jsem to teplo, ale jen okrajově. Soustředila jsem se a pátrala ve vlastní mysli. Očima, obrácenýma dovnitř, jsem se rozhlížela na všechny strany jako opuštěnec na nejvyšším bodě malého ostrova. Ze všech stran jen voda. Prolétl kolem mě stín velké černé vlčice. Otočila se a zadívala se mi do očí. Jejich výraz byl odevzdaný, pokorný. Podřízený. Bojovala jsem s ní? Vzpomínka vyplula jako bublina na hladinu. Ano, bojovala. A porazila ji. Vzpomněla jsem si na pach její krve, na dvě změněná, do sebe zaklesnutá obrovská těla. Zuby, drápy, maso a boj. Pamatovala jsem si řev a urputnost,

s jakou jsme se rvaly. Ale proč? PROČ? Odvrátila oči a sklonila hlavu. Položila ji na přední tlapy a tiše mručela a celou svou bytostí mi dávala najevo podřízení. Vzpomínka, k níž patřila, byla plná pachů, plná vůní. Tápala jsem kolem sebe, snažila se to uchopit, zachytit něco… to… jen natáhnout ruku, nahlédnout za roh…

Z hlubin mé mysli náhle vyplul Eliah, nejprve nezřetelný stín, ale blížící se a rostoucí. Vím, že stačilo otevřít oči a zírala bych přímo na jeho skutečné tělo, ale momentálně mě zajímalo tohle. Jaké vzpomínky s sebou přináší, jaké odpovědi. Přiblížil se na délku paže a upřeně na mě hleděl. Oplácela jsem mu pohled, a když natáhl ruku, vydala jsem se k němu. Tvář měl zcela bez výrazu, černé oči mě sledovaly. Věděla jsem, kdo je, kým je. Druhý smečky Tichých stínů. To o něj jsem bojovala? Ne, pomyslně jsem zavrtěla hlavou. Něco jiného, někdo jiný! Sledoval mě s majetnickým, lehce povýšeným pohledem. Pohnul prsty a já se k němu přiblížila o dalších pár kroků. Zastavil mě zvuk,

linoucí se odněkud ze zadní části pomyslné chodby, z části, kterou jsem už prošla. Jako by za jedněmi z těch zavřených dveří někdo křičel. Volal mě, narážel do dveří, bušil do nich. Kdo… Otočila jsem hlavu a zadívala se zpátky. Cítila jsem tep a žár jako malé pulsující ohnisko, tam… za těmi… dveřmi, jen kousek. Eliah zasyčel a natáhl ruce. Prudce mě k sobě strhnul. Jeho oči se vpily do mých. Barva

plynule přecházela z černé do zelené a zase zpátky. Vzpomněla jsem si na každou společnou minutu, na každou chvíli, každý okamžik. Na první setkání, když naši smečku navštívila ta jejich. Proč přijeli? Neměla jsem čas nad tím přemýšlet, jeho oči hnaly mé myšlenky dál. Tlačily je a popoháněly s jistou urputností. Vzpomněla jsem si na tu magickou chvíli na parkovišti před barem, kdy jsme se poprvé dotkli a poznali se do morku kostí. Pochopili se. Ochutnal mou sílu, tu, kterou teprve vlčí energie dokázala probudit a opravdu přivést k životu. Sílu, se kterou jsem zatím neuměla příliš pracovat, zatím to byla jen zvláštní hračka. V tuhle chvíli jsem věděla, že ten okamžik byl klíčový, vedl k celé téhle situaci, k tomu, že uháníme silnicí dál a dál, že mě odváží pryč, že si mě bere s naprostou samozřejmostí. Cítil možnosti, plynoucí ze spojení dvou sil, věděl o nich a odmítal jimi plýtvat. A tak si mě vzal. Udělal rozhodnutí a ignoroval to mé. Vím, že by bylo snadné mu prostě podlehnout. Jeho očím, jeho vlasům a vůni, síle jeho těla i jeho ducha. Ale vzadu v chodbě opět někdo zakřičel. Zaplavil mě odporný pocit, vědomí, že se děje něco špatného, že tady a teď nemám být, že mu nepatřím,

i když mě jeho pohled přesvědčuje o opaku. Další výkřik, a jako bych slyšela své jméno. Začala jsem se otáčet za tím hlasem, volajícím z hlubin chodby. Z hlubin mé mysli. Eliah mě popadl za ramena

a prudce mnou zatřásl.

„Nidaga!“

Probrala jsem se, vyplula zpět na světlo a zamrkala, jak mě prudké slunce praštilo svým žárem do očí. Divný pocit mě neopouštěl. To, co se dělo, bylo špatné, nesprávné. Já nemůžu jet dál… a s ním. Nemůžu! Celé tělo mi zvlhlo potem a já začala znovu rvát ruce od sebe, zvedat a cloumat s ním. Do křičících úst mi proudil horký vzduch, prosycený prachem. Vykřikl, snažil se udržet motorku na cestě a v rovném směru, bez ohledu na zmítající se vlčici za svými zády. Nevíra, zmatek, zvedající se strach a rostoucí vztek, že se mi děje něco, čemu nerozumím a co nemohu ovládat. Koktejl, který ve mně bublal a kypěl, byl nebezpečný. Musím Eliaha zastavit. Musím… zpátky!

„Stůj, slyšíš? Okamžitě zastav! Eliahu, zastav, slyšíš? Kam mě to vezeš? Kam to jedeme? Tak mi, sakra, odpověz!“

Ignoroval mě. Už zase! Pohnul zápěstím a motorka pod námi zahřměla. Já ji ale hravě překřičela. Zvedla jsem se a vší silou trhla dozadu. Utlumená, nebo ne, pořád jsem byla vlk. A v tuhle chvíli už pekelně vytočený. Celý ten kovový krám se postavil na zadní kolo a přepadal i s námi, ozval se hnusný skřípot výfuku o asfalt cesty a jiskry za námi sršely. Táhla jsem ho dál dozadu, začal automaticky brzdit a řvát zároveň se mnou. Nikdo za námi nejel, to bylo jediné štěstí. Bylo mi jedno, že mám spoutané ruce a že ta pouta budou ze stejné slitiny, jako měla ta, co mi nasadil… Mikael. Další dveře

v mé mysli se rozletěly dokořán. V tu chvíli bych byla schopná vyskočit z letadla, z rozjetého vlaku anebo z okna. Udělat cokoliv, abych zastavila ten neúprosný pohyb dopředu. Znovu jsem se napjala a celou svou vahou i silou trhla dozadu. Dopadla jsem na záda, Eliah na mě a jeho harley se přes nás převalil. S odporným skřípotem jsme klouzali po asfaltu cesty, dokud nás to neodmrštilo stranou.

Točili jsme se dokola jako káča a já celou tu dobu nepřestávala křičet. Rameno a levou lopatku jsem měla sedřené až na krev, levé ucho zrovna tak. Veškerá čidla bolesti v mém těle ale byla v tuhle chvíli vypnutá. Nejspíš by mi bylo jedno, i kdyby mi ten pád urval nohu. Nevnímala jsem nic než skutečnost,

že jsme zastavili a že musím pryč. Zpátky, domů. Musím! Jakmile se pohyb stroje zastavil, začala jsem rvát spoutané ruce nahoru, přes jeho hlavu. Ani on na nic nečekal, vyprostil se a vyskočil. Otočil ke mně vztekem stažený obličej a nakrčil se. Oči měl průzračně zelené jako dno pivní láhve. Trhala jsem nohama, dokud jsem pravou nevyprostila. Zdálo se, že na udržení mých chodidel na pedálech použil obyčejný provaz. Jeho smůla. Ruce jsem měla stále spoutané k sobě, ale i tak jsem mohla popadnout lýtko levé nohy a vytáhnout ji zpod harleye. Vše trvalo mnohem kratší okamžik než to popsat. Vytrhla jsem uvězněnou nohu a ignorovala roztrženou kůži po celé holeni. Krev se perlila v ráně a její pach ve mně zvedal vlka. Zvedal se ale pomaleji, než by měl. Co mi, proboha, nacpal do žil? Eliah mě pozoroval s vyceněnými, prodlouženými zuby. Vlasy mu visely podél obličeje, tělo měl nahrbené, pravou dlaní se opíral o zem. Zvedla jsem se na nohy a námahou a vyčerpáním se kolébala ze strany na stranu v mírném předklonu. Znovu jsem se rozkřičela.

„Cos mi to udělal? Cos to udělal, ty jeden odpornej hajzle? Jak ses mohl opovážit? JAK?“

Řvala jsem a pomalu ho obcházela. K obřímu nasrání se přidalo i něco jiného. Cítila jsem, jak se

v mém těle snaží osvobodit síla, proti které byla ta dřívější jen slabý odvar. Znovu mě zaplavil pocit neskutečna, vědomí, že mi něco podstatného uniká. Soustředila jsem se na energetický vír v mém břiše, který stále narážel na jakousi hradbu. Na uměle vytvořenou klec, která držela mou šelmu za mřížemi. Která věznila alfa vlčici.

„Tys mě omámil? Co jsi mi dal? CO?“

Zastavila jsem se a vracela se zpátky. Opisovala jsem před ním půloblouk, sem a tam. Teď ale ne jako vlk zahnaný do kouta. Teď jsem si hledala nejlepší pozici k útoku. Eliah to cítil a nespouštěl ze mě oči.

„Přece si vážně nemyslíš, že se ti to podaří! Že? Nemyslíš si, že mě jen tak někam odvlečeš a že se nechám. Že bude po tvém! Já to nedovolím! Slyšíš?“ Když promluvil, trhla jsem sebou.

„Tvá mysl se bouří, ale tvé srdce říká něco jiného. Poslouchej ho, Estsan. Nebuď hloupá.“ Zařvala jsem a propalovala ho vlčíma očima.

„O čem to mluvíš? Mé srdce? Je nasrané jako zbytek těla, to mi říká! Proč jsem byla spoutaná? Proč mě vezeš pryč? Hlavu mám vyrabovanou jako krám po výprodeji. Co jsi to se mnou udělal? Kdo ti dal právo?“

„Byla jsi zraněná, po boji. Dal jsem ti bylinky, pomůžou tvému tělu od ran a bolesti.“

„Co je, kruci, tobě do mých zranění, ty úchylná indiánská sestřičko? Nepotřebovala jsem tvou pomoc, k ozdravení stačí jedna transformace, ne? Stačilo by pár hodin ve vlčí kůži, a byla bych jako nová, že? Ale vlka bys k sobě nemohl tak snadno připoutat! Vlka bys nemohl jen tak popadnout, hodit si ho jako batoh na záda a odjet kdovíkam.“ Narovnala jsem se a hleděla na něj s veškerou autoritou alfa vlka. „Proč jsem bojovala?“

Eliah se narovnal, ale svaly měl stále napjaté. „Ty a Uvari z naší smečky jste měly… nedorozumění.“ Zasáhla mě další vzpomínka. Desítky křičících a řvoucích hlasů, světlo pochodní a vlastní bolest. To nebyla žádná maličkost, byl to boj na život a na smrt!

Naklonila jsem hlavu na stranu a pozorovala ho. Myslí mi proletěl výraz očí černé vlčice.

Hlava mi třeštila a byla jsem neskutečně vyčerpaná. Zavrávorala jsem a Eliah ke mně vykročil.

„Nech mě, abych ti pomohl. Ošetřím ti rány,“ kývl rukou k mé tváři a já si hřbetem dlaně přejela přes zraněné ucho. Pouta zachrastila a já se na ně zahleděla. Natáhla jsem spojené ruce před sebe a kývnutím ho pobídla. Stál bez hnutí a jen se na mě díval. Jo, tak narvat do mě další indiánský

utrejch, to by se ti líbilo, ale sundat mi náramky ne? Zírali jsme na sebe a energie mezi námi houstla. Měla jsem toho akorát tak dost. Bez ohledu na únavu a zranění jsem cítila to hořící vlčí ohnisko, silné a mocné a řvoucí. Prudce jsem po něm skočila, ruce stále natažené před sebou. Nepřemýšlela jsem, nebylo o čem. Byl to jen náhlý impulz a okamžitá reakce. Ta jeho byla neuvěřitelně rychlá. Vrhl se proti mně a naše těla do sebe narazila. Drápy jsem mu šla po očích a zuby po krku. Spoutané ruce ale byly bohužel velkou překážkou. Nicméně i přes můj handicap měl co dělat, aby mě srazil dolů.

Nakonec mi podrazil nohy a já sebou praštila na zem. Hlava zaduněla a já měla na krátkou chvíli pocit, jako by byla skleněná koule s umělým sněhem, se kterou někdo zatřásl. A když se sníh usadil, když dozněla bolest po novém úderu, uviděla jsem ho. Uviděla jsem tvář toho, který se mi doposud schovával ve stínech vlastního mozku.

Můj Chétir. Můj muž. Moje láska.

Vlastní pěsti se mi zaryly do břicha a klouby prstů zapraštěly. Eliah mi skočil na záda a omotal mi loket kolem krku. Zároveň se mi zakousl do kůže na zátylku.

„Přestaň! Já ti nechci ublížit,“ zavrčel, jak jen mu stisknuté zuby dovolily. Ten obraz v mé hlavě, ta konkrétní silueta propnula prsty a zařvala. Pumpovala do mě vlastní vztek a sílu a já procedila přes stisknuté zuby.

„Ale já tobě ano!“ Vší zbývající silou jsem se nadzvedla a zkusila ho setřást. Marná snaha, držel se jako Váňa nad Taxisem. Zmítala jsem se a trhala sebou a vyčerpávala se stále víc. Povolil sevření svých zubů a přitiskl se tváří k mé. Jeho dech mě zaštípal na sedřeném uchu.

„Tori! Nech toho!“

„Ne. NE!“ Vibrovala jsem ponížením a vztekem a touhou ho ze sebe shodit. A pořádně nakopnout jeho samolibost. Případně mu rovnou prokousnout krk. Slzy mě pálily v očích a ztrácela jsem poslední zbytky sil.

„Ruben tě zabije!“ slíbila jsem se sevřenou čelistí a on na chvíli ztuhnul. Pak sevřel loket kolem mého krku těsněji a začal něco šeptat ve své rodné řeči. Čelo mi kleslo do prachu a jeho hlas znaléhavěl. Bože, taková hatmatilka. Není nad češtinu. Ze vzdálenosti asi tří metrů kolem nás proběhla ještěrka. Sledovala jsem ji přes závoj zpocených vlasů. Hned bych s ní měnila. Jí nikdo na zádech nevisel. Eliahův dech mi ovanul tvář a znovu zašeptal několik slov. Myslím, že jsem slyšela jen první tři. Ach, Rubene… pak jsem zavřela oči a znovu se ztratila.

2.

Když jsem otevřela oči podruhé, bylo to jako déj? vu. Zase hluk a vibrace, teď navíc okořeněné zápachem z benzínu. Naprázdno jsem polkla a rozlepila víčka. Zpola jsem seděla, zpola ležela na sedačce spolujezdce a mžourala na krajinu kolem přes špinavé sklo. Nedávalo to smysl. Narovnala

jsem se a snažila se ignorovat různé pálení a píchaní sedřené kůže. Z vlčího hlediska to bylo jako tříska v prstu, ale sama jako napůl člověk vím, jak dokáže být taková tříska otravná. Tohle bylo spíš, jako by na mně někdo trénoval akupunkturu. Zvedla jsem pravou ruku, abych se poškrábala, a nešlo to.

Pořád byla připoutaná k té druhé. Navíc jsem měla obě zápěstí omotaná koženým popruhem, nebo co to přesně bylo. Rázem jsem byla zcela při smyslech, všechny vlčí instinkty vystřelily ze startovacích boxů. Narovnala jsem se podstatně rychleji a mrkla očima doleva. Eliah mě pozorně sledoval,

a jakmile jsem se na něj zadívala, otočil hlavu. Pravou ruku v klíně, levou nataženou a opřenou

o volant. Konec popruhu mizel v jeho ruce. On mě má na vodítku?!? Přivřela jsem oči a nutila se klidně dýchat. Bylo zřejmé, že Eliah hodil za hlavu veškerý vlčí bonton. Z hlediska hierarchie smečky byla autorita mé šelmy nad tou jeho. On se ale choval, jako by tomu tak nebylo. Byl vlkem mnohem déle než já a byl si naprosto vědomý toho, co dělá. Prohlížela jsem si jeho nehybný, bezkrevný profil a přemýšlela, co přesně ho přinutilo, aby s takovým klidem a takovou samozřejmostí položil hlavu na špalek. Vypadal, jako by byl na světě sám. Soustředěný a vzdálený. Rozhlédla jsem se po vnitřním prostoru dodávky, ve které jsme jeli. Upřímně, za pohled ani nestál. Omšelá hnědá koženka na sedačkách, palubní deska odřená a polepená starými nálepkami, špinavá okna, roztržené polstrování bočních dveří. Špína a letitý zápach z cigaret. Auto poskočilo na nějaké nerovnosti a zezadu se ozval ošklivý skřípavý zvuk. Otočila jsem se a okýnkem v zadní části kabiny viděla harleye ležícího na korbě.

Hm, takže auto. Asi se mu už nechtělo tahat se dál se mnou na zádech. Nebo byl z celodenního sezení na mašině polámaný, co já vím. Bylo mi to jedno, ať mu třeba upadne pánev.

„Kdes vzal auto?“

Čekala jsem, ale k odpovědi se neměl. Umí mluvit, to vím. Dokonce vím, že umí mluvit, jako když másla ukrajuje. Pokud chce. Teď nechtěl. V hlavě mi permoníci tancovali čardáš a bušili do všeho, na co dosáhli. Stiskla jsem zuby a celým tělem se k němu natočila. Opřela jsem se o levé rameno

a donutila se neskučet. Hlavně vztekem a ponížením. Prohlížela jsem si jeho profil a přemýšlela. Měl ostrý, podlouhlý nos, směrem ke kořeni mírně zaoblený. Protáhlé nosní dírky, přivřené oči. Slunce nám za zády klesalo a krajina před námi, už tak zbarvená díky všudypřítomnému červenému pískovci, rudě žhnula. Sledovala jsem vějířek drobných vrásek v koutku jeho oka. Vlasy měl stažené dozadu, do jakéhosi drdůlku na temeni, omotaného kouskem kůže. Nadechla jsem se, abych mu řekla, že mi připomíná ovčí babičku z pohádky, ale pak jsem to spolkla. Prohlížela jsem si jeho lícní kost, ostrou jako žraločí zub, a všimla si malé jizvičky kousek pod uchem. Několik pramenů se uvolnilo

a poletovaly mu kolem obličeje, jak otevřeným oknem dovnitř proudil vzduch. V tom podvečerním rudém světle byl jako nádherná socha. Byl nebezpečný a zneklidňující, což jsem si v malém prostoru auta uvědomovala mnohem víc. Nebála jsem se ho, byť jsem netušila, čeho všeho je vlastně schopný. Unesl mě, ať už bylo důvodem cokoliv, a zvysoka se vykašlal na následky, které to pro něj může mít. Ta arogantní sebejistota mě mátla. Zavrtěla jsem se a odtrhla pohled. Zkusmo jsem se protáhla, zahýbala hlavou a rameny, propnula ruce a nohy. Bolest se vzdalovala mílovými kroky, vlčí tělo pracovalo a hojilo se. Věděl to a já věděla, že to ví, podle bílých kloubů prstů, ve kterých pevně držel to… vodítko. Zatahala jsem za ně a svaly na předloktí se mu napnuly.

„Tak kde jsi vzal to auto? Hm? Únos ti nestačí? Nevadí ti, že k tomu napaří i krádež?“

Mlčel a já se tiše vztekala. Bylo zřejmé, že krádež auta, či čehokoliv, je na Eliahově stupnici hříchů někde hluboko pod čarou. Pohnul hlavou, nepodíval se na mě. Dál upřeně sledoval cestu. Čekala jsem.

„Věřím, že ten únos přehodnotíš,“ řekl nakonec. „Že se vybouříš a pak tohle,“ pohnul rukou s vodítkem, „nebude nutné.“

Vyprskla jsem.

„Co to s tebou, proboha, je? Co si myslíš? Že budu čekat, kam až zajdeš? Kam až mě odvezeš? Unesl jsi Chétirovu družku! Nevím jak u Tichých stínů, ale v naší smečce ti za něco takového Ruben prokousne krk. Už tak má na tebe pifku.“

Eliahovy koutky se zvedly, ale neřekl ani slovo. Vytáhla jsem ramena nahoru a mírně se k němu naklonila. „To je nějaká zvláštnost indiánské genetické výbavy, nebo co? Ignorování autority alfa vlka?“

Možná mě opravdu ignorovat chtěl, ale nešlo to. Ono je mě někdy docela dost, to si přiznejme.

„Genetickou výbavu indiánů nech na pokoji, jsi na jejich území,“ řekl suše.

„Na to ti kašlu,“ odpověděla jsem stejně tak. „Já na tohle posraný území nechtěla!“

„Nemáš na vybranou. Bude dobré, když změníš názor.“

Dobré pro koho? Hleděla jsem na něj a v hlavě se mi točily vztek, nevíra a zmatek. Co se to prokristovy rány děje?

„Jsi na drogách, Eliahu?“ zeptala jsem se a myslela to vážně. Přišlo mi, že prostě nemůže být příčetný. Jestliže zná způsob, jak dva vlky uspat tak dokonale, aby jednoho z nich bez povšimnutí odnesl pryč – protože tak nějak to musel udělat – pak může mít, co já vím, nějaké indiánské houbičky, které mu dokonale zastřely realitu. Musím říct, že by to pro mě byla mnohem přijatelnější varianta, než že tohle vše udělal s naprosto chladnou hlavou. Stále jsem se k němu nakláněla a upřeně ho pozorovala.

„Jakmile budu mít příležitost, popadnu nejbližší telefon a zavolám mu. Rozumíš mi? Zavolám Rubenovi, a než se naděješ, budeš ho mít za zadkem. A dost možná ti do něj něco vrazí.“

Eliah se znovu usmál a konečně odlepil oči od silnice. Podíval se na mě a oči měl studené.

„Musím říct, že tyhle věci v oblibě nemám,“ řekl a já na něj dál nevěřícně koukala. Nebál se. Nebylo na něm patrné ani smítko strachu, nic. Černočerná tma v očích. Opřela jsem se a zadívala se ven.

Když znovu promluvil, vláčně a chladně, něco studeného mi cinklo v útrobách.

„S Tichými stíny jezdím už téměř dva roky. Může se to zdát krátká doba na to, jak rychle jsem se dostal nahoru. A já vyletěl jako šíp. Věděl jsem, co chci, a vzal si to.“

Střelil po mně očima, já se ale nepohnula. Dívala jsem se před sebe a ledový prst mi putoval po páteři, zatímco mluvil.

„Vždycky si vezmu, co chci. Za každou cenu. Je to osvobozující pocit, to mi můžeš věřit. Většina z nás to cítí hluboko uvnitř stejně, ale jen hrstka má na to opravdu se chovat podle toho, co ti říká podvědomí. Životy lidí jsou plné masek a předstírání – musí to být vyčerpávající, nemyslíš? Já nic

nepředstírám. Nepředstírám ani to, že si nejsem vědomý, kdo je tvůj druh. Tvůj nový druh. Je vaše pouto opravdu tak silné? Pokud se nemýlím, i tvoje cesta byla hodně rychlá, že?“

To byla. A on trefil hřebíček na hlavičku. Zaváhala jsem, zda je Rubenův vztah ke mně opravdu tak pevný, jak doufám, že je. Ženské pochyby. Dejte nám sebemenší důvod, a rozehrajeme přímo koncert pochyb. Pořád jsem se nehýbala a vzduch se mi hromadil v plicích. Opřel si loket o opěradlo, druhou ruku volně položenou na volantu.

„Vždycky jsem připravený. Někdy je to čirá improvizace, ale za dobu své činnosti, nebo spíš svého působení ve smečce, jsem se naučil být schopný rychle improvizovat. Taky jsem si udělal spoustu cenných kontaktů, hlavně na trase našich obchodů.“

Pootočila jsem k němu hlavu a on pohnul prstem a odpověděl na otázku, kterou jsem nepoložila.

„Není teď důležité jakých, ale řekněme, že vím přesně komu říct, na koho se obrátit se žádostí o jistou… laskavost.“

Ten studený prst mi páteř už dokonale zmrazil. Došlo mi, kam míří, a žaludek se mi stáhnul. Pohnul rukou, opřenou o sedadlo, natáhl prsty a lehce se dotkl mého spánku. Automaticky jsem cukla hlavou. Střelil po mně očima.

„Já ti nebráním, abys svému Chétirovi zavolala. Jen si budeš muset rozmyslet, co mu přesně řekneš.“ Otočila jsem k němu hlavu a pobídla ho, protože jsem to od něj chtěla naplno slyšet.

„Co tím chceš říct?“

„Jakže se jmenuje ten jeho klub? Kubánské srdce? Ne, počkej. Srdce Havany, že? Vždycky mi to přišlo jako zvláštní jméno pro klub v Kansas City, ale koneckonců, mně nepatří. Mně naštěstí nepatří.“

Srdce mi tlouklo a ustupující bolest v hlavě se vrátila s plnou silou.

„Ty mi vyhrožuješ, Eliahu?“ zeptala jsem se s plnou silou autority svého alfa vlka. Na okamžik přivřel oči, vnímala jsem, jak je jeho vlk pozorný, jak je připravený. Připravený sklonit hlavu, jak mu velela přirozenost, ale muž, kterému ta šelma patřila, ji plně ovládal. Podřízený postoj vlkovi nedovolil a zadíval se mi zpříma do očí. Tak drzý, tak vyrovnaný.

„Hajzle,“ procedila jsem a on ode mě odvrátil pohled. Pokrčil ramenem.

„Budiž. Když už máme takovou upřímnou chvilku, něco mi dlužíš.“

„Co prosím?“

„Pomohl jsem ti najít toho tvého malého přítele. To nemůžeš popřít. Pomohl jsem, a ty mi teď taky pomůžeš.“

Nadechla jsem se a pak spolkla slova, co mě pálila na jazyku. Zaskočil mě. Je pravda, že bez jeho pomoci bych Bena nenašla. Nejspíš by z něj byla jen hromádka kostí, až by ho někdo objevil. Pokud vůbec. To jsem nemohla popřít. Zrovna tak jsem nemohla prostě jen kývnout hlavou.

„Ve světle dnešních událostí je mi jasné, proč jsi to udělal. Byla jsem opravdu hloupá, když jsem si myslela, že…“

„Že co?“ Vpadl mi do řeči a otočil ke mně hlavu. „Že jsem to udělal, abych tě okouzlil? Nebo

z čistého nezištného důvodu? Pomoci dámě v nouzi? Nebo protože ses mi líbila?“ Stiskla jsem čelisti. Chvíli sledoval silnici a pak se ke mně znovu otočil.

„To poslední platí. V tomhle jsem nelhal, tenkrát, před tvým domem.“

Odfrkla jsem si. „Sám jsi před chvílí řekl, že děláš jen to, co je pro tebe dobré.“

„Však ano, tohle je dobré. Bylo by to ještě lepší, kdybys to přijala. A jak jsem řekl – líbíš se mi. Věci do sebe krásně zapadají.“

„Na tohle tvoje puzzle zvysoka kašlu. Slyšíš? Dlužím ti za Bena? Dobře. Tak mi kurva řekni, co chceš, já to udělám a vypadnu odtud. Budeme vyrovnaní.“ Zvedl ruku do vzduchu.

„Pomalu se dostáváme, kam je potřeba. Teď ještě vyřešit, aby nás nechal na pokoji tvůj… přítel.“ Vzdychla jsem si.

„Netuším, jak bys chtěl, abych tohle zvládla. Vždyť jsi mu doslova počůral patník před jeho vlastním domem. Je to Chétir, proboha! A je to v tuhle chvíli nejspíš i hodně nasraný chlap.“

A pokud mě má opravdu rád, pohne zemí, aby mě našel, pomyslela jsem si, ale nahlas to neřekla.

„Přiznám se, že kdyby mi někdo jen tak sebral ženu, vyletěl bych z kůže. Z té vlčí i z té lidské,“ pronesl a já otočila dlaně nahoru. Vidíš? říkalo to gesto.

„No a právě proto mu zavoláš a ujistíš ho, že je všechno v pořádku.“ Rozevřela jsem doširoka oči.

„Nezbláznil ses?“ Musí to být drogy, to přece jinak není možné. Eliah náhle přibrzdil a zastavil. Zatímco kola skřípala po asfaltu, zezadu se k nám blížil hluk strojů. Na chvíli jsme se oba podívali za sebe, zatímco kolem nás pomalu projela skupina chlapů v kožených vestách. Velké silné mašiny, tmavé brýle a v hlavách pod přilbami nejspíš tmavé myšlenky. Bylo jich asi pět nebo šest a jeden každý si pečlivě prohlédl vnitřek našeho auta i nás oba. Na krátkou chvíli jsem si myslela, že to jsou Tiché stíny, ale Eliah byl příliš napjatý a ve střehu. Pak nás minuli a já na jejich zádech viděla nápis, znázorňující příslušnost k jinému klubu. Jména hloupých na všech sloupích, napadlo mě.

Když se řev motorek strojů ztratil v dálce, Eliah se na sedadle otočil a naklonil se ke mně. Jeho dech mě ovanul a v tuhle chvíli mi to velmi vadilo. Jeho blízkost, jeho vůně, která byla stále stejně příjemná, bez ohledu na to, jak se mi v mysli změnil pohled na něj.

„Uděláš to, nebo Srdce Havany přestane bít,“ zavrčel a já ohrnula rty. Z hlubin hrudi se mi dralo vrčení a má vlčice stála na napjatých nohách, připravená vyrazit. Dal mi přímý povel a to bylo prostě nepřípustné. Prudce jsem trhla spoutanýma rukama a s uspokojením sledovala, jak narazil klouby zápěstí o volant. Být to opravdu kožené vodítko, dávno by prasklo. Takže další vychytané protivlčí udělátko. Vyztužené tím kovovým svinstvem, se kterým nehnu. Kam na tyhle věci chodí? Má přímý vstup do Mikaelova skladu? Protože přesně tam bych tyhle věci hledala.

„Tori, posloucháš mě? Pokud nedokážeš vymyslet, čím svého přítele udržet na místě, jeho klub, jeho pýcha a radost, jeho… majetek… shoří.“ Na dvě vteřiny jsem vytřeštila oči a pak po něm vyrazila zuby. Uhnul, opřel se zády o dveře a sledoval mě.

„Není to osobní, věř tomu, nebo ne. Já tě potřebuju. Potřebuju, abys mi pomohla, a potřebuju, abys mě následovala dobrovolně. Nemůžu tě s sebou vláčet Arizonou na vodítku. Tak jsem se pojistil.“

Pozoroval mě, zatímco mi oči zářily jako reflektory. Tohle že není osobní?

„Sama si odpověz na otázku, jestli tě miluje dost na to, aby kvůli tobě ztratil podnik, který si vydupal ze země a který je pro něj tak důležitý. A aby ohrozil smečku.“ Poškrábal se na nose. „Zjistil jsem si pár informací, nebylo to tak těžké. Ať žijí motorkářská bratrstva,“ usmál se.

Tentokrát mi po zádech neběžel studený prst, ale přímo ledová pěst. Tloukla do jednoho obratle za druhým. Před očima jsem měla Rubenův pyšný, láskyplný výraz, když mi poprvé ukazoval svůj klub.

Dokázal by o něj přijít kvůli mně? A pokud ano, jak dlouho by mu trvalo, než by mě kvůli tomu nenáviděl? Polkla jsem, předklonila se a promnula si oči klouby prstů. Zavrtěla jsem hlavou.

„Uteču ti. Jak jen k tomu budu mít příležitost.“ Zakýval prstem ze strany na stranu.

„Jak si můžeš být do prdele tak jistej?“ štěkla jsem.

„Nic jiného mi nezbývá. Celá tahle věc nemá plán B. Je jen jedna možnost. Odvezu tě, kam musím, a ty mi pomůžeš.“

„No a jsme zpátky u indiánských genů. Některý z nich prostě musí být retardovaný, což maskujete líbivým kukučem.“

„Moc mluvíš!“

„No, tohle mám holt v genetické výbavě zase já,“ zavrčela jsem. „Nehledě na to, že na bobříka mlčení jsem už dost stará,“ dodala jsem česky.

Prohlížel si mě se zvednutým obočím, pusu ostrou a rovnou jako zářez na pelesti.

„Bobřík,“ vyslovila jsem zřetelně. Cha, tohle neumíš, ty kakaová sfingo.

„Řeřicha,“ pokračovala jsem, zatímco mi koukal na ústa, obočí zdvižené.

„Řepa. Řemen. DO ŘITI!“

Zařvala jsem mu do ucha a zároveň vší silou kopla oběma nohama do dveří. Testovat utlumenou vlčí sílu na dveřích staré orezlé dodávky jsem neměla kde, bylo to prostě buď, anebo. Buď! Dveře se rozletěly, spodní pant se vytrhl z prokvetlého plechu a já se vrhla do prostoru. Byla jsem naštěstí mnohem rychlejší, než bych čekala, a hlavně – než čekal on. Konec toho řemenu mu musel spálit dlaň, uvážím-li, jak pevně ho držel, a já se přesto vytrhla. Dopadla jsem na krajnici, na natažené ruce, a překulila se. To debilní vodítko proletělo otvorem za mnou, vlálo mi za tělem jako stuha, když jsem se kutálela v písku u silnice. Několikrát jsem se otočila, ústa a oči plné prachu, ale jak jen to šlo, klopýtavě jsem se postavila a rozběhla pryč. Slyšela jsem bouchnutí dveří. Přitiskla jsem si spojené ruce k hrudi a běžela, jak nejrychleji jsem mohla. A doufala, že se mi do kotníků nezamotá to zatracené vodítko. Volala jsem vlka. Nekompromisně jsem třásla svou vlčicí, která se před malou chvílí probrala z obluzení indiánskými kouzly a bylinami a kdovíčím ještě. Volala jsem ji, doslova jsem na ni řvala. Čím blíž jsem slyšela jeho dusot za sebou, tím usilovněji jsem zvedala svou šelmu. A ona

nakonec poslechla. Ze všech pórů mi vytryskla vlčí energie, byla jsem jako rachejtle při ohňostroji. Celé tělo mi začalo metamorfovat nevídaným tempem. Jak běží náš vlčí život, tenhle proces se přirozeně zrychluje u každého, je více samozřejmý, méně bolestný. Opravdu staří, nebo spíš letití vlci dokážou udělat první krok jako člověk a u druhého už dopadne na zem vlčí tlapa. Já se k tomuhle blížila mílovými kroky. Každý centimetr kůže mi zalila tekutina, voda a krev, oblečení se trhalo

a páralo a moje tělo procházelo v běhu proměnou. Eliahův řev za mými zády přešel v napůl vlčí vytí a já věděla, že moje transformace odpálila i tu jeho. Poslední lidský krok, a dopadla jsem na dlaně, nyní už na přední nohy, stále tisknuté k sobě kovovými pouty. S poslední lidskou myšlenkou – co si pak, proboha, vezmu na sebe? – jsem vytrhla pravou ruku, teď už vlastně nohu, z kovového pouta, jen mžik předtím, než přeměna doběhla. Do druhé, sílící, mohutnící a s rašící srstí, se zakousl zbylý kovový kruh. Bolelo to, ale ne tak, abych se nehnala dál. Mé lidské vědomí se zakalilo, vlčí smysly vystoupaly na vrchol. Běžela jsem, co mi síly stačily, i když jich pořád nebylo tolik, kolik bych potřebovala. S každým dopadem na písčitou zemi mě kovová pouta uhodila do kloubu, překážela

a brzdila mě, ale běžela jsem dál. Zezadu do mě narazila vlčí energie jako přívalová vlna. V běhu jsem pootočila hlavu a viděla velkého stříbřitého vlka se smaragdově zářícíma očima, jak se ke mně blíží. Uteč. UTEČ! BĚŽ! Má zjednodušená vlčí mysl mě hnala dál s vědomím, že samec za mnou představuje nebezpečí, hrozbu, a já mu musím utéct.

Pryč, pryč! Běžím… bolí. Ta věc na tlapě, bolí.

Cizí pachy, cizí země a vlastní krev bouří. Slyším ho, slyším.

Je blízko a já běžím. Letím.

Závan vzduchu a jeho tíha na mých zádech, jeho zuby trhají mou kůži. Padám a kutálím se, cítím krev a jeho intenzivní pach.

Bojuju, drásám mu drápy břicho a ta odporná kovová věc chrastí a páchne. Můj vztek roste, toužím po svobodě, chci utéct, pryč, pryč!

Nepustí mě, vím to.

Vím to a řvu, rvu zuby jeho maso všude, kam dosáhnu. Cítím na jazyku jeho i svou krev, horkou a zpěněnou. Je velký a silný a já musím poslechnout.

A musím utéct.

Srdce mi tluče, tluče!

Nevnímám bolest, jen touhu, touhu a potřebu.

Pryč, pryč!

Jsem slabá, tak slabá… a on silný. Vím to.

Vím, a stejně se nepřestávám rvát. Jeho řev mě nutí podřídit se, podvolit. Poslechnout! Ne! NE!

I když mé tělo slábne a krvácí, někde hluboko v něm je malé ohnisko pýchy, hrdosti a vzdoru. Cítím to.

A vím, že to cítí i on.

Beru z něj zbytky sil, z toho zářícího bodu, stále slabě pulzujícího. Nejsem kus masa, nepodvolím se, to on musí, on…

Tisknu mu zuby maso na stehně, dokud se tesáky nespojí, zakusuje se mi do nechráněného boku.

Musím se zvednout, ne na zádech, ne. NE!

Mé nitro pulzuje a světelný míč energie se rozpíná, zvedá se ve mně a on to ví. Ví to a jeho zuřivost roste.

Tolik krve, mé krve.

A náhle cítím vlky, desítky vlků, vidím je v sobě, ve své hlavě. Dívají se, jsou se mnou.

Jsou mí a já jejich. Jsem jeho… Jsem… já jsem…

Byla jsem spráskaná jako pes. Doufala jsem, že se už navždycky nebudu budit s pocitem, že nevím, kde jsem a co se děje. Jediný rozdíl byl ten, že jsem tentokrát kolem sebe nic neslyšela a mým tělem nic netřáslo. Pohnula jsem se, ležela jsem na boku a cítila tvrdost země pod sebou, silnou vůni ohně a slábnoucí chuť krve. A jeho pach, kterým jsem byla doslova obalená. Překulila jsem se na záda

a otočila hlavu. Eliah dřepěl u ohně a díval se na mě přes nízké plameny. Předloktí opřená o kolena a vlasy rozpuštěné. Bez ohledu na ohňostroj nenávistných pocitů jsem si ho prohlížela. Jak to kruci dělá, že je má pořád tak rovné a hladké? Vsadím se, že já vypadám jako Medúza, zatímco on je živoucí sen společnosti Schwarzkopf. Po těle – nahém, jak jinak – mu tančily stíny a v záři ohně vypadal jako ukázkový rudoch. Koukala jsem na něj a on na mě. Bylo po boji, oba jsme to věděli.

Aspoň pro tuhle chvíli. Otočila jsem hlavu a zadívala se na nebe, černé a poseté hvězdami. Vzduch tu byl jiný, jinak voněl a chutnal. Natáhla jsem nohy a cítila chlad na nahé kůži. Nebyla mi zima, bylo to docela příjemné. Protáhla jsem se, zatnula svaly. Necítila jsem bolest a kupodivu ani únavu. Jen

příjemné uvolnění a plné břicho. A ten vlahý vzduch. Moment. Nahá kůže? Rozšířily se mi oči a já se vymrštila. Překulila jsem se na všechny čtyři, hlavu skloněnou k zemi. Eliah zvedl tu svou a pozoroval mě. Byl klidný jako hladina, černé oči zabodnuté do mých.

Rychle jsem sklonila hlavu a přeletěla se pohledem. Měla jsem na sobě jeho košili, sahala mi sotva pod zadek. A měla jsem na sobě jen ji, jak mi došlo poté, co mi kvůli vyšpulenému pozadí táhlo na strategická místa. Kruci. Vědomí, že mě viděl nahou, mi bylo nepříjemné, navzdory vlčí přirozenosti. Zrovna on a zrovna teď. Polkla jsem, znovu jsem na patře cítila slabý závan krve. Nebyla moje, nebyla lidská ani vlčí. Posadila jsem se na paty a zkoumala tu chuť. Ruku jsem si přitiskla na břicho. Měla jsem pocit nasycení, příjemný pocit, kdy tělo spokojeně tráví. Něco jsem… sežrala. Hm. Zadívala jsem se na levé zápěstí. Kovová pouta zmizela a já si bezmyšlenkovitě promnula kůži. Po bolesti ani památky. Přejela jsem si dlaní vzadu přes krk, vyhrnula rukávy košile a prohlížela se. Pak jsem se rozhlédla kolem, na všechny strany. Eliah mě sledoval a podle napětí ve svalech bylo zřejmé, že je připravený okamžitě vyrazit. Zadívala jsem se do ohně a pomalu se protáhla. Všechna má zranění byla pryč. Ta po pádu motorky i ta, která jsem utrpěla jako vlk. Bože, rvali jsme se jako… zvířata.

U boje dvou lidí má takové přirovnání svůj význam, ale my jsme byli zvířata. Svým způsobem. Jenže jiné přirovnání mě nenapadá. Zadívala jsem se na něj a mlaskla jazykem o patro. Ta chuť, co to kruci je? Čím jsem si nacpala břicho?

„Puma,“ řekl Eliah a zvuk jeho hlasu byl v nočním tichu hlasitý. Zamrkala jsem.

„Cože?“

„Sežrali jsme pumu,“ pokračoval a sedl si na zem se zkříženýma nohama. Nebyl úplně nahý, měl na sobě prádlo. Tmavé boxerky nejspíš. Na pár sekund mě to zaměstnalo, jako by bylo životně důležité vědět, co nosí pod kalhotami. Nebo spíš v tašce, protože přišel při proměně o oblečení stejně jako já. Zírala jsem mu do rozkroku a zpracovávala dvě věci najednou. Jeho prádlo a vědomí, že jsem sežrala velkou kočku. Eliah se mírně zaklonil, opřel se o napnuté ruce a já se mu zadívala do očí. Byly dokonale pobavené.

„Co… cože? My jsme sežrali pumu?“ Ne a ne to pobrat, do hlavy se mi navíc pořád cpaly úvodní titulky Růžového pantera. Co na to říct, pumu nebo jinou velkou kočkovitou šelmu jsem zblízka nikdy neviděla.

„Ano. Slídila kolem, cítila nás, přilákal ji náš boj. A krev.“

Mluvil pomalu a rozvláčně a já se donutila koukat mu do obličeje, a ne na hru stínů na jeho hrudi. Je to těžké – mám oči a koukám. Na to, co se mi líbí, bez ohledu na souvislosti, dokonce zírám.

Pomyslně jsem se plácla přes tvář. Takový pohled si nezasloužil.

„Tady jsou pumy?“ O fauně téhle části Ameriky jsem věděla houby. Tím spíš o pumách. Věděla jsem jen to, že chutnala báječně. A že ji ulovil on.

„Přemohl jsi mě…“ Nechala jsem konec věty viset ve vzduchu a Eliah se narovnal. Opřel se dlaněmi pod koleny a vypadal v tu chvíli dokonale filmově. Indiánský náčelník v negližé. „Ano,“ odpověděl po chvíli.

Pozorovala jsem, jak se mu odraz plamenů plazí po břiše. Nahoru. Koukej, kruci, nahoru. Jakkoliv to bylo nepatřičné, cítila jsem mírné vzrušení, a to mě rozčilovalo. Věděla jsem, že za to velkou měrou může vlčí energie, silná a stále nás obalující po nedávné proměně. Bylo by tak snadné podlehnout tomu pocitu, že za to vlastně nemůžu, že si nemůžu pomoct – tělo se chová způsobem, který je mu daný. Ale, do prdele práce, přece nebudu otrokem svých pudů! Svého chtíče. Bez ohledu na to, že mám pět metrů před sebou výstavního samce a na míle kolem nikde nikdo. Eliah znovu promluvil

a naštěstí postavil hráz toku mých myšlenek. Věděla jsem, že musím co nejdřív pustit svou vlčí část, vyhnat ji z mysli, usadit šelmu na skryté místo hluboko uvnitř a sáhnout oběma rukama po svém lidství, po člověčích pocitech a myšlenkách. Popolezla jsem blíž k ohni, nahý zadek mě studil. I když možná to byl jen pocit, něco jako fantomová bolest po amputaci. Našemu druhu nebývá zima.

Posadila jsem se na bok, pokrčila nohy a přetáhla si cípy košile přes kolena.

„Takže jsi přepral mě a pak i tu kočku?“

Usmál se a nadzdvihl rameno. Kdykoliv jindy by to gesto bylo milé. Jak jsem se znovu vracela do lidské kůže, vracely se mi i myšlenky na události, které předcházely této chvíli.

„Přesně to jsem udělal,“ zavrčel a zhoupl se na všechny čtyři. Začal lézt kolem ohně, záda prohnutá, konce vlasů mu couraly po zemi. Sledoval mě, zatímco mluvil.

„Plížila se kolem nás, krčila se za kameny.“ Mluvil a tělem předváděl, o čem vypráví. Stejně jako ta kočka se plížil sem a tam, kladl dlaně na zem, pomalu a tiše.

„Cítil jsem ji a čekal, zatímco jsem na tobě ležel,“ zastavil se a zíral mi do obličeje. Bylo mi horko a nemohl za to jen ten oheň. Zadek už mě nestudil. Naopak, hezky ho rozehříval žár z míst, co jsou

nedaleko. Nesmím, tohle nesmím! Přivřela jsem oči a potlačila slabé zavrčení. Teď potřebuji lidskou mysl, nasranou a vytočenou. Ne tu vlčí, plnou protransformačního chtíče, plnou tělesných potřeb. Když se znovu pohnul, cukla jsem sebou.

„Byla hladová, chtěla žrát, chtěla vlčí maso. Byla hloupá, pschá,“ vyrazil posměšně a mávl rukou.

„Krčil jsem se, zatímco obcházela kolem.“ Názorně předvedl, jak se krčil, a já přejela pohledem jeho kulaté, k nebi zvednuté půlky.

„Její pach byl štiplavý, dráždil a lákal,“ natáhl ke mně krk a začichal. Bože. Co to má být? Nějaká verze předehry? Věřím, že kdykoliv jindy by byla účinná. I když jsem se tomu bránila, pozorně jsem ho sledovala. Hru svalů a stínů a měnící se výrazy tváře.

„Přišla ještě blíž a já cítil, jak se třese nedočkavostí. Já se taky třásl. Hlídal jsem svou vlčici,“ zašeptal s důrazem na slovo „svou“. Dole v břiše se mi něco stáhlo. Děsila mě představa, že bych na něj takhle vždycky reagovala. S primitivní a tím větší silou. Věčný souboj hlavy a těla. Mozku a touhy. Zdravého rozumu a pudů. Tolik jsem se chtěla naštvat, připomínala jsem si, kde jsem a že mě prostě popadl jako balík a odvezl pryč, tolik jsem se chtěla bouřit a vztekat se, ale divadlo, které mi předváděl, bylo tak vzrušující. Jsem pitomá? Hloupá? No jistě. Jenže něco jiného je myslet si, jak bych se měla zachovat, a něco jiného je opravdu čelit takovéhle situaci. V tuhle chvíli jsem dřepěla na zemi napjatá jako struna a sledovala, jak se líně pohybuje sem a tam a nepřestává se na mě dívat.

„Přikrčila se a připravila ke skoku,“ dřepnul si a opřel se o propnuté ruce. „Přesunul jsem se před tvé tělo a čekal.“

„To jsem tam jen tak ležela?“ zachraptěla jsem.

„Pšt,“ vyrazil a napnul ukazováček. Nadzdvihl se a upřeně na mě zíral.

„Jakmile se pohnula, skočil jsem,“ řekl a vymrštil se. Přeskočil prostor, který nás dělil, a povalil mě na záda. Byla jsem šokovaná a paralyzovaná. Seděl mi na břiše a vrčel. Držel mě za ramena a oči mu svítily vzrušením. Měla jsem pocit, jako bych se vrátila v čase. Jen kolem nás teď nebyly lesy Missouri, ale červený písek Arizony.

„Ohromný. Skáčeš jako žába,“ vydechla jsem, protože mi doslova vyrazil dech. Znovu a znovu mě překvapoval, mátl a děsil, proč to nepřiznat. Nedokázala jsem odhadnout, co udělá v další minutě. Nebo co udělá zítra. Koukala jsem na něj a on na mě, bradu hrdě vystrčenou a oči nehybné.

Výmluvné. Tohle už tu jednou bylo, chtěla jsem říct.

„A co bylo dál?“ zeptala jsem se místo toho, abych ho přivedla na jiné myšlenky. Abych uklidnila tu chlupatou nestydu ve svém těle. Spokojeně se usmál.

„Prokousl jsem jí krk,“ odpověděl a sklonil se níž. „A pil její krev,“ dodal a jeho vlasy mi visely kolem obličeje. Ucítila jsem závan touhy, své i jeho. Bylo by to tak snadné, tak přirozené. Nebyl tu nikdo,

kdo by mě mohl soudit. Jen já sama. Sledoval mě a čekal. Nechával rozhodnutí na mně. Zřejmě pro svůj vlastní pocit maximálního uspokojení potřeboval, abych kapitulovala. Abych si o to řekla. Jak jsem říkala, musel být na drogách. Protože podlehnout mu v téhle chvíli, a bůh ví, že jsem k tomu měla blízko, by znamenalo spláchnout celou svou osobnost do záchodu.

„Díky za názornou ukázku. Stačilo říct, že ti prostě chutnala,“ vydechla jsem, jak jen mi jeho váha dovolila. Zvedl obočí a naklonil hlavu na stranu. Povolil sevření mých ramen a narovnal se. Nikdy nepochopím, jak dokáže tak samozřejmě držet své tělo zpříma. Rovný jako svíce, hladký, dokonalý. Přehlídka svalů, žil a šlach. A krásně zbarvené kůže.

„Jestli se mi nepřestaneš válet po břiše, bude velká část té kočky znovu mezi námi,“ řekla jsem a doufala, že ho přiměju ze mě slézt. Bojovala jsem sama se sebou, abych nenatáhla teď už volné

ruce a nepoložila mu dlaně na stehna. A na věci mezi nimi. Dole v břiše mi silně pulzovalo a já tiskla nahé nohy k sobě. Bylo to automatické a naprosto zbytečné. Chřípí se mu napínalo, jak dýchal

a nasával naše spojené pachy.

„Tak to bych opravdu nechtěl. Když jsem si dal takovou práci ji do tebe nacpat,“ ušklíbl se pobaveně, sklonil se a lehce mě kousl do špičky nosu. Stačila jsem sotva mrknout, a byl pryč.

Zatímco jsem se pomalu zvedala, došel k dodávce, zaparkované nedaleko, a natáhl se pro něco v kabině. Chvíli tam štrachal, pak se vrátil a podal mi jednu ze dvou lahví vody, které přinesl.

Voda byla báječná, čistá a kupodivu chladná, i když měla zvláštní příchuť, kterou jsem nerozpoznala. Vychlemtala bych i špinavou kaluž, kdyby to bylo nezbytné, ale tohle byla samozřejmě lepší varianta. Neptala jsem se, kde vzal balení vody. Nejspíš tam, kde vzal tu dodávku. Prohlížela jsem si auto, stojící opodál, abych nemusela koukat na mužského, stojícího těsně u mě. Pila jsem

a voda zalévala moje vnitřnosti, doslova jsem cítila, jak plní jednu každou buňku mého těla.

Spokojeně jsem polykala a cítila se dobře. Protože já jsem já, přišlo mi, že bych se vlastně měla cítit špatně, neboť je mi dobře. Zmatenosti, tvé jméno je Tori Mayers. Pomalu jsem se postavila, jednak abych na něj pořád nekoukala zezdola, jednak jsem chtěla vědět, kam přesně mi ta košile sahá. Bylo to jen tak tak.

„Budu potřebovat nějaké oblečení,“ řekla jsem a zatáhla za spodní okraj košile. Eliah se napil z vlastní lahve a utřel si pusu hřbetem ruky.

„Proč? Mně to takhle připadá akorát,“ ušklíbl se a já zavrčela.

„Nikam s tebou nepojedu s holým zadkem!“ Založila jsem si ruce na hrudi, a jakmile jsem si uvědomila, že mi košile vyjela nahoru, zase jsem je svěsila. Znovu mě přejel pohledem a zadíval se mi do očí.

„A když tě obleču, tak se mnou pojedeš? Už nebudeš utíkat? Uklidníš svého Chétira?“

Výraz mu ztěžknul, zvážněl. Ten můj taky. Bůh mě zatrať, velká část ze mě byla zvědavá, kam jedeme a proč. Co nás čeká na konci cesty, na kterou se chtěj nechtěj musím vydat. Měl pravdu, dlužila jsem mu to. I když způsob, jakým si o splátku toho dluhu řekl, byl nepřijatelný. Dráždilo mě, že jsem nevěděla, proč mě tolik potřebuje. Dívali jsme se jeden na druhého. Nenechá mě odejít, ne po tom všem. Před očima se mi nakrátko mihla představa obrovských, stravujících plamenů. Vlčice se stáhla a obtočila ocas kolem těla. Zůstala tu jen žena, rozervaná jako zapomenutá vlajka na stožáru.

„Zavez mě k nejbližšímu telefonu,“ řekla jsem tiše. Eliah kývl hlavou. Pak si dřepl k ohni a dloubal klackem do plamenů. Měla jsem chuť dloubnout ho do oka. Posadila jsem se a koukala do ohně.

3.

Další den jsme byli na cestě už za rozbřesku. Jeli jsme dál na západ a já si se zájmem prohlížela krajinu za okny navzdory vnitřnímu zmatku a prapodivnému rozpoložení. I když jsem tu nikdy předtím nebyla, scenérii jsem poznávala. Z mnoha a mnoha filmů. Typické červené pískovcové skály, trčící

z planiny, drobná křoviska a kaktusy, kvetoucí opuncie. Žlutá, hnědá a červená barva sem tam ozdobená zeleným ostrůvkem. Za oknem se mi zjevoval jeden dokonalý filmový záběr za druhým. Takové klišé. A tak nádherné. Blankytně modrá obloha, majestátnost pískovcových útvarů na horizontu a pálící slunce. Už už jsem viděla na obzoru postavy na koních, bez sedel, prostovlasé

a svobodné. Anebo Forresta Gumpa, který se někde na podobné silnici otočil a řekl, že je unavený a jde domů. S trochou dobré vůle by se tu mohl zjevit i Limonádový Joe na své „Fata Morgana Valley“, kdo ví. Snažila jsem se nemyslet na Rubena, na uplynulý den a noc, kdy nevěděl, kde jsem,

a stále to neví. Snažila jsem se nemyslet na to, co mu řeknu, jak mu to řeknu. Opírala jsem se loktem o okno a pro tento okamžik dovolila klidu, aby mě prostoupil. Střádala jsem ho v sobě, nasávala ho

a konzervovala pro věci příští. Stále v Eliahově košili a s nahými stehny. Sledovala jsem silnici, táhnoucí se před námi, mizící mezi dvěma hnědočervenými skalisky. Říkala jsem si, jak hezké by bylo jet dál a dál, jen tak, dokud nás nespolkne obzor.

„Něco bych spolknul,“ řekl Eliah a mrknul na mě přes obroučky slunečních brýlí. Od okamžiku, kdy si je nasadil a nastartoval auto, mě pohled na něj mátl. Skoro jako kdyby měl Vinnetou u ucha mobil,

nebo něco podobného. Vím, byl to jen můj problém, že mě ovlivňovaly dětsky romantické představy o jeho rase, ale prostě mi to připadalo svým způsobem zvláštní. O tom, jak sexy v nich byl, nemá cenu mluvit. Kéž by se mi podařilo na to ani nemyslet, protože si žádnou takovou myšlenku nezasloužil.

„Jaká je tvoje představa správné snídaně? Dvoukilový syrový steak?“ Koukala jsem na něj, zatímco si mohutným zívnutím málem vykloubil čelist.

„Zkusila jsi někdy rvát syrové maso zubama, co nejsou vlčí?“ zeptal se a já zavrtěla hlavou.

„Jde to,“ pokračoval. „Ale je to hrozná práce.“ Nechtěla jsem, ale koutky se mi na krátkou chvíli zvedly nahoru.

„Co?“ Střelil po mně očima.

„Nic, já jen… nic. Dala bych si lívance.“

„Pf,“ udělal, jako bych chtěla jíst naloženou krysu.

„Co máš proti lívancům?“

„Moc sladké. Trnou mi zuby jen z té představy.“

„Ty nejíš nic sladkýho?“ Vážně jsou na světě takovíhle lidé?

„Ne.“

„Nikdy?“ Podíval se na mě.

„Míříš tím někam, nebo jsi jen zvědavá? Zkusíš mě zabít cukrem?“ Pohled měl pobavený. Narovnala jsem se.

„Upřímně? Jsem zvědavá. Taky naštvaná a zmatená, ale v tuhle chvíli hlavně zvědavá. Pořád se snažím srovnat si to v hlavě. Vyrovnat se s tím.“

„Vedeš si dobře, pokud můžu říct.“

„Snažím se vyrovnat s tím, jaký jsi parchant.“ To byla naprostá pravda. Krátce zavrtěl hlavou.

„Ženy. Všechny děláte mylná rozhodnutí na základě mylných představ.“

„Jak to myslíš?“ zeptala jsem se, ačkoliv jsem odpověď tušila. Bylo nepříjemné si to přiznat.

„Já se nezměnil. Jsem pořád stejný, pořád stejně přemýšlím, mám v hlavě stejný cíl. Pořád volím takové prostředky, které mi k tomu cíli pomůžou. No a ty jsi jedním z nich. Bylo by krásné, pokud bys se mnou šla dobrovolně, a já se o to opravdu snažil,“ řekl důrazně a na chvíli se na mě podíval.

„Můj názor jsi znal. Řekla jsem ti ho zcela jasně nedávno před svým domem.“

„Já vím. Byla jsi přesvědčená, že to budu respektovat, že? A to je právě ta mylná představa.“ Vztek ve mně znovu zvedal hlavu a má snaha o jakous takous vnitřní vyrovnanost brala za své.

„Bože, Eliahu, mlč! Mlč, protože vědomí, jak příšerný jsi ve své podstatě hajzl, mě nutí po tobě skočit a prokousnout ti krk.“

Eliah zvedl ruku a poodtáhl lem košile níž. Obnažil kůži až pod klíční kost. Trnuly mi zuby a vibrovaly špičky prstů. Úkosem se na mě podíval.

„Nech toho,“ zavrčela jsem. „Kdo ví, jak máš ty své psy vycvičené. Co já vím, třeba se jim každou chvíli hlásíš, a pokud to neuděláš, vytáhnou sirky. Nemám tušení. Tohle není můj svět, nevím, jak to funguje, jaká jsou pravidla a čeho jsi vlastně schopný. Ale jedno ti můžu slíbit. Vrátím ti to. Najdu způsob.“

„Rozumím. Vím přesně, jak bys mi to mohla vrátit,“ řekl hlasem položeným o kus níž a já přivřela

oči a nosní dírky se mi rozšířily. „Ale že bys právě tohle udělala, to by byla zase moje mylná představa, že?“

Bolela mě hlava. Příliš myšlenek, příliš pocitů a strach. A taky zklamání, to mnou pulzovalo nejvíc. Dobře mi tak. Sama před sebou jsem si musela přiznat, že se mi líbil obrázek neopětovanou láskou zdrceného indiána, odjíždějícího pryč se zlomeným srdcem. Ješitná hloupá husa. Za svou tupost zaplatím, s tím jsem srovnaná. Ruben za ni platit nesmí.

„Takže palačinky?“ zeptal se Eliah a já vydechla, protože plynulost, s jakou přecházel z jedné polohy do druhé, byla děsivá.

„Jo,“ kývla jsem. Palačinky a telefon domů. A i když jsem věděla, že musím zavolat co nejdřív, ráda bych dodržela tohle pořadí, protože po hovoru s Rubenem bych nejspíš nesnědla ani sousto. Mé tělo strávilo veškeré pumí maso do posledního kousku a díky tomu bylo opět silné a zdravé. Potřebovala jsem ale další energii.

„Dám si na ně šlehačku,“ pokračovala jsem. „A javorový sirup. Nebo lentilky.“ Musím říct, že javorový sirup považuju za jednu z nejlepších věcí na tomhle kontinentu. Jsou chvíle, kdy jsem schopná si ho lít do krku rovnou z lahve.

Eliah stáhl bolestně obličej. To mi udělalo dobře.

„A k tomu obří jahodový shake.“

„Hodláš mi společnou cestu opravdu osladit, jak koukám.“

Spustil si brýle na špičku nosu, opřel si ruku o opěradlo a díval se. Přejela jsem si dlaněmi přes nahá stehna tam a zpátky. Sledoval mé ruce a já náhle nevěděla kam s nimi.

„Před námi je Kayenta. Koupím ti tam šaty,“ řekl a já k němu stočila oči.

„Jak víš, na co myslím? Jsi jako orákulum,“ zavrčela jsem. Eliah si pousmál a klepl prsty do volantu.

„V tomhle jste všechny stejné,“ odtušil. Na tohle jsem neměla co říct. Prohrábla jsem si prsty rozcuchané vlasy, pokoušela se rozplést slepené prameny, dát jim nějaký tvar. A vnímala ten studený uzel v břiše.

Eliahova představa šatů byly džínové lacláče, tričko a žabky. Můj svět se hroutil. Přinesl i prádlo, béžové a bavlněné. Účelové, přičemž jediným účelem zřejmě bylo zastrašit každého chlapa v okolí, což bylo v tuhle chvíli přesně to pravé. Občas se na mě podíval způsobem, který mi postavil všechna ženská čidla do pozoru. Stála jsem vedle dodávky na malém parkovišti u cesty a držela balík

s oblečením v natažené ruce. Silnice procházela okrajovou částí Kayenty, město spíše olizovala, než protínala. Zastavili jsme u bistra „Zlaté písky“, pojmenovaného nějakým zoufalcem, kterému nejspíš hráblo z všudypřítomné červené barvy země okolo. Byla tu i benzínka a v sousedství bistra menší obchod. Smíšené zboží po arizonsku. „Moje“ lacláče visely hned vedle nových násad k rýčům

a naproti precizně vystavěné pyramidě z fazolových konzerv. Šklebila jsem se do slunce, do výlohy, na balík v ruce a na spokojeného indiána vedle sebe.

„Nic hnusnějšího tam neměli?“ zamávala jsem kalhotami a Eliah pokrčil rameny.

„Pořád můžeš zůstat v mé košili,“ odpověděl a založil si ruce. Opíral se zadkem o bočnici dodávky, jednu nohu přes druhou. Na sobě další z odrbaných džínů, kterých má zřejmě fůru, nebo se mu v tom ranci kotí, kdo ví. Holý hrudník a vlasy v culíku.

„Tu tvou košilku ti moc ráda vrátím, to se neboj. Chápu, že k smrti rád oslňuješ nahou kůží, ale exhibice bylo dost.“

Rozepnula jsem si první dva knoflíčky u košile a on mě se zájmem pozoroval. Významně jsem se na něj zadívala. Ani ťuk. Jako by mu v celém obličeji odumřely nervy.

„Otoč se,“ prskla jsem a udělala prstem kolečko.

„To nemyslíš vážně,“ ušklíbl se a nehnul se ani o píď.

„Sakra, Eliahu, otoč se, já ti tu nebudu dělat striptýz.“ Vrazila jsem ruce v bok. Věděla jsem, že je to směšné, viděl mě v prádle i nahou a ze všech úhlů. Tohle by bylo ale soustředěné pozorování, a to bylo v téhle chvíli nemyslitelné.

„No vidíš, a já bych řekl, že díky svému kamarádovi nějaké zkušenosti máš.“ Hlas, jako by někdo natřel samet čokoládou. Vzpomněla jsem si na Kevina a na náš taneček, a i když mě u toho Eliah chválabohu neviděl, stejně jsem cítila, jak rudnu. Eliahovy zuby se blýskly ve slunci, nepokrytě se bavil. Frustrovaně jsem vydechla a mávla rukou. Obešla jsem auto a koukala na jeho hlavu přes bočnice korby.

„Takhle tě bude vidět z toho bistra,“ řekl a díval se do krajiny. Nebo možná ještě dál.

Ať, pomyslela jsem si. Třeba dostanu lívance zadarmo. Přesně to, co v tuhle chvíli potřebuju. Ale otočila jsem se a přejela pátravým pohledem budovu za sebou. Nikoho jsem neviděla, což neznamená, že nikdo nemohl vidět mě. Pomyslně jsem nad tím mávla rukou a natáhla si kalhotky. Málem až pod prsa. Ohrnula jsem je, jak jen to šlo, a vklouzla do džínů. Rychle jsem rozepínala knoflíčky košile a stáhla ji z ramen. Eliah měl lokty opřené o bočnici a sledoval mě. Zavrčela jsem a on se otočil. V podprsence by mohl nejspíš někdo bydlet. Košíčky byly tak velké, že tam i moje prsa určitě zabloudí. Mohla bych v ní pašovat melouny, bože. Vydávala jsem znechucené zvuky, a co chvíli mrkla na Eliahův profil. Znovu si nasadil tmavé brýle a hlavu měl zvednutou ke slunci. Vypadal dokonale nezaujatý, jako by byl někde jinde, ale koutky úst ho prozradily. Odfrkla jsem si a schovala

tu hrůzu pod bílé tričko. Přehodila jsem kšandy kalhot přes ramena a vrazila ruce do kapes. V něčem podobném jsem kdysi na střední jezdila sbírat brambory. A k tomu ty žabky. Udělala jsem pár kroků a všimla si obličeje za sklem výlohy. Malý kluk, tak desetiletý, na mě zíral, pusu zamazanou od kdovíčeho. Zahrozila jsem na něj prstem. Nejsi dost starý na pozorování ženských. Odtáhl se a já přejela pohledem kousek doleva. Ztuhla jsem a upřeně zírala na telefonní automat. Eliah se postavil vedle mě a koukal stejným směrem jako já.

„Řekni mu, co chceš. Ale udrž ho ve městě. Jeho i svou smečku.“

„Přece víš, že ti to nemůžu zaručit. Já nemůžu! Já… je tvrdohlavý, paličatý. Nemůžu krucifix ovlivnit, aby nepoložil telefon a bez ohledu na to, co mu řeknu, o co ho požádám, nenaskočil okamžitě do auta!“

„Pak mu budeš muset říct něco, aby neměl chuť to udělat.“ Pomalu jsem k němu otočila hlavu.

„Ty po mně chceš, abych Rubenovi pověděla, že jsem ho opustila dobrovolně? Že jsem s tebou utekla?“

Nevíra a velká dávka zděšení, horšího než jaké jsem zažila doposud, se mi musela zrcadlit v obličeji. Eliah se nehýbal. Ničil můj život, rozebíral ho na kousíčky a ani se nepohnul. Co si sakra myslel? Že když rozbiju svůj vztah s Rubenem, přimknu se k němu? Tedy časem? Dosáhne svého ve všech směrech, ve kterých toho dosáhnout chce? Spoléhá na stockholmský syndrom? Srdce mi bouchalo jako špatně zavřené dveře v průvanu. Sáhl po mé ruce, a než jsem stačila ucuknout, vložil mi do dlaně pár mincí. Pak se otočil a kráčel pryč a já sledovala jeho rovná záda, jak mizí ve dveřích bistra. Zvonek nad nimi zacinkal, a jakmile ten zvuk dozněl, prudce jsem se otočila. Těkala jsem očima po parkovišti, přeskakovala mezi zadními částmi zaparkovaných aut. Nikde nikdo. Jen já a vybičované instinkty

a vlastní třeštící hlava. Náhle jsem uslyšela povědomý zvuk, motory silných strojů se blížily a z ohbí cesty vyjela skupina motorkářů. Plynule odbočili k bistru a já se konečně pohnula. Myslím, že to byla stejná parta jako včera, ale příliš jsem si je neprohlížela. Uspíšili mé rozhodnutí a já se vydala

k telefonnímu automatu. Mince mi v dlani chrastily jako v Cháronových kostnatých prstech. Taky jsem chtěla vypadnout z toho otevřeného prostranství, na které mířili. Dlaň jsem měla zpocenou

a vlastní dech mi překážel, když jsem sáhla po sluchátku. Vhodila jsem mince dovnitř a navolila číslo.

Po třetím zazvonění mi srdce tancovalo kvapík a u čtvrtého jsem měla sto chutí praštit sluchátkem a utíkat pryč. Když to zvedl, kousla jsem se do rtu.

„Ano?“ Jen jedno slovo, plné doufání a naděje, plné strachu ze zprávy, jakou mu může volající přinášet. Myslela jsem, že nepromluvím, ale přesto jsem přiškrceně vydechla.

„Rubene… to jsem já.“ Na druhé straně bylo chvíli ticho, pak se ozval vzdech, ne nepodobný zvuku, který občas vydal v těch nejintimnějších chvílích.

„Proboha živého, kde jsi? Proč… proč ses neozvala, kde jsi? Včera jsem se vzbudil s bolavou hlavou a místo vedle mě bylo prázdné, studené. Kam ses poděla?“ Slzy se mi draly do očí a já je vší silou držela. Jestli se rozbrečím, neuvěří mi.

„Počkej, prosím. Musím ti něco říct.“ Zmlknul a ve sluchátku se rozhostilo ticho. Přímo jsem cítila, jak zvedl svou šelmu, jak je pozorný a připravený.

„Poslouchám.“ Teď už promluvil jako vůdce.

„Rubene… já jsem musela odjet. To, co teď řeknu, bude znít strašně, ale já tě prosím, nehledej za tím nic jiného. Je tu věc, kterou musím udělat a musím ji udělat sama.“

„Cože? Jaká věc? O čem to kruci mluvíš?“

Ach bože. Jak jen to vysvětlit, jak to podat? Nemohla jsem čekat, že prostě vstřebá cokoliv, co mu řeknu, a bude sedět doma, dokud se nevrátím, ale přesně to jsem potřebovala. Věděla jsem, že je to nemožné, sama bych reagovala stejně.

„Musela jsem odejít, bylo to náhlé a nečekané a nemohla jsem ti o tom dopředu říct. Prosím, prosím, počkej pár dní, vrátím se.“ Ticho ve sluchátku bylo hrozivé.

„Jsi moje družka, Tori. Pokud máš přede mnou tajemství, které si vyžádá několikadenní cestu kdovíkam a kdoví s kým,“ jeho hlas stoupal, „pak je něco špatně. Po čertech a kurevsky špatně!“ V posledních slovech bylo patrné vrčení.

„Kde jsi? Řekni mi to!“ Dal do těch slov veškerou sílu a autoritu a já se přistihla, jak mi měknou kolena a jak se mi dere na jazyk – unesl mě, odvezl mě, jsem v Arizoně, přijeď si pro mě, ale nejdřív zavolej hasiče. Tiskla jsem k sobě zuby i víčka a držela v sobě svou vlčici, která přirozeně reagovala na slova svého alfy. I na tu dálku jsem ho cítila v hlavě jako kovovou kouli, která se mi převaluje po mozku sem a tam. Poslechni! Musíš poslechnout!

„Já nemůžu,“ vzlykla jsem a párkrát se rychle nadechla. „Prosím, věř mi. Udělám, co musím, a vrátím se a pak ti vše vysvětlím.“

„Jak dlouho?“ zeptal se a po předchozích citech nezbylo ani památky. Jeho hlas byl neosobní tak moc, jak jen toho byl schopný.

„To přesně nevím,“ odpověděla jsem po pravdě a on zařval.

„Ale to mi nestačí! Co je tohle za odpověď? Když jsem otevřel oči a ty jsi tu nebyla, cítil jsem jiného vlka! Jsi… s ním?!? Řekni mi to! Tak mi to, kurva, řekni!“

„Jo, jsem, ale není to, jak si myslíš,“ pronesla jsem tu nejblbější větu, kterou jsem mohla říct. Ruben na druhé straně znovu zakřičel.

„Zažila jsi někdy, že by tahle věta vedla ke šťastnému konci? Co? Ty nemáš ani tušení, co si teď myslím!“ Ruben naprosto nekompromisně směřoval do míst, kam já v žádném případě nechtěla. Těžko jsem se mu mohla divit, reagovala bych stejně. Věděla jsem, že tohle nepůjde vysvětlit,

a přesto jsem to zkusila.

„Já tě moc prosím, věř mi. Neděje se nic, čeho by ses jako můj… druh musel obávat. Já tě neopustila. Volám, abych ti řekla, že jsem v pořádku a že se brzy vrátím.“

Bylo to marné, jel po položených kolejích jako vlak.

„Nic se neděje?!? Chétir smečky Měsíční řeky neví, kde má svou Lycu. Ale to vůbec nevadí, protože se NIC neděje!“

„Rubene, znáš mě! Ty mě znáš! Věř tomu pocitu, já tě nezradila. Prosím.“ Chvíli bylo ticho.

„Znám tě?“ zeptal se náhle tiše a mně poskočilo srdce. „V tuhle chvíli si nejsem jistý,“ dodal a já tiskla sluchátko tak křečovitě, až bylo s podivem, že stále drží pohromadě. Já se rozpadala.

Nešlo jen o jeho klub, ale i o celou smečku. Život lycas v majoritní lidské společnosti nebyl jednoduchý a Ruben byl šťastný, že jsou jeho vlci v tuhle chvíli v rámci možností v pořádku. Že je smečka silná a chráněná. Pokud by vyrazili s ním v čele po mých stopách, hrozily problémy. Kdo ví, co všechno by se mohlo stát, do jakých potíží by se smečka dostala. To jsem nemohla dopustit, nemohla!

„Miluju tě,“ řekla jsem.

„Tak se vrať,“ odpověděl a já si silně skousla spodní ret, abych nezakňourala.

„Vrátím,“ zašeptala jsem a dodala. „Hned jak to bude možné.“ Ruben si odfrkl.

„Pak ti nemůžu slíbit, co tu najdeš.“

„Rubene…“ vyjekla jsem, ale na druhé straně už bylo jen ticho. Chvíli jsem poslouchala, oči vytřeštěné. Když mi došlo, že zavěsil, třískla jsem sluchátkem, až se kus plastu odštípnul.

„Copak, nechal tě?“ ozval se vedle mě náhle cizí hlas. Prudce jsem se otočila a přikrčila se. O zeď vedle automatu se ramenem opíral jeden z motorkářů. Ostatní z jeho skupiny stáli u stojanů, čerpací pistole zasunuté do nádrží strojů. Jeden nebo dva k nám na okamžik zalétli pohledem. Byla jsem tak pohlcená hovorem s Rubenem, že jsem vůbec nezaregistrovala, že se ke mně přiblížil. Přejel mě očima od hlavy po paty. Ulíznuté vlasy, ostré rysy, mrtvé oči. Natáhl ke mně ruku.

„Pojď, malá. Koupím ti panáka. Nebo ti dám cokoliv, co budeš chtít,“ dodal lascivně. Nevybral si dobrou chvíli.

Slzy mi v očích doslova zasyčely, jak se mé zornice rozpálily oranžovým světlem, a já mu ruku srazila dolů, zatímco mu má šelma zařvala do obličeje. Couvnul o dva kroky a narovnal se. Muži u čerpacích stojanů taky. S vyceněnými zuby jsem ho obloukem obešla. Adrenalin si pomalu sedal zpět na místo

a já cítila, jak mám těžké nohy. U dveří do bistra jsem se po něm naposledy ohlédla. Díval se za mnou, v pomalém rytmu luskal prsty pravé ruky a výraz měl nečitelný.

Nemluvila jsem. Z lívanců nebylo nic, zatímco se Eliah krmil, seděla jsem a strnule zírala na ubrus před sebou. Myslím, že se mi podařilo docílit toho, co Eliah chtěl. Ruben spolupracoval jedna radost. Pořád jsem si v hlavě opakovala jeho poslední slova. Co bude, až se vrátím?

Co mě tam čeká?

Slunce šplhalo po obloze nahoru a my znovu mířili na západ po stošedesáté. Seděla jsem tiše a slepě koukala před sebe. Eliah také mlčel a znovu připomínal dokonale se ovládající stroj.

Minuli jsme poutač u cesty, který upozornil na blížící se odbočku k Navažskému národnímu památníku. Zcela přesně jsem to cítila, jako bychom přejeli bludný kořen. Jakousi pomyslnou hranici.

Bylo to poprvé, co jsem jméno jeho národa viděla napsané, a náhle si přesně uvědomila, že jsme

v jeho rodišti, v zemi, odkud pochází on a generace jeho předků. Cítila jsem to z něj, z jeho energie a vibrací. Cítila jsem z něj vůni ohňů a písku téhle země, cítila jsem sílu, kterou z ní čerpal, byl jí doslova nasáklý. Energie vlka se mísila s dávnými kouzly, s magií a silou, které ani při nejlepší vůli

nemůžu rozumět. Jakmile jsem se na něj soustředila, jakmile jsem se na něj napojila, po celém těle mi vyskočila husí kůže a chloupky na rukou doslova vibrovaly. Má vnitřní pasažérka, ta, která se tak ráda vozí na vlčích zádech, roztáhla prsty a natahovala je všude kolem sebe. Jako by si nemohla pomoct.

Měla jsem pocit, jako bych se ze sedadla v autě zvedala, jako bych hlavou dosahovala až ke stropu.

I mou energii stvořili předkové, rozlévala se a vlnila, sahala hluboko, táhla se dějinami slovanských národů a nadšeně zdravila své bohy, své keltské praotce. Prorůstala mnou jako krásný, košatý, zelený strom. Dotkla se Eliahovy energie, poznala ji a zelená s rudou se propletly jako pevné provazce. Sílící, bouřící. Mlžily se mi oči, což bylo nepříjemné, ale ne nebezpečné, protože já neřídila. Eliah si strhl brýle a dýchal, co mu plíce stačily. Místo aby ten silový proud utnul, zvedal ho nahoru, hnal ho výš

a silněji, jako by mi chtěl něco ukázat. Nebo dokázat. Rudá šplhala po zelené, krmila se jí a pásla se na ní, až jsem měla pocit, že i vzduch, který dýcháme, je rudý. Možná to byl jen klam s ohledem na zemi, kterou jsme projížděli, nevím. Ale byla to doposud nepoznaná síla, řvoucí a vládnoucí, čerpající

z tisíciletých kořenů země, ze které pocházel. Točila se mi hlava a začalo to být nepříjemné. Pustil nohu z plynu a auto klouzalo dál, zpomalovalo víc a víc, dokud s několika přejezdy z pruhu do pruhu nezastavilo. Teprve teď se rozhodl to utnout. Mrazila mě kůže a pálily útroby, mezi lopatkami mi tekl pot a nohy v těch nemožných žabkách jsem měla ledové. Vyskočila jsem z auta a udělala pár vratkých kroků. Objala jsem se pažemi a čekala, až se mé tělo uklidní. Cítila jsem ho za sebou, stál za mými zády a mlčel.

Pak mi položil ruku na rameno.

„Věřím, že s tvou pomocí zachráním člověka. Proto jsi tady,“ řekl tiše. Otočila jsem se k němu

a zadívala se mu do očí. Byly plné směsice obav a očekávání. Nevím, co viděl v těch mých, ale pomalu natáhl dlaň a přejel mi prsty po tváři. Ještě pořád mezi námi vířily zbytky energie a ten lehký dotyk mnou projel jako blesk. Ustoupila jsem dozadu, na chvíli zavřela oči a čekala, až to pocitové tornádo zmizí.

„S mou pomocí? Já ti nerozumím. Netuším, o jaké pomoci to mluvíš.“

„O takové, ke které potřebuji tvoji schopnost. Copak ti ta malá ukázka nestačila?“ Mávnul rukou k autu. Přejela jsem si dlaní přes obličej.

„Eliahu, já upřímně nemám tušení, jaká ta moje schopnost vlastně je. Jako dítě jsem ji tlumila, potlačovala, protože mě odlišovala. Vím, že dokážu vidět vzpomínky nebo prožité věci lidí, kteří jsou podobně jiní jako já. Třeba jako jsi ty, nebo jako byla moje babička. I když… s tebou je to jiné. Je to jako horská dráha, řítící se jenom nahoru. Nerozumím tomu. Nevím, jak ti můžu pomoct.“ Zadíval se mi do očí.

„Když jsem s tebou, je to, jako bych se napojil na další baterii. Na silnou baterii, která krmí mou magii a násobí její sílu. Nevím, jak líp to popsat.“

Výborně. Jsem spižírna. Rozpřáhla jsem ruce a dívala se na něj.

„Co když tohle všechno k ničemu nebude? Napadlo tě to? Možná jsem si kvůli tomu právě zničila život – a bude to na nic. Nemyslíš, že by bylo lepší, kdybys mi to prostě vysvětlil? Předtím, než jsi rozjel celý tenhle kolotoč?“ Zasunul si prsty za opasek džínů.

„Nejde o to některé věci vyslovit. To jsem mohl, samozřejmě. Ale pomohla bys mi? Odjela bys se mnou? V okamžiku, kdy ses stala družkou svého Chétira, kdy sis vybojovala ten post.

To načasování nemohlo být horší,“ zavrtěl hlavou.

„V tom boji jsi mi pomohl, oba to víme,“ řekla jsem tiše. „Proč jsi to udělal?“

„Protože jsi ho nemusela přežít. Nemohl jsem riskovat, že tě Uvari zabije.“

Dívala jsem se na něj. Ano, jako mrtvá bych mu k ničemu nebyla. Byl to on, kdo přerušil ten intenzivní oční kontakt.

„Měl ses pokusit mi to vysvětlit, Eliahu. Měl jsi to zkusit. Třeba bych…“

„Myslím, že ne,“ skočil mi do řeči. „Není to tvoje věc. Lidé mají tendence zavřít oči před věcmi, které se jich bytostně netýkají. Nemohl jsem riskovat odmítnutí. Bylo to nemyslitelné.“

„Kdo je to?“ zeptala jsem se na to, co mě teď zajímalo nejvíc.

„Ztracená duše,“ řekl po chvíli, oči přivřené. Vždycky v nich bylo těžké číst, ale teď jsem to ani nepotřebovala. Ta dvě slova byla vyslovená s bolestí a znovu mě tím překvapil. Nečekala bych, že tuhle jeho stránku uvidím po všech těch, které mi ukázal doposud. Jako by si to i on sám uvědomil, otočil se na patě a vrátil se do auta.

Nastartoval a čekal, ruce zavěšené přes volant. Špičkou palce jsem chvíli šťouchala do kamínku na zemi a pak se odloudala za ním. Jeli jsme dál a slunce žhnulo. Otevřenými okny foukal dovnitř právě takový vzduch, aby bylo zřejmé, jak velké horko je. Na odbočce, na kterou před chvílí upozornil poutač, Eliah skutečně odbočil. Zavrtěla jsem se a poposedla.

Rozhlížela jsem se na všechny strany, ale k vidění tu nic nebylo. Jen ten krvavě zbarvený písek.

„Ta ztracená duše – to jsi myslel obrazně, nebo doslova?“ zeptala jsem se. Máme ji snad hledat někde tady? Otočil ke mně hlavu. „Uvidíš. Některé věci je lepší vidět.“ Znovu jsem přejela očima krajinu kolem nás.

„Tady ale nic k vidění není.“

„Ne, to není,“ usmál se.

„Tak co tu děláme?“ Nadechl se a já mu do toho skočila.

„Neříkej, že uvidím, nebo začnu řvát.“ Pousmál se.

„Dobře, neřeknu.“

„Je to někdo z rodiny?“ Nedalo mi to. Eliah ztuhnul, ale pak krátce kývnul hlavou.

Mlčel a sledoval cestu a já čekala. Už jsem věděla, že občas prostě potřebuje čas. To, že indiáni nejsou sami od sebe ukecaní, není mýtus. V tomhle byl naprosto typický a já za to byla svým způsobem ráda. Aspoň v něčem jsem ho měla správně zařazeného. Oči mi klouzaly po jeho tetování na pravé ruce, které jsem měla přímo před očima. Nezvyklé tvary, malé postavy v nejrůznějších pozicích. Ornamenty, čáry a kruhy, některé podobné vzorům na malém koberečku, co měl tehdy

v lese. Jiné jako by ke zbytku tetování nepatřily.

„Řekni mi, kdo to je. Řekni mi něco o své rodině.“ Promnul si kořen nosu.

„Můj otec…“ Odmlčel se, na chvíli otočil hlavu a koukal z bočního okna.

„Je starý muž. Moudrý, vážený. Byla doba, kdy na mě byl pyšný. Ta doba je dávno pryč.“

„Jak je to dlouho, co jsi ho viděl naposledy?“ Očima jsem bloudila po jeho nadloktí. Sledoval můj pohled.

„Když jsem svého otce viděl naposled, byly ty kresby ještě mladé.“ Teď byly letité, vybledlé. Vlčí život běží pomaleji, těžko odhadnout, jak dlouho to opravdu bylo.

„Já si svého otce nepamatuju,“ řekla jsem pomalu a Eliah se mi zadíval do očí.

„Nikdy jsi ho nepoznala?“

„Ne. Odešel, když jsem byla ještě hodně malá.“ Bylo jedno, že jsem věděla, proč odešel a že mu k tomu dědeček nejspíš pomohl. I tak to bolelo.

„Nevím, co je horší, nikdy nepoznat lásku otce, anebo ji mít a ztratit.“

„Myslíš, že ti může chybět něco, co jsi nikdy neměl?“ zeptala jsem se a dloubala nehtem do dlaně.

„Ano. Když vidíš, že to mají ostatní.“

Eliah náhle odbočil ze silnice a zamířil mezi skály. Za jednou větší pak zastavil.

„Co bude?“ zeptala jsem se. „Ukážeš mi tu velké tajemství Navahů?“ Rozesmál se.

„Ne, ať už tím myslíš cokoliv. Objev si ho sama.“ Otevřel dveře a vystoupil. Překvapeně jsem se za ním dívala. Obešel bok auta a vyskočil na korbu. Klekla jsem si na sedadlo, položila předloktí na opěradlo a koukala na něj. Popadl harleye za řídítka a sedadlo a postavil ho. Pozorovala jsem ho, jak štrachal v kožené brašně, zavěšené vedle zadního kola. Narovnal se a v ruce měl srolovaný kus látky v barvě bílé kávy. Třepl s ní, byla to nějaká košile nebo halena, nevím. Prostě to nebylo tričko. Rovné rukávy, volná, dlouhá. Chyběly na ní jen třásně. Kruci. Neměla bych si kolem hlavy ovázat čelenku nebo tak něco? Mají Navahové módní policii? Čert to vem, ty žabky stejně ničím nevylepším. Eliah

dotáhl mašinu ke kraji korby, seskočil a sundal ji na zem, jako by to byl košík s ovocem. Zavázal řemínek na brašně a obkročmo se posadil. Když harleye nastartoval, narovnala jsem se. Protúroval motor a rozjel se pryč. Ztratil se mi za nejbližším skaliskem. Vyletěla jsem z auta a zírala na klesající prach. Zvuk motoru se vzdaloval, zatímco moje nasrání bylo po čertech blízko. Co to má, krucifix, zase být? Málem jsem vztekle podupávala nohou. V žabce. Rozpřáhla jsem ruce a otočila se dokola. Skály, písek, kaktusy, chomáče suché trávy a ta stará kraksna. Obešla jsem dodávku a nakoukla okýnkem na místo řidiče. Klíče byly v zapalování. Tak ráda bych něco nakopla, ale mít k tomu všemu ještě naražený palec… Náhle jsem uslyšela zvuk motorky. Přijel z druhé strany a zastavil čelem k dodávce. Slunce se mu lesklo ve sklech brýlí, zatímco se opřel o řídítka a klidně sledoval, jak se k němu hrnu.

„Co to sakra vyvádíš?“

„Co by, byl jsem zvědavý, co uděláš.“

„Co je to za blbý vtipy?“

„Řekněme, že jedno z našich tajemství je, že máme smysl pro humor.“

„Jo? Já se ale nebavila!“ Znovu jsem k němu natáhla ruku a on mě za ni popadl a přehodil mě za sebe.

„Sedej, vlčice,“ zavelel. Sotva se můj konsternovaný zadek dotknul koženky sedadla, rozjel se.

„A co s tou dodávkou? To ji tu jen tak necháme?“

„Přesně tak. Pokud ji nikdo nenajde, taky dobře.“

„Takže jsi ji přeci jen ukradl,“ zavrčela jsem mu do ucha.

„Účel světí prostředky,“ odsekl a přidal plyn.

4.

Stála jsem na kraji cesty a dívala se na komplex budov za vysokým oplocením. Byli jsme asi sedmdesát mil východně od města Page, kam jsme mířili. Sledovala jsem vstupní bránu elektrárny, která zásobovala energií celou tuhle oblast. Většinu zaměstnanců tvořili Navahové. Opírala jsem se zadkem o sedadlo motorky a pozorovala Eliahova napjatá záda. Stál jako mramorový sloup, nehybný, ruce založené. Ze strážní budky asi padesát metrů před námi vyšel muž. Strčil si cigaretu do koutku úst, a jakmile nás uviděl, zase ji vyndal. Měl na sobě kalhoty a bundu v tmavě šedé barvě, na prsou nějakou nášivku. Vidím dobře, ale nedokázala jsem přečíst, co je na ní. Nebylo to důležité. Důležitý byl spíš jeho výraz, se kterým zíral na Eliaha. Svěsil ruce dolů a Eliah udělal totéž. Připadalo mi, že se každou chvíli rozběhnou proti sobě a narazí do sebe hlavami. Se zájmem jsem sledovala, co bude.

Pozorovala jsem toho muže. V obličeji měl výrazné rysy, jasně ukazující na příslušnost k jeho rase. Vlasy měl krátké, ostříhané a na skráních prokvetlé stříbrem. A byl Eliahovi podobný. Jen mohutnější, větší. Tak nějak nafouklejší. Ovšem výraz v očích měl naprosto stejný jako ten, na jehož rovná záda jsem právě koukala. Eliah se pohnul první, pomalu k němu vykročil, hlavu vztyčenou, ramena

v dokonalé přímce. Druhý muž zasunul cigaretu zpět do krabičky, tu pak do kapsy a čekal. Zajímalo

mě, jestli si padnou kolem krku, anebo si dají pěstí. Rodinné setkání po kdovíjak dlouhé době. Nevěděla jsem, s jakou se kdysi rozloučili, tím víc jsem byla zvědavá. Eliah se zastavil dva metry před mužem. Když promluvil, napnula jsem uši, jak jen to šlo, ale bylo mi to houby platné. Poslouchala jsem slova plná podivných seskupení souhlásek a výrazného „ch“. Přízvuk lítal ode zdi ke zdi, a přesto v tom byla jakási zvukomalebnost. Eliahův hlas byl hluboký, sytý. Když ale promluvil jeho bratr, znělo to, jako by stál na dně propasti. Jedním výrazným zvoláním Eliahův monolog utnul a přikročil k němu blíž. Teď to vypadalo spíš na tu pěst než na objetí. Zadíval se na mě přes Eliahovo temeno a napřáhl mým směrem ruku. Navažskému „kdo to je“ jsem rozuměla i bez překladu. Ani nemusel tak řvát.

Eliah se dotkl jeho natažené ruky a muž od něj odskočil, jako by ho uštknul had. Ať mluvili o čemkoliv, příznivě se to nevyvíjelo. Eliahův hlas ke mně doléhal ve vlnách, nejdřív naléhavý, pak tichý. Druhý muž ho sledoval, a co chvíli ke mně zalétl pohledem. Stála jsem a přemýšlela, jak na něj asi působím. Určitě ne jako někdo, kdo ví, co zrovna dělá. Poodešla jsem na pár kroků od motorky a dřepla si u trsu suché trávy. Trhala jsem jednotlivá stébla a čekala, co bude. Muž stál se založenýma rukama a díval

se s tou typickou nehybností. Eliah mluvil, nyní už klidně, bez vzrušení. Bylo zřejmé, že hladina emocí klesla, ale pořád to mělo hodně daleko k přátelskému rozhovoru. Když se Eliah otočil a oba se vydali ke mně, postavila jsem se. Moje vlčice sklonila hlavu a nahrbila hřbet. Polkla jsem zavrčení, které se mi dralo do krku. Byla jsem ostražitá, pozorná a připravená. Sledovala jsem je, hlavu vtáhnutou mezi ramena. Muži se blížili a já se zadívala Eliahovi do očí. Hledala jsem tam cokoliv nepatřičného, výstražného. Ale jeho oči byly klidné, dával mi svým pohledem najevo, že není čeho se bát. A na co útočit. Došli ke mně a já se narovnala.

„Nisha’ haash yinilye,“ řekl vysoký muž a já nedokázala určit, jestli je to otázka, rozkaz, anebo jestli mě někam posílá. Tón odpovídal poslední možnosti. Mohl mluvit anglicky, ale evidentně nechtěl. No, tuhle hru můžou hrát dva, že.

„Dobrý den,“odpověděla jsem česky a úspěšně kopírovala jeho zamračený výraz. Zapojila jsem kvůli němu zbytečně moc obličejových svalů. Na zvednutý prostředníček přitom stačí jen čtyři. Celá tahle situace se mi nelíbila. Tělo jsem měla stále napjaté a byla jsem připravena okamžitě zaútočit, kdyby to bylo nutné. Eliah to cítil a také on byl připravený. Udělal ještě jeden krok a postavil se mezi mě a toho muže.

„Shi éí Tori yinishyé.“ Chvíli ho sledoval, pak se na mě podíval. Zvedl ruku s dlaní, otočenou vzhůru.

„Toto je Jethro, můj bratr,“ pronesl a já se kousla do rtu. Na Jethro Tull se nezeptám. Nezeptám! Jethro na mě koukal, jako by věděl, na co myslím. Jeho pohled byl odmítavý, nepřístupný.

A povýšený, jak se mi zdálo. Byl vyšší než Eliah, ne o moc, ale tím, jak byl celkově nabušenější, působil větším dojmem. Vypjal hruď a nafoukl se ještě víc. Ano, jsem ohromena. Teď je ten správný čas ukázat zuby. Odlepila jsem od sebe sevřené rty a usmála jsem se na něj hezky po vlčím. Zároveň jsem vypustila trošku energie, jen zlehka. Pohladit kůži. Postavit do pozoru všechny chloupky. Indiáni jich sice moc nemají, jak už vím, ale i tak Jethro okamžitě odskočil dva metry dozadu a zíral na mě. Eliah zavrčel a já zavřela pusu. Škoda už se ale stala. Jethro couval a vyrážel slova ve své rodné řeči,

doslova je sekal a cupoval na kousky po jednotlivých slabikách. Šermoval rukou mezi mnou a Eliahem, který k němu pomalu vykročil. Jethro ho zastavil jedním výrazným zvoláním. Ještě chvíli štěkal ta

jejich podivná slova a mohutně gestikuloval a pak se vydal rychlým krokem zpět. Ani jsem nestačila zalhat, těší mě, a byl pryč. Dveře strážního domku bouchly a bylo ticho. Eliah se otočil a jeho výraz byl dokonale nasraný.

„Bylo to nutné?“ zavrčel. Došel ke mně a předváděl mi svůj typický pohled. K jeho smůle jsem si na něj už zvykla. Zahákla jsem palce za kšandy a přenesla váhu na pravou nohu.

„Nevím, co myslíš.“

„Nedělej hloupou,“ odsekl a naklonil ke mně obličej. „Ptala ses na mou rodinu a já ti přivedl představit bratra. Nebylo to pro mě lehké. Pro něj taky ne. A ty na něj málem vypustíš vlka!“ Ovanul mě jeho dech a energie mi mrazivě přeběhla po těle. Promnula jsem si nadloktí, náhle vyzdobené husí kůží. Naše zvířata se ostražitě pozorovala.

„Nepřeháněj, byla to jen trocha energie. Přece ví, co jsi zač, už to jistě někdy cítil, když byl vedle tebe.“

„Ano, ví to! To ale neznamená, že to akceptuje. Vyprávěl jsem ti o svém odchodu z Dinehtah. O tom, jak nás naši Diné vnímají. Můj bratr není jiný. Nepřijal, co jsem. Ale aspoň se mnou byl ochotný mluvit!“

Propaloval mě pohledem, čelist zaťatou. Stál tak blízko, že bych mu ji mohla olíznout, pokud bych chtěla. Nechtěla jsem. A nechtěla jsem být milá na jeho bratra. To součástí naší dohody nebylo.

Vydechl a uvolnil napjatá ramena.

„Pokus se ovládat, prosím. Na tomhle území víc než kdekoliv jinde. Nejsem tu vítaný.“ Odmlčel se a koukal chvíli stranou. „V kontaktu s našimi lidmi musíme být opatrní. Vím, že nemáš sebemenší důvod dělat mi nějaké laskavosti, ale ukazovat vlka na potkání, to ti nijak nepomůže. Spíš uškodí, bez ohledu na mě.“

Vzpomněla jsem si na zadumaný, prazvláštní pohled, kterým mě provázel ten motorkář. Nerada jsem si to přiznala, ale na Eliahových slovech něco bylo. Pokrčila jsem rameny a kývla hlavou na znamení jakéhosi souhlasu. Eliah mě obešel, kopl do stojanu a narovnal harleye. Posadil se a koukal někam nad mé pravé rameno. Povzdechla jsem si a došourala se k mašině. Povytáhla jsem si ty blbé lacláče, protože jsem měla rozkrok někde v půli stehen jako gangsta. Usadila jsem se za jeho zády.

„Vážně nemám chuť dělat ti nějaké laskavosti,“ řekla jsem tiše. Pootočil hlavu a dotkl se spánkem mé brady.

„To ani nemusíš. Postačí, když věci nebudou těžší, než už jsou.“

Nevýhoda jízdy na motorce je, že jste v poněkud těsném kontaktu s řidičem. Pokud je řidičem někdo, komu byste se rádi zakousli do masa, je to nepříjemné. Natáhla jsem ruce dozadu a sevřela nízké opěradlo. Eliah nastartoval a rozjel se. Prostor mezi námi jsem dokázala udržet celých třicet metrů. Do prvního výmolu na cestě.

5.

Slunce stálo vysoko nad našimi hlavami, když jsme přejeli hranice města Page, které je usazeno přímo v srdci území Navahů, v zemi kaňonů na jižním břehu jezera Lake Powell. Kdysi bylo víceméně osadou pro stavební dělníky, budující přehradu Glen Canyon, jak mi řekl cestou Eliah. Občas, když ticho mezi námi bylo příliš dlouhé, začal sám mluvit o něčem, co s naší cestou nesouviselo.

Vysvětloval mi, že se město později rozrostlo do dnešní podoby, reprezentující kulturu Navahů

a spravující to nejzajímavější ze zdejší oblasti – nádherné přírodní scenérie. Monument Valley

a „Horu, ležící naopak“ – Grand Canyon. Bylo by báječné, kdybychom mohli pravý účel naší cesty jen tak hodit za hlavu a jít si to vše prohlédnout. Pro Eliaha to nebylo nic nového, stejně jako když se Pražák na Staroměstském náměstí prodírá davy turistů, kteří číhají na celou, až se spustí orloj. Jemu tahle krajina nepřipadala ničím výjimečná ani zajímavá, ale pro mě to bylo fascinující. Jako celá tahle země, tak obrovská a měnící se. Byla jsem vděčná za rozptýlení, které mi poskytovala.

Projížděli jsme výpadovkou, pro nás nyní příjezdovou cestou, a já si znovu položila dlaně na opěradlo sedadla a rozhlížela se. Nadchlo mě panorama kopců na obzoru, zářících a lesknoucích se ve slunci pod oblohou modrou tak, že by to mělo být trestné. Pozorovala jsem první domy, jejich vzhled a uspořádání, všímala jsem si cvrkotu města a hlavně místních obyvatel. Řekla bych, že město bylo osídleno půl na půl, Navahové, hispánci a ostatní versus bílí. Míjeli jsme skupinky dětí a mladých,

v barevných kraťasech, džínách a tričkách s nápisy, přičemž původ jejich nositelů byl jasně patrný podle uhlově černých vlasů a rozpoznatelných rysů ve tvářích. Celou cestu při průjezdu městem nás provázely pohledy očí, a černých bylo nepřekvapivě nejvíc. Mužské zaujala modře se lesknoucí motorka v barvě tyrkysu, indiánského diamantu. Projeli jsme kolem výlohy obchodu s bižuterií, která doslova omračovala modrou. Zasazenou ve stříbře. Zbytečné slintat, se ztrátou stříbra jsem se už smířila. Ženy a dívky pak zíraly na mého řidiče. Stáhl si vlasy dozadu kolem uší tenkou šňůrkou, povlávaly za ním, a co chvíli mě pohladily v obličeji. Košile se mu za jízdy lepila na tělo a štíhlé nohy, obuté ve vysokých kožených botách, by mu mohl leckterý model závidět. Závistivé pohledy jsem ale zaznamenávala já. Ženským se krásně měnil výraz z vlahého a roztouženého na znechucený

a opovržlivý, jakmile ke mně sklouzly pohledem. Bylo mi to jedno. Eliah pomalu zatočil, objel takřka krokem stánek s ovocem a zeleninou hned u kraje cesty. Prodavač ke mně natáhl ruku s pomerančem

– stačilo jen zvednout svou a vzít si ho. Možná kdyby mi podával řízek. Jeho gesto ale bylo nezvykle milé a já se za ním s letmým úsměvem otočila. Vidět ho jeho žena, nejspíš mu ten pomeranč rozplácne o čelo. Projížděli jsme ulicí, lemovanou vzrostlými keři s drobnými žlutými květy. Před námi se tyčila vysoká budova s oslnivě bílou fasádou a za ní a kolem ní byly další. Po pravé straně jsme minuli heliport, na kterém stála helikoptéra s výrazným a mezinárodně srozumitelným znakem na boku. Červený kříž. Zadívala jsem se přes Eliahovo rameno na budovu před námi, svítící v poledním slunci. Šplhala jsem pohledem nahoru k výraznému nápisu. Dívala jsem se na něj, zatímco Eliah zpomalil a projel vjezdem na hustě obsazené parkoviště. Zastavil, přehodil nohu přes řídítka

a postavil se. Sledovala jsem ho pohledem, hlavu na stranu.

„Eliahu, my jdeme do nemocnice?“ zeptala jsem se a v hlase mi byla patrná úzkost. Nesnáším nemocnice. Vyhýbám se jim, jak jen můžu. Bylo zřejmé, že téhle se nevyhnu. Natáhl ke mně ruku.

„Pojď.“ Sklouzla jsem z mašiny, zatímco mě pevně držel. Žabky pleskaly o asfalt, snažila jsem se udržet krok s jeho rychlým pochodem. Žádné váhání, žádné vysvětlování. Rázoval rovnou ke vchodu a já tak trochu povlávala za ním.

„Počkej, přece. Táhneš mě jako kačera na šňůře!“ Nechápavě se na mě podíval.

„Na tohle teď už není kdy. Její čas se krátí. Jethro řekl, že…“ Odmlčel se a chtěl pokračovat v chůzi.

Její čas? Naše spojené ruce se napjaly, zaťala jsem svaly. Trhlo to s ním, prudce se otočil, teď už viditelně vzteklý. Poutali jsme nechtěnou pozornost lidí, kteří vycházeli z velkých prosklených dveří, anebo do nich mířili a za chůze k nám otáčeli hlavy. Eliah mě popadl kolem pasu a pevně sevřel.

„Přestaň! Odpověď na tvoje otázky je za těmi dveřmi. Drž svého vlka, ano?“

Jeho dech mě pálil v uchu a cítila jsem, že i on se svou šelmou bojuje. Jeho rozbouřené emoce mě dráždily, nezvyklá situace, vědomí, že nevím, co mě čeká, to vše šťouchalo do mé vlčice jako rozžhavený pohrabáč. V tuhle chvíli jsme byli nebezpeční nejen sobě navzájem, ale i všem okolo.

Uvědomovala jsem si to, zatím. A to bylo dobře. Jakmile hodíme za hlavu sebeovládání, je zle. Nadechla jsem se a klidnila svého vlka. Eliah mě vzal dvěma prsty za bradu, zvedl mou tvář ke své a díval se mi upřeně do očí. Díval se do nich a za ně. Oplácela jsem mu pohled a nutila se do klidu.

Když se znovu pohnul, nechala jsem se poslušně vést. Velké skleněné dveře se před námi rozestoupily a my vešli do vestibulu. Vprostřed stály židle kolem malých kulatých stolků a polstrované sedačky, zvoucí k posezení na místě, kde se nikdo nechtěl zdržet. Velké rostliny v kamenných květináčích, marně se snažící zútulnit prostor, ze kterého mrazí. Světlá dlažba, tlumený hovor, čas od času říznutý vzdáleným výkřikem, bílé pláště, čpící pach dezinfekce lehce okořeněný vůní krve. Jsou místa, kde je vlčí čich spíš na škodu. Mnohé z pachových vjemů bych si ráda odpustila. Nemocnice. Je jedno,

ve které zemi stojí, jakou řečí se tam mluví. Ve své podstatě jsou všechny stejné. Teď bych kousla i primáře Sovu, kdyby na to přišlo. Už jsem říkala, jak moc tahle místa nesnáším? Pod mými

zostřenými smysly se schovával nepříjemný, nervózní pocit. Možná dokonce strach. Procházeli jsme halou a já střílela pohledy kolem sebe. Lidé v různé fázi bolesti, odevzdání nebo naděje. Pro některé jsme byli vítané rozptýlení v nekonečném čekání, jiní nás ani nezaregistrovali, utopení ve své vlastní izolované bublině zoufalství. Nechtěla jsem, ale nasávala jsem jejich emoce, jejich strach a pachy.

V krku jsem dusila vrčení, tělo se mi chvělo touhou utéct. Ohlédla jsem se ke dveřím a Eliah stisknul mou dlaň pevněji. Před recepcí, ke které jsme mířili, stála rozložitá žena v květovaných šatech

a s nepovedenou kopií účesu Ivany Trumpové na hlavě. Díky širokým zádům dokonale stínila pohled – nám na sestru v recepci a sobě příhodně na nás. Eliah pár kroků před recepcí prudce zahnul doprava

a bez zaváhání rázoval širokou chodbou, hlavní tepnou nemocnice mířící k výtahům. Můj krok zdaleka tak rozhodný nebyl, ale kdybych se zastavila, prostě by mě táhl. Na to jsem si mohla vsadit. Dveře

levé zdviže se s cinknutím otevřely a vyjel z nich vozík s pacientem, tlačený nemocničním zřízencem.

Stačil mi jeden pohled na trubičky, vedoucí do nosu pacienta, a také ne zrovna libý odér, který se z něj linul. Začala jsem rychleji dýchat. Nastoupili jsme do výtahu a já se opřela zády o stěnu.

Nemohla jsem se zbavit toho pachu, té chuti.

„Nemáš mentolku?“ zeptala jsem se Eliaha nešťastně. Na chvíli zvedl oči a zakroutil hlavou. Vystoupili jsme v pátém patře do tiché, zdánlivě prázdné chodby. Žádný zvuk, jen hrobové ticho. Slyšet bylo jen, jak mi buší srdce. Eliah na chvíli sklonil hlavu, zavřel oči, soustředěný. Pootočil ji doleva a pak se tím směrem vydal. Pomalu a váhavě. Bílé stěny byly místy přerušené skleněnými plochami, většinou se staženými žaluziemi. Kráčela jsem pomalu, ani jeden z nás nespěchal. Na tomhle místě nebylo kam. U jednoho pokoje byly žaluzie roztažené a já viděla člověka, ležícího ve sněhobílé posteli, nehybného, pouze jeho hrudník se zvedal a klesal, jak do něj byl vháněn vzduch ve stejném rytmu, v jakém se zvedal a klesal gumový píst. V krku měl trubici, v žilách zabodané jehly

a zavedené infuze. Jeho jako papír tenká kůže splývala s bělostí nemocničního povlečení. Jen prázdná schránka, slupka. Duše byla kdovíkde. Podívala jsem se na Eliaha, který se zastavil u dalšího pokoje. Strnule hleděl do skleněné stěny a rytmicky mačkal pěsti. Připomněl mi tím gestem Rubena. Vykročila jsem k němu, rozpolcená jako slávistický dres. Byla jsem zvědavá a vyděšená zároveň. Došla jsem

k němu a zadívala se na jeho profil. Tak ostré linie. Tak krásné, navzdory tomu kamennému výrazu. Nebylo fér, že ta tvář patří právě jemu. Nebylo to fér. Srdce mi silně tlouklo, když jsem se k němu pomalu blížila. K němu a k tomu, na co se dívá. Nevypadal, že by mě registroval. Že by si vůbec

uvědomoval, kde je. Byl dokonale ztracený v pohledu, který upíral do prosklené stěny. Postavila jsem se k jeho boku, sklonila hlavu a zavřela oči. Pak jsem sebrala odvahu a otevřela je. Tahle místnost se od té předchozí lišila v tom, že nebyla tak sterilně bílá. Byla… vyzdobená. Nejrůznější předměty, dekorace, tkané koberce na stěnách s povědomými motivy. Geometrické obrazce, jednoduché figury s dlouhými končetinami, postavy zvířat. Usušené květiny a byliny, zavěšené v záhlaví postele.

Naaranžované v hliněných nádobách ozdobených rytinami. Na bílé přikrývce ovčí kůže. A na ní dvě útlé, bledé ruce, obkroužené náramky z provázků, korálků a peříček. Klouzala jsem pohledem po drobné siluetě pod přikrývkou. Zadívala jsem se na tvář té, která nehybně ležela v nemocniční posteli.

Dívka, nebo mladá žena. Věk jsem nedokázala určit. Dlouhé tmavé vlasy lemovaly obličej, šedý jako tři dny starý sníh. Prohlížela jsem si její tvář, vypadala, jako by spala. Do žil jí kapala výživa, ale dýchala sama. Náhle se za sklem objevil obličej staré ženy a já uskočila tak prudce, že jsem si málem sedla na zadek. Eliahovi se napjaly šlachy na krku, ale nepohnul se. Tohle prostě neumím. Když se leknu, ví to každý. Žena byla letitá, její tmavý obličej byl posetý vráskami hlubokými jako strouhy.

Ústa zbarvená do fialova měla pevně sevřená. Vlasy, na skráních prošedivělé, měla stažené dozadu

a spletené do copu, který si přehodila přes rameno. Byla vysoká skoro stejně jako já a nehybné černé oči zabodla do Eliahových. Její oči. Byly to nejživější v celé místnosti. Jiskřící, moudré, vědoucí. Cítila jsem neklid Eliahova vlka a ke svému úžasu jsem cítila i jeho strach. Snad poprvé. Jako by se jeho vlk snažil stáhnout ocas mezi nohy a odplížit se do kouta. Chvíle, po kterou na sebe hleděli, se zdála nekonečná. Já jako bych nebyla. Konečně se Eliah pohnul, sáhnul na kliku a otevřel dveře. Ovanula mě kořeněná vůně, kouř a byliny. Nebyla nepříjemná, jen nezvyklá. Stará žena vztáhla k Eliahovi ruku a on k ní se zaváháním přistoupil. Vzala do kostnatých prstů jeho dlaně a přejela přes jeho kůži oběma palci, jako by mu ruce promnula. Nebo pohladila. Nevím. Sklonil hlavu a ona mu položila ruku na čelo. Postavila jsem se stranou a opřela o stěnu. Pozorovala jsem ty dva, jejich zvláštní vítací ceremoniál, kterému jsem nerozuměla. Žena přesunula obě ruce na Eliahovy spánky a dotkla se svým čelem jeho. Eliah jemně svíral její lokty a na chvíli strnuli v nehybné póze. Když jej pustila, otočila se ke mně. Zadívala jsem se na Eliaha, ale ten už neměl oči pro nikoho jiného než pro dívku v posteli.

Nevypadalo to, že by se nás chystal představit. Sledovala jsem ho, přikročil k nohám nemocniční postele a pevně sevřel pelest. Klouby na rukou mu zbělely a o hranu jeho čelisti by bylo možné brousit nože.

„Máiitsoh asdzání.“ Stará žena promluvila a díky měkkému hlasu si ihned získala mou pozornost. Bylo tak nepatřičné, že ten mladý hlas vychází ze starých úst. Asi jsem se netvářila právě chytře, protože se usmála a hluboké rokle vrásek na jejích tvářích se ještě prohloubily. Byla jsem zmatená, netušila jsem, co mám dělat, neznala jsem navažský bonton. Sálala z ní přirozená autorita, před kterou sklonil hlavu i Eliahův vlk. Nebyla lycas, přesto by mě ani nenapadlo právě jí ukazovat zuby. Vydechla jsem. Slušností snad nic nepokazím. Odlepila jsem se ode zdi, natáhla k ní ruku a pravila:

„Ráda vás poznávám. Jsem Tori Mayers a jsem tu…“ Zalétla jsem očima k Eliahovi a dodala:

„S ním.“

Žena na mě koukala se zvednutým obočím a pak se znovu široce usmála. Popadla mé zápěstí, natáhla se i pro druhou ruku a zadívala se do čar na mých dlaních. Její pohled byl zaujatý a asi po třech vteřinách se přestala usmívat. Zvedla oči a upřela je do mých. Náhle jako by mnou něco otřáslo. Něco z hlubin mé podstaty, a já měla rázem pocit, že černá v jejích očích přechází do modré. Že se dívám do očí, do kterých jsem nepohlédla už léta. Z očí staré indiánky na mě koukala moje babička.

Stejně jako před chvílí u Eliaha i mně položila ruce na spánky a opřela se čelem o mé. Znovu to bylo,

jako když se spojí dva kontakty a začne proudit proud. Žádné plíživé přibližování se. Ne. Náhlý výboj, záblesk a obrovská síla, která rozehřála mé tělo od vlasů po paty. Rudá energie, silná jako Eliahova

a možná i silnější. Táhla mě nahoru, výš a výš, osahávala mě a poznávala a má vlastní energie pomalu roztáhla prsty a zkoumala svou silnější sestru. Rudá síla staré indiánky mě vedla dál neznámými místy, a přesto jako bych některá z nich poznávala. Jako když bloudíte lesem a najednou narazíte na známou pěšinu. Chtěla jsem se zastavit a prozkoumat ta místa, zjistit, proč se v nich cítím doma. Ale rudá mě táhla dál, hnala se mou myslí a já za ní povlávala, bylo to čím dál rychlejší. Dotýkala se pomyslných dveří v mé hlavě a mnohé z nich otevírala dokořán. Vypadalo to násilné a dravé, ale já se kupodivu cítila dobře. Zatímco ona zkoumala mé nitro, pokusila jsem se nahlédnout do jejího.

Zdaleka ne tak hluboce, ale i tak to byla nejzajímavější návštěva, jakou jsem kdy učinila. Jmenovala se Haseya a byla to Eliahova babička. Pustila mě jen kousek, jen za dveře. Zatímco sama hltala pohledem celé plátno mého života, já obrazně řečeno nakukovala zpoza rohu. Viděla jsem chlapce a dívku

v tradičním oblečení při slavnostním obřadu. Viděla jsem její radost, když se jí narodil syn, a její bolest, když ztratila muže. Viděla jsem ji provádět tajemný rituál a malý chlapec s Eliahovýma očima ji sledoval. Pak plátno jejího života potemnělo a ona mě znovu přitáhla k sobě. Procházela se mnou

v závěsu mou myslí a nahlížela do dveří. Pozorovala můj život, moje vzpomínky. A Rubena. Zlehka se dotýkala myšlenek, které mu patřily. Setrvala u nich déle než u jiných. Náhle nás obě zavolalo jiné místo mé hlavě, silné a nepřeslechnutelné. Nezaváhala a otevřela ty dveře tak samozřejmě a klidně, jako by jimi prošla už tisíckrát. Našla za nimi Marii, mou babičku. Takovou, jakou jsem si ji pamatovala. Dlouhé šedé vlasy sepnuté do drdolu, na krku medailon, který mi už léta patřil a teď byl kdovíkde. Obě ženy se na sebe dívaly a jejich pohled byl plný porozumění a pochopení navzdory tomu, jak rozdílné obě byly po fyzické stránce. Byly zvědavé a užaslé a natahovaly k sobě ruce.

Pozorovala jsem je a cítila jsem se opět jako malá holka s bosýma nohama a vykuleným pohledem.

Moje babička ke mně mluvila, dívala se na mě svýma laskavýma očima. Haseya sklonila hlavu

a šeptala něco ve své řeči. Já slyšela jen babičku, jen ji. Tak jasně, jako by se její rty otíraly o mé ucho.

„Viktorko…“ Zavalila mě bolest z její ztráty. Vědomí, že koukám jen na své vzpomínky v doprovodu staré indiánské vědmy, a babiččina fyzická nepřítomnost mě zasáhly jako šíp. Cítila jsem, jak pode mnou podklesávají nohy, svezla jsem se na kolena a Haseya se mnou. Stále se dotýkala mého čela, něžně, ochranitelsky a tak samozřejmě, jako bychom se znaly léta. Opřela jsem se hlavou o její rameno a ona mě hladila po vlasech, stejným pohybem, který jsem měla zafixovaný z dětství. Hladily mě obě a já už nedokázala potlačit emoce, draly se ze mě v podobě velkých, pálivých slz. Haseya konejšivě šeptala a nepřestávala mě hladit.

„Viktorko…“

Už jen velmi slabě, zdálky. Z jiného světa. Ale slyšela jsem ji. Slyšela.

Utřela jsem si nos hřbetem ruky a narovnala se. Dřepěly jsme na patách a dívaly se na sebe.

„Máiitsoh asdzání,“ řekla Haseya znovu a usmála se na mě. Podívala jsem se přes její hlavu na Eliaha.

„Co říká?“ zeptala jsem se ho tiše, v hlase stále stopy nedávného pláče.

„Říkám Vlčí žena,“ odpověděla Haseya a já se jí zadívala do očí. Ten milý úsměv a tak povědomý pohled. Tak známý výraz. Musela jsem se okamžitě zvednout na nohy, protože jinak bych na té

podlaze mohla dřepět věčnost. Našla jsem kus domova, kus svého srdce tisíce mil daleko. S kým by tohle nepraštilo o zem?

„Máš v sobě její sílu. Probouzí se a je jí mnoho. Už rozumím, proč tě přivedl. Proč se pokusil zpřetrhat tvá pouta.“ Haseya mi přejela prsty po tváři a náramky na jejím zápěstí zacinkaly. Dívala jsem se na ni a byla si vědoma bolesti ve svých očích.

„Vím, že co udělal, nebylo správné. Snad nám odpustíš.“

„Učila mě,“ řekla jsem přiškrceným hlasem a dotkla se prstem čela. Nadechla jsem se

a pokračovala. „Učila mě, jak důležité je pomáhat druhým. Tím spíš pro nás, které jsme… obdařené. Podělit se o ten dar. Teď mi to připomněla znovu. Ale upřímně – netušila jsem, že si mou pomoc někdo takhle vynutí.“ Zvedla jsem hlavu a zadívala se na nehybného, mlčícího Eliaha. „Netušila jsem, že je pro něj někdo takhle důležitý.“

„Mužské srdce má mnoho vrstev. Pokud v jedné z nich nenajdeš to, co hledáš, odloupni další.“

Znovu jsem se zadívala do těch hlubokých, vědoucích očí. Těžko jsem jí mohla říct, že jsem měla chuť loupat z Eliaha spíš kůži. Ale myslím, že to věděla. Položila mi hrubou dlaň na tvář. Ano, věděla to.

„Jsi jí tolik podobná. Ne zvnějšku,“ pousmála jsem se a Haseya také. „Ale jsi, cítím to.“

„Povíš mi o ní víc? O své zemi, o svých předcích?“ Dívala se na mě tázavě a já věděla, že jí nebudu schopna nic odmítnout.

„Povím. Teď ale pověz něco ty mně. Kdo je to?“ Kývla jsem hlavou k lůžku. Haseyin obličej byl náhle plný bolesti. Opřela dlaně o podlahu a pomalu se postavila. Její věk byl patrný pouze v tom pomalém, opatrném pohybu. Její mysl, její duše byla navěky mladá. Stárlo tělo, schránka. Pouzdro. Její podstata ne. Natáhla ke mně ruku a já ji přijala a postavila se také. Dovedla mě k posteli a obešla ji. Položila vrásčitou ruku ležící ženě na čelo a zavřela oči. Eliah celou tu dobu nepromluvil. Pořád stál v záhlaví postele a svíral chladný kov pelesti. Nehybné oči upíral do tváře ležící dívky a byl dokonale nečitelný. Přistoupila jsem k posteli a lehce přejela prsty přes přikrývku. Pozorovala jsem rysy její tváře, tak jemné a bledé. Tak povědomé, navzdory propadlým tvářím a tenké, vysušené kůži. Dlouhé černé řasy ležely nehybně jako vraní křídla a ústa měla lehce pootevřená. Do pravého předloktí vedla jehla

s výživou, kapající v pomalém rytmu. Ruku jí pokrývala pavučina modřin, staré vpichy, jeden vedle druhého. Kdysi musela být nádherná, ale teď to byl jen věchýtek, jen stín bývalé krásky. Cítila jsem Eliahův smutek, tak hluboký jako bezedná propast. A cítila jsem jeho vinu. Zvedla jsem oči a zadívala se tázavě na Haseyu. Hleděla na Eliaha, vážně, skoro by se dalo říct přísně. Promluvila a on cuknul hlavou. Podle tónu jejího hlasu jsem pochopila, že na něj naléhá nějakou otázkou a očekává odpověď. Eliah měl rty sevřené tak pevně, jako by mu srostly. Nakonec jí ale tiše odpověděl a ona přivřela oči. Její pohled už nebyl jen káravý, viditelně se na něj zlobila. Mě zlobilo, že ničemu nerozumím.

„Prosím, řekněte mi, kdo to je. Co se jí stalo?“

Zadívala se na mě, než promluvila. Prsty něžně přejížděla ležící ženě po předloktí.

„Je to moje vnučka. Yasova sestra.“ Prohlížela jsem si její tvář, tvar nosu, lícních kostí, obočí. Když jsem se na to opravdu zaměřila, když jsem si odmyslela prostředí a tu celkovou vyhublost, byla ta podoba patrná. Dokonce výraznější než mezi Eliahem a Jethrem.

„Nevěděla jsem, že má sestru. Nikdy se o ní nezmínil.“ Haseya se bolestně usmála, nadechla se a začala vyprávět.

„Byla tak mladá a tak krásná. Nadaná mocí, která se teprve probouzela k životu.“ Sklonila se a pohladila čelo ležící dívky.

„Toužila po lásce, sama jí v sobě měla spoustu, i když navenek působila jako nespoutaná, divoká řeka. Potřebovala muže, který ji zkrotí, který na její řece postaví hráz a zklidní ten dravý proud.

A toužila po uznání svého otce. Chtěla cítit jeho pýchu z vědomí, že právě ona je jeho dcera. Pýchu, kterou znal jeho prostřední syn.“

Zvedla oči a krátce jimi přejela Eliahovu tvář. Rodina. Pouta, která nás svazují a zároveň drží pohromadě. Já už ji neměla, mou rodinou byla má smečka. Nedokázala ale zaplnit to prázdné místo. Pochopila jsem, proč udělal to, co udělal. Něco takového mohl provést jen kvůli rodině. Kvůli sestře. Neznamená to, že bych mu odpustila, jen jsem to pochopila. Já sourozence neměla. Jaká by byla moje sestra? Byla by stejná jako já? Rozuměly bychom si?

Kdo ví. Širokýma očima jsem si prohlížela ležící dívku. Chtěla to, co neměla. To je přirozené.

Málokdy chceme to, co je pro nás dobré a správné. Srdce a rozum si zřídka podají ruce.

Eliah měl zavřené oči a pevně sevřená ústa. Kolem koutků vrásky, kterých jsem si doposud nevšimla. Stará žena pokračovala a já od něj odtrhla zrak. Pohled na něj v tuto chvíli byl bolestný, a i když bych ráda cítila zadostiučinění, nešlo to.

„Zamilovala se do nesprávného. Přišel k nám z velkého města. Mladý šaman, plný síly, energie

a úspěchu. Celý kmen ho uctíval, tak ohromený jeho schopnostmi, jeho talentem. Byl pyšný, užíval si obdiv žen, vítal je ve svém příbytku každou noc. Nejedna toužila po jeho těle, jeho síle. Aby tím, že stráví pár hodin v jeho loži, dopadla i na ni záře jeho slávy.“

Eliah se pohnul, pustil pelest postele a ustoupil o krok dozadu. Hlavu měl zvednutou a díval se bez hnutí přímo před sebe. Oči měl slepé, pozorovaly něco neviděného. Něco z minulosti.

Nevím, kdo byl tím cizím šamanem, ale dala bych krk na to, že už nežije. Stačilo se podívat na Eliahova sevřená ústa a na žílu, tepající na jeho spánku.

„Johona byla jiná. Nechtěla jen jeho tělo, nechtěla být jednou z mnoha. Toužila po tom být jako on, aby on stál před jejími dveřmi a doufal v pozvání dál. Chtěla, aby ji chtěl, aby si ji vzal. A on ji odmítl. Nechtěl se poutat k jedné ženě, když kolem byly další. Byla tak mladá a on byl zaujat zkušenými zralými ženami. Rozhodla se ho získat jinak. Učila jsem ji, jak zacházet se silou, kterou jí dali bohové. Myslela si, že umí dost, že její duše dokáže letět tak, jak to dokázala duše jejího bratra. Chtěla toho muže ohromit svými schopnostmi, uhranout ho a získat.“

Haseya se pootočila k Eliahovi, který se stále ani nepohnul. Dával si za vinu, že neochránil sestru, on

– silný a zkušený kouzelník? Opustil domov, ne proto, že byl lycas, ale protože toho muže zabil? Teď

jsem se nemohla ptát. Mohla jsem jen poslouchat. Haseya si promnula dlaně, stará kůže zašustila. V naprostém tichu byl ten zvuk překvapivě hlasitý. Nadechla se a pokračovala.

„Pokusila se sama o obřad putování duše.“ Pohlédla na mě a já kývla na znamení, že rozumím.

„Doufala, že když mu předvede svou sílu, svůj talent, zatouží po ní a bude ji chtít. Budou spolu mocní a silní.“

Hluboko v břiše se mi něco sevřelo. Vzpomněla jsem si na tu nadpozemskou, astrální cestu, když jsme společně s Eliahem hledali Bena. Byli jsme doslova spojení v jednu zářící bytost. Ona chtěla totéž, a to i v reálném světě. S mužem, kterého si vybrala. S mužem, pro kterého, zdá se, nebyla dost dobrá. Zaplavil mě pocit porozumění a prosté ženské sounáležitosti. Pro lásku jsme schopné pohnout horami bez ohledu na to, jestli je on ten pravý. Jestli si to zaslouží. Hlavou mi proletěl Rubenův obraz.

Natáhla jsem ruku a přejela prstem po kůži Johonina útlého zápěstí. Haseya se zhluboka nadechla a pokračovala.

„Podcenila své schopnosti. Byla teprve na začátku cesty, měla se tolik co učit. Pýcha mládí

a nedostatek zkušeností jí srazily vaz. Neviděla nic než jeho a vydala se kvůli němu do míst, odkud může být těžké se vrátit. Ztratila se. Její duše uvízla ve světě mimo ten náš. Bloudí v temných hlubinách a nedokáže najít cestu zpátky.“

Haseya se odmlčela a tíha jejích slov visela v prostoru. Znovu pohladila dívčinu tvář. Promnula její vlasy a urovnala je. Podívala se na mě.

„Nenaučila jsem ji dost. Neuhlídala jsem ji. Cítím velkou vinu.“ Povzdechla si.

„Nevyrovná se té mojí,“ řekl náhle Eliah tiše a já se na něj podívala. Stočil ke mně oči a byla v nich taková míra bolesti a viny, že jsem cítila, jak mě samotnou obtáčí úzkost a strach. Jeho vlk tiše kňučel a moje vlčice ho zmateně pozorovala, vyplašená a neklidná. Bez přemýšlení jsem k němu natáhla ruku. Zadíval se na ni, pak se prudce otočil a odešel z místnosti. Soucit nepotřeboval. Potřeboval pomoct. Už jsem věděla, proč jsem tady.

Doufal, že jeho sestru společně přivedeme zpátky.

6.

Vyšla jsem z pokoje a rozhlédla se. Eliah stál na konci chodby u okna, ruce opřené o parapet a hlavu skloněnou. Pomalu jsem k němu došla. Věděla jsem, že mě cítí, protože se mu napjala záda. Váhavě jsem se jich dotkla dlaní a on se narovnal. Obešla jsem ho, abych mu viděla do očí.

„Proto jsi mě přivedl? Věříš, že ji společně najdeme?“ Díval se na mě a pomalu kývnul hlavou.

„Je mi líto, že jsem nemohl zvolit jiný způsob. Ale už není čas.“ Přejel si dlaní přes čelo a vlasy.

„Bílí lékaři nevěří, že se ještě někdy probudí. V posledních týdnech stále častěji hovoří o tom, že

v sobě živíme zbytečnou naději. Nerozumí tomu, co se děje s její duší. Pro ně je jenom umírající tělo, které ještě dokáže samo dýchat. Ale brzy nebude, její tělo slábne, je tak dlouho prázdné…“

„Jak dlouho?“ zeptala jsem se a vlastní hlas mě zrazoval. Eliahovy oči znovu hleděly někam mimo mě.

„Spí už rok, devět měsíců… a dvacet jedna dní.“ Málem jsem se otřásla. Eliah jako by ze sebe chtěl najednou dostat vše, o čem tak dlouho mlčel.

„Tolikrát jsem se snažil ji najít sám. Najít a přivést zpátky. Bylo tolik cest, které jsem učinil, zoufalý a tím urputnější. Ale nebyl jsem dost silný. Zůstala uvězněná příliš hluboko.“

„Myslíš, že když poletíme společně, opravdu ji najdeme? Tolik mi věříš?“

„Ano, stoupali jsme tak rychle, sám jsem nic podobného nikdy necítil. Potřebuju tě! Ale jednu věc musíš vědět! Tentokrát nebudeme stoupat. Budeme padat dolů. Do hlubokých, nebezpečných míst.“

Popadl mě pod rameny a stisknul.

„Nejsem pyšný na to, co jsem ti udělal. I jemu. Nevím, jestli mi kdy budeš schopná odpustit, a přijmu, když ne, pokud ji dokážeme přivést zpátky.“

Odmlčel se a já na něj hleděla, a věřím, že tentokrát byl můj výraz nečitelný. Promnul mi ruce a pokračoval.

„Musím to zkusit. Nemohu jen tak přihlížet, jak ji nechávají zemřít, jak její tělesná schránka odchází a její duše zůstane navždycky ztracená v temnotě. Bez možnosti návratu. Už napořád. Vaše náboženství pro to má také své slovo. Peklo.“

„Já žádné náboženství nemám,“ řekla jsem tiše. „Mám jen víru v něco silného, věčného a velkého, co je nad námi. A v nás.“

„To mi stačí,“ odpověděl a přejel mi palcem po bradě. Intimita toho gesta mi na chvíli vzala dech. Do podobných pocitů jsem se ale nemohla zaplést. Už ne. Věděla jsem, že se mu pokusím pomoci. Věděla jsem to, protože mě k tomu nabádal babiččin hlas. Nepotřebovala jsem další ujištění, byla to zkrátka správná věc. To, co ve mně je, ta dávná síla, má pomáhat. A já jí aspoň líp porozumím. Stále ve mně rezonovala vzpomínka na setkání Marie a Haseyi, na to hluboké porozumění, které jsem

z nich obou cítila. Teď však bylo nutné opustit svět magie, indiánské i slovanské, a soustředit se na praktickou stránku věci. Vymanila jsem se z jeho paží a poodstoupila.

„Jaký je tedy plán? Jak to uděláme? Rovnou teď a tady?“ Přejel si jazykem rty.

„Ne. Musíme vše připravit. Nemocnice vážně není vhodné místo.“

„Taky to tu smrdí,“ utrousila jsem a Eliah se usmál:

„Ano, velmi. Musíme ji odtud vzít pryč, dokud ještě dýchá sama.“ Nakrčila jsem čelo.

„To nejspíš nebude tak jednoduché, k tomu musí dát lékaři souhlas.“ Pak mě napadlo něco jiného.

„Nechci být… necitlivá, ale tohle vše,“ mávla jsem rukou k pokoji, „muselo stát spoustu peněz, obzvlášť když… tvá sestra spí už tak dlouho, jak jsi říkal.“ Nechtěla jsem to říct nahlas, ale nabízelo se, že finančně to musí být značně vyčerpávající a její pobyt musí někdo nepochybně zaplatit.

„Peníze nejsou problém, vše platím já.“

Překvapeně jsem se na něj zadívala. Tolik věcí jsem o něm nevěděla. Třeba to, čím se živí, že je schopný hradit výdaje za péči o člověka, který je z pohledu lékařů dlouhodobě v komatu. O duši, ztracené v astrálním světě a marně hledající cestu zpátky nemělo před doktory cenu ani začínat, to mi bylo jasné. Vzpomněla jsem si na to, jak dlouho už tu Johona je a kolik peněz muselo nemocnici do pokladny natéct. Eliah pozoroval můj nechápavý, zmatený výraz.

„Přemýšlíš, kde jsem na to vzal?“ zeptal se. Kývla jsem hlavou. On tou svojí zavrtěl.

„Některé věci v životě, když se stanou, nabalí na sebe další a další události. Jako když hodíš kamínek ze svahu a strhneš tím lavinu. Tak mi připadá můj život v posledních měsících.“

Hm. Ze svého života jsem měla podobný pocit. Jen v mém případě byl on tím kamínkem, který uvedl vše do pohybu. Čekala jsem, zatímco mlčel. Zřejmě dospěl k rozhodnutí, protože se ke mně otočil a pokračoval.

„Nejsem součástí smečky Tichých stínů proto, že by mě tolik bavilo jezdit v koženém oblečení sem a tam. Obchodujeme se zbraněmi,“ pronesl naprosto samozřejmě a já sebou cukla. Pro mě na tom nic samozřejmého nebylo.

„Zajišťujeme přepravu zboží mezi New Orleans a Saint Louis. Vlčí gang je v tomhle velice efektivní. Naše smysly dokážou vycítit nebezpečí a najít tu správnou cestu. Jsme schopní projet místy, kterými by nikdo jiný neprojel. A když nemůžeme projet, běžíme. Jsme žádaní.“

Fascinovaně jsem ho pozorovala a na mysl se mi stále drala představa vlka s batohem na zádech, ze kterého trčí hlavně.

„Je to jediný způsob jakým jsem mohl vydělat dost peněz, abych ji tu udržel, než se mi podaří ji zachránit. Než… jsem našel tebe.“ Znovu se na mě zadíval. V břiše mě zastudilo.

„Tobě to nevadí? Zásobovat zbraněmi gangy, které jimi postřílí spoustu nevinných lidí? Copak na to nemyslíš?“

„Ne,“ odsekl, až příliš prudce. „Účel světí prostředky.“

„Tohle už jsi jednou říkal.“

„Já vím. Má to obecnou platnost. Někdy prostě nemůžeš myslet na to, co je správné. Co je dobré pro ostatní. Musíš myslet na to, co je dobré pro tebe.“ I tohle už říkal, tedy jinými slovy.

„V tuhle chvíli myslím na to, že pro nás vážně není dobré, aby po nás šla banda desperátů na mašinách. Od takové… práce… nemůžeš přece jen tak utéct. Budou tě hledat. Ahiga…“ nedokončila jsem větu, protože Eliah sebou trhnul. Prohrábla jsem si rukou vlasy.

„Koukej, já nevím nic moc o tom, jak funguje takovýhle gang, navíc tvořený samými lycas, ale určitě se nemůžeš jen tak sbalit a vypadnout. Jako by toho nebylo málo, jsi i jejich Druhý, máš nepochybně spoustu povinností, které se týkají smečky bez ohledu na zboží, které vozíte. A pro koho je vozíte.“

„Tiché stíny nepředstavují komplikace. Máme v úmyslu rozšířit působení i do téhle oblasti. Vzal jsem si to na starost a nějakou dobu tu tak jako tak zůstanu.“

Díval se na mě a já na něj. Pomůžu mu, jak už jsem řekla. Ale jakmile to udělám, poběžím domů třeba po čtyřech.

7.

Pozdní odpoledne bylo stále horké, slunce pálilo jako pec v krematoriu a v očích mě štípal pot. Byla jsem unavená a vyčerpaná událostmi předchozích hodin. Byla jsem upřemýšlená, doslova mě bolel mozek. Nechtěla jsem nic než chvíli klidu a něco teplého do břicha. Tím nemyslím rozžhavený pohrabáč. Něco k jídlu. A nechat myšlenky, ať se samy utřídí. Slunce bylo urputné, bodalo do nás

a trápilo nás žárem. Jiné slunce jsme nechali za sebou. Slunce – navažsky Johona, jak mi prozradila Haseya. Na význam jejího jména jsem se nezeptala. Příležitost ještě bude. Poslední minuty, které jsme strávili v tom nemocničním pokoji, se Eliah s Haseyou dohodli na dalších věcech. Na obřadu, který provedeme v posvátném hoganu, navažském obydlí, které tu mnozí z obyvatel stále měli. Často vedle obvyklého „bílého“ domu. Jako Haseya, která svůj hogan udržovala pro obřady a rituály, pro významné chvíle. Správná příprava místa si vyžádá nějaký čas, a nejenom to. S převozem Johony byly spojeny i další nutné praktické věci, o kterých Eliah s Haseyou hovořili. Místy v rodném jazyce

a chvílemi tak, abych jim rozuměla i já. Pro nemocniční personál byl její odvoz domů rozsudkem smrti, i když přesně na to její blízké připravovali. Že brzy zemře. O všem musel být vyrozuměn

i navažský koncil, jejich kmenová rada, sídlící ve Window Rocku. Projížděli jsme městem a já se držela Eliahových boků. Byl tichý, nemluvil a téměř se na mě nepodíval, když jsme opustili nemocnici. Bylo zřejmé, že má hlavu zaměstnanou spoustou myšlenek. Mě kromě jiného zaměstnávalo i prázdné břicho. Asi bych se za své přízemní potřeby měla stydět, ale měla jsem příšerný hlad. Jakmile jsem na to pomyslela, zakručelo mi v břiše. Tak hrozně, že to přehlušilo i zvuk motorky. Eliah pootočil hlavu

a po dlouhých minutách se zřejmě chystal něco říct, ale najednou zakručelo v břiše i jemu. Navzdory všemu jsem se musela usmát. Dva vyhladovělí vlci na pekelném stroji. No jestli by to nebyl námět na nějaký parádní film. Vjeli jsme do řidčeji obydlené, okrajové části města. Mezery mezi jednotlivými domy byly čím dál širší, u mnohých jsem opravdu viděla zvláštní kruhová obydlí. Trošku jako mongolská jurta. A viděla jsem ovce. Spoustu ovcí. Moje vlčice je sledovala ostřížím zrakem a sliny jí kapaly z tlamy. Olízla jsem se, zatímco se mi v břiše zvedalo vrčení. Minuli jsme skupinku tří psů, kteří se povalovali v blízkosti cesty u jednoho z domů, a jakmile jsme projeli, zvedli se a ostražitě za námi hleděli. Nedivila jsem se jim. Mé vrčení sílilo a krásně doprovázelo kručení prázdného žaludku. Eliah ke mně pootočil hlavu.

„Za chvíli budeme jíst,“ řekl a dál sledoval cestu. Já nepřestávala sledovat ovce. Nemohla jsem si pomoct. Čelisti mi trnuly a zuby o sebe co chvíli cvakly. Cesta se stočila kolem jednoho z posledních domů doprava a před námi se objevila nízká, podlouhlá stavba, pobitá dřevěnými deskami. Podobně zbarvené dřevěné trámy podepíraly verandu, táhnoucí se podél celé stavby a kolem dveří byly tytéž trámy ozdobené řezbami. Vedle budovy stála jakási kůlna nebo garáž a starý rzí prožraný karavan.

Vše působilo omšele, špinavě, a nebylo divu – prach tu byl všudypřítomný. Někdo se pokusil zútulnit verandu podniku několika velkými kamennými květináči, ve kterých živořily zbytky rostlin. Zatímco Eliah stáčel svůj stroj, aby zaparkoval v blízkosti několika aut, vyšel z otevřených dveří tlustý, plešatý chlap a začal v klidu močit do jednoho z květináčů. Kolikpak má tenhle podnik asi hvězd, napadlo mě nemístně. Nejspíš tolik, kolik ti jich lítá kolem hlavy, když tě někdo praští půllitrem. Eliah zastavil

a nohou vykopl stojan. Sundal si brýle a zasunul je do výstřihu své haleny. Všimla jsem si, že má na zápěstí náramek, který mu ruku těsně obepínal. Pruh hnědé kůže s rytinami a několika korálky.

Předtím ho určitě neměl. Vypadal jako jeden z těch, kterými měla zápěstí ozdobené jeho sestra. Znovu mi silně zakručelo v břiše a já zvedla oči nad vchod. „Nalej a vypij!“ stálo na široké desce nahrubo přibité nad dveřmi. A „Sežer!“ dopsala bych tam. Bylo mi jasné, že kdovíjaký kulinářský zážitek nás nečeká, ale, kruci, vždyť jsem před chvílí slintala nad živou ovcí. Přehodila jsem nohu přes opěradlo a postavila se. Tričko se mi lepilo na tělo a vlasy mi visely kolem hlavy ve zpocených, ucouraných provázcích. Dokonale jsem se k tomuhle místu hodila. Bohužel. Močící chlap si zrovna zapnul zip, popošel pár kroků a opřel se o jeden ze sloupů. Odplivl si a zíral na nás se založenýma rukama. Nebylo to zrovna chytré, ten upřený pohled provokoval a dráždil. Moje hladová vlčice ho sledovala jako něco, co by mohlo být s trochou dobré vůle k jídlu. Eliah sáhl do kožené brašny, připevněné na motorce, a vytáhl pistoli. Rychlým pohybem si ji zastrčil zezadu za pas a přetáhl přes ni košili. Zbraň místo zubů? Pokrčila jsem v duchu rameny. A trhla sebou, když mě vzal za zápěstí.

„Vejdeme dovnitř a posadíme se k nějakému vzdálenějšímu stolu. Budeme v klidu jíst. Ano?“ Mluvil tiše a díval se mi upřeně do očí, které se mi pořád stáčely k tomu chlapovi. Eliah zesílil stisk. „Tori,“ řekl pomalu a mé jméno mu doslova vibrovalo v ústech. Muž vysunul jazyk z pusy a zakmital s ním.

Pak se na mě ušklíbl. Napnula jsem všechny svaly. Moje vlčice byla přikrčená a vrčela, hřbet zježený. Po celém tomhle vyčerpávajícím, emocemi a nejrůznějšími vjemy nabitém dni jsem potřebovala nejen jídlo, ale i ventil pro všechny ty pocity, kterými jsem byla zahlcená. Slizoun, opřený o sloup, se jevil jako dokonalý cíl. Eliah mě popadl i za druhou ruku.

„Říkal jsem ti, že se musíš ovládat! Nikdy nevíš, kdo může být uvnitř!“

„Necítím tu nikoho z nás,“ zavrčela jsem.

„To neznamená, že je tu bezpečno.“ Rozhlédla jsem se kolem sebe a podívala se na Eliaha, hlavu na stranu. Přišlo mi, že jediným nebezpečím široko daleko je on sám. Mé břicho se znovu ozvalo.

„Budeš hodná?“ zeptal se Eliah a významně na mě koukal. Odfrkla jsem si.

„Umím se ovládat,“ zavrčela jsem, „ale nakrmené mi to půjde líp.“

„Ano. I mně to s tebou půjde líp, když budu mít plný žaludek.“

Vypustil vzduch přes sevřené zuby a vydal se ke schodům na verandu a dál ke dveřím, takže můj výraz neviděl. Následovala jsem ho, zatímco nás muž upřeně sledoval a já se přinutila neoplácet mu pohled. Nemusela bych se udržet. Prošli jsme dveřmi – a znovu dokonale filmový pocit, jako by vstoupil John Wayne. Celý prostor ztichnul a oči všech přítomných se na nás upřely. Z jukeboxu se linuly zvuky nějaké rockové písničky a v náhlém tichu působily rušivě. Všude kolem byli muži

v koženém oblečení, v džínách a košilích. Zaregistrovala jsem i pár žen, pokud se tomu tak dalo říkat, sedících u stolů mezi vším tím testosteronem, dvě z nich se opíraly o bar, kolem sebe pár chlapů jako hráz. Vyžilá barmanka v těsném korzetu a s výrazným tetováním na rukou pomalu utírala sklenici.

Spíš to tedy vypadalo, že po ní rozmazává špínu. Díkybohu za přirozenou imunitu našeho druhu. Nad barem trčelo ze zdi kolo a nad ním vysoká zahnutá řídítka – přední část motorky. Vypadalo to jako obří rohy. Veškerou výzdobu tvořily kusy strojů, plechové cedule Harley Davidson, na mnohých Route 66 a jiná čísla, označující americké silnice. Přejížděla jsem očima prostor a cíleně se vyhýbala

upřeným pohledům. Eliah se zastavil jen krátce, aby se rozhlédl, a pak bez váhání zamířil doleva, k jednomu ze stolků u okna, který byl volný. Pomalu jsme procházeli místností dozadu kolem

kulečníku. Jedna z koulí spadla do otvoru v rohu stolu, ale nikdo z hráčů jí nevěnoval pozornost. Tu jsme měli my. Chloupky vzadu na krku mi stály, vadilo mi mít tyhle lidi kolem sebe. Cítila jsem napětí i z Eliaha, a to mi nepřidávalo. Došli jsme ke stolu a posadili se. Já měla za zády okno, Eliah roh místnosti. Oba jsme se posadili tak, abychom měli výhled do prostoru. Eliah sebral ze stolu jídelní lístek a zadíval se na něj. Vsadila bych se, že nevnímal, co v něm je. Udělala jsem totéž. Hlavy mužů

a žen v místnosti se pomalu začaly odvracet. Znovu se rozproudil hovor, tágo ťuklo o kouli, cinkly sklenice a v jukeboxu začala hrát další kvílivá melodie. Přišourala se k nám servírka s velkou černou kšticí nad čelem a vystříhanými vlasy nad ušima. Nemohla jsem odtrhnout oči od její zástěry, uvázané přes tílko a kožené šortky. Jako kdyby měl voják v uniformě na hlavě rastamanskou tříbarevnou čepici.

„Co si dáte,“ vyplivla bez otazníku na konci. Dívala se na Eliaha a já na ni. Eliah stále pozoroval jídelní lístek, jako by mu tam písmenka tančila polku. Aniž by zvedl hlavu, objednal dva dvojité hamburgery s hromadou smažených brambor. A dvě piva. Pivo nepiju, nechutná mi, ale objednat si tady k pití cokoliv jiného, nejspíš nás rovnou vyhodí. Jedinou možnou další alternativou byl panák whisky, a do toho bych opravdu nešla. Podlít už tak podrážděného vlka tvrdým alkoholem, to si přímo říkalo o olbřímí malér. Ke kterému jsme měli tak nějak pořád blízko. Když se kštice vzdálila, aby do pootevřených dveří za barem zahulákala naši objednávku, znovu jsem se rozhlédla po lokále. Eliah zatím zíral z okna, jako by tam viděl jednorožce. Občas k nám někdo zalétl pohledem, ale jinak jsme už větší pozornost nepoutali. Asi už bych si měla zvyknout na to, že když se něco může pokazit, taky se to pokazí. Pomalým krokem do místnosti vstoupili tři muži. Rozhlédli se a beze spěchu kráčeli

k baru. Zadívala jsem se na prvního z nich a okamžitě ho poznala. Tuctová tvář nad kostkovaným límcem, světlejší vlasy ulíznuté dozadu a precizně oholený. Vypadal jako chlápek, co si odskočil na večerní pivko, dokud jste se mu nepodívali do očí. Věděla jsem, jaké jsou. Mrtvější než Eliahovy oči v jeho nejlepších chvilkách. Muž, který ho provázel z levé strany, měl šedivého ježka a podobný porost i na bradě. Sluneční brýle ve vlasech a v koutku úst párátko. Přehazoval si ho ze strany na stranu, zatímco skenoval prostor. Třetí z party byl tmavovlasý a na skráních měl výrazné černé

licousy. Promakaný vzhled doplňovala delší černá bradka a pichlavé, ostré oči. Přejela jsem jim očima záda, jejichž celou plochu vyplňoval už jednou viděný znak. Tvář smrtky s pistolemi a výrazný nápis

„Outlaws“. Vyděděnci.

Došli k baru, opřeli se lokty a přejížděli očima lidi v místnosti. Jeden každý z návštěvníků baru odvrátil oči a rychle se staral o své. Tihle muži v kožených vestách reagovali na upřený pohled stejně jako náš druh. Ulízaný se ještě chvíli rozhlížel, pak se ale obrátil mým směrem. Opřel se bokem o pult a soustředěně mě pozoroval. Pohybovaly se mu jen prsty pravé ruky, v pomalém tempu jimi luskal

a kolem něj se šířila vlna násilí a krutosti.

Do zorného pole mi vstoupila servírka se dvěma lahvemi piva, které před nás postavila. O skleničku si tu evidentně nikdo neříkal a já určitě nebudu první. Znechuceně jsem koukala na svou láhev. Pod pojmem pivo jsem si vždycky představila parádně orosenou sklenici s bohatou bílou pěnou. Ani tak

by mi nechutnalo, ale ta medová jiskřivá barva vypadala aspoň hezky. Eliah sáhl po své lahvi a napil se. Řekla bych, že taky ne s velkou chutí, ale víc jsme tak splývali s prostředím. Přejel očima lokál a na chvíli se zastavil pohledem u tří mužů u baru. Ústa měl sevřená a láhev mezi prsty taky.

„Co jsou zač?“ zeptala jsem se a opřela se lokty o stůl. Pozorovala jsem ho, jak se znovu napil a pak postavil láhev na stůl.

„Vyděděnci,“ odpověděl a já zvedla obočí. Čekala jsem, až to víc rozvine.

„Patří k největším klubům na území Států. Mají mnoho poboček. Jednu z těch větších i tady nedaleko, v Phoenixu. Kontrolují mexickou hranici.“ Nakrčila jsem čelo.

„Zajišťují transporty do Mexika a zpět. Zbraně, drogy, lidi. Tři nejvýdělečnější druhy zboží v téhle oblasti,“ pokračoval Eliah.

„Tak to máte dost společného, ne?“ neodpustila jsem si. Zadíval se na mě s tím svým kamenným pohledem. Slunce bylo nízko a tvář měl ozářenou paprsky, které na ni dopadaly z okna. Jeho kůže měla v tom světle neskutečnou barvu. Chtěla jsem se ošít, ale ovládla jsem se. Nechtěla jsem do něj rýt, ale mám prostě občas pusu rychlejší než mozek. Navíc jsem pořád přesně nevěděla, jak k jeho způsobu získávání peněz přistoupit. Radši jsem se zaměřila na něco jiného.

„Proč mají ti tři nad pravou kapsou tu značku 1 %? Jsou jednoprocentní?“ Eliah na mě chvíli beze slova koukal, ale nakonec si dal říct.

„Kdysi, když začala éra motorkářských klubů a Rebelů bez příčiny, objevilo se pár incidentů v souvislosti s motorkáři a tehdejší média to pořádně proprala. Ti, co doopravdy milovali

bezstarostnou jízdu, členové klubů, kteří měli motorky jen pro radost, dali jasnou odpověď – 99 % z nás jsou slušní lidé. Zbytek si opatřil tuhle značku. Aby bylo jasné na první pohled, kam patří.“

„To by bylo jasné i tak, že. Stačí se na ně podívat.“ Nezeptala jsem se ho, jestli i on má vestu se stejným symbolem.

„Radši se na ně nedívej. Myslím, že toho s těmi světlými vlasy sčesanými dozadu jsi zaujala.“ Málem jsem vzhlédla, ale na poslední chvíli jsem se ovládla.

„Už jsem ho viděla,“ řekla jsem suše a pustila si do úst pár kapek piva. Eliah položil dlaně na stůl a naklonil se ke mně.

„Cože? Kde jsi ho viděla?“

„U toho bistra. Když jsem telefonovala Rubenovi.“ Vyslovila jsem jeho jméno a hlavu mi znovu zaplavily zneklidňující myšlenky. Nějakou chvíli jsem hleděla do prázdna a nepostřehla, jak na mě Eliah upřeně zírá.

„Co je?“ zeptala jsem se.

„Viděl jen tebe, nebo i tvého vlka?“

Otevřela jsem pusu, ale pak jen zvolna vydechla. Eliah otočil hlavu a podíval se z okna. Čelist se mu pohybovala, jak tisknul zuby.

„No co. Zrovna u tohohle typu je dobře, když ví, s kým má tu čest, ne?“ bránila jsem se.

„Neboj se, on to ví. Ale ty to, zdá se, nevíš. Nepodceňuj je, věř mi.“

„Říkáš to, jako by ses jich bál.“

„Nebojím se. Ale zdravý respekt je na místě. Jsou jediní, kteří dokážou jednat s mexickými drogovými kartely.“

„Tak dobře je znáš?“

„Občas se naše obchody potkávají. Jsou schopní s námi držet krok.“

„Neříkej, že Tiché stíny a Vyděděnci spolupracují.“

„Občas se naše cesty zkříží. Ostražitě se tolerujeme. Nechávají nás na pokoji kvůli tomu, kdo jsme. My je necháváme na pokoji, protože jsou jediní, kteří by nám dokázali jít po krku bez ohledu na to.“

„Mají nabito stříbrem?“ zeptala jsem se a Eliah se nadechl. Ať už chtěl říct cokoliv, přerušila ho servírka, která před nás položila talíře s kouřícím jídlem. Pusu jsem měla rázem plnou slin a servírka se ještě nestihla ani otočit, když ve mně na dvě kousnutí zmizela půlka skoro šest palců vysokého hamburgeru. Eliah na mě koukal přes vlastní kouřící talíř a jeho pohled mi zrovna nelichotil.

„Fo je?“ zamumlala jsem s plnou pusou. Rozpuštěný sýr mě pálil na patře a já bych spíš roztáhla čelisti víc od sebe, než bych si ukousla menší sousto. Eliah zavrtěl hlavou a rozebral vlastní hamburger na dva menší. Nechápala jsem to – takhle přece přijde o jedno dokonalé, všechny chutě obsahující kousnutí. Jídlo mi mizelo z talíře, jako bych ho položila do vody plné piraň. No co, zachovávat dekorum na tomhle místě je zbytečné. Slyšela jsem výrazné uchechtnutí a střelila očima před sebe. Ti tři u baru si něco šeptali, zuby vyceněné, a co chvíli se některý z nich na nás podíval. Olízla jsem si prsty a pustila se do brambor. Vzpomněla jsem si, jak jsme spolu s Eliahem tenkrát jedli steaky a jak asi na něj působím teď, když se tu takhle cpu. Hladová jako zavalený horník. Přinutilo mě to neházet

si brambory do pusy po čtyřech. Na druhou stranu se mi tenhle způsob stravování hodil k těm lacláčům. Budu k sobě upřímná a řeknu, že jsem to sežrala do posledního drobečku. Byla jsem nacpaná jako autobus do Polska. Málem jsem si utřela pusu hřbetem ruky, ale v poslední chvíli jsem sáhla po ubrousku. Lehce jsem si jím přejela rty a i mastnou špičku nosu. Umím jíst celým obličejem.

S lehkým pousmáním jsem zvedla hlavu. Ulíznutý u baru na mě stále zíral, obličej mrtvý jako krajina kolem Černobylu. Přešlápl z nohy na nohu a já se přinutila podívat jinam. Usmívat jsem se nepřestala, i když už k tomu nebyl důvod. Sledovala jsem Eliaha, jak jí. Soustředěně a rozvážně, neudělal jediný zbytečný pohyb. Líbilo se mi dívat se na muže, jak se krmí. A ještě víc, když jsem jídlo připravila sama.

Rubenovy ruce. Jeho ústa. Bodnutí bolesti někde pod srdcem. Naklonila jsem hlavu lehce k rameni a dívala se na Eliahovu ruku, svírající hamburger. Druhou si napichoval brambory a korálky náramku se leskly ve zbytcích světla, dopadajícího oknem. Na chvíli jsem se ztratila v tom klidném a tichém okamžiku nastupujícího večera.

Netušila jsem, že za hodinu bude všechno jinak.

8.

Eliah dojedl a servírka se připlížila s tácem, na kterém stály lahve s pivem. Já neměla ještě dopité to první a na druhé jsem vážně neměla chuť, ale nechala jsem ji, ať přede mě postaví další láhev.

Vnímala jsem pach ženy vedle sebe a nebyl nijak příjemný. Pot, zbytky jídel na rukou, kouř a štiplavý závan zvětralého piva. Nic moc kombinace. I mokrý pes je cítil líp. Nebo mokrý vlk. Pozorovala jsem Eliaha a přemýšlela o naší návštěvě nemocnice. Možná proto, že jsem byla nepozorná, zareagovala jsem tak prudce. Servírka natáhla ruku, aby sebrala můj talíř, a já zachytila pohyb koutkem oka

a prudce vymrštila svou. Popadla jsem ji za zápěstí a společně jsme srazily stojící lahve. Pěnící tekutina se přelila přes talíř se zbytky a dál přes okraj stolu přímo do mého klína. Prudce jsem odstrčila židli, která narazila do zdi. Pod pasem jsem měla velký mokrý flek, vylepšený kousky jídla, který si přímo říkal o blbé komentáře, ale Eliah se naštěstí o žádný nepokusil. Servírka vytrhla zápěstí z mé sevřené dlaně a se vzteklým syčením začala šudlat mokrý stůl. Rozstřikovala kapky piva a Eliah podrážděně zavrčel. Já také.

Vlčí energie se ze mě vylila a servírce se postavily do pozoru chloupky na rukou. Přestala naštvaně mumlat a couvla od našeho stolu. Chvíli přesouvala váhavý pohled z jednoho na druhého, ale pak se rozumně otočila a vrátila se k pultu. Celou cestu se ohlížela přes rameno.

Eliah ke mně natáhl ruku. „Posaď se. Budíš zbytečnou pozornost.“ Vztekle jsem se na něj podívala, zatímco mi pivo prostupovalo oblečením až na nahou kůži. Prstem jsem odcvrnkla malý hranolek.

„Musím se jít očistit,“ řekla jsem důrazně.

„Tori,“ zasyčel, ale já odstrčila židli a vydala se ke dveřím, za kterými měly být toalety. Kráčela jsem rozhodným, pevným krokem, a i když bylo v místnosti poměrně dost lidí, tlačit jsem se mezi nimi nemusela. Větráky ve stropě se líně otáčely a čeřily hutný vzduch, téměř kalný cigaretovým kouřem. Prosáklý štiplavým pachem potu a kovovým pachem zbraní. Všechny smysly jsem měla napjaté, vybuzené na nejvyšší mez. Dnešní den byl náročný v mnoha směrech, a to pak stačí malá kapka, aby si vztek našel rychle cestu ven. Já měla v klíně na čistých, nových džínách přímo milion kapek.

Podrážděně jsem vnímala pleskání svých žabek o podlahu. Slyšela jsem šum drobných křídel mouchy, která prolétla pod lopatkami větráku. Cinknutí ledu ve skleničce, říhnutí na druhém konci místnosti, slyšela jsem pohyb kulečníkové koule po plátně stolu. Vše se zpomalilo, vzduch byl téměř hmatatelný a všechny zvuky a vůně se v něm násobily. Prošla jsem sotva pár metrů a za tu krátkou chvíli zaznamenala desítky vjemů. Vsakovaly se do mě jako tekutina do houby. Musela jsem projít kolem barového pultu a tří mužů, kteří stáli opření s pivem v ruce a jejichž pozornost jsme měli od okamžiku, kdy prošli dveřmi.

„Koukni se na ni, nese se, jako by vykouřila celou partu stavařů,“ pronesl líně ten s černými licousy. Stavařů? To asi ty lacláče. Mít na sobě koktejlky, řeknou, že jsem vykouřila celý Kongres. Licous se narovnal a zastoupil mi cestu. Moje vlčice sklonila hlavu a všechny naše společné buňky se naježily. Krutý, arogantní, samolibý, řvaly moje instinkty a popichovaly mě k tomu, abych mu zuby vytrhla sanici. Cíleně jsem se podívala dolů a zkusila ho obejít, ale popadl mě za zápěstí a přitáhl k sobě. Mít jeho ksicht v celém zorném poli byla zkušenost, bez které bych se obešla. Byl šeredný jako genitální bradavice a měl zvláštní, rybí oči. Bezbarvé, zapadlé v očních důlcích. Licousy po stranách tváří přecházely do delší, nijak pečlivě ostříhané kozlí bradky. Moje vlčice měla nahrbený hřbet a vrčela.

Cítila jsem její vztek hluboko v břiše a vší silou ho v sobě držela. Zatím.

„Kam se tak ženeš, ty zrzavá liško?“ zeptal se provokativně a mě zaujalo, jak precizně souměrné a bílé má zuby. Umělá dokonalost, což bylo takhle zblízka patrné. Tomu, kdo ho připravil o ty

původní, bych koupila panáka. Zastrčil si do koutku úst párátko, které žmoulal v prstech. Na krátkou chvíli mě napadlo, jestli ten liščí příměr souvisí s barvou mých vlasů, anebo je to urážka mé vlčí podstaty. Ulízaný věděl, co jsem zač, a jistě se svým postřehem seznámil i ostatní, kdo ví. Střelila jsem po něm očima. Díval se na mě upřeně s hlavou lehce na stranu. Ohrnula jsem horní ret. Licous roztáhl široce ústa v jakési parodii na úsměv.

„Ale to se, do prdele, podívejme, jak nám to ukazuje zoubky. Co kdybych ti mezi ně něco strčil?“

Udělej to, a do smrti čůráš vývodem do pytlíku, pomyslela jsem si a stočila k němu pohled. Ze všech tří stoupal pach násilí, chtíče a zapařené kůže. V kombinaci se zápachem celé místnosti to byla obzvlášť nechutná směs. A obzvlášť silná. Doufala jsem, že se mé čichové buňky vzpamatují, až budeme pryč. Pootočila jsem hlavu a našla očima Eliaha. Seděl zpříma, jako vytesaný z kamene, dlaň na koleni a druhou volně položenou na stole. Vypadal dokonale nezaujatý, jako by se ho nic

v místnosti netýkalo. Já ale cítila, že jeden každý z jeho tří chloupků na těle je v pozoru. Odtrhla jsem oči a přejela jimi prostor. Zachytila jsem spoustu pohledů, spíš kradmých než upřených. Na ty tři

u baru se nikdo zpříma nedíval, nikdo jim nevěnoval okázalou pozornost. Ale naším směrem byli vyladění všichni, cítila jsem to. Čekali, co místní kápa udělají. Chlap s ježkem na hlavě se mi postavil těsně za záda, hrudníkem se dotýkal mých lopatek. Naklonil se a zašeptal mi zezadu do ucha:

„Už ti někdo vypeckoval broskev, lasičko?“

Černý licous se uchechtl a přehodil párátko do druhého koutku. Zvedl ruku a přejel mi prstem od krku dolů do žlábku mezi ňadra. Moje reakce na sebe nenechala dlouho čekat. Vrazila jsem mu levou ruku do rozkroku a sevřela jeho koule. Věděla jsem, že stačí jen lehce zmáčknout, a už nikdy nerozmnoží svou jistě úžasnou genetickou výbavu. Na krátký okamžik se mi opravdu chtělo rukou cuknout a zjistit, kolik síly potřebuju k tomu, abych je chlapovi utrhla. Ucítila jsem hlaveň těsně pod pravým uchem. V hrudi mi rostlo vrčení a má vlčice se rozhlížela pomerančovýma očima kolem sebe a analyzovala situaci. Komu prokousne krk jako prvnímu. Licous se přede mnou kroutil, své poklady stále sevřené mými prsty. Na okamžik se potkal s mým pohledem a podle jeho výrazu bylo zřejmé, že kouká přímo na mého vlka. Zezadu mě ovanul dech nasáklý pivem a česnekovými chipsy.

„Pusť ho, ty zrzavá děvko, nebo ti ustřelím palici,“ pronesl Ježek pomalu a dlaní druhé ruky mě sevřel v pase.

„Odpráskni ji, Byrne, od… aúúú.“

Licous nemohl dokončit myšlenku, protože jsem znovu lehce sevřela prsty a zvedla ruku výš. Cítila jsem, jak mi tvrdnou špičky prstů, jak se nehty protahují, zatímco hmota mezi nimi byla měkká jako tvaroh. Tančil na špičkách a skučel. Barmanka se sehnula a položila na stůl brokovnici. Chlapi

u několika nejbližších stolů se narovnali a teď už nás neskrývaně pozorovali se zjevným znepokojením. Místnost utichala, slyšet bylo jen skřípání židlí po podlaze. Dalším zvukem, který v nastalém tichu zazněl, bylo cvaknutí pojistky.

„Pusť ji!“ Eliahův hlas mi přejel po páteři. Ježek – Byrne za mými zády zachraplal.

„Vyser si oko, čmoude. Když mě střelíš, trefíš i tu svou děvku!“ Pomalu jsem otočila hlavu k rameni a zavrčela.

„Dej to pryč, jinak tvůj kámoš bude navěky mluvit fistulí.“

„Na to ti seru. Podstatný je, že ty nebudeš mluvit už vůbec! Pusť ho, kurva!“

Pootočila jsem hlavu ještě kousek a potkala se očima s Eliahovým přivřeným pohledem. Levé oko mu cuklo a duhovkami mu probleskovala zelená. Ruku měl přitisknutou k boku chlapa za mými zády. Nevím, na co zbraň, když mu mohl prostě prokousnout krk. Na druhou stranu, kdo ví, jak funguje CEVIL v tomhle státě. Tušila jsem, že dvakrát měř, jednou řež tady platit nebude. Tady se rovnou řeže, a nejspíš stříbrným nožem. Stále jsem se na Eliaha dívala, zatímco jsem rozevřela prsty. Licous mi doslova vypadl z ruky, vrazil si obě dlaně do rozkroku a v podřepu se opíral o pult, zatímco skučel.

„Ta svině. Ta zasraná svině! Sejmi ji, Byrne, brácho, udělej to pro mě!“

Byrne vycenil zuby a zatlačil mi hlaveň víc do kůže. Přestala jsem soupeřit s Eliahem v délce významného pohledu a otočila se zpátky. Zadívala jsem se na Ulízaného, který celou scénku sledoval bez mrknutí oka, s podivným úsměškem na rtech. Díky vlčím smyslům poznáme vždycky to pravé nebezpečí. Odhadneme, kdo je nejsilnější, kdo představuje skutečnou hrozbu. Tenhle chlap byl mnohem větší problém než Byrne se zbraní přitisknutou k mému krku. Dveře vedle baru, vedoucí do kuchyně, se rozletěly a do místnosti vpadl vysoký chlap v košili s vyhrnutými rukávy a špinavé zástěře. Rázně došel k naší skupince a popadl Eliaha za vlasy. Vím, že netušil, na koho sahá, a vsadila bych se, že už to nikdy neudělá. Eliah vyletěl jako pružina a zařval. Moje vlčice okamžitě odpověděla a já se bleskurychle prosmýkla za Byrneho a ruku s jeho vlastní bouchačku mu zapíchla do břicha. Drtila jsem prsty ty jeho. Eliah jedním švihnutím převrátil místního šéfkuchaře na záda, a než si lidé kolem vůbec uvědomili, co se děje, klečel nad ním s kolenem vpáčeným v jeho bránici a vrčel mu do obličeje. Zuby se mu viditelně prodloužily a já cítila ty své. Barmanka popadla brokovnici a mířila střídavě na mě

a na Eliaha.

„Pusť ho. Slyšíš? Pusť ho! Okamžitě vypadněte! Oba dva! Angusi, jsi v pořádku?“ Nakláněla se přes pult a zírala na brunátného kuchaře, kterému do obličeje vrčel Eliahův vlk. Byrne popadl naše spojené ruce a snažil se otočit ústí hlavně, ale bylo to zbytečné. Napjala jsem svaly a držela. Jeho pot změnil příchuť, náhle byl prosycený strachem, a to bylo prostě báječné. Neudržela jsem se a olízla mu kůži

na krku.

„Vsadím se, že ti ještě nikdy žádná ženská neřekla, jak báječně chutnáš, když jsi posranej strachy,“ zašeptala jsem mu do ucha. Zaskučel a začal sebou smýkat v marné snaze se mi vytrhnout.

„Já to nebudu opakovat, nebudu,“ pištěla barmanka a natupírovaná ofina se jí svezla na stranu. V hlase jí byla slyšet počínající hysterie, ale se zbraní zacházet uměla. Rychle zlomila brokovnici,

vyhodila náboje a zasunula jiné. Hm. Podle lesku měly stříbrný plášť. Tak tohle by bolelo. Ulízaný se pořád opíral lokty o stůl. Ten jeho okázalý klid se mi vůbec nelíbil. Teď se narovnal a prstem zvedl hlaveň brokovnice, která mu trčela vedle ramene.

„Klid, Dothy. Tohle, myslim, nebude nutný.“ Udělal dva kroky a dřepl si před Eliaha a ležícího kuchaře.

„Na Tichej stín seš dost slyšet. A já bych řek, že je nejvyšší čas, abys vypadl z tohohle baru.“

Natáhl prst a dloubl jím Eliaha do ramene. Ten se na něj otočil a zavrčel. Silný, rezonující, naprosto nelidský zvuk dominantního vlka. Neúprosný a bez pochyb. Ulízaný se ale ani nepohnul. Netušila jsem, odkud se ta jeho sebejistota bere, ale teď zrovna se nám vůbec nehodila do krámu. Teď jsme potřebovali, aby nás nechali v klidu odejít. Eliahovy zelené oči zíraly na Ulízaného přes uvolněné prameny vlasů. Pak natáhl bradu a znovu mu zavrčel do obličeje z bezprostřední blízkosti. Barmanka za pultem zamávala zbraní.

„Vypadněte, oba. Slyšíte? Zmizte. Táhněte do pekel. Přesně tam taky patříte.“

Byla určitě na leccos zvyklá, ale náš druh ji stejně vykolejil. Ruka, kterou podpírala hlaveň brokovnice, se jí třásla a ústí zbraně poskakovalo nahoru a dolů. Ulízaný, stále v podřepu, vcelku klidně odtrhl pohled od Eliahových zelených očí a pomalu se otočil.

„Občas mám pocit, Dothy, že máš mozek jako vlašskej ořech. Dobrej akorát tak na šukání.“ Teatrálně si promnul kořen nosu.

„Neřekl jsem ti snad, ať dáš ten krám pryč? Vidíš, kde dřepím? Máš mě přímo na mušce, že. Takže když vystřelíš, budu kde?“ Dothy na čele naběhla žíla, očima zatěkala kolem sebe.

„No budu v PRDELI, ty blbá krávo!“ Ulízancův hlas se odrazil od stěn a ztichnul i jukebox. Nejspíš prostě dohrála písnička, ale výsledný efekt by nebyl lepší, ani kdyby si to takhle naplánoval.

Barmanka přehmátla rukou, hlaveň poskočila nahoru a dolů a na tmavém kovu zůstaly zpocené otisky. Registrovala jsem jeden každý. Ulízaný se narovnal a otočil k pultu. Oči studené jako neprovdaná Němka. Vrazil si palce do předních kapes a zhoupl se na patách. Slyšela jsem, jak

o dřevěnou podlahu zaskřípaly ostruhy, které měl připevněné k botám. Cvakla jsem zuby, abych se ho nezeptala, jestli má i kolty proklatě nízko, ale náraz mých čelistí o sebe Ježkem trhnul a on se zbytečně zazmítal. Rázem měl opět mou pozornost, ale jedním okem jsem pořád sledovala

Ulízaného. Byl nevypočitatelný. Byl to ten typ člověka, co vás šest dní za sebou pozve na panáka a ten sedmý rozbije skleničku a střepy vám vrazí do oka. Znovu se zhoupl na patách, než opět pokračoval.

„Občas mám tak nějak pocit, jako bych mluvil do díry plný sraček. Mluvím a mluvím, a ten balast to do sebe vsakuje, ale výsledek žádnej.“

Sklonil hlavu a zakroutil s ní. Pak jeho hlas opět zarezonoval barem:

„Řekl jsem ti, ty vygumovaná píčo, abys ten krám, kurva, položila!“

Dothy se roztřásla ramena a pohyb zbraně byl teď už opravdu nebezpečný. Stačilo, aby jí cuknul prst na spoušti, a Ulízaný by měl na obličeji nevyléčitelnou vyrážku. Teď vyrazil dopředu, levou rukou popadl hlaveň brokovnice a vytrhl ji barmance ze zpocených dlaní. Druhou rukou ji tvrdě praštil.

Hlava jí odlétla na stranu a drobná žena ji málem následovala. Ustála to, couvla, opřela se zády

o stěnu, na které visely lahve s pitím, a hřbetem ruky si přejela rozražený ret. Krev. Vonící, perlící se a lákavá. A příliš blízko dvěma vlkům. Cítila jsem, jak se mi ústa plní slinami a jak je moje tělo

nabuzené, připravené na proměnu. Jak moc po ní volá. Vnímala jsem Eliahova vlka, vzpínajícího se na zadních nohách jako kůň. Cítila jsem Ježkův pot, jeho úžasnou vůni, která mohutně přikládala pod kotel plný všech vlčích emocí a pudů. V tuhle chvíli nemohl nikdo z nás říct, kam celá tahle situace

směřuje a jak skončí. Všichni v baru už věděli, že mezi sebou mají dva lycas. Za leckterým pasem se blýskal nůž nebo hlaveň. Věřila jsem, že bychom se z toho pořád dokázali dostat, ale bezbolestné by to nebylo. V prostoru baru bylo prostě příliš mnoho lidí. Tiše jsem Ježkovi vrčela do ucha. Mezi krátkými, řídkými vlasy se mu kůže leskla potem a vzlínaly z něj vlny vzteku a ponížení. Vztek ale převládal a já si byla jistá, že jestli na něj narazím podruhé, najde způsob, jak mi tuhle situaci vrátit, a to tak, aby to bolelo. Hodně. Kuchař na podlaze zakňoural. Asi nebylo nic příjemného mít Eliahovo špičaté koleno vpáčené pod bránicí. Trhavě dýchal a nespouštěl oči z Eliahových úst. Nyní už opět

lidských, ale pořád po čertech blízko. Svět kolem nás se na malou chvíli zastavil. Balancoval na hraně jako pružina na nejvyšším schodě. V nastalém tichu jsme uslyšeli kroky zvolna kráčející přes dřevěnou verandu. Vešel do místnosti a zastavil se. V dlani svíral hlaveň dlouhé zbraně a její pažbou klepnul

o podlahu. Měl džíny, sportovní bundu a baseballovou čepici, vraženou v očích. Dokonale mu je stínila, ale já jejich barvu znala.

9.

Když kráčel místností, sledoval ho úplně každý. Měl pomalé, úsporné pohyby. Došel k pultu a opřel dlouhou hlaveň do ohbí lokte. Zvedl hlavu a zadíval se na mě šedýma očima. Já ty své přivřela

a povolila sevření, ve kterém jsem doposud svírala Ježka. Vytrhl se mi, uskočil a namířil mi pistoli do obličeje. Vzduch mu prudce unikal nosními dírkami a řekla bych, že slyšitelně skřípal zuby. Nikdo mu ale nevěnoval pozornost. Ani já, které mířil na levý spánek.

Pomalu jsem si zastrčila ruce s dlouhými, tmavými nehty za náprsenku lacláčů a sledovala muže před sebou. Nedokážu říct, jestli jsem byla víc zvědavá, zmatená anebo naštvaná. Přejela jsem ho pohledem od bot s gumovou podrážkou, přes sportovní bundu až po ten studený, bezkrevný pohled.

„Co tu děláš, seveřane?“

Eliah se pomalu narovnal, přehodil nohu přes Anguse a ukročil dozadu. Ztuhnul jako sádrový odlitek a s vysunutou bradou hleděl na Mikaelův profil. Kuchař Angus se se zajíknutím přetočil na břicho a po všech čtyřech odlezl pryč. Vsedě se opřel o barový pult a rukou si tisknul oblast pod hrudním košem. Mikael obsáhl významným pohledem celou naši skupinku a ukročil tak, aby měl v zorném poli i Eliaha. Oči ale upřel na Ulízaného a díval se na něj, i když mi odpovídal.

„Jednu věc mi řekni, Viktorie. Mají všechny holky tam od vás takový talent na průsery?“ Konečně se na mě zadíval a já se na něj ušklíbla. Za tu Viktorii.

„Těžko říct. Miku. Nějak tu nemám s kým srovnávat. Možná jsem prostě jenom výjimečná.“

„Možná si o sobě moc myslíš,“ odtušil a já pokrčila rameny.

„Dřív jsem byla namyšlená, ale teď už jsem dokonalá.“ Mikael na mě upřel dlouhý pohled a pak sáhl do kapsy. Ježek, Licous pořád v podřepu a Ulízaný sledovali Mikaelovu ruku jako kočka laserové ukazovátko. Významně se na ně zadíval a dvěma prsty vytáhl kožené pouzdro. Třepl s ním dokonale nacvičeným pohybem a zvedl ruku výš, aby licenci agenta Centrální evidence lykantropů viděl každý

v místnosti. Nemohla jsem si pomoct a zašklebila se na něj. Ve sportovním oblečení mezi vší tou kůží kolem vypadal jako baletka na ragbyovém večírku.

„Pokud dovolíte, tohle vaše malé téte á téte ukončím. Myslím, že si nikdo z nás opravdu nepřeje, aby se to zvrhlo, že? Co kdybyste sklonil tu zbraň?“ Mikael se otočil na Ježka, kterému vibroval prst na spoušti.

„Já se ti na nějaký ukončování zvysoka vyseru. S touhle děvkou mám nevyřízený účty, a mně teda nikdo dlužnej nezůstane.“

„Obávám se, že tentokrát ano,“ řekl suše Mikael a znovu jeho směrem pozvedl licenci. Plynulým pohybem nadhodil pažbu brokovnice, která mu vklouzla do podpaží a její hlaveň mířila na podlahu pod Ježkovýma nohama. Ježkův vnitřní boj se krásně odrážel v jeho obličeji, nakonec se vzteklým zasyčením spustil ruku a zastrčil pistoli zezadu za pas. Mrkla jsem na Eliaha. Jeho vlastní zbraň už byla dávno z dohledu. Podíval se na mě a pak znovu zapíchl pohled někam nad mou hlavu. Jen strnulá čelist dávala tušit, jak se to v něm mele. Vsadím se, že Mikaelova přítomnost ho vykolejila stejně jako mě, ale vidět to na něm nebylo. Troufám si říct, že v tuhle chvíli už jsem v něm dokázala aspoň trochu číst, dokázala jsem občas nakouknout pod tu netečnou masku. Stočila jsem pohled zpátky na

Mikaela. Co tu prokristovy rány dělá? Držel hlavu tak, aby mu kšilt clonil oči, ale byla jsem si jistá, že mi právě teď pohled oplácí. Obešel Licouse i Ježka a opřel se o pult.

„Máte k dispozici telefonní číslo na kancelář agentury v Phoenixu, že?“ Barmanka na něj koukala, zatímco jí krev na rtu zaschla do malé kapky. Zatěkala očima k Ulízanému a Mikael jejím směrem luskl prsty.

„Slečno? Posloucháte mě? Ta čísla nemáte k dispozici pro nic za nic, měla jste zavolat!“

„Já jsem,“ barmanka si odkašlala. „Teda, já, já jsem…“ Znovu polkla a očima si říkala u Ulízaného o pomoc. Nemohl vynechat příležitost předvést se a otočil se k Mikaelovi.

„Myslím, že nemělo význam plýtvat časem agenta místní oblasti. Koneckonců, nic se tu nedělo, jen takový, jak bych to tak řekl, mezidruhový pošťuchování.“

Nabral z misky na barovém pultu hrst oříšků a vhodil si je do pusy. Žvýkal a pozoroval stín pod kšiltem. Mikael zvedl hlavu a v jeho očích se krátce zatřpytil odlesk světel.

„Už jsem pohřbil pár bláznů, co se chtěli pošťuchovat s lycas.“

„Nesmíte nás tak podceňovat, agente.“ Ulízaný polkl poslední oříšek a pokračoval. „Věřte tomu, nebo ne, na přežití mezi zvířátky jsme vybavení. A myslím nejenom tyhle,“ neurčitě mávnul rukou,

„ale i ty za mexickejma hranicema.“

Ježkovi zacukalo obočí. V davu lidí, kteří nás celou dobu nehybně sledovali, se jeden muž pohnul. Krátce jsem se zadívala na jeho snědý obličej, prozrazující mexický původ. Ten pohyb byl ale jediným výrazem nelibosti. Víc si nedovolil. Ilegální imigrant má zkrátka svoje možnosti značně okleštěné.

Ulízaný se houpavě přiblížil k Mikaelovi.

„Můžu vidět váš průkaz?“ Mikael vysunul bradu a bez mrknutí na něj zíral. Pak sáhl do náprsní kapsy a znovu ho vytáhl.

„Hm,“ Ulízaný na něj krátce pohlédl a pak do něj klepl špičkou prstu.

„Tohle není Missouri, agente. Jste mimo svůj rajón. Dejte si pivko a my si zatím tadyhle s vlčkama půjdeme popovídat ven, co říkáte?“

„Říkám, aby sis nasypal do huby zbytek těch oříšků a přestal tak blbě žvanit.“ Mikael znovu sklonil hlaveň brokovnice. Ježek přešlápl a funěl. Vsadím se, že když jí, tak hlasitě mlaská. A možná bych našla tak jednu, dvě blechy.

„Já ji chci, Logane. Kurva! Chci tu děvku dostat na kolena!“

Ulízaný – Logan nehnul ani brvou, nijak nedal najevo, jestli ho slyšel. Zvedl ruku a kývl prstem ke dveřím. Licous se v rámci možností narovnal a pomalu se vydal za ním. Ježkovi – Byrnemu to trvalo nejdýl. Pak se konečně pohnul, a když mě míjel, zasyčel:

„Já tě dostanu. Přísahám na hrob svý mámy, že tě dostanu, mrcho!“

„Vsadím se, že jsi svou mámu do toho hrobu dostal, debile,“ odsekla jsem a cvakla mu zuby před nosem. Napjal se, Licous udělal dva kroky zpátky a položil mu dlaň na hruď. Naklonil se k jeho uchu

a něco mu krátce pošeptal. Navzdory vlčímu sluchu jsem ta slova nezachytila. Zato mi neuniklo, jak se změnil Byrneho výraz. Vůbec se mi nelíbil. Sledovala jsem je pohledem, jak procházejí kolem Eliaha, který jim uvolnil dveře. Jeden každý ho přímo rentgenoval pohledem. Musím říct, že si Eliah evidentně posunul hranice sebeovládání o kus dál. Vyšli ven a večerní slunce zbarvilo symbol na jejich zádech do stejné barvy, jakou měly ještě stále moje oči.

Mikael si odkašlal, natáhl ukazováček a zakýval s ním ze strany na stranu. Pak ho otočil a pokrčil ho mým směrem. Dvakrát za sebou. Zvedla jsem obočí a přemýšlela, jestli mám taky použít prst. Ten prostřední. Nakonec jsem k němu pomalu došla, ruce stále ukryté za náprsenkou kalhot. Ale už znovu lidské, s pěknými půlměsíčky růžových nehtů.

„Co tady hergot děláš, Mikaeli? Co děláš tak daleko na západě?“

„Občas nás povinnosti zavedou mimo pole působnosti mateřské kanceláře. Na tom není nic divného. Zajímavější je, co tu děláš ty! A bez svého Chétira!“

Ignorovala jsem poznámku o Rubenovi a mračila se na něj.

„Nech si kecy o povinnostech! Sledoval jsi mě?“ Střelila jsem očima po Eliahovi a cítila, že jeho vlk je připravený. Upřeně nás pozoroval. Mikael promluvil a znovu tak získal mou plnou pozornost.

„Už jsem ti řekl, že si o sobě moc myslíš. Ne všechno se týká tebe.“ Přivřela jsem oči a naklonila hlavu.

„Pokud nejsem v popředí tvého zájmu já, sledoval jsi Druhého klanu Tichých stínů. Znovu. Proč? Proč tě má Eliah přilepeného na ocase jako malou, otravnou, švédskou žvýkačku?“

Stiskl čelist a já věděla, že je naštvaný. To bylo v pořádku. Měla jsem stejný pocit a hodlala ho kolem sebe šířit. Připadala jsem si jako pitomec, se kterým mužští zametají, jak se jim zrovna líbí.

Eliah se mě na nic neptal a odvlekl mě do téhle zaprášené země, Mikael měl evidentně něco za lubem, a já netušila co. Chtělo se mi kousat. Hodně.

„Moc mluvíš,“ zafuněl Mikael a k jeho i mému úžasu si Eliah ode dveří pobaveně odfrkl. Než jsme po něm stačili střelit očima, měl opět kamenný obličej. Já se znovu zadívala na muže před sebou, na modrý obdélník se dvěma protnutými žlutými čarami, který měl vyšitý nad levou kapsou.

„Ty toho na druhou stranu moc neříkáš. Měla jsem za to, že jsme uzavřeli jakési… příměří, hm? Tak mi, do prdele, řekni, proč tu jsi.“

Přehodil si dlouhou zbraň do druhé ruky.

„Pojď odtud. Vy oba. Řekl bych, že je nejvyšší čas.“ Nepohnula jsem se a dál si ho měřila.

„Potřebuju na záchod,“ prohlásila jsem bezelstně a Mikaelovi cuklo obočí. Pomalu jsem udělala dva kroky vzad. A třetí. Otočila jsem se a vydala tam, kam mě vedly mouchy. Měla jsem pocit, že mám oči i na temeni, vnímala jsem každé šustnutí.

„Jestli nebudeš za tři minuty venku před barem, přijdu si pro tebe.“

Mikaelův hlas mě provázel, když jsem procházela dveřmi, které vedly k toaletám. Otočila jsem se. Eliah stál zády ke mně ve vchodových dveřích a díval se ven.

Poté co jsem vlhkým ubrouskem jakž takž otřela spoušť v klíně a opláchla si ruce, zadívala jsem se na sebe do zrcadla. Oči měly opět svou obvyklou hnědozelenou barvu, ale sem tam oranžová nitka byla ještě patrná. Pozorovala jsem je, ani ne tak barvu jako spíš výraz. Přemýšlela jsem, s jakýma očima se vrátím domů. Třepla jsem rukama, abych z nich setřásla kapky vody, a říkala si, že tři minuty už nejspíš uběhly. Nemyslela jsem si, že by Mikaela lákalo vpadnout na dámský záchod, ale kdo ví.

Další mužský s naprosto nevyzpytatelnými reakcemi. Náhle se za mnou ozvalo prásknutí dveří

o stěnu, jak je někdo silou rozrazil. Prudce jsem se otočila. Byrne vpadl dovnitř a Licous v závěsu za ním. Místnost byla úzká a krátká, stačila jsem sotva sáhnout po své vlčici a zařvat, a hned poté mi Byrne přehodil přes hlavu smyčku ze stříbrného lanka. Prohnula jsem se jako luk a klesla na kolena. Pálivá bolest mě sežehla a já měla pocit, že mi oddělí hlavu od těla. Cítila jsem stříbrný kruh, který mi stahoval krk a znemožňoval dýchat. Licous mě obešel a stáhl mi ruce dozadu druhou smyčkou. Dvě ohniska bolesti se spojila a já zůstala klečet na kolenou. Ve dveřích se objevil Ulízaný – Logan a prsty mu opět kmitaly. Byrne se tlumeně rozchechtal.

„Je tohle možný? Jsme čím dál lepší, do prdele. Koukni na ni, Logane. Koukni, kdo se tu válí pod mýma nohama jako hromada hoven.“

S gustem mě kopl do boku a já se svalila na zem. Proti agonii ze stříbra, které mi prostupovalo kůží dál do těla, to ale bylo jako pohlazení. Museli přijít z druhé strany budovy, zadním vchodem, vedoucím do dvora, určeného pro zásobování a vynášení odpadků, vchodem, který patří majiteli

a personálu, ne návštěvníkům. Pustil je Angus dovnitř, anebo mají volný vstup? Znali je tu, to bylo

zřejmé z reakcí lidí. K čertu s přemýšlením, jak se tu kruci ocitli, byli zkrátka tady a mohlo to být jen horší. Taky bylo.

Licous mě popadl za ramena a zvedl do kleku. Byrne se postavil přede mě a zhoupl se na patách.

„Myslíš, že by mi ho teď mohla vykouřit?“

Postavil se těsně přede mě a popadl mě za vlasy. Trhnutím mi zvrátil hlavu. Chtěla jsem kňučet, ta bolest byla strašlivá a nic na tom neměnil fakt, že jsem ji už zažila. V tu chvíli jsem nevěděla, že to zdaleka není všechno. Logan si rukou uhladil vlasy a pak si ke mně přidřepl. Pozoroval mě chladnýma očima jako brouka pod kamenem. Sáhl do kapsy a vytáhl malou stříkačku. Zvedl ji a ujistil se, že jsem ji zaregistrovala. Byrne mi pořád držel vlasy, namotal si prameny na pěst a zatáhl, téměř mě zvedal

z podlahy. Obličej jsem měla pár centimetrů před jeho rozkrokem. Cítila jsem krev z propálené kůže kolem krku. A další kolem zápěstí. Přísahala jsem si, že jestli mi ho strčí do pusy, ukousnu mu ho,

i kdyby to byla poslední věc na světě, co bych udělala. Logan si hodlal užít své malé představení. Sundal kryt z jehly a vymáčknul malou kapku.

„Jestlipak víš, co to je? Hm?“ Držel stříkačku blízko mého oka. Ostrá jehla se třpytila a Loganův obličej za ní byl rozostřený.

„Pro tebe to bude jako osmej kruh pekla, ty čubko.“

Jeho hlas zněl, jako by mluvil odněkud ze sklepení. Byla jsem otupělá bolestí a říkala si, že nic horšího už být nemůže. Já husa bláhová. Eliah říkal, že je nemám podceňovat, a já to udělala.

S arogancí nadřazeného druhu jsem ignorovala jasné nebezpečí. Za svou blbost jsem měla zaplatit krutou daň. Logan promnul stříkačku v prstech a druhou rukou pootočil mé nadloktí. Jen kousek, co spoutané ruce dovolily. Jen tak, aby se dostal k žilám nad zápěstím. Do jedné z nich zabodl jehlu

a vmáčknul mi obsah do těla.

Myslím, že jsem propadla rovnou devátým kruhem.

10.

Nevím, jestli se mi někdy předtím stalo, že bych vnímala, jak souložím, a netušila kde a s kým.

Vlastně soulož není to správné slovo. Někdo mě šukal. A i tohle slovo není tak docela přesné, protože způsob, jakým to prováděl, by si mohlo užít jen odporné, sadistické prase. Neprobrala jsem se kvůli tomu pravidelnému, silnému pohybu, ale proto, že jsem s každým přírazem prudce narazila obličejem do zdi. Do pohybující se zdi. Musela jsem takhle narážet už nějakou dobu, protože jsem tváře měla lepkavé krví a první pokus o rozlepení víček ztroskotal díky přemíře téhle rudé husté tekutiny v mých očích. Náraz, sedření dalšího kusu kůže, náraz, další krvavý otisk na stěně. Až teď jsem začala registrovat zbytek těla. Odshora dolů. Nejprve ruce. Zvednuté do výše a spoutané. Při dalším nárazu mě popadl za vlasy a trhl mou hlavou dozadu. Zamrkala jsem a připadalo mi to, jako když někdo na diskotéce zapne stroboskop. Rychlé záblesky světla a obrazů, které jsem nedokázala zachytit. Měla jsem v očích prostě moc krve. Že v podstatě visím za ruce na háku ve stropě, jsem ale postřehnout dokázala. Další rána, tentokrát bradou. A bolest, náhle vystřelující každým pórem mého těla. Deroucí se z kostí a šlach, prostupující mé svaly a střeva, pulzující v rytmu úderů splašeného srdce. Muž za

mými zády mě držel rukou kolem nahého pasu a každý jeho příraz znamenal ránu do hlavy o stěnu přede mnou. Visela jsem jako kus masa v nákladovém prostoru nějakého auta. Řev motoru dával tušit, že nejlepší léta má tahle kraksna už za sebou. Znovu zhoupnutí a náraz. Prostor mezi mýma nohama nedostával zabrat tolik jako moje hlava. Byrne, protože to byl on, kdo mi to dělal, nebyl rozměrově žádnou hrozbou. Potěšením z bezdůvodné sadistické krutosti ale ano. Vydával chraplavé zvuky, a nevědět zcela přesně, co právě dělá, mohl by si někdo myslet, že se nemůže vyprázdnit. Cítila jsem, jak se mi po celém těle začíná perlit pot, a žaludek se mi převracel jako koule na zorbing, valící se ze svahu. Ramena jsem měla vahou vlastního těla vykloubená a hlava mezi nimi mi důsledkem pohybů poskakovala jako hadrové panence. Nejhorší byl ale ten žár, který mě spaloval zevnitř. Bylo zřejmé, že v roztoku, který mi Logan píchnul, bylo stříbro. Vpravené takhle přímo do oběhu mělo devastující účinky a moje vlčice kňučela bolestí, obtočená vlastním ocasem. V tuhle chvíli měla odvahu malého štěněte. A také jeho možnosti. Auto s lomozem a otřásáním pokračovalo dál a Byrne taky. Narážel do mě čím dál rychleji a tvrději. Pokusila jsem se pootočit hlavu a podívat se na něj.

Hloupý nápad. Silně mě praštil pěstí do brady a já znovu narazila spánkem do zdi. Možná by bylo nejlepší prostě omdlít, ale já se vší silou držela probuzeného vědomí.

Byrne mě na sebe znovu tvrdě nabodl a přitiskl k sobě.

„Tak seš vzhůru, čubko? To jsem rád. Byla by vážně škoda, kdybys přišla o finále.“ Vší silou mě praštil do ledvin, a znovu. A ještě.

Stiskla jsem v zubech zakrvácený ret a napnula všechnu svou sílu na to, abych nekvílela. Znovu se mi obrátil žaludek a já začala bezmocně dávit na zeď před sebou. Tělo se mi prohýbalo v křečích

a obsah žaludku stékal v nechutných chuchvalcích po zdi dolů. Hlavou mi blesklo, že v tom budu mít brzy obličej. Zahrabala jsem bosýma, odřenýma nohama po zemi, snažila jsem se zapřít a postavit, ale bylo to marné. Byrne se rozchechtal.

„Tak co, ha? TAK CO? Jak se ti to líbí, ty chlupatá svině? Už tě někdy někdo takhle prcal? Zezadu určitě, na to ste vy čubky všechny stavěný, ale ne takhle. Co? NE TAKHLE!“

Několikrát mohutně zapumpoval, aby podpořil svá slova. Pohnula jsem ústy, snažila jsem se promluvit, ale vyšlo ze mě jen zachrčení.

„Co říkáš? Já tě nějak neslyším. Mám přidat?“ Praštil mě mezi lopatky. „Tak mám? Řekni si, čubko, jen si řekni. Nebo třeba zaštěkej!“ Hýkavě se rozesmál a dál do mě vrážel penis. Polkla jsem, otočila hlavu k rameni a on se ke mně zvědavě naklonil.

„Říkám, že ho máš jako čivava,“ zachraplala jsem. Zařval a začal mě bít pěstmi, hlava nehlava. Kdepak Byrne, ten rád používá vlastní ruce, to bylo jasné. Potřebuje mít odřené, krvavé klouby, potřebuje cítit každým pórem bolest, kterou sám působí. Vytáhl ho ze mě, popadl mě v pase a přitiskl špičku vlhkého penisu o kousek výš.

„Já ti ukážu, jak je malej, ty jedna vlčí píčo!“

Ale ne, bože. Tam ne. Roztáhl mi prsty půlky a začal se rvát dovnitř, do míst, která jsou primárně určená k něčemu docela jinému. Nehty mi drásal boky a napichoval mě jako buřt na klacek. Cítila jsem vlastní krev na jazyku z rozkousaného rtu a rozbitého nosu. Zmítala jsem se ve snaze ho ze sebe

vypudit, ale bylo to zbytečné. Jen jsem prohlubovala jeho rozkoš a jeho dravost, se kterou se rval dál a hlouběji do mého trýzněného těla. Zabiju ho. Pulzovalo mi hlavou stejně, jako on pulzoval ve mně.

Zabiju. Zabiju!

„Říkalas čivava? Co? Řekneš mi to znovu, ty čubko? Už jsi byla někdy takhle parádně rozmrdaná? Jestli ne, tak si zvykej. Protože tohle teď bude tvoje každodenní radost, dokud nechcípneš!“

Znovu mě praštil. Nespočítala bych, kolik ran jsem dostala. Víc než doposud ve svém životě a pro pár dalších životů navíc. Mé tělo se nedokázalo hojit, nemohlo. Částice toho vražedného kovu mi stále protékaly žilami a bránily mu v tom. Neměla jsem tušení, jak dlouho bude trvat, než tělo rozmělní a vstřebá stříbro, vpravené přímo do žil. Než ho vyloučí způsobem, o kterém bych nerada mluvila. Zatím mi stále bránilo zvednout mou šelmu, vyrvat ze stropu hák, na kterém jsem visela,

a napíchnout na něj Byrneho krk jako žížalu. Bezmocnost a vztek vlčice, bolest a ponížení ženy. Tiskla jsem k sobě víčka, protože se mi v očích hromadily slzy, a tiskla jsem k sobě zuby, abych nekřičela.

Pustil mé boky a zmáčknul mi silně obě ňadra. Tričko i se zbytky podprsenky jsem měla vyhrnuté

a jeho hrubé ruce, jeho silné prsty s dlouhými nehty, zanechávaly rýhy a šrámy v té jemné kůži. Myslí mi prolétla vzpomínka, jen rychlý a krátký vjem. Vzpomínka na Rubenovy ruce, hladící a laskající.

Vytratila se v Byrneho řevu. Zřejmě šel do finále. Našla jsem v sobě malé mikročástečky síly, nakrmila je adrenalinem, zapřela se na odřených patách a vší silou se vzepjala i s přirážejícím Byrnem na zádech. Strhla jsem spoutané ruce z háku, narazila jimi do stěny a odrazila se kolenem. Cukla jsem tělem dozadu a on se ze mě vytrhl. Vztekle zařval a já se v sevření jeho paží pokusila otočit. Bokem jsem narazila do jeho vztyčeného penisu a on vyjekl. Jo, přesně tak. Přesně tohle. Pokusila jsem se zasáhnout ho do slabin podruhé, ale byla jsem příliš slabá. Vyčerpání a bolest mi roztřáslo všechny svaly a on mě popadl za krk a srazil na kolena. Dlouhými prsty levé ruky mi tiskl hlavu a pravou se sevřel. Stál přede mnou rozkročený a usilovně se honil. Snažila jsem se uhnout hlavou, otočit ji, sklonit, ale nešlo to.

Vnímala jsem jeho napjaté svaly na stehnech, jeho pot a jiné pachy, rudou špičku penisu, která se ve zběsilém tempu objevovala a zase mizela v jeho dlani. Rozeřval se.

„Ááá, tady to máš, ty mrcho! Všechno jen pro tebe. Vem si to. VEM SI TO!“ Zabiju ho!

Funěl, opřený o zeď, zatímco auto zpomalovalo a nakonec zastavilo. Nacpal se zpátky do kalhot a zapnul se jen mžik před tím, než se zadní dveře náklaďáku otevřely.

„Kurva, Byrne, ať z ní něco zůstane, než dorazíme. Koukni na ni, jak vypadá. Ježíši.“

Logan si opřel nohu o zadní nárazník a sledoval mě. Ležela jsem na boku, spoutané ruce před sebou, a vnímala, jak mi z obličeje pomalu stéká Byrneho dárek. Ten se ošil a promnul si dlaní temeno hlavy.

„Já se prostě neudržel. Říkal jsem ti, že ji chci na kolenou. Tyhle děvky musí vědět, kde je jejich místo!“

Logan na mě hleděl mrtvýma očima. Nehýbala jsem se. Skoro jsem ani nedýchala a sledovala ho bez mrknutí koutkem oka, na které jsem nějakým zázrakem ještě pořád viděla. Vím, jak jsem vypadala zvenčí. Nahá, špinavá, zkrvavená a zmučená ženská. Kolik takových už leželo v tomhle autě přede mnou, nevím. Ale cítila jsem je.

„Ona už to, myslím, ví,“ řekl Logan pomalu a nepřestával mě pozorně sledovat. Ani jsem se nehnula, zatímco mi na obličeji leccos zasychalo. Nehýbala jsem se. Věděla jsem dost. Všechno. Věděla jsem, že v sobě musím najít sílu tohle přežít. Logan viděl jen vnější slupku. Potrhaný, zničený obal. Neviděl tu malou, sotva se třepotající, ale přesto přítomnou jiskru hluboko v mém zbitém těle. Neviděl ji, ale já ji cítila. Držela jsem ji v sobě, choulila se kolem ní, natahovala k ní ruce. Chránila jsem ji vším, co mi zbylo. V obdélníku světla z otevřených dveří se objevil Licous, jehož jméno jsem stále neznala. Zadíval se na mě, uchechtl se a odplivl si. Byrne seskočil z auta na zem a šťouchl ho do ramene.

„Je tvoje, brácho. Jestli už tě teda přestaly bolet koule.“ Licous si znovu odplivl.

„Dej mi pokoj! Dyť se na ni podívej. Myslíš, že se chci plácat ve tvejch sračkách? Já si počkám na jinou, kamaráde. Řek bych, že si u Benicia za takovejhle úlovek přijdem na svý. Co? Logane? Šukal jsi někdy některou z Beniciovejch děvek?“

Logan pootočil hlavu a přejel Licouse svým bezkrevným pohledem. Licous zřejmě překročil nepsanou hranici, což mu v tu chvíli došlo a zadíval se jinam. Logan se na mě znovu zahleděl.

„Necháte ji už na pokoji. Kyra bude mít i tak dost práce, aby ji pro Benicia připravila. Jen umejt z ní všechen ten bordel. Kurva! Byrne!“

Jmenovaný pokrčil rameny, popotáhl si kalhoty a vyměnil si s Licousem pobavený pohled. Loganův pohled patřil pořád mně. Přejížděl mě studenýma očima od hlavy po paty. Zatnula jsem zuby

a pokusila se přitáhnout si kolena k tělu. Schoulit se. Narovnal hlavu a sáhnul do kapsy.

„Koukám, že je čas na další dávku.“

Vytáhl stříkačku a já začala kňučet. Zoufale jsem zahrabala nohama, snažila jsem se nadzvednout, odplazit se, cokoliv. Bylo to zbytečné.

„Je to speciální roztok. Koloidní stříbro, ale v mnohem větší koncentraci, víš?“ Vyskočil do prostoru auta, a zatímco mluvil, přešel těch pár kroků a dřepl si ke mně.

„Ani nevim, kolik takových, jako jsi ty, chcíplo, než jsem našel ten správnej poměr. Ale teď už ho mám.“

Široce se usmál a pohrával si se stříkačkou v prstech.

„Pořád přemýšlím, jak bych to nazval. Obchodní značka, chápeš? Chlapi jako Benicio mi můžou urvat ruce. Jak to jen nazvat…“

V hraném gestu se poškrábal pod bradou.

„Loganův bič? Nebo – Loganův meč? Svý jméno bych tam rád měl, jsem tak trochu ješitnej.“

Pousmál se a dloubl mě špičkou prstu do stehna.

„Máš ji stejně zrzavou jako vlasy?“ zašeptal a zatlačil dlaní do mého kolena. Vší silou jsem přitiskla nohy k břichu.

„Hele, stačí se zeptat,“ ozval se Byrne a já jeho směrem stočila oči. Oko. Logan potřásl hlavou.

„Já vlastně až tak zvědavej nejsem. Některý věci jsou důležitý, některý ne. Teď mě víc zajímá ten název. Hm?“

Naklonil se ke mně níž a znovu držel plnou stříkačku tak, abych ji viděla.

„Jak bych tomu měl říkat, poraď mi.“ Šeptavý hlas a krutý úsměv. Zírala jsem na něj jedním okem a začínala se potit. Zase.

„Hm,“ zachrčel a bez rozmýšlení mi zabodl jehlu do stehna. Tělo se mi prohnulo jako luk a já vykřikla.

Loganovo peklo. Tohle je to správné jméno.

11.

Co přesně se dělo v následujících hodinách, nevím. Měla jsem jen tu a tam krátké záblesky vědomí, které mě vytrhovaly z ochromení a bolesti. Po několikahodinové cestě autem mě někdo nesl jako pytel přehozený přes rameno. Byla tma, ale na obzoru svítalo. Jeli jsme celou noc? Nevěděla jsem.

Hodili mě na tvrdou zem a já se znovu ztratila. Pak jsem vnímala zimu a vlhkost. Někdo otíral mé tělo, studená voda mě roztřásla, až mi cvakaly zuby. Co jsem prošla první proměnou, necítila jsem nikdy takový chlad. Stříbro v mém těle stále usilovně potíralo vlka. Vnímala jsem ji, svou vlčici, v těch krátkých záblescích vědomí. Ale nebyla mou součástí, spíš jako bychom existovaly vedle sebe. Ten obludný kov v mých žilách trhal naše pouto. Sáhla jsem po ní a ona se stáhla s vidinou další spalující bolesti. Nedivila jsem se jí. Znovu jsem se ztratila.

Když jsem otevřela oči, mým prvním vjemem bylo, že je bolest téměř pryč. Ten žár, který dělal

z mého nitra živoucí pochodeň, se ztrácel, slábnul. Přetočila jsem se na záda a opatrně otevřela oči. Levé jsem měla silně nateklé a nešlo zcela otevřít. Byrne, ten odporný potrat. Vzpomínka na to, co mi udělal, mě roztřásla. Spojila jsem dlaně, schoulila prsty jedné ruky do druhé a tiskla je k sobě, aby se přestaly třást. Už jednou jsem unikla znásilnění, tenkrát v tom parku. Tenkrát mě Ruben zachránil.

Teď v tom autě nebyl nikdo takový. Zbavená vlčí síly jsem byla jenom slabá ženská v pařátech dobytka, který může, co chce, a taky to udělá. Drkotaly mi zuby a třas mě pomalu celou prostupoval. Nahlas jsem vzlykla a samotnou mě překvapila síla a bolest toho zvuku. Začala jsem rychle dýchat.

Teď potřebuju svou vlčí stránku víc než kdykoliv dřív. Tohle vše musím odsunout do pozadí, zahrabat

to jako pes svou kost. Musím, abych vše, co mě čeká, přežila se zdravým rozumem. Abych měla sílu a vůli se pomstít. Stiskla jsem zuby pevně k sobě a vší silou tlumila třas v kostech a svalech. Ještě pár minut to trvalo, ale pak tělo poslechlo. Šelma se ve mně začala pomalu protahovat a já s ní. Zavrtěla jsem se a znovu zkusila otevřít oči. Pravému se to podařilo a já si prohlížela strop z hrubě opracovaných kamenů. Ležela jsem na zádech na nějaké posteli nebo spíš kavalci. Pohnula jsem bosýma nohama, zvedla ruce nahoru a zkoumala je. Plné modřin, které měly nehezkou žlutozelenou

barvu. Takhle vybarvené měly být mnohem později, ale jak slábl vliv stříbra v mých žilách, začalo tělo pracovat způsobem, který mu byl vlastní. Toužila jsem po proměně. Chtěla jsem srst, drápy a zuby, chtěla jsem utéct. Ale odkud vlastně? Přestala jsem si jedním okem prohlížet své ruce a posadila se. Příliš prudce, zatočila se mi hlava. Zavřela jsem oči, svírala okraj postele a rychle dýchala.

„Opatrně,“ zašeptal tichý hlas. „Nesmíš tak rychle.“

Prudce jsem zvedla hlavu a vytřeštila oči. To levé jen tak, jak otok dovolil. Znovu mě zalila slabost.

„Říkám, abys tak nespěchala.“ Olízla jsem si rozpraskané rty.

„Kdo… kdo je to?“ Rozhlédla jsem se po prostoru. Byla jsem v nějaké malé místnosti, tvořené pískovými stěnami. Jejich povrch byl zvrásněný, špinavý. Zadívala jsem se pozorněji a uviděla rýhy po drápech a nehtech. Ucítila jsem krev. Pomalu jsem se postavila a zapotácela. Otočila jsem se kolem dokola. Byla tu jen stará železná nemocniční postel s matrací, kýbl v rohu a na zemi moje žabky.

V čelní stěně místnosti byly dveře tvořené lesklými, silnými mřížemi. Zadívala jsem se mezi ně, ven

z té kamenné kobky, ve které jsem se právě nacházela. Udělala jsem váhavě několik kroků a dotkla se mříží. Okamžitě jsem uskočila a zasyčela.

„Nesahej na ně, je na nich stříbrný povlak.“

Znovu ten tichý hlas. Promnula jsem si spálené dlaně a opět se váhavě přiblížila k mřížím. Na sobě jsem měla nějaké pytlovité šaty vybledlé tmavě červené barvy s volnými rukávy a jejich spodní lem se o mříže otřel. Nakláněla jsem hlavu a snažila se zahlédnout… cokoliv. O dva metry dál jsem uviděla další místnost, nebo spíš další kobku. Stála v ní dívka, drobná, s krátkými černými vlasy a oblečená

v podobných šatech. Mohla být indiánka, cikánka anebo Mexičanka. Tipovala jsem to poslední. Rukama se objímala a koukala na mě velkýma černýma očima. Znovu jsem se rozhlédla kolem sebe, ale nebylo tu nic jiného než postel, kýbl a já. Dokonalé vězení. V břiše se mi kroutil strach a vztek.

Měla jsem chuť vrhnout se proti těm mřížím a zdem, tlouct do nich a řvát, a podle jejich stavu to leckdo přede mnou už udělal. Cítila jsem je. Ženy našeho druhu, jiné lycas, které tu byly zavřené stejně jako já. Stejně jako dívka na protější straně, ve své vlastní cele. Znovu jsem přistoupila k mřížím a snažila se vyhlédnout na obě strany. Nemohla jsem se k nim přitisknout, takže jsem neviděla nic než kus chodby. A dál vlevo další zamřížované dveře.

„Kde to jsme?“ zachraptěla jsem a zadívala se na děvče před sebou. „Kdo jsi?“ pokračovala jsem další otázkou, která byla v pořadí důležitosti hned za tou první. Prohlížela si mě, zatímco se posadila na zem se zkříženýma nohama. No, proč ne. Svezla jsem se na podlahu stejně jako ona a koukaly jsme na sebe přes dvoje mříže.

„Jsem Willow, z klanu Modré skály. Jsem tu už pět dní…“

Přejela jsem ji pohledem. Neviděla jsem žádné zranění, modřinu, ranku. Nic.

„Nechali tě transformovat?“ zeptala jsem se.

„Ano,“ polkla. „Oni… tady vzadu je takový… výběh. Dívali se na mě, víš. Smáli se. Já…“ Sklonila hlavu. Rozuměla jsem jí. Naše proměna je osobní, citlivá věc. Patří jen nám, jen našemu druhu. Nejsme, do prdele, cirkusová atrakce! Ale na tomhle místě ano, bohužel. A nejen to. V podbřišku mi zacukalo a já si stiskla rozkrok dlaní. Pomalu jsem vydechla. Sledovala mě očima, plnýma pochopení a bolesti. Zvedla jsem obočí v němé otázce. Kývla hlavou a zatěkala očima. Hajzlové. Byla tak mladá, napůl dítě.

„Který…“ nedokončila jsem.

„Ten s těma fousama.“ Polkla a dívala se na mě. Takže Licous si taky rád přijde na své. A zřejmě bude na holčičky. Dělalo se mi z nich zle. Břicho se mi kroutilo v křečích a vztek vzlínal nahoru.

Roztřásla jsem se a moje vlčice zvedla hlavu. Promnula si oči packou a pomalu se posadila. Myšlenky mi vířily hlavou. Unavená, bolavá, pekelně nasraná a… hladová, jak jsem s překvapením zjistila. To byl také důvod těch křečí v žaludku, měla jsem hlad. Tělo ve snaze zpracovat stříbrnou invazi spálilo každý kousek energie, který mohlo.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Willow a já odpověděla s pěstí vmáčknutou do žaludku.

„Tori.“ Dál na mě koukala. „Smečka Měsíční řeky,“ dodala jsem a Willow kývla hlavou. Příjmení nebylo podstatné. Podstatná byla příslušnost ke smečce. Kam patříme. Já to věděla. Patřím na vrchol potravního řetězce, do prdele! Tohle není možné, to se prostě nemůže dít. Ale dělo. Malá Willow – ten přívlastek k ní prostě patřil – se zvedla a posadila na kraj postele. Kývala nohama a vypadala tak dětsky, ale byl to jen vnější dojem. V očích měla výraz staré ženy. Takové, co toho příliš prožila

a hlavně přežila. Prohrábla jsem si rukou zcuchané vlasy.

„Willow, znáš někoho jménem Benicio?“ zeptala jsem se. Její reakce byla okamžitá. Ztuhla, přestala komíhat nohama a vytřeštěně se na mě dívala. Ani nemusela nic říkat, ale nakonec promluvila.

„Jednou přijel muž. Ve velkém autě, víš… takovém tom dlouhém.“

„V limuzíně,“ napověděla jsem jí. Kývla hlavou a pokračovala.

„Mělo kouřová skla a bylo černé. Vůbec všechno kolem toho chlapa bylo černé. Připadal mi jako čaroděj, víš. Vystoupil a zrovna v tu chvíli se slunce schovalo za mraky. Vím, že je to pitomost, ale připadalo mi, jako by za to mohl. Nebo spíš jako by to slunci poručil.“

Odmlčela se a chvíli koukala do strany.

„Tehdy v létě jsem se schovávala ve dvoře za restaurací. Byly tam takové velké kontejnery, víš. Tam bylo všechno možné, někdy i oblečení a věci, co se daly prodat. Měla jsem tam skrýš, doupě.“

„Už jsi byla lycas?“ zeptala jsem se.

„Ano, byla jsem el lobo už dlouho. Už jako dítě.“ Zatvářila jsem se a Willow se honem ohradila.

„To je dobře, náhodou. Jinak bych nepřežila. Jako lycas, jak říkáš, jsem měla mnohem větší šanci.“

„Ano, to asi ano,“ kývla jsem. „Ten muž,“ pobídla jsem ji.

Willow se zavrtěla, posunula na posteli dál až ke zdi a natáhla nohy.

„Vystoupil z auta a já si pamatuju, že se mi zdál malý, víš. Na čaroděje. Muži z Mexika nejsou kdovíjak vysocí, ale on byl malý. Vím, že mi to v tu chvíli přišlo jako zklamání, čekala jsem obra. Který by se hodil k tomu autu. Jiný člověk mu přidržel dveře a on vystoupil. Měl na sobě dlouhý šedý kabát

– i v tom vedru, Dios mio… Koukala jsem mu na boty, leskly se tak, že jsem se v nich viděla. V ruce měl takovou tu hůl, co s ní někteří muži chodí. Viděla jsem ji jen párkrát. Zaujala mě, protože nahoře měla vlčí hlavu, víš. Stříbrnou. Stála jsem kousek od něj, opírala se o zeď a těšila se na večer, protože to byly vždycky zbytky z kuchyně.“

Nakrčila jsem čelo a Willow zašermovala rukama.

„Né, to bylo dobré, opravdu. Byla to spousta jídla, měla jsem pokaždé plné břicho. Jen mě nesměl vidět nikdo z těch, co v restauraci pracovali. Jednou mě viděli a já pak našla u kontejnerů rozevřená železa. Ale obešla jsem je, neschovali je dobře.“

Willow se na chvíli ztratila ve vzpomínkách. „Ten muž,“ popostrčila jsem ji znovu.

„Ano. Hm. On… zadíval se na mě. Stála jsem opřená o tu zeď, slunce hřálo a já čekala na večer. Znala jsem ho jen z vyprávění lidí, protože vládne zdejšímu kraji. Teď už vím, odkud bere všechny ty peníze. Dios, ten jich má! Tak jsem na něj byla zvědavá a zůstala stát a koukat, místo abych utekla. Vytáhl z kapsy peníze, modrou bankovku, a zmačkal ji. Hodil ji na zem, víš. Přímo přede mě. Já tenkrát vůbec peníze neměla, vlastně jsem je ani moc nepotřebovala, ale dvacet pesos se může vždycky

hodit. Tak jsem se sehnula, že je seberu. A on mě vší silou praštil tou holí přes záda. Myslela jsem, že mi snad přerazil páteř. Dopadla jsem na ruce a prudce zvedla hlavu. Zavrčela jsem na něj – a on se usmál. Muži, kteří ho doprovázeli, se napřímili, ztuhli, ale on ne. Díval se na mě a usmíval se. Neviděla jsem jeho oči, protože měl klobouk, viděla jsem jen jeho ústa. Usmíval se a přikázal jednomu z těch chlapů, aby mu podal ty peníze. A když je měl v ruce, znovu je přede mě hodil. Víš, jako kost! Jako psovi kost! Věděl, co jsem. Aby ne, když jsem vrčela a oči jsem měla žluté.“

Aniž si to uvědomovala, přejížděla si dlaní přes pravou tvář.

„Nemohla jsem si pomoct a sáhla jsem po těch penězích znovu. Peníze z drog a prodeje žen a zbraní… a já nevím čeho ještě. Tady mu patří prostě všechno. Všichni. Já si to v tu chvíli

neuvědomovala, prostě jsem znovu natáhla ruku. Sotva jsem se jich dotkla špičkami prstů! A on mě znovu praštil. Pak natáhl ruku s tou holí a tu stříbrnou vlčí hlavu mi přitiskl na tvář. Tak strašně to bolelo. Ty víš jak!“

Kývla jsem hlavou. Řekla bych, že o účinku stříbra na náš organismus vím teď téměř vše. Radši nemyslet na to, co ještě nevím.

„Snažila jsem se té bolesti utéct… couvala jsem pozadu jako krab, dokud jsem nenarazila zády do zdi. A on šel pořád za mnou a tu věc mi tisknul do tváře! Bylo mi zle, tak zle. Cítila jsem, jak se mi pálí maso a vaří krev. Když tu věc odtáhl, strhl i kus mé kůže, víš, přiškvařila se k té stříbrné vlčí hlavě.

Vyrval mi kus obličeje. Vím, že jsem plakala a kňourala a tiskla si dlaň na ránu. A on ke mně znovu

přistoupil a přiblížil tu věc k mému oku. Viděla jsem na tom nalepené kousky, takové malé, místy spečené a místy krvavé chuchvalce. Největší kus měl ten stříbrný vlk mezi ušima. A on mi to strčil před oko…“ odmlčela se.

Bylo mi zle, a tentokrát ne hlady.

„Já se tehdy strachy počůrala. Víš… plakala jsem a prosila ho, místo abych vyskočila a urvala mu hlavu. Ale nedokázala jsem to. Nedokázala.“

Neměla k pláči daleko ani teď a já si v duchu nadávala, proč ji tomuhle vystavuju.

„Nakonec se sehnul a sebral ty prachy. Rozložil bankovku a začal ji trhat na malé kousky. A ty na mě házel. Pak odešel, a já tam seděla v mokru, z obličeje mi kapala krev a ty malý modrý kousky jsem měla všude kolem sebe.“

Zadívala se na mě a oči jí plavaly. „Tohle je Benicio. Benicio Rossi.“

„Willow,“ oslovila jsem ji znovu, zatímco na mě hleděla s bolestným výrazem. „Ukaž mi svého vlka. Prosím.“ Bolest ve tváři vystřídal zmatek.

„Proč?“

„Ukaž mi jeho oči,“ požádala jsem ji.

„Dios, proč? Přece jsi oči našich viděla mnohokrát,“ zeptala se nechápavě.

Měla krásnou karamelovou barvu kůže. Vlčí oči v takovém obličeji musely být krásné. O to mi ale nešlo. Chtěla jsem jejího vlka poznat, jeho sílu a energii. Willow si povzdechla a sklonila hlavu. Vzduch se nejdřív slabě zatetelil a pak se z ní vylila vlčí energie. Postavila jsem se a šla jí naproti, ruce natažené mírně do stran, dlaně otočené k ní. Willow zvedla hlavu a z tváře jí svítily dva žluté body.

Byla nádherná a děsivá… a slabá. Můj vlk okamžitě zareagoval. Vyskočil na všechny čtyři a zařval, silně a autoritativně, a moje vlčí energie se doslova vymrštila a vybuchla v prostoru. Kůže mi mravenčila

a oči žhnuly. Willow zakvílela a stáhla se, honem se zadívala jinam. Dlaněmi si přejížděla po nadloktí, kde jí naskočila husí kůže.

„Proč? Proč jsi mi to udělala? Proč? Chtěla jsi vidět… požádala jsi mě. Já nevěděla, kdo jsi. Odpusť, Lyca. Prosím.“

Schoulila se na kavalci a hlavu schovala mezi pažemi. Třásla jsem se silou, kterou jsem vypustila na ni a všude kolem sebe. Můj vlk byl uzdravený, řval a vyl. Rozpínal svůj vliv, moje energie prostoupila prostor všude kolem, bouřící a tak silná. Tělo mi vibrovalo, cítila jsem se, jako bych stála uprostřed pulzujícího, zářícího bodu. Willow se kolébala a něco si šeptala. Zkusila jsem promluvit, ale mými ústy se ozvala má šelma. Dívka naproti mně zakňourala a objala se pevněji pažemi. Soustředila jsem se

a stáhla svou vlčici do pozadí. Nelíbilo se jí to, ani trochu. Ale dala si říct. Pořád byla připravená a ve střehu. Nicméně poslechla a uvelebila se v koutě. Pozorovala a sledovala a… číhala. Zavřela jsem na chvíli oči, dokud nepřestaly žhnout. Když jsem je znovu rozlepila a zamrkala, vzduch kolem se jen slabě tetelil. Energie se stahovala zpět do mého těla.

„Willow,“ promluvila jsem na ni. Ani se nepohnula, obličej vtisknutý do ohbí lokte.

„No tak, podívej se na mě. Prosím.“ Pomalu zvedla hlavu a otočila ji. Oči měla velké, temné

a vyděšené. „Nechtěla jsem tě polekat. Jen poznat tvou šelmu. Nic víc. Víš? Jako potřesení rukama, ale po našem.“

Narovnala se a kousala si spodní ret.

„Oni nevědí, koho mají, že?“ zeptala se, a když jsme se na sebe zadívaly, ihned uhnula očima. Nedokázala jsem její pohled zachytit. Jakmile se naše oči setkaly, podívala se rychle jinam.

Automaticky se začala chovat podřízeně. Na tomhle místě to bylo zbytečné. Tady jsme byly na stejné lodi. Jen dvě zvířata, chycená pro úchylnou zábavu. O jaký druh zábavy půjde, mi bylo vcelku jasné.

V tu chvíli jsem ještě netušila, že zvrhlost těchhle chlapů podceňuju.

Nedostala jsem prostor k tomu, abych týrala svůj mozek hrůznými představami, protože se vzadu v chodbě otevřely dveře. Cukla jsem hlavou a napjala všechny smysly. Willow ustoupila od mříží až

dozadu, ke stěně. Zírala na mě a třepla rukama. Nestačí, že jsem zavřená jako pes v kotci? Ještě se tu mám krčit? V zorném poli se mi objevily dvě ženy. Obě měly mexické rysy, jedna hodně stará, se dvěma kastroly v rukou, druhá o něco mladší, ale i jí už vlak dávno ujel. Starší a menší mi výrazem připomínala kočku Grumpy. Ta mladší Morticii Adamsovou bez bílého pudru na obličeji. Jako by Morticie začala ujíždět na soláriu. I to oblečení bylo podobné – pevně stažený korzet, dlouhá sukně, lesklé rovné vlasy. Ty své bych mohla žehlit dva dny, a nikdy bych tohohle nedosáhla. Co mě ale zaujalo nejvíc, byl předmět v její ruce. Plastový a barevný, v šedi sklepení – protože podle chladu

a pachů jsme nepochybně ve sklepě byly – působil nepatřičně. Vypadalo to jako pistole na vodu,

a když se ke mně natočila bokem, uvědomila jsem si, že to přesně je tahle dětská hračka. Willow ji sledovala s rozšířenýma očima. Žena kývla pistolí na vodu stejně, jako by to byla opravdová zbraň, a Willow se přitiskla ke stěně, pohled upřený do podlahy. Stará žena zachrastila klíči, odemkla

zamřížované dveře a svižně položila kastrol na zem. Rychle dveře zabouchla a zamkla. Obě se otočily k mým dveřím a zůstaly stát. Zíraly jsme na sebe sotva ze dvou metrů. Willow na mě poulila oči. Já ty své zabodla do očí mladší z obou žen. K mému překvapení mi pohled oplácela znechuceně, a když jsem se stále nehýbala, zatímco stará čekala s klíčem v ruce, uchechtla se a namířila mým směrem dětskou pistolku. Z hlavně opravdu vytryskl tenký proud vody a smáčel mi kotníky. Zběsilá bolest mi doslova podtrhla nohy a já se zařváním uskočila dozadu, narazila jsem do pelesti a přepadla na postel. Chodidla mě pálila a já na ně automaticky sáhla – a zařvala znovu. Ve vodě bylo stříbro. Musí mít snad někde poblíž plné skladiště, bože. Přetáhla jsem si spodní lem pytlovitých šatů přes nohy, skrčila je a pokoušela se látkou setřít pálící tekutinu z mé kůže. Žena s barevnou plastovou pistolí se chraplavě rozchechtala, stará mezitím rychle odemkla dveře mé cely, prudce položila kastrol na zem, až trocha obsahu vystříkla na podlahu. Ucítila jsem vůni jídla, a ať bylo v kastrolu cokoliv, začala jsem rázem slinit jako Pavlovův… vlk.

„Cabritas,“ zaskřehotala stařena a já na ni hleděla, zatímco jsem si mnula přes šaty oba nárty. Stále to silně pálilo, ale bolest ustupovala. Možná proto, že má pozornost byla upřená na lákavě vonící nádobu na podlaze. I tak mě ale napadlo, jaké by to asi bylo, kdyby mě ta Mexičanka trefila proudem stříbrné vody do obličeje. Podle jejího spokojeného úsměvu by to jistě ráda udělala. V hrdle mi vibrovalo vrčení, zatímco se na mě mexická Morticia šklebila. Stará žena mezitím znovu zamkla zámek a ustoupila doprostřed chodby. Mávla rukou.

„Cabritas,“ řekla znovu a pak se začala šourat pryč. Willow se spustila na všechny čtyři

a s pohledem stále upřeným na plastovou barevnou pistoli se připlížila ke kastrolu. Rychle po něm

sáhla, hbitě se stočila zpět a vyhoupla se na postel. Zabořila obličej do obsahu a začala se krmit. Mexičanka ji s pobaveným úsměvem pozorovala a pak znovu přesunula pozornost na mě. Objímala jsem si kolena a přes látku tiskla svá chodidla. Bolest byla téměř pryč, ale nijak jsem netoužila po tom si tenhle zážitek zopakovat. Žena zvedla pistoli mým směrem a já bezděky přitiskla záda ke stěně, jako bych se mohla dostat co nejdál od možného zdroje bolesti. Chvíli jsme se pozorovaly, pak cosi chraplavě vyštěkla a byla pryč. Váhavě jsem sklouzla z postele a pomalu se přiblížila ke dveřím.

Nakoukla jsem do strany tak, jak mi to blízkost mříží dovolila, ale byla pryč. Sehnula jsem se a popadla kastrol. Vonělo to ostře, štiplavě a naprosto báječně. V hnědé omáčce plavaly kousky nějakého masa.

„Willow?“ oslovila jsem svou společnici, která měla obličej stále zabořený v rendlíku a vydávala nehorázné zvuky. Nad okrajem kastrolu se krátce objevily její oči.

„Co je cabritas?“

Ne, že by to nebylo jedno, snědla bych to tak jako tak, ale za zeptání nic nedám.

„To je kozí maso. Je dobré. Měla bys to sníst… Lyca.“ Nadechla jsem se, ale obličej jí znovu zmizel, a jakmile naklonila kastrůlek, bylo jasné, že se chystá vylízat dno. Sáhla jsem do omáčky prsty

a vytáhla pěkný kus masa. Vložila jsem si ho do pusy – chutnalo naprosto skvěle. Vrátila jsem se ke kavalci a odolala přirozenému nutkání strčit do jídla obličej podobně jako Willow. Vidí nás jako zvířata, chtějí, abychom se chovaly jako zvířata. Posadila jsem se zpříma, kastrol na klíně a nutila se jíst pomalu a v rámci možností kultivovaně. Věděla jsem, že přijde čas – a nebude to trvat dlouho – kdy se budu chovat jako zvíře. Budu muset, abych přežila, a budu chtít, abych se pomstila. Zatímco jsem jedla, přemýšlela jsem, jestli mě Eliah s Mikaelem hledají. Přemýšlela jsem nad Rubenem, kterému jsem chtěla znovu zavolat, ať už by reagoval jakkoliv. Nestihla jsem to. V tuhle chvíli jsem netušila, jestli ho znovu ještě uvidím. Hrdlo se mi stáhlo a já se rozkašlala. Dost! Tohle ne! Nesmím se rozložit. Nesmím se tomu poddat! Jestli jsem kdy potřebovala sílu, která ve mně dřímá, bylo to teď. Zakázala jsem si myslet na Rubena a soustředila se na Mikaela. Na to, proč byl v Page. Pořád pro mě byl velká neznámá. Tak ráda bych řekla, že jsem ho poznala blíž, že jsme si bližší, než s jinými lycas

z titulu své funkce vůbec může být. Ale mohla to být jen má hloupá a naivní představa. Koneckonců, Eliah mi zcela přesně vysvětlil, jak hloupé a naivní představy mám. Mikael svou práci dělal mnohem déle, než jsem byla vlkem. Nevím, proč právě já bych v jeho očích měla mít nějaké výsadní postavení

– a stejně jsem tak nějak doufala, že mám. Myslela jsem na ty dva tolik rozdílné muže, Mika a Eliaha. Věděla jsem, že se prostě nemohu upnout k naději, že mě budou hledat a že mě najdou. Tušila jsem, že jsme za mexickými hranicemi, ale kde, či jak daleko, to jsem nevěděla.

12.

Spala jsem.

Musela jsem spát, protože když bouchly dveře, prudce jsem se posadila a praštila se hlavou

o spodní rám postele. Ležela jsem stočená do klubíčka v koutě – pod postelí! Kruci. Zalezla jsem pod ni jako spráskaný pes? Kurva! Promnula jsem si naraženou hlavu a vysoukala se ven. Otok z oka téměř zmizel. Opatrně jsem se dotkla víček a cítila jen malou, vzdálenou bolest. Přemýšlela jsem, jestli v jídle nebyl nějaký uspávací prostředek, protože jsem spala tvrdě a dlouho. Mrkala jsem,

zatímco se mi vracely do hlavy vzpomínky na uplynulé chvíle. Mé osobní vnitřní hodinky mi dávaly na vědomí, že je nový den. Zadívala jsem se přes mříže. Willow seděla na posteli s koleny pod bradou

a objímala si nohy. Poslouchala jsem pravidelný rytmus blížících se kroků. Těžké mužské a lehce klapavé ženské. Logan s Mexičankou, co tak ráda pobíhá s dětskou pistolí, se mi vyloupli v zorném poli. Žena měla ruce v kapsách dlouhé, široké sukně, kterých má zřejmě plné skříně, a Logan si ty své založil na hrudi. Měl tričko a koženou vestu, plnou nášivek, jednoznačně určujících jeho místo v té jejich motobandě. Prezident. Jednoprocentní. Chlap, co nic neříká dvakrát. Naopak to jemu se každý dvakrát pokloní. Jestli to udělám byť jen jednou, přísahám, že sežeru vlastní ocas! Svěsila jsem ruce

a upřeně ho pozorovala. Naklonil se ke své společnici a něco jí pošeptal. Chraplavě se rozesmála. Logan plácl dlaněmi o sebe a přišel blíž k mřížím. Cítila jsem jeho pach, chutnala ho na patře jako libový kousek šunky.

„Tak jakpak ses vyspala? Netlačil tě polštář? Co blechy, dobrý? Štípaly?“ Usmíval se a já ohrnula horní ret.

„Mimochodem, Kyra se zmínila, že ti trochu opláchla nohy.“ Pootočil se k ženě, která stála vedle něj a pozorovala mě. Tak Kyra. Ta Morticia k ní ale sedí víc. Logan se přiblížil a opřel se ramenem

o stříbrné mříže. Hajzl.

„Vždycky mě zajímalo, jestli v tý vaší chlupatý verzi můžete chytit blechy. Co? A co se s nima stane, když se převrátíte naruby? To prostě odpochodujou, nebo jak to je?“

Moje vlčice na něj oranžově koukala. Kdyby nás nedělily ty mříže, nezastavil by mě. Už bych mu stiskem zubů lámala vaz. Polkla jsem, protože ten vjem byl tak silný, tak lákavý. A tak vzdálený, bohužel. Aspoň v tenhle moment. Prezident Vyděděnců se zhoupnul na patách.

„Vážně by mě zajímalo, jak to s těma parazitama máte, fakt že jo. Co třeba klíšťata? Nebo jiná drobná havěť?“

Vyprsknul a Kyřin křivý úsměv mi svítil před očima. Řekla bych, že on sám má s breberkama zkušenosti. Vši a filcky, nejspíš. Zadívala jsem se na podlahu, kde kousek od mé bosé nohy

pochodoval pavouk. Sklonila jsem se a sebrala ho. Nebyl to ten chlupatý, naštěstí. Upřela jsem své oči na Logana a pomalu ho rozmáčkla mezi prsty. Prostrčila jsem ruku mřížemi, opatrně, abych se jich nedotkla, a utřela jsem si prsty o jeho klubovou vestu. Loganův spokojený škleb se plynule změnil

v nasraný výraz a Kyra se na mě dívala se zřejmým znechucením.

„S havětí nemám problém,“ řekla jsem a pozorovala ho se skloněnou hlavou. Dvounohý, odporný parazit. Vím, křupal by víc než ten pavouk, ale jestli budu mít příležitost…

Sledovali jsme se. Pak si promnul kořen nosu a znovu se usmál.

„No, holka, musíme tě dát trošku do pucu. Hraješ si s pavoukama, špinavá jsi jako prase a…“ nakrčil nos, „pěkně smrdíš. Jako zpola utopenej pes. Tadyhle Kyra tu má vzadu takovej moc fajnovej psí salon.“

V závěru věty se uchechtl a Mexičanka způsobně zahýkala. Těžko si mohla dovolit nesmát se šéfovým vtipům, jakkoliv byly debilní. Cítila jsem, jak mi v břiše vibruje vrčení. Dlouhý táhlý tón, moje vlčice jako by se ani nepotřebovala nadechnout. Logan se pootočil a mávl rukou za sebe.

„Koukni tadyhle na mladou. Když jsme ji přivezli, vypadala jako poslední podvraťák, a už se na ni dá docela koukat, co?“

Poškleboval se a užíval si to. Willow sklonila hlavu a opřela si čelo o předloktí. Já promnula prsty, cítila jsem, jak mě brní jejich špičky, jak mi vlčí energie vibruje v jednom každém nehtu. Vší silou jsem ji držela. Doufala jsem, že zvládnu zůstat těsně před proměnou, jak nejdýl to půjde, i když mě to vyčerpávalo. Ale chtěla jsem mít vlka na dosah. Chtěla jsem

po něm sáhnout a zavolat ho tak rychle, jak jen to bude možné. Až to bude možné.

„Kde máš hračku?“ zeptala jsem se Kyry a udělala dva malé kroky k mřížím. Pomalu, jen pomalu. Vlk ve mně chtěl vyletět a doslova se těmi mřížemi propasírovat, hlavně aby mohl kousat. Žena přivřela oči a vystrčila bradu. Logan sáhl dozadu a vytáhl zbraň.

„Tentokrát žádná voda, děvenko. Uděláš jediný pohyb navíc a pošlu ti stříbrnou mezi slechy. Rozumíme si?“

Pobavený úsměv byl ten tam. Nedokázala jsem odhadnout, jestli by mě opravdu zastřelil, když už si dal takovou práci s mým únosem a vězněním. Mrkla jsem za něj, Willow na mě koukala jedním okem. Bože, tak mladá! Přesto z ní přímo sálala touha přežít a cítila jsem,

že ona opravdu přežije. Nějak. Jakkoliv. Byla dobrý společník, ale byla by katastrofální spojenec. Pokud jsem něco za těch pár hodin poznala, tak to, jak moc je slabá a že do otevřeného střetu nikdy nepůjde. V touze po vlastním přežití by jistě udělala cokoliv, co by jí poručili. Kdyby jí dali nůž s tím, že bude volná, když mě zabije, nezaváhala by. Možná by se zeptala, kam přesně má bodnout. Nemohla jsem jí to vyčítat. Z toho krátkého rozhovoru, který jsme vedly, než jsem usnula, jsem se dověděla, že na ulici, kde potkala Benicia Rossiho, žije od svých osmi let. Na ulici, ve skladištích, v jeskyních

a chatrčích. V takovém prostředí z vás ryzí charakter prostě nebude. Ani nemůže být, protože byste byli mrtví. K čemu morálka, když se denně rvete o kus žvance. Na rodiče jsem se jí neptala. Už tak jí moje otázky přinesly jen bolestné vzpomínky. Dívala se na mě přes spojené ruce. Možná že tuhle situaci vnímala jinak než já. Třeba pro ni ztráta svobody a vlády nad vlastním životem a tělem nebyla tak velká daň za to, že bude mít střechu nad hlavou a kus masa v misce. Čas od času ji nějaké hovado potrhá, zatímco bude sešněrovaná v poutech, ale i tak jí to za to možná stálo. Spousta možná. Zeptat jsem se jí nechtěla. Pro mě byla taková představa přežití nepřijatelná. Chtěla jsem to přežít, to ano. Ale chtěla jsem zabít každého z těchhle hajzlů, koho se mi zabít podaří, a jednou, až se s tím vším vyrovnám, na to vzpomínat. Tenkrát v Mexiku… V první řadě se ale musím dostat ven. Logan mě nepřestával sledovat. Natáhl beze slova ruku a Kyra vyprostila tu svou z kapsy. Držela v ní obojek, silný pruh kůže, a strana, která přiléhá ke krku, se matně leskla. Po obvodu obojku byly v pravidelném rozestupu umístěny kovové kroužky. Kyra podala obojek Loganovi a z druhé objemné kapsy vytáhla dva stočené, silné a dlouhé pruhy kůže. Držela je v pravé ruce a Logan jí podal svou zbraň. Popadla ji levačkou a zamířila mi přímo na hlavu, zatímco odemykal dveře cely. Doširoka je rozevřel a dovnitř vešli oba, bok po boku. Kyra držela napjatou paži se zbraní a stále mi mířila doprostřed čela. Přiblížili se ke mně tak, až mi mohla hlaveň opřít kousek nad obočí. Vzduchem se znovu rozeznělo moje

vrčení. Celá jsem vibrovala energií a vztekem. Kyřina ruka se nepohnula. Nedávala najevo ani špetku strachu. Přeskakovala jsem oranžovýma očima z jednoho na druhého. Nebáli se mě. Byli opatrní, nepodceňovali můj druh a výrazné, špatně zhojené kousnutí na Loganově pravé ruce bylo jasnou známkou toho, proč jsou opatrní. Ale nebáli se. Kyra přitlačila proti mému čelu.

„Ani se nepohneš,“ zachrastěl její hlas, jako když na zem vysypete misku ořechových skořápek.

„Taky mě sere to věčný vrčení,“ dodala a já ohrnula horní ret a pustila jí do ksichtu pořádnou dávku vlčí energie. Beze slova natáhla pojistku a naklonila hlavu na stranu. Utnula jsem zvuk, který se mi stále dral z krku. Logan mi rychlými, přesnými pohyby připnul obojek. Vezmu-li osobní stupnici nasrání od jedné do deseti, byla jsem na dvanáctce. Zkusmo za obojek zatáhnul, a jakmile mi přilnul ke kůži, zasyčela jsem. Pálilo to, bože. Už zase! Přitáhl mi jej o kousek víc a já měla krk jako v ohni.

Nebyl to zničující žár, ale pekelně to bolelo a ochromovalo to mého vlka. O to taky šlo. Logan si vzal obě zatracená vodítka a připnul je k postranním kroužkům mého obojku. Byla jsem ztuhlá jako sádrový odlitek. Přivřela jsem oči a připnula pomyslné vodítko i své vlčici. Rozuměla jsem té nehorázné nasranosti, která s ní cloumala, ale musela ji zvládnout. My obě. Logan vzal do dlaně konce vodítek a zblízka se mi zadíval do očí. Pak se ušklíbl, otočil se a vykročil. Silně trhnul rukou,

a i když jsem to čekala, hlava mi cukla. Kyra přesunula zbraň nad můj spánek a strčila mě. Vyšli jsme z cely a zabočili doprava. Střelila jsem rychlým pohledem na Willow, sledovala mě a nebyly na ní patrné vůbec žádné emoce. Zato já jimi byla doslova obalená.

„Nebraň se,“ zašeptala a já se na ni dívala, dokud se mi neztratila ze zorného pole. Kráčeli jsme chodbou, spoře osvětlenou několika žárovkami. Divila jsem se, že pod nánosem mušího trusu ještě vydávají nějaké světlo. Cítila jsem pod bosými chodidly každý záhyb hliněné udusané podlahy. Každé tvrdé místo, každý hrbol. Chodba se táhla dozadu skoro patnáct metrů a Logan celou tu dobu škubal vodítky. Krok, škub. Další krok, další škubnutí. Napjala jsem svaly a šlachy na krku. Zapřela jsem se proti dalšímu škubnutí vší silou, i když to znamenalo bolest. Ve srovnání s tou, kterou jsem už prožila, to bylo zanedbatelné. Ten pocit, když se mu další smýknutí nepodařilo, za to ale stál. Kyra se mi tiskla k boku, hlaveň stále vtlačenou do mých rozcuchaných vlasů. Vadilo mi, že je proti mně tak dokonale uhlazená, tak čistá a upravená. A vadil mi i její těžký, smyslný parfém, mísící se s pachem mého vlka.

S každým krokem jsem silněji vnímala tóny a zvuky někde z prostoru před námi. Až po chvíli mi došlo, že je to nějaká hudba. Došli jsme na konec chodby, která se dále jako písmeno T rozdělovala doleva

a doprava. Před námi byly velké těžké dveře, pobité plechem a zvenčí ještě chráněné mřížemi. Hudba, teď už ryčná a jasná, byla slyšet za nimi. Co to proboha je? Bláznivá mexická diskotéka? Z levé strany jsem uslyšela hlasy a pak do prostoru chodby vstoupilo několik mužů v převážně koženém oblečení. Zároveň s nimi ke mně zavanula vůně čerstvého vzduchu a má vlčice stála okamžitě na všech čtyřech a větřila volnost a otevřený prostor. Trhla jsem tělem a otočila se doleva. Natahovala jsem krk za tou vůní svobody a ignorovala přitom bolest a muže před sebou. Logan zavrávoral, protože jsem škubla vodítky, a zaječel:

„Kurva, Kyro! Dávej na ni majzla, ať to můžu otevřít.“

Kyra, poslušná slov svého pána, mi strčila hlaveň pistole do ušního boltce a vší silou se opřela. Byla to v tuhle chvíli jen další z drobných nepříjemností. Muži, kteří vešli do chodby, se prudce zastavili, jakmile nás uviděli. Hovor utichl a všichni na mě hleděli. Soustředěná pozornost několika párů mužských očí může být v určité chvíli zajímavá, ne však v téhle. Já měla oči jen pro jednoho z nich.

Jakmile jsem Byrneho zaregistrovala, napjala jsem se jako struna a vrčení, které jsem se marně snažila potlačit, mi rozkmitalo hrudník. Nenáviděla jsem toho chlapa každou buňkou svého těla. Každým pórem. Každým chlupem. Byl to ten druh nenávisti, který prostě musíte nakrmit pomstou, jinak vás bude stravovat po zbytek života. Byrne se naklonil dozadu a něco zašeptal chlapovi, který

mu šel v patách. Ten se rozesmál a škádlivě bouchl Byrneho do ramene. Jste vy to ale chlapáci, když mám na krku stříbrný obojek. Byrne se na mě široce zašklebil a přejel si dlaní přes rozkrok.

„Helemese, moje oblíbená matrace.“ Otočil se k chlapům za svými zády. „Já chtěl, hoši, vždycky zkusit hodně chlupatou, ale, do hajzlu, tohle je fakt extrém!“

Muži se rozesmáli a přejížděli po mně očima. Vlhké, nadržené samčí pohledy. Sklonila jsem hlavu bez ohledu na zážehy bolesti. Pomalu jsem si na ni zvykala. Dívala jsem se na ně mezi prameny vlasů, které mi visely přes obličej. Oči mi krátce zatěkaly po celé skupině, ale můj pohled patřil především Byrnemu. Jestli čekal stud nebo ponížení – v mých očích to nenašel. Vypadal kvůli tomu upřímně překvapený. Od žen, které v minulosti znásilnil, byl zvyklý jen na jedinou reakci. Strach. Oči, stále zabodnuté do Byrneho tváře, mi tepaly žárem. Kyra mě popadla za vlasy a trhla mnou do strany, Logan zároveň cuknul oběma vodítky. Žádný efekt, ani jsem se nehnula. Jako bych vrostla do země. Byrne se přestal smát a jeho výraz přešel z pobaveného do ostražitého. Cítila jsem jeho zmatek a dala si na intenzitě oranžového pohledu záležet. Potřebovala jsem, aby viděl, že mě nezlomil. Aby to pochopil. Ošukal mě, ponížil, ale nezlomil, a dokud ho nezabiju, chci, aby si mě s sebou táhnul ve své hlavě jako nádor. Na krátkou chvíli jsem mu ukázala zuby a on zatěkal pohledem. Cítila jsem, že už zdaleka není tak sebejistý, jako když prošel dveřmi. V pořádku. Přesně tohle jsem potřebovala, abych to, co přijde, přežila se vztyčenou hlavou. Bez ohledu na to, jestli budu zase zbitá jako tvrdohlavé dobytče. Logan otevřel těžké dveře dokořán a s Kyřinou vydatnou pomocí mě táhnul dovnitř. Odtrhla jsem pohled od Byrneho a otočila se k ní. Chloupky na rukou jí stály v pozoru, jak do ní takhle zblízka narážela vlčí energie. Musela na to být zvyklá, protože ruku se zbraní držela pevně, bez zaváhání.

V celém tomhle procesu byla znát rutina. Jakmile jsem prošla dveřmi, horký, ale čerstvý vzduch mě celou obklopil. Okamžitě jsem se zadívala nahoru, na nebe s pozvolna sílícím sluncem. Tohle nebyla místnost, spíš jakýsi vězeňský dvůr. Ze čtyř stran tak tři metry vysoké kamenné stěny a nahoře na nich další dva metry pevného pletiva. A za ním, po celém obvodu, stáli chlapi. Spousta motorkářů, skupinka, kterou jsem viděla v chodbě, ale i mnoho dalších. Do prdele práce! Co má tohle být? Srdce mi začalo tlouct a vyschlo mi v krku. Strach si nemůžu dovolit. Strach ne. Ten mi v ničem nepomůže, nic nevyřeší. Ale stejně se mi točil v břiše spolu s dalšími pocity. Hudba duněla nějakou rádoby rockovou melodií, ale byla divná. Jako by si Alice Cooper narazil sombrero. S očima přivřenýma před září slunce jsem vdechovala čistý vzduch. Moje vlčice zrovna tak. Nejsme stavění pro život v kleci.

Jakmile ucítila svobodu, jakmile jí kolem uší šuměl vítr, byla náhle plná síly a odhodlání. Kyra to tušila, protože se ke mně i se zbraní tiskla jako hrášek v lusku. Abych neměla ani kousek prostoru pro nečekaný pohyb nebo výpad. Nebo kousnutí. Jak asi chutná Mexičanka suchá jako Toi Toi? Bradu jsem držela zvednutou a pootočila k ní hlavu. Přidala jsem ji na pomyslný ochutnávkový seznam. To, že je sama ženská, jí hodně přitížilo. Že se něčeho takového dobrovolně účastní, a ještě se jí to možná líbí. Logan ke mně přistoupil a rychlým, naučeným pohybem odepjal obě vodítka z kovových kroužků. Přehodil si je přes rameno a sáhl na přezku obojku. Zatáhl a na krátkou chvíli mě přiškrtil. Přivřela jsem oči, ale jinak jsem bolest nedala najevo. Štípala mě do krku v pravidelných rozestupech, bodavá a řezavá, ale už to nebylo tak hrozné. Jak jsem řekla, zvykala jsem si na ni jako na starou otravnou sousedku. Logan popadl do prstů kruhy na bocích obojku a přitáhl si můj obličej ke svému. Stačilo jen málo a mohla bych mu ukousnout obličej líp než Hannibal Lecter. Možná si to uvědomoval. Možná ho právě tohle rajcovalo – co všechno se mu v bezprostřední blízkosti vlka může stát. Ale stejnou měrou

to ignoroval a s jakýmsi zvráceným potěšením si to užíval. Zírali jsme si do očí z minimální vzdálenosti. Věděla jsem, že on hledí do oranžových zornic. Mé oči měly tuhle barvu bez přestání od okamžiku, kdy jsme s Willow slyšely bouchnout dveře vedoucí do sklepa. Upřeně mě pozoroval a já z něj cítila

ryzí vzrušení. Nebylo tak docela sexuální, mělo jinou energii. Temnější, úchylnější. Náhle se ke mně naklonil a kousl mě do nosu. Někde nad námi vyprskli muži smíchem a já zařvala. Odmrštila jsem od sebe Kyru a ta nelenila a vypálila mi pod nohy tři rány. Připadala jsem si, že se každou chvíli roztrhnu, že vyletím ze své lidské kůže, že vyrostu a nabobtnám jako Hulk. Logan mě oběhl a zastavil se ve dveřích. Kyra se zvedla z podlahy a s pistolí namířenou mezi mé oči ho následovala. Tlumeně odsekávala španělská slova a věřím, že nic lichotivého to nebylo. Otočila jsem se dokola, nohy pokrčené a ruce mírně rozpřáhnuté. Skoro jako bych někoho vítala do své náruče. Možná ano, jen by rozhodně nešlo o přátelské objetí. Nikdo tu ale nebyl. Udělala jsem dva kroky ke dveřím, ve kterých se rýsovala Loganova silueta. Naposledy se na mě usmál a zabouchl. Narazila jsem pěstmi do vnitřní strany dveří a zařvala. Moje vlčice se vrhala vpřed, bojovala předem ztracený boj, ale po tom všem napětí se nedala jen tak zastavit. Byly jsme nepříčetné vzteky, ona a já.

Mé zbytečné a hloupé běsnění zastavil zvuk, který se náhle začal v pravidelném rytmu rozlévat prostorem nade mnou. Zvedla jsem hlavu a rychlým pohybem přehodila překážející vlasy dozadu. Rozhlédla jsem se po ochozech, přejela jsem pomalu pohledem celou tu natěšenou řadu, stojící na hladké pískovcové zdi. Ten zvuk vydávaly jejich ruce. Dlaně nebo pěsti, kterými tloukli do pletiva. Někdo stáhl hudbu, nejdřív byla jen slabou kulisou a pak utichla docela. Pletivo řinčelo v pravidelném rytmu. Buch… buch. Jejich zvednuté ruce a dychtivé oči a otevřená ústa. Měla jsem být hlavní atrakcí téhle arény. Já a moje vlčice. Moje proměna. Pro boha živého, co je tohle za bandu zvrácených hajzlů! Přejížděla jsem po nich očima, zatímco dál v pravidelném rytmu tloukli do pletiva. Mé srdce brzy sladilo rytmus a stejně silně mi bušilo v hrudi. Muži Loganova gangu a možná i nějakého jiného převažovali, džíny a kůže. Ti mě nepřekvapovali. Zaznamenala jsem ale i jiné, a z těch mi běžel mráz po zádech. Obyčejní chlapi, jakých potkáte na ulici desítky. Minete je bez pohledu, bez přemýšlení.

Muž v šedé zástěře, jako by si odskočil od mytí nádobí v nějaké restauraci. Vedle něj pak chlápek

v obleku, kravatu povolenou, ve vlasech sluneční brýle. Byl tam staroch s legrační slámovou hučkou na hlavě a kluk v kraťasech, co sotva odrostl pubertě. Podél plotu pomalu procházel muž ve světlé košili s vyhrnutými rukávy. V ruce měl notes a kolem pasu jakousi brašnu. Co chvíli se zastavil, prohodil pár slov a přijal peníze, které do té brašny strčil. Chvíli jsem jeho počínání sledovala. Když mi došlo, že je to bookmaker, ten uzel strachu v břiše se začal rozpínat. Nechtěla jsem, zuby nehty jsem se tomu pocitu bránila, ale byl tu. Co se to děje, bože. To nemají jinou zábavu? Tohle chtějí? Mají doma ženy? Rodiny? Pro co si sem, prokrista, přišli? Každý další vjem posiloval ten neskutečný pocit, který jsem měla. Nebylo kam utéct, kam se schovat – a tohle bych udělala ze všeho nejraději. Valilo se to na mě jako tsunami. Tolik jsem chtěla být silná a statečná, v tuhle chvíli jsem ale poprvé zapochybovala, jestli to dokážu.

Natěšení diváci nepřestávali rytmicky tlouct do pletiva. Nezapomenu ten zvuk, už nikdy. To jsem věděla. Na pravé straně jsem zachytila pohyb. Zadívala jsem se tam a sledovala Logana, jak spolu

s Kyrou vystoupali na ochoz a postavili se k pletivu. VIP místa, nejspíš. Kyra byla spolu se mnou jediná žena v téhle zvrhlé, testosteronem zalité aréně. Ale nikdo jí nevěnoval pozornost, přestože kdykoliv jindy svým vzhledem pozornost jistě budila. Dnes jsem ji ale měla já. Měla jsem víc pozornosti než kdy ve svém životě. A stejnou měrou jsem o ni nestála.

Udělala jsem pár malých váhavých kroků do strany a z ochozů se zvedla vlna křiku a pískotu.

Ztuhla jsem a jen mé oči se pohybovaly sem a tam. Cítila jsem krev svých. Krev mnoha lycas a taky mnoha zvířat. Přejížděla jsem očima po stěnách, jejichž hladkost na mnoha místech přerušovaly

výrazné škrábance, nebo rovnou vyrvané kusy. Původní světle hnědá barva byla patrná jen tu a tam. Téměř celou plochu zdí pokrývala tmavohnědá. Zaschlá krev, ovšem množství, jako by ji někdo na ty stěny doslova nalil. Cákance a stříkance prapodivných tvarů. Tohle by nerozklíčoval ani Dexter. Cítila jsem výrazný pach krve a můj vlk z toho byl naprosto vedle. Přirozené vzrušení z všudypřítomné vůně krve a k tomu zmatek a strach ženské, která byla hozená jako maso do mlýnku pro pobavení desítek zvrácenců. Přešlápla jsem a do chodidla mě něco píchlo. Úlomek kosti. A tam další a ještě jeden.

Srdce mi bušilo ve zběsilém rytmu. Připadala jsem si jako v obří nádrži na krev. A na jiné věci. Docházely mi souvislosti a já se uvnitř propadala do malého osobního pekla. Budou mě provokovat k transformaci, budou to sledovat a bavit se u toho. Ti všichni mě uvidí nahou, převrácenou naruby,

pokrytou krví a vším možným. Budou se pošklebovat mému vlkovi – a ještě si na to vsadí. Vzpomněla jsem si, co říkala Willow, ale nedošlo mi, že mě při proměně nebude sledovat jen pár blbců

v motobundách. Že z toho udělají výdělečné představení ne jen pro pár úchylných čumilů, ale pro každého zvrácence v okolí. A že jich tu je, jak jsem mohla vidět. Netušila jsem, kde jsme. Jestli

v blízkosti nějakého města, anebo uprostřed pouště, na místě, kam se pro podobnou zábavu tihle chlapi sjíždějí. Rychle jsem dýchala a vnímala pach vlastního potu. Moje vlčice, plná zmatku

z nezvyklé situace a z pachu krve, měla hlavu skloněnou mezi předníma nohama, srst na hřbetě zježenou a byla připravená buď kousat, nebo utíkat. Vypadalo to spíš na kousání, protože utéct nebylo kam. Věděla jsem, že bych se i v kůži dokázala dostat na ochoz. Ale ne přes další plot z pletiva, navíc zakončený nekonečnou rolí ostnatého drátu. Znovu jsem z pravé strany zachytila pohyb. Logan zvedl ruce nad hlavu a řev, pískání a volání pomalu utichalo.

13.

„Pánové. Pánové!“ Dvakrát tleskl a počkal na úplné ticho. Všechny obličeje se k němu stočily a i já se na něj dívala. Čekala jsem.

„Sám jsem netušil, že se uvidíme tak brzy, ale o tenhle kousek jsem se s váma prostě musel podělit!“

Dav pochvalně zahučel a Logan znovu rozpřáhl ruce.

„Jo, jo… já vám rozumím. Ani nevíte, jak rád vám představuju tuhle… zrzku. Jak vidíte, není to Mexičanka.“

Chlapi znovu zařvali a já je rychle přejela pohledem.

„A co vás zaujme ještě víc… pánové… není to ani Američanka!“ Výrazně kýval hlavou, zatímco se prostorem valil nadšený pískot a tleskání.

„Tahle čubička k nám dorazila až z daleký Evropy! Jen pro vás!“

Přemýšlela jsem, jak to ví. Měla jsem přízvuk, to ano. Jen bych neřekla, že zrovna Logan pozná, že je evropský. Znovu to příšerné mlácení do pletiva. Někteří ho rovnou popadli a začali celým plotem třást.

„Jestli já nejsem Santa Claus, co? Tomu řikám zasraný Vánoce po našem! No ne?“

Logan hřímal a podněcoval je k ještě většímu řevu. Někteří z nich byli v takovém rauši, že jsem se bála, aby si ho nezačali rovnou tady honit. Jakmile se hluk trochu zklidnil, Logan pokračoval.

„Mám tu pro vás ruskou princeznu, pánové. Světlá pleť, zelený oči a boky, že by se o ně mohl opřít medvěd. A ty kozy, pánové!“

I v mém momentálním rozpoložení mě to zarazilo. Ruská? Medvěd? Debil jeden. Logan na mě zíral, v očích navýsost pobavený výraz. Chlapi se smáli a jejich pohledy mě sjížděly jako rafty divokou řeku.

Couvla jsem a opřela se zády o špinavou zeď. Pach krve zintenzivněl a moje vlčice přecházela sem a tam. Já se naopak ani nepohnula.

„Mario uzavřel sázky, takže kdo to nestihl, kdo byl, do prdele, tak BLBEJ, že si to nechal ujít, má smůlu! Vzhledem k tomuhle exkluzivnímu kousku,“ mávl mým směrem rukou, „jsou trochu vyšší než obvykle.“ Ignoroval pískání a pokračoval.

„Na druhou stranu si vítěz dneska přijde kurevsky na svý. Dokonce jsem si pohrával s myšlenkou, že bych ji na chvíli pučil, až bude po všem. Tomu, kdo vyhraje a kdo by si troufl pohrát si i s ní!“

Zadívala jsem se do země a drtila vlastní zuby. Strach, vztek, vztek a strach. Věrní spojenci. Byrneho chechot a řev jsem slyšela tak jasně, jako by stál vedle mě. Pořád jsem se nehýbala, jen moje hruď stoupala a klesala v rytmu rychlého dechu. Ztuhlé bradavky mi trčely, rýsovaly se pod hrubou látkou

a já s tím nemohla nic dělat. Věděla jsem, že je to pro ně jako další třešnička na dortu, ale křížit ruce na hrudi nemělo smysl. Jestli mě donutí transformovat se, uvidí mě celou. I zevnitř, abych tak řekla. Bože můj! Bůh mi ale nestačil a ďábel měl nejspíš vsazeno u Logana. Pozoroval mě a čekal, až nadšení utichne.

„Naštěstí paní Kyra se na všechno dívá s odstupem, i když je mi samozřejmě jasný, že tohle by pro mnohý z vás byla teprve ta správná výhra. A já bych vám ji po čertech rád dopřál, nicméně tahle… hm… chlupatá lady,“ ušklíbl se a pár hlasů s ním, „ta je určená pro někoho jinýho. Doufám, že nikdo z vás, pánové, není takovej kokot, aby se o naší malý hře někde šířil. Doufám, že tu není takovej pitomec!“

Nejprve ticho a pak znovu jekot a řev. Stiskla jsem víčka a přemýšlela, jestli není pozdě na modlení.

Problém byl, že o účinnosti téhle metody jsem měla od malinka pochybnosti. Já pro sílu nesahala k nebi.

„Takže si ji koukejte užít, protože tohle se vám hned tak nepoštěstí. Tahle vlčice je výjimečná nejen původem, ale jak jsem slyšel, i schopnostma.“

Znovu se na mě zadíval a já zvedla hlavu. Willow, ty malá mexická děvko. Netušila jsem, co mu řekla a kdy. O co se s Loganem podělila. Co to znamenalo pro mě, jsem nevěděla. Pro Logana to znamenalo, že z kapes těchhle chlapů vytáhl o něco víc peněz.

„No, už brzo se o tom, co tahle zrzka umí, přesvědčíme na vlastní oči. Takže, pánové, sázky jsou daný.“ Přistoupil k němu bookmaker, který předtím procházel mezi muži, a podal mu nějaký notes.

„Vidím tu zajímavej rozptyl. Od tří minut až do deseti. Koukám, že tu někdo docela riskuje, ale

o tom to je! Navíc tu fakt máme velkou neznámou, nikdo z nás ještě netuší, za jak dlouho nám tahle dáma ukáže svou… hm. Cha. Svůj kožich!“

Rozesmál se a dav na ochozech s ním. Dívala jsem se na něj s takovou nenávistí, že to až bolelo. Mě teda rozhodně. Vnitřnosti se mi kroutily a já přemýšlela, jak svého vlka stáhnout do pozadí. Jak ho

v sobě ukrýt tak hluboko, až bude připomínat jen malou šachovou figurku. Potřásla jsem hlavou. Před chvílí jsem si přála udržet se těsně před proměnou, a půjde-li to, zavolat svého vlka, pustit ho na světlo tak rychle, abych mohla rvát maso všech, co mi přijdou do cesty. Teď bylo zřejmé, že to nebyl nejlepší nápad, protože moje šelma, vybuzená a připravená, čekala na sebemenší podnět. Nebraň se, zašeptala Willow, když jsme odcházeli. Já se ale bránit budu. Protože musím. Sáhla jsem myslí po své vlčí družce. Klid, holka moje. Bude to pro nás těžké, ale musím tě v sobě udržet. Prostě musím!

Zadívala jsem se na svá bosá chodidla a začala pomalu, zhluboka dýchat. Logan ale ještě nekončil.

„Nesmím taky zapomenout na druhou část naší hry. Sázka na barvu. Tak nejvíc z vás, pánové, vsadilo na to, že bude mít hnědej kožich. No tak! Trochu kreativity, kurva! Vždyť se na ni podívejte. Máme tolik možností. Třeba černá. Bílá nebo stříbrná. A můj osobní favorit – ryšavá. Nelíbila by se vám taková větší vyjící liška? Co?“

Líbila, podle toho kraválu. Pevně jsem stiskla víčka a soustředila se. Nádech, výdech. Nádech. Moje vlčice chvíli nespokojeně popocházela sem a tam, ale nakonec poslechla. Posadila se a sladila dech

s mým. Znovu jsme byly součástí jedné bytosti, ona a já. Stříbro bylo pryč, mé tělo přirozeně vyloučilo jeho zbytky a já nad ní měla opět veškerou vládu. V tuhle chvíli jsem ji ale hodlala využít k tomu, abych svou divokou družku udržela hluboko v sobě a klidnou jako uspaného pacienta před operací.

Nezáleželo mi teď na ničem jiném než jak jim tohle divadlo překazit. Přemýšlela jsem, jak chtějí mou proměnu vyprovokovat, jak toho chtějí docílit. Vzpomněla jsem si na Eliaha. Jak moc bych teď potřebovala jeho sílu. Jeho vlka, a hlavně jeho magii. Před mnoha hodinami by mě ani nenapadlo, že si něco takového pomyslím. Má síla se neměla o co opřít, neměla po kom šplhat, růst a rozpínat se. Nikdo takový tu nebyl. Logan znovu zamával rukama. Pak se otočil a Kyra mu podala nějaký předmět.

„Odpověď na naše otázky přijde už za chvíli. Takže – jdeme na to, pánové!“ zavelel a silně udeřil do gongu, který držel v rukách. Ten zvuk mi proletěl páteří od krku k bedrům a já se otřásla. Dveře za mnou se otevřely na malou úzkou škvíru a dovnitř někdo strčil… kůzle!

Pochopila jsem to ve zlomku sekundy. Včerejší jídlo mé tělo dávno zpracovalo, a když jsem se na to soustředila, ucítila jsem hlad. Moje vlčice automaticky natáhla hlavu a zavětřila. Začala se zvedat a já s ní. Všechny svaly se mi napjaly a já bezděky vykročila k tomu roztřesenému mláděti. Uvidělo mě

a rozeběhlo se do prostoru arény. Jiné slovo vážně nemá cenu hledat, tohle přesně vystihovalo místo, kde jsme se právě nacházeli. Kůzle zamečelo a znovu popoběhlo. Otáčela jsem se jeho směrem, nohy pokrčené, ruce svěšené volně podél těla. Oči jako dva řezavé uhlíky. Viděla jsem každý chlup, každou nepatrnou skvrnku na jeho srsti. Viděla jsem i drobné záchvěvy na krku, kde tepala krev. Nosní dírky se mi rozšiřovaly a já zhluboka nasávala pach kořisti. Má lidská část chtěla toho drobka popadnout

a odnést do bezpečí. Má vlčí část už už cítila maso na jazyku. Zastavila jsem se uprostřed pohybu a přinutila se ztuhnout na místě. Kůzle se znovu rozběhlo až k zadní stěně, zmatené a vyděšené. Chlapi nahoře začali znovu hulákat.

„Na co čekáš? Di po něm, ty zrůdo! Vem si ho! Tak vem si ho!“

A taky: „Mám v tom prachy, ty zrzavá děvko! Tak dělej sakra, nebo si mě nepřej!“

Otočila jsem se po hlase a zahleděla se nahoru na chlapa, který byl tři metry nade mnou a za pevným plotem přímo mistr světa. Možná chtěl ještě něco dodat, ale můj upřený pohled mu v tom zabránil. Ostatní ale neztichli, naopak. Když jsem zklamala v tom, že bych se na to nešťastné kůzle vrhla rovnou a transformovala se s prvním douškem jeho krve, začali dupat a tlouct do plotu, ječet

a řvát. Donutila jsem se neposlouchat jednotlivá slova, jednotlivé věty a výkřiky. Neslyšet všechny ty výrazy, kterými mě častovali. Narovnala jsem se a otočila obličejem pryč od zvířete, které pobíhalo sem a tam v levém rohu a marně hledalo kudy ven. Nespokojené hlasy zalily prostor. I ten, na kterého jsem před chvílí hleděla, se znovu osmělil.

„Tak se hni a sežer ho, ty blbá feno! Sežer ho. Sežer ho!“

Jednotlivé výkřiky se pomalu začaly slévat do pravidelného, rytmického skandování. Zavřela jsem oči a vší silou se držela, abych si nepřitiskla dlaně na uši. Propínala jsem prsty. Náhle jako když utne, řev utichl. A do mé ruky něco šťouchlo. Něco mokrého a chlupatého. Otevřela jsem oči a zoufale se zahleděla na to hloupé kůzle, které doťapkalo k mému boku a vlhkým čumákem zkoumalo mé prsty. Kůzle a vlk. Jehně a lev. Kde jsem to jen… Moje šelma byla vydrážděná a celou svou divokou podstatou chtěla v tuhle chvíli ovládnout tu moji, lidskou. Chtěla popadnout ten tenký krček a zlomit ho. Rozervat. Polkla jsem a zvedla hlavu. Našla jsem Loganův pohled plný pobaveného očekávání.

Dívala jsem se na něj a pomalu, váhavě, přejela prsty po hebkém kožíšku mezi ušima. Vnímala jsem každý centimetr srsti, každý chloupek. Kůzle zamečelo a přitisklo hlavu k mému stehnu. Všichni svatí, dejte mi sílu. V žaludku mě pálilo a já musela polknout, protože se mi v původně vyschlém krku začaly tvořit sliny. Znovu jsem kůzle pohladila a nepřestávala jsem se na Logana dívat. Kolem sevřených rtů měl hluboké vrásky a jeho pohled už pobavený nebyl. Spíš pěkně nasraný. Nehodlal se ale vzdát.

Otočil se na Kyru a něco vyštěkl. Na krátkou chvíli se mi ztratila ze zorného pole, a když se znovu objevila, držela v ruce pušku. Ta hnusná řiťolezecká, zvrácená mrcha. Zvedla jsem ruku z hebké srsti a udělala pár kroků stranou. Ten malý chlupatý blbeček za mnou capkal. Otočila jsem se na něj

a zavrčela. Jen tak, aby mého vlka cítil, aby pochopil, že já nejsem ta pravá záchrana. Kůzle se zastavilo, čichalo a rozhlíželo se kolem sebe. Nešťastné a ztracené. Náhle prásknul výstřel a kůzle se svalilo k zemi s vyděšeným mečením. Trhla jsem sebou a zadívala se nahoru. Logan právě skláněl pušku a znovu měl v obličeji ten pobavený výraz. Slyšela jsem, jak se zvíře za mnou snaží postavit, slyšela jsem malá kopýtka hrabat v zemi. Nechtěla jsem, ale musela jsem se podívat. Prostřelil mu zadní nohu a kůzle se marně snažilo postavit. Jeho krev odkapávala z rány na zem a vsakovala se do ní. V duchu jsem zavyla. A pak doopravdy a nahlas. Dav nad mou hlavou vybuchl v nadšeném očekávání. Hypnotizovala jsem pohledem kůzle a jeho marný zápas, kdy se snažilo postavit a utéct… a nemohlo. Pach zraněné kořisti vymrštil mou vlčici a já ji nedokázala zastavit. Znovu jsem zavyla, dlouhý, táhlý a nelidský zvuk. Čelisti se mi prodloužily a rozestoupily dál od sebe. Zčernaly mi nehty a poslední články prstů mi ztvrdly a protáhly se. Zírala jsem na zvíře, zápasící o život, a cítila takovou touhu po mase a krvi jako už dlouho ne.

„Pět minut,“ zařval náhle Logan. Aby přehlušil hluk, vydávaný desítkami vybuzených chlapů, vzal si megafon. Jeho hlas se mi zařízl do hlavy jako nůž.

„Zdá se, že to bude přece jenom rychlý. Abych pravdu řekl, jsem docela zklamanej. Mám tu tip na pět minut a třicet dva sekund. Tak uvidíme, jestli bude mít dotyčnej štěstí. Pět minut patnáct!“

Dotyčný štěstí mít nebude, i kdybych měla sežrat vlastní ruku. Třásla jsem se jako sulc. Mé tělo chtělo pokračovat dál, dál se měnit, dál se přetvářet způsobem, který mu byl tak přirozený. Moje vlčice

doslova poskakovala a já ji v sobě musela udržet. Jak jen to zvládnu. Jak to udělám? Už nějakou chvíli jsem stála na špičkách, kotníky mi trnuly a věděla jsem, že mám delší nárty. Teď bych se do lodiček nenacpala ani za zlaté… kůzle. Mečelo čím dál žalostněji a hrabalo nohama. Točilo se na místě,

a kdykoliv se pokusilo postavit, znovu pod ním zadní nohy podklesly. Věděla jsem, že to nepřežije. Ale ať radši skončí na rožni než v mém břiše. Odpusť, prcku, pomyslela jsem si a ten náhlý záchvěv lidství mi pomohl. Spolkla jsem sliny, zaklesla prodloužené tesáky do sebe a odvrátila se od něj.

Uběhla šestá minuta.

14

Každý další krok mě bolel. Mé tělo se odmítlo vrátit, všechny ty vjemy kolem byly příliš silné a já se pohybovala pomalu vpřed na nateklých, bolavých bříškách. Připadala jsem si jako malá mořská víla, když poprvé kráčela po souši – co krok, to záškub bolesti od kotníků po konečky prstů. Ale vizuálně jsem byla spíš jako vorvaní mládě. V tuhle chvíli by si moje chlupatá část mohla podat ruku

s Loganem, protože nasraní byli oba skoro stejně. Střelila jsem po něm očima, zatímco jsem pomalu kráčela ke stěně. Jeho výraz byl plný chladného vzteku. Nemyslím, že by to byla nenávist cílená na můj druh. Koneckonců mu zřejmě slušně vydělával. Byl prostě nasraný, protože nebylo po jeho. Ne tak, jak si představoval. Došla jsem ke zdi a opřela se o propnuté ruce. Ohnula jsem prsty a mé drápy vydaly škrábavý zvuk. Zavřela jsem oči a držela stisknuté čelisti. Velká část mě samé se chtěla otočit na patě a překonat vzdálenost ke kňourajícímu zvířeti několika skoky. Znovu jsem zaryla drápy

a dýchala pomalu, tiše, hlavu skloněnou. Jo. Tohle půjde. Pomalý dech. Klid v duši. Slunce ne, to se mi opíralo do rozšířených ramen. Seshora se začaly nést první nespokojené hlasy, první pískot a volání,

a během chvíle mí diváci znovu hulákali a bouřili. Kdy tohle skončí, proboha? A jak? Nezbývalo mi než čekat. Pak najednou všechen ten hluk znovu utichl. Otevřela jsem oči a pootočila hlavu. Zezadu do krku mi cosi silně narazilo a do mé zpola obrácené tváře vyšplíchla krev. Co to sakra… než jsem se stačila pohnout, dostala jsem druhou ránu do temene. Část krve dopadla na zeď za mnou a vytvořila zajímavý, rozprsklý obrazec. Uskočila jsem od stěny, bleskurychle se otočila a přikrčila. Další rána mě zasáhla doprostřed hrudi a příval té rudé tekutiny mi promáčel šaty. Lepkavá vlhkost a pach čerstvé krve zbláznily mé smysly. Moje šelma mi řvala v těle a já věděla, že teď už to nezastavím. Ne s krví málem v obličeji. Jen jsem na to pomyslela, další střela se mi rozpleskla o čelo, až jsem trhla hlavou dozadu a tvář mi zalil teplý čerstvý příval, vonící po vepřovém. Rázem ze mě byla obludná, démonická, krví zbrocená Carrie jako v románu od Stephena Kinga. Klouby měnících se rukou jsem si protřela oči a vytřeštila je. Ze tří stran na mě seshora mířili muži s paintballovými pistolemi v rukou. Jen v nábojích nebyla barva. Bože, vynalézavost těchhle lidí fakt nezná mezí! Vykročila jsem na zvednutých, prodloužených chodidlech a zařvala s rudou tváří, obrácenou ke slunci. Krev mi tekla po obličeji, stékala do napůl vlčí tlamy a rozpalovala mě svou chutí na jazyku. Kosti a šlachy jsem měla napjaté málem k nevydržení a moje svaly sílily. Rostla jsem do výšky, zatímco se mi ještě víc protáhly

prsty i obě čelisti. Látka chatrných šatů se napínala pod mohutnícím tělem a praskala ve švech. Zvedla jsem oči a zaznamenala vykulené, fascinované pohledy. Díky zostřenému vidění jsem viděla snad každý chloupek v nose, každou vrásku, každou prasklou žilku. Každé kmitnutí tepu na krku. Čelo mi ustoupilo dozadu a mezi zcuchanými prameny vlasů, trčících jako dikobrazí ostny, vykoukly na bocích špičaté boltce uší. Rozpřáhla jsem ruce, svaly se mi draly ven z rozervaných rukávů a i podélné boční švy měly co dělat, protože se mi žebra rozpínala do stran. Moje tělo bouřilo, vlčí energie kolem mě

vířila a já ji roztáčela kolem sebe a hnala ji výš a dál. Ve své proměně jsem došla do stejného bodu jako při boji s Uvari. Ani člověk, ani vlk. Monstrum. Všude kolem bylo ticho, že by bylo slyšet o zem cinknout zub. Pohnula jsem zvednutou hlavou ze strany na stranu, lidské vědomí napůl zakalené. Diváci naší zvrácené šou ani nedýchali. Vše nasvědčovalo tomu, že takovou transformaci viděli poprvé. Desítky párů očí na mě hleděly fascinovaně, některé ale i vyděšeně a pár pohledů bylo vyloženě znechucených. Otočila jsem se k Loganovi. Právě k němu přistoupil rozčilený bookmaker, ukazoval mým směrem a něco vzrušeně drmolil. Na tohle sázky neměli. Chtěli vlka v srsti a na všech čtyřech. S tlamou plnou kůzlečího masa. Logan měl ruce založené v bok, zatímco kolem něj bookmaker poskakoval a mával notesem. Sledoval mě a výraz měl nečitelný. Kůzle se stále víc a víc vyčerpávalo marnými pokusy postavit se na nohy. Nevím, jak jsem mu připadala, ale v téhle napůl vlčí podobě jsem pro ně byla dokonalý predátor. Noční můra. Zintenzivnilo svůj boj a tím víc na sebe poutalo mou pozornost. Vnímala jsem, že se moje mysl stále víc zabývá představou zabití kořisti, že

se vlk snaží převzít otěže. Zoufale jsem s tím bojovala, držela se svého lidství jako záchranného kruhu. Bojovala jsem proti pudům a instinktům šelmy, zatímco jsem na silných prodloužených nohou kráčela v kruhu kolem zraněného, zmítajícího se zvířete. Před další ránou z paintballové pistole jsem uskočila a prudkým pohybem si roztrhla šev šatů téměř k boku. Bylo mi to jedno, v téhle podobě jsem nahé stehno neřešila. Jednak bylo dlouhé, silné a svalnaté s tvrdou kůží úpěnlivě volající po depilaci, jednak jsem tak aspoň měla větší volnost pohybu. Další střela mě zasáhla do nahého boku a po stehně se mi rozlila krev. V dlouhých pramíncích stékala a kapala dolů, zatímco jsem se vzteklým řevem obcházela kořist. Kůzle se marným bojem o útěk vyčerpalo a s odevzdaností poraženého opíralo čumák o zem. Pachem zvířecí krve všude okolo mi pulzovala v žilách ta má a myslím, že pouze moje vlastní umíněnost a paličatost zabránily mé šelmě v přirozeném chování. Říkat tomu síla vůle není tak docela přesné, protože to prostě byla jen zatracená moravská zabejčenost! Podstatné bylo, že jsem stále kroužila kolem zvířete a má proměna dál nepokračovala. Po několika dalších minutách se začaly

znovu ozývat nespokojené hlasy z ochozu. Nejdřív ojedinělé, ale jak se čumilové za plotem osmělovali, tak stále silnější a hlasitější. Zavyla jsem ukázkově přímo do kamery, a i když mě moje šelma právě nenáviděla, což mi dávala najevo zběsilým tancem v mých útrobách, otočila jsem se

a přes celé prostranství se zahleděla nahoru na Logana. Znovu jsem dlouze, táhle zavyla a propalovala ho vítězoslavným, oranžovým pohledem. Obličej měl zkřivený vztekem, když sáhl za sebe a zvedl

k očím pušku. Tahle ale na paintball nebyla. Práskl výstřel a do mého stehna se zaryla stříbrná střela. Se vzteklým zařváním pode mnou podklesla zraněná noha a já se svezla na zem. Druhá rána mi roztříštila ramenní kloub. Obě kulky zůstaly v mém těle a odváděly destruktivní práci. Organismus okamžitě zareagoval. Střelné zranění si vyžádalo dokončení přirozeného procesu transformace a já cítila, jak se mé kosti podélně tříští a klouby praskají. Trhala se mi kůže, krev a další tekutiny zalily mé tělo, zatímco se obludně převracelo a měnilo své rysy a svou podstatu. Lidské vědomí se zakalilo, až zůstaly jen ostré zvířecí instinkty.

Čtyři silné tlapy rozpohybovaly vlčí tělo a to poslední, co malé kůzle ve svém krátkém životě vidělo, byla tlama plná ostrých zubů.

Zpátky k lidskému vědomí mě přivedl příval studené vody. Prudce jsem se nadechla, vzepjala se na propnutých pažích a lapala po dechu. Než jsem se stačila zorientovat, popadl Logan druhý kýbl

a vylil mi ho na hlavu. Napůl jsem ležela, napůl seděla ve své cele a voda, kterou na mě chrstnul přes mříže, mi stékala po těle a odplavovala špínu, krev a leccos jiného. Tělo jsem měla jen z poloviny čisté, zato úplně mokré a… kruci, nahé! Rukou jsem si bezděky zakryla prsa, ale bylo to zbytečné. Po kolenou jsem zacouvala k posteli a s nohama skrčenýma pod sebou se na něj zadívala. Přejížděl po

mně očima s nečitelným výrazem. Krátce jsem potřásla hlavou a z mokrých vlasů odlétla sprška vody. Logan si posměšně odfrknul. Rukou jsem se dotkla břicha, cítila jsem plnost, nasycení. Vjem, který jsem si přenesla i do lidské kůže. Kůzle to mělo za sebou, to bylo jisté. Otázka zněla, co přesně mám před sebou já. Logan se pohupoval na patách, na sobě čistou košili a na levé tváři jsem si všimla malého říznutí po holení. Škoda, že si nepodřízl krk. Přetočila jsem se na kolena a postavila se. Jestli mě chtěl teď přivést do rozpaků významným zíráním na mou nahotu, tak měl smůlu. V tomhle směru jsem překročila meze a dostala se do míst, kde stud neexistuje. Proč mu dopřávat radost tím, že se budu snažit malými ženskými dlaněmi zakrýt něco, co s bídou schovají velké mužské ruce? Vykašlala jsem se na to. Ať si čumí. Viděl toho v minulých hodinách víc než dost. Pomalu jsem došla na půl metru ode dveří. Očima mi bloudil po poprsí a břiše a všude tam, kam se prostě dívat mohl. Já jemu zírala do očí. Nic jiného na něm zajímavého nebylo. A ty oči jen proto, že jsem se v nich pokoušela číst, najít v nich odpověď nebo varování… nebo cokoliv. Když mu došlo, že na jeho okaté obhlížení nijak nereaguju, nechal toho a zadíval se mi do očí.

„Tak co? Viděl jsi už dost? Jsem první ženská, co před tebou stojí nahá?“ ušklíbla jsem se a jeho oči ztvrdly. Jenom oči. Zapřela jsem si dlaně o boky a sledovala ho.

„Zlato, já viděl věci, o kterých se ti ani nezdálo. Přímo defilé nahejch bab. A mezi náma, byly tam i mnohem hezčí,“ usmál se a založil si ruce na hrudi. Oplatila jsem mu úsměv.

„Krásný holky, říkáš? A předpokládám, že zavřený, viď? Hezky za mřížema, zbavené vůle a svobody. Tak to máš rád, hm?“

Přiblížila jsem se k mřížím tak blízko, že jsem se jich téměř dotýkala ňadry.

„Vsadím se, že venku, na svobodě, by si o tebe tyhle, jak říkáš, krásný ženský neopřely ani kolo. Řekla bych, že by na tebe nesáhly ani dvoumetrovým klackem.“

Hlas mi ztichnul a já v podstatě šeptala, zatímco na mě zíral. Co chvíli stisknul čelist.

„Nikdy ty ženy nikdo nehledal? Ženy a dívky našeho druhu. Cítím je všude kolem! Nikdo ti ještě nepřišel nakopat prdel?“ Zavrtěl hlavou a ušklíbl se.

„Koho myslíš, že zajímáte? Myslíš, že poldové všeho nechaj, protože někdo nahlásí, že mu zmizela čubka? To ses doteď nic nenaučila?“

Spustil ruce, přistoupil těsně k postříbřeným mřížím a sevřel je v dlaních. Obličeje jsme měli jen kousek od sebe.

„A i kdyby někoho napadlo běžet po stopě, tak ti řikám, že je za sebou umim kurevsky dobře zamýst.“

To možná uměl. Ale Eliah se na sledování stop mohl zvysoka vykašlat. Měl jiné možnosti, což jsem Loganovi rozhodně nehodlala vyprávět. Unesli mě předevčírem. Jestli ten bláznivý Navaho vyčerpal všechny obvyklé způsoby, aby zjistil, kterým směrem se má vydat, měl akorát tak nejvyšší čas pustit na průzkum své astrální tělo. Svou duši. Znala tu mou, mohl se vydat sám. Věřila jsem celou svou bytostí, že to co nejdřív udělá. Něco uvnitř mě rezonovalo a chvělo se a já byla vyladěná na příjem. A na muže před mřížemi, pro tenhle okamžik.

„Ty toho víš hodně, co? Hlavně o tom, jak z každý situace vytěžit maximum, hm?“

„Jo. Jo, tohle fakt přesně umím. Koneckonců, tebe jsem vytěžil jedna radost. I když tohle,“ plácl se přes naditou náprsní kapsu, „to je jen taková malá domů. Ten hlavní vejvar mě teprve čeká.“

Zuby se mu blýskaly ve spokojeném úsměvu. Hm. Občas si člověk prostě nemůže odpustit blbé gesto. I když to bolí a tohle bolet bude. Pomyslně jsem stiskla zuby a obemkla prsty stříbrné mříže těsně pod jeho rukama. Bolest mi začala okamžitě vystřelovat do prstních kůstek a dál do zápěstí, do kloubů i šlach. Zároveň mě pekelně pálila kůže a já věděla, že mám jen chvíli, než se mříže vpálí do živého masa na dlaních. Přesto jsem se dál držela, zatímco jsem mu velmi tiše vydechla do obličeje.

„Logane.“ Přivřel oči, protože to bylo poprvé, co jsem ho oslovila jménem. Z dlaní jsem měla dvě malá ohniska, ale pokračovala jsem.

„Něco ti poradím. Užij si ty peníze. Do posledního drobásku. Ožer si držku, ošukej nějakou nešťastnou děvku, kup si novou nadupanou mašinu… prostě udělej všechno, co hajzlové jako ty obvykle dělají.“

Čert vem, jestli bylo rozumné ho provokovat. Já prostě chtěla. Chtěla jsem! Ústa měl stisknutá do tenké linky a zamračeně na mě hleděl.

„Protože já tě zabiju,“ pokračovala jsem. „Já ti to tady, Logane, slibuju. Zabiju tebe a každýho z těch sadistických hajzlů, kteří se na tomhle podílejí. Každýho!“

Vycenila jsem zuby. „A ty a Byrne… vy budete zlatej hřeb. Přísahám na svou krev a na své předky – a mimochodem, pocházím z Čech, ty ignorante – přísahám, že jsem poslední ženská, kterou jsi tu zavřel.“

Byla v tom značná dávka patosu, to si přiznejme, ale líbilo se mi být patetická, když někomu vážně slibuju smrt. Něco takového člověk prostě nedělá každý den. Člověk… no budiž. Prudce jsem se naklonila dopředu, a než stihnul zareagovat, olízla jsem mu rychlým kmitnutím špičku nosu. Ucuknul leknutím a já odtrhla ruce od mříží a uskočila dozadu. Přišla jsem o velkou část kůže na dlaních

a pálilo to jako čert, ale pohled na jeho obličej zrůzněný emocemi, ten mi za to stál. Sáhl dozadu a vytáhl pistoli. Zamířil mi na hlavu, paže napjaté. Já ty své natáhla kousek dozadu, za tělo. Aby neviděl mé dlaně. Bezděky jsem tak vypjala nahý hrudník a on mířil střídavě na mé čelo a srdce.

„To by ti Benicio asi nepoděkoval, viď,“ řekla jsem pomalu. A doufala, že nepodlehne tomu nutkání, které s ním viditelně cloumalo, a že mě neodpráskne. Neměla jsem nejmenší důvod očekávat od bosse mexického drogového kartelu cokoliv dobrého, ale prostě jeden problém po druhém. Teď bylo mým problémem ústí hlavně jen kousek přede mnou. Ještě chvíli na mě mířil, zatímco se to v něm mlelo. Pak zřejmě sebral zbytky rozumu a sklonil zbraň. Nehýbala jsem se a byla zticha. Zajistil ji

a vrátil na své místo dozadu za pas kalhot. Promnul si kořen nosu a znovu založil ruce.

„Co seš, kurva, zač?“

Dál jsem se na něj dívala, zatímco marně čekal na odpověď. Okatě si promnul klouby na rukou.

„Z tý malý mexický čubky jsem už moc nedostal,“ pootočil se k cele, ve které měla být Willow, ale nebyla, jak jsem právě zjistila. Zatím mou pozornost zaměstnával Logan a já nepostřehla, že je Willow pryč.

„Kde je?“ Napnula jsem se, připravená znovu se vrhnout k mřížím. „Co jsi s ní udělal? Slyšíš?“ Natáhl prst a pohnul s ním ze strany na stranu. Stejné gesto, jaké na něj udělal Mikael v tom baru.

„No, původně měla jet s tebou, měla jít do dražby stejně jako ty. Ale prostě – vás dvě nemůžu přivýzt zároveň. Nechci ti moc lichotit, ale nemůžu před pana Rossiho postavit vlčí princeznu a ficku, která je dobrá akorát tak na šukání v bordelu na předměstí.“

Srdce mi tlouklo, nemohla jsem si pomoct. Ať byla Willow jakákoliv, byla sotva odrostlá pubertě a v tuhle chvíli se jí nejspíš nedělo nic dobrého. Logan mě spokojeně sledoval a pokyvoval hlavou.

„Jo, jo, ta mezi extra kousky nepatří. Svou práci ale udělá, to zase jo. Věčná škoda, že ji ten kokot Joel protrh. Taky ho to stálo balík, páč já si hodlal přijít na svý tak jako tak. Když mě prostě takhle blbě připravil o prachy, chápeš.“

Spokojeně mi to vysvětloval, jako bych byla vděčné, zaujaté publikum. Věděl, co mi tím dělá, a tím víc se v tom vyžíval. Licous – Joel. Znovu mě sjel očima a mlasknul. Lascivní, hnusné gesto, a přitom bych dala krk za to, že ve svých představách mě nešukal. Spíš mi dělal jiné věci. Mlčela jsem a on si užíval své malé vítězství v tom, že má poslední slovo. Nechala jsem ho při tom.

„Hezky se vyspi, ty můj zrzavej drahoušku. Ráno tě dá Kyra do pucu a pojedem na vejlet, hm?“

Naposledy se zašklebil a odešel. Poslouchala jsem, dokud jsem neslyšela bouchnout dveře. Pak jsem vydechla a promnula si nahé paže, na kterých mi stála husí kůže. Kousek přede dveřmi stál povědomý hnědý kastrol. Plný vody, jak jsem rychle zjistila. Popadla jsem ho za rezavějící, oprýskané uši a hltavě pila, dokud jsem neměla břicho plné jako akvárium. Celé tělo mi rezonovalo přívalem dokonale zavlažené a pulzující energie. Logan toho o našem druhu věděl hodně, bohužel. Nicméně díky tomu jsem teď byla uzdravená, silná, napojená a všehoschopná. Pomalu jsem se přiblížila

k mřížím a zadívala se do cely naproti. Na zemi ležel nějaký hadr. Až po chvíli mi došlo, že jsou to šaty, které měla Willow na sobě.

Nepamatovala jsem si, jak jsem usnula, ale musela jsem, protože jsem vnímala to náhlé probuzení. Všude kolem byla dokonalá tma a já si musela protřít oči a probudit malým šťouchnutím

i svou vlčici. Zamrkala a já viděla líp. Ne že by bylo co vidět. Ale něco mě probudilo, cítila jsem, jak mě pálí hluboko v břiše. Posadila jsem se a soustředila se na to teplo. V těle se mi něco probouzelo,

a nebyla to vlčí energie. To jemné mravenčení, ten dobrý a správný pocit. Můj nos náhle zachytil slabý závan vůně. Mezi pachy tohohle sklepení byla tak čistá a krásná a já ji nasávala a chutnala, zvedala jsem hlavu, výš a výš, abych ji udržela. Kakao a bylinky. Bože… ó můj bože! Vymrštila jsem se

a zvedla ruce nad hlavu. Stejné gesto, jako když trosečník vidí v dálce loď a zběsile mává rukama. Bylo mi srdečně jedno, jak asi vypadám, když tu hopsám nahá jako pramáti Eva a mávám rukama nad hlavou. Cítila jsem ho! Cítila jsem Eliaha! Vždycky mi voněl, bez ohledu na okolnosti, ale teď to byla prostě čistá extáze. Opojná a nádherná. Toužila jsem se ho dotknout, sáhnout na něj a možná, možná se mu i stulit do náruče bez ohledu na to, že na začátku tohohle všeho bylo jeho rozhodnutí odvézt mě pryč.

Věděla jsem, že tu není fyzicky přítomný, ale toužila jsem po dotyku tak, až se mi oči zalily slzami.

Všechna ta potlačovaná hrůza, všechny ty pocity, které jsem kvůli přežití musela stáhnout hluboko do sebe, se vylily jako miska s mlékem a já plakala a šeptala jeho jméno a zírala nahoru do tmy. Byl tu.

Našel směr. Našel mě.

15.

Tahle cesta autem nebyla zdaleka tak dlouhá a… hm… nepohodlná jako ta předešlá. Taky vůz, ve kterém jsme jeli, ve kterém mě převáželi jako balík, byl jiný. Byl vybavený kouřovými skly a zadní sedadla byla od předních oddělena přepážkou jako v taxíku. Seděla jsem uprostřed a měla ruce roztažené do stran a pouty přicvaknuté do velkých kovových kruhů navařených do konstrukce stropu. Vše nasvědčovalo tomu, že Logan měl vazby na místní CEVIL, protože ta svinská pouta jsem poznávala. Stejná používal Mikael. Možná že některý z místních agentů stál na tom ochozu. Napínala jsem svaly v pažích, až mě bolely, ale nepodařilo se mi je vytrhnout. Vztekala jsem se, a kdykoliv jsem ve zpětném zrcátku narazila na Loganův pohled, zatnula jsem znovu svaly a bezvýsledně cloumala pouty. Než jsme vyrazili na cestu, umyla jsem se a dali mi čisté šaty. Nepovedlo se mi utéct. Bylo to prostě k zbláznění. Od okamžiku, kdy cvakl zámek mé cely a Kyra vešla dovnitř, aby mě odvedla do primitivní, ale funkční sprchy, jsem čekala na vhodný moment k tomu, abych utekla. Byla jsem naprosto bez šance. Ta ženská ze mě v podstatě neodlepila hlaveň. Vlastně hlavně. Měla dvě pistole

a bez sebemenšího zaváhání, bez jediného mrknutí jinam, mě donutila, abych se umyla, a dokonce si oholila nohy. V jedné měla stříbrné kulky. V té druhé, legračně barevné, pak vodu se stříbrem. Mám-li být upřímná, té pistole na vodu jsem se děsila víc. Obzvlášť poté, co mi radostně oznámila, že koncentrace stříbra je nyní dvakrát větší, než když mi pokropila nohy. Kdyby mi poslala vodní spršku

s tímhle obsahem do obličeje, dopadla bych snad ještě hůř než ženy, které nějaký hajzl polije kyselinou. Přiznávám, že hrůza z faktu, že bych přišla o oči, mě paralyzovala. Obávám se, že naše tělo by tohle zregenerovat nedokázalo, a z představy života ve tmě – lidského i vlčího – se mi kroutily vnitřnosti. Kyra mi nezapomněla spokojeně a barvitě vylíčit, že jedno děvče našeho druhu už oslepila. Ona a Logan. Dva tvůrci, dva mozky celé téhle zvrhlé a výdělečné show. Vlasy jsem si myla jednou rukou, druhou jsem měla přicvaknutou k silné trubce, vedoucí ze zdi. Musela jsem se mýt čelem k ní, tak, aby mi mohla pořád mířit do očí. A druhou pistolí se stříbrnými kulkami pak do slabin. Abych nebyla za úplně neschopnou – zkusila jsem to. Jakmile sáhla po náramku a otevřela ho, abych mohla vyjít ze sprchy, čistá tak, jak to v daných podmínkách šlo, zkusila jsem to. Pouta cvakla a já prudce trhla hlavou do strany, z dosahu její vodní pistole, a zároveň jsem ji náhle volnou rukou praštila do brady. Její rychlost mě překvapila. V momentě, kdy jsem se proti ní vrhla se skloněnou hlavou

a nabrala ji ramenem do žeber, zmáčkla spoušť a sprška stříbrné vody mi pokropila zadek. Díkybohu za všechno maso, co na něm mám. Silným nárazem se převrátila na zem a já na ni. Vypálila automaticky dvě kulky, ale prosvištěly mi kolem ucha a zabořily se do stropu. Vrazila jsem jí kolena do slabin a napjatými pažemi přišpendlila ty její k zemi. Hnala mě zuřivost a taky bolest, vystřelující

z míst pod zády do celého těla. Drtila jsem jí zápěstí stiskem prstů, mé mokré vlasy jí visely do obličeje, vzteklého a znetvořeného šklebem.

„Puta de mierda lobo!“ procedila a já jí vítězoslavně zařvala do obličeje:

„Naser si, ty vysušená píčo!“

V některých chvílích prostě není nad mateřský jazyk. Tohle byla ale jediná věc, na které jsme se s Kyrou shodly. Stiskla jsem její levé zápěstí ještě víc a cenila zuby. Moje šelma se snažila, ale po nedávné proměně byla unavená. Já od ní teď ale nepotřebovala nic než trochu nadlidské síly

a rychlosti. A obojí mi dala. Čelem jsem praštila Kyru do nosu a s uspokojením jsem zaznamenala prasknutí kosti. Pach krve, která jí vystříkla z nosních dírek, přece jen probudil mou vlčici

z potransformační letargie a já rozevřela pusu nad Kyřiným krkem. Zuby mi zesílily a špičky protáhlých špičáků mi vyjely z pusy. Kam se hrabou krvesajové z knížek. Kyra mi vyděšeně zírala do rozevřených úst, ale nevzdávala se. Kopala nohama v marné snaze mě ze sebe setřást. Holeněmi jsem tiskla ty její k zemi, zatímco jsem se ještě víc sklonila. Její obličej se ztratil v mých mokrých vlasech. Byla jsem nabuzená a připravená ji zabít. Příšerně mě pálil zadek, zatímco jsem vzala do zubů kůži na jejím krku.

„No. NO!“ drmolila.

„Ale to víš, že jo,“ zasyčela jsem se stisknutými zuby, mezi kterými pulzoval její tep. S první kapkou krve na jazyku jsem zavrčela, a přesně v tuhle chvíli vpadnul dovnitř ten zmrd Logan. V rukou pušku

s dlouhou hlavní, nelenil a vší silou mě praštil pažbou do zátylku. Pustila jsem Kyřinu kůži a uvolnila sevření prstů. Na nic nečekal, a jakmile jsem k němu otočila obličej s vyceněnými zuby, praštil mě do spánku. Člověku by takovou ránou prorazil lebku. Mě poslal do bezvědomí.

Když jsem se probudila, visela jsem s roztaženýma rukama na zadním sedadle auta, na sobě jakousi krajkovou příšernost bez rukávů s výstřihem až k pupíku. Stehna mi tak tak zakrývala krátká sukně s výrazným květovaným vzorem. Ještě že mi nestrčili květ ibišku za ucho, to by byla vážně konečná. Snažila jsem se nemyslet na to, kdo mě oblékal, kdo se mnou manipuloval, otáčel mě

a dotýkal se.

Logan řídil a vedle něj seděl muž, kterého jsem zatím neviděla. Bez pohledu na něj bych se obešla

i dál. Vlasy měl jako tenký myší ocásek stažený šňůrkou, hutný knír a kůži na obličeji pokrytou mnoha jizvami po akné. Když jsem se nechtěně potkala s jeho očima ve zpětném zrcátku, bylo to jako koukat do očí zombie. Mrtvé a s nažloutlým bělmem. Mezi koleny v ne právě čistých džínách mu trčela dlouhá hlaveň pušky a obě předloktí, která vylézala z ohrnutých rukávů, byla pokrytá tetováním. Ani místo volné kůže. Znovu jsem se vší silou zavěsila v poutech a zkoušela, jestli nepovolí. Zmítala mnou frustrace a vztek na vlastní neschopnost, že jsem nedokázala utéct. Že jsem prostě nebyla rychlejší. Malou náplastí na tu kolosální nasranost byla vzpomínka na Kyřin obličej, když se mé zuby dotkly jejího krku. Když jejich špičky pronikly kůží a potkaly se s její krví. Když už nic víc, tak jsem jí aspoň připravila adrenalinem naplněný den, až bude čekat na výsledky testů. Já měla právě v žilách adrenalinu až dost. Trhala jsem a cloumala pouty a můj vztek krmený frustrací jen rostl. Rostl

a bobtnal v malém prostoru auta. Byla jsem zoufalá z představy, že mě zase odváží někam pryč, na jiné místo. Že to Eliaha zdrží, než znovu najde správnou cestu. Logan řídil, loket opřený o okýnko, a občas s mužem vedle sebe prohodil pár slov. Lidskému uchu by jejich hlasy zněly přes skleněnou přepážku tlumeně a zastřeně, já je ale slyšela zcela jasně. Bylo mi to k ničemu, mluvili španělsky. Silnici, po které jsme jeli, lemovala krajina podobná té arizonské, ale přesto trochu jiná. Vysoké rozvětvené kaktusy byly všudypřítomné. A agáve, ta tu rostla jako plevel. Byla skoro všude. Slunce nás bombardovalo svým žárem a já vnímala, jak se mi na nahé kůži perlí pot. V uzavřeném zadním prostoru auta bylo k zalknutí. Blížili jsme se k městu a já se zadívala dopředu, na úzkou zelenou ceduli, která mi rostla v zorném poli. Číslo silnice 15 a název. Magdalena. Hezké české jméno

a nepochybně odporné mexické místo. Netušila jsem, jak daleko za mexickými hranicemi jsme,

nezdálo se mi, že příliš. Mnohem déle jsme jeli k hranicím, tedy aspoň myslím. Můj vlčí smysl mě

v tom aspoň utvrzoval. Pozorně jsem sledovala blížící se domy, a když jsme kolem nich už projížděli, prohlížela jsem si ty hladké, oblé a barevné fasády. Žlutá, oranžová, místy červená, ale i zelená

a modrá. Barevná paleta jako z leckterého satelitního městečka v Čechách. Tady ty barvy ale tolik nerušily, patřily sem. Bez ohledu na svou situaci jsem vnímala ruch ulice, tolik tmavých tváří, snědých obličejů a černých vlasů. Minuli jsme obchod se sombréry, zdejší pohlednicově typickou pokrývkou hlavy, i když jsem jich viděla u místních obyvatel jen pár. Tenhle symbol Mexika byl určený spíš turistům. Viděla jsem všude kolem cesty krámky s kořením, ovocem a zeleninou, pojízdné stánky

s občerstvením, zmrzlinou a pečivem. Samá podloubí, venkovní zahrádky, barevné slunečníky a moře rostlin. Nasála jsem vzduch a kořeněná vůně jídla mi podráždila čichové buňky. Byla tak intenzivní

a silná, že ke mně pronikala sebenepatrnějšími škvírami v karoserii auta. Květiny byly všudypřítomné, a také spousta bílo-zeleno-červených vlajek téhle země. Celé ulice působily vyzdobeně, byla to prostě barevná smršť. Netušila jsem, jestli se chystají na nějakou místní významnou událost, nebo jestli je to tu takhle pořád. V Mexiku jsem byla poprvé a doufala, že naposled. Logan odbočil z hlavní cesty

a pokračoval po menší, mírně se svažující komunikaci. Vzdalovali jsme se od centra, projížděli jsme jakýmsi borovicovým hájem. Pak se před námi objevila vysoká, sněhobílá zeď, táhnoucí se, kam až jsem dohlédla. Logan se stočil na úzkou, ale pečlivě udržovanou cestu, která vedla podél zdi. Ujeli jsme nejmíň dvě stě metrů, než se objevila brána. Vysoká a kovaná, a nahoře nad ní se klenul kamenný oblouk, který spojoval obě zdi po jejích stranách. Na oblouku se skvěl výrazný nápis, utvořený z nějaké kamenné mozaiky. La Estrella. Po jeho stranách pak byly zobrazené hvězdy.

Pěticípé, ale naštěstí ne červené. Bylo zřejmé, že pozemek za zdí musel být obrovský. Stejně jako chlap, který vyšel z brány, jakmile jsme k ní dojeli. Logan zastavil a stočil okýnko, zatímco se k nám hlídka blížila. Muž v tmavém oblečení vojenského střihu měl v ohbí lokte opřenou pažbu samopalu

a oči jako dva zaměřovače. Všimla jsem si, že má v uchu naslouchadlo, od kterého vedl úzký stočený kabel někam pod tmavou vestu. Logan něco říkal a muž si přitiskl k uchu prsty, chvíli čekal a pak krátce promluvil s pohledem upřeným přes střechu auta. Vysoká kovaná brána se otevřela a vjeli jsme dovnitř.

Že jsme u Bennicia doma, by poznal i blbec. Frustrovaná, nasraná a dílem i vyděšená vlčice, která se právě jako ten blbec cítila, to poznala taky. Minuli jsme další ozbrojené muže po stranách vnitřního prostoru za branou a pokračovali po štěrkové cestě. Myslím, že jsem nikdy předtím neviděla tolik zbraní. Nikdy jsem se nesetkala s lidmi, kteří je nosili s takovou samozřejmostí. Blížili jsme se k zadní straně domu, kterému se nehodí říkat prostě – dům. Byla to monstrózní členitá a bílá obluda. Sama dávám přednost střízlivějším tvarům, ale tohle bylo prostě Mexiko a v téhle haluzně bydlel někdo,

kdo měl prachy. Kdo jich měl tolik, že se mohl zvysoka vykašlat na to, že nemá vkus. Ten se koupit nedá, bohužel. Bílé věže s modrými kopulemi, křivolaké zdi, oblouky, kamenné ploty, tvořené buclatými sloupky, a všude obří nádoby přezdobené reliéfy a květinovými motivy, plné rostlin, kytek a mladých stromků. Dům byl neuvěřitelně členitý, samé balkonky, terásky a vikýře. Jako by jeho tvůrce nesnesl pohled na deset metrů rovné zdi. Dostali mě dva obrovští kamenní lvi hlídající zadní vchod do domu u paty širokého pompézního schodiště. Jestli je tohle zadní vchod, jak asi vypadá ten vepředu, napadlo mě. Ten nejspíš hlídají dvouhlaví draci. Z pohledu na fasádu po chvíli bolely oči, slunce se do ní opíralo a zdi zářily jako místo po jaderném výbuchu. Pokračovali jsme dál pomalým tempem, blížili jsme se k domu, jeho stěny plné výstupků a ostrých rohů před námi rostly do výše.

Míjeli jsme ohradu s několika koňmi, kolem cesty se u záhonů činili zahradníci, kopali, hrabali, zametali a činčali přečinčaný prostor. Logan uhnul z hlavní příjezdové cesty, odbočil doprava

a pokračoval po užší cestě, lemované vzrostlými rozkvetlými keři. Okolí Beniciovy rezidence bylo opravdu obrovské. Samotná zeď, která ho ohraničovala, se mohla honosit titulem Velká mexická zeď. Otočila jsem se a hleděla na sídlo muže, kterému mě přivezli. Žaludek se mi kroutil a dělal kotrmelce. Projeli jsme jakousi přírodní branou, tvořenou vysokými, hustými keři, dokonale sestříhanými tak, aby se klenuly nad štěrkovou cestou jako kvetoucí podloubí. Vjeli jsme do další části pozemku, kde rostly vysoké stromy, duby a borovice. V jejich stínu stál jiný dům. I tady se vyřádil nějaký zfetovaný designér, ale přeci jen ne tak okázale jako u hlavního paláce. Zvedal se do výšky tří pater, přičemž okna v prvních dvou byla ukrytá za silnými mřížemi. Logan zastavil na malém parkovišti před červeně natřenými dveřmi a vypnul motor. Jeho spolujezdec, budu mu říkat Culík, pružně vyskočil a ihned namířil mým směrem zbraň. Ušklíbla jsem se na něj přes sklo okýnka, ale ani nemrknul. Logan vystoupil a otevřel zadní dveře. Pak auto obešel a otevřel i ty druhé. Zamrkal, jak mu do očí udeřila vlna horka, která se z auta vylila. Ne že by to venku bylo o moc lepší, ale vzduch se aspoň trochu hýbal. Já se zatím hýbat nemohla. Svaly na obou pažích jsem měla zaťaté a čekala jsem. Vůně teplého, ale horkého vzduchu mi tančila na patře. Dřepnul si, pak natáhl ruku a promnul mezi prsty uvolněný pramen, který mi visel přes ucho. Vlasy jsem měla stažené dotazu a sepnuté zřejmě nějakou sponou. Netuším, jestli mě učesala Kyra. Před tím, než si zašla na odběry. Možná by mi mělo dělat starosti to kousnutí, koneckonců, jestli byla pozitivní, jsem za ni zodpovědná bez ohledu na to, jak moc ji nenávidím. Ale právě v tuhle chvíli jsem na to nebyla schopná myslet. Proč taky. Logan se poškrábal na bradě a zadíval se někam za auto. Myšlenky mu musely bloudit podobným směrem jako ty mé, protože řekl:

„Musim říct, že jsem ještě nikdy nebyl tak rozpolcenej. Jestli je kvůli tobě Kyra odepsaná, přišel jsem o sakra schopnýho parťáka.“ Mluvil tiše a nedíval se na mě.

„Ty nemáš ani tušení, jak moc jsem tě chtěl zabít. Vychovat si nějakou, co ji nahradí, to bude trvat. Z představy, že budu muset, se mi otevírá kudla v kapse. Taky mě to bude stát prachy, rozumíš. Stál jsem nad tebou a přemýšlel, že ti uříznu hlavu.“

Až teď se na mě podíval. Studoval očima můj obličej.

„No, nakonec jsem se ovládnul, i když mi hysterka s pokousaným krkem řvala do ucha, ať tě oddělám. Ale to bych přišel ještě o víc, že. Nejsem blbej.“ Klepnul mě doprostřed hrudi a naklonil se blíž.

„Já, do prdele, nejsem blbej. A kurevsky nesnáším, když mě někdo připraví o prachy, rozumíš tomu?“

Rozuměla jsem, pochopitelně. Všechno, co dělal, dělal pro peníze. To je zatraceně silný hnací motor. Koneckonců chlap, na jehož pozemku jsme právě stáli, byl dokonalý příklad. A zřejmě

i dokonalý vzor pro chlapy, jako je Logan.

„Jestli bude pozitivní, tak ji můžeš prodat, ne?“ ušklíbla jsem se.

Jen ať si madam Kyra užije osud, který pomáhala přichystat pro kdovíkolik holek.

Logan se usmál a přejel mi špičkou prstu přes lícní kost. Vsadila bych se, že ho to už napadlo. Když jsem se po něm ohnala zuby, plácl mě hřbetem dlaně přes tvář. Jen lehce, nebolelo to. Jako bych mu

už prostě nestála za námahu. Jen letmé upozornění, jako když malého psa ledabyle plácnete novinami přes hřbet.

„Seš doma, zlato.“

Zastrčil mi pramen vlasů za ucho téměř něžně. Narovnal se, otočil na druhého muže a mávnul rukou. Culík se postavil těsně za něj a posunul hlaveň tak, že mi dosahovala téměř k obličeji. Logan mě chvíli pozoroval a pak vytáhl z náprsní kapsy injekční stříkačku. Polilo mě horko, jiné než z těžkého hutného vzduchu. Začala jsem rychle polykat a upřeně zírala na hrot injekce, na kterém se perlila

malá kapka. Pro boha živého, už ne! Podvědomě jsem tušila, že se tomu nevyhnu. Ne po tom, co jsem předvedla ve sprše. Potřeboval mě ovladatelnou, klidnou a vláčnou. Nebojující. Lidským ženám

narvali do žil drogy. Pro lycas bylo mnohem účinnější tohle. Tušila jsem to a snažila se na to znovu připravit, ale jsou věci, na které se připravit nedá. Zkuste se předem připravit na to, že vám někdo zaboří čepel do břicha a otevře vás jako zip na tašce. Protože asi takový je to pocit, když se tahle tekutina dostane do vlčího krevního oběhu. Olízla jsem si zpocený horní ret a zadívala se Loganovi do těch hnusných podvraťáckých očiček. Šklebil se a užíval si každou vteřinu.

„Moc mě to mrzí, to mi věř, ale fakt to musí bejt. Mohla by tě napadnout nějaká pitomost, a to si fakt nemůžu dovolit, víš?“ Otáčel stříkačku v prstech.

„Nemohl jsem se udržet a pochlubil jsem se, že přivezu něco speciálního, takže je vyloučený, abys mi to nějak posrala.“

Vycenila jsem zuby a znovu se po něm ohnala, kam až mi připoutané ruce dovolily. Moc nedovolily.

„Vidíš, to je přesně to, o čem mluvím. Tohle prostě nemůžu riskovat, chápej. Chápeš mě, viď.“

Hajzl, zvrácený, pokřivený, sadistický hajzl. Střelila jsem očima nad jeho hlavu, na Culíka. Jeho žlutočerné oči mi nepokrytě zíraly do rozkroku. Sukně se mi vyhrnula vysoko na stehnech a já až teď zjistila, že mám na sobě kalhotky vínové barvy, podobné, jakou měl květinový vzor na sukni. Logan se otočil po směru mého pohledu, a když zaznamenal, kam Culík hledí, zavrtěl hlavou a s mlasknutím mi stáhl sukni níž. Jestli čekal vděk, nedočkal se. Pro mě bylo jeho chování mnohem děsivější, než kdyby mi pod tu sukni prostě sáhl. Přiblížil špičku jehly k žilám na mém zápěstí a já sebou začala zmítat.

Nemohla jsem si pomoct. Bylo to zbytečné, naprosto. Bylo zbytečné, že jsem skrčila obě nohy

a pokusila jsem se mu zarýt do slabin podpatek sandálů, které mi obuli. Měl v tom praxi a měl volné ruce. Vsunul si stříkačku naplocho mezi zuby, popadl mé připoutané předloktí a pak rychle bodnul. Zvadla jsem jako kytka při zrychleném záběru. Brada mi klesla na hruď, oči se zakalily a stiskla jsem zuby náporem bolesti. Nebylo to tak silné, jako když mi tohle svinstvo Logan píchnul poprvé, na zemi toho hospodského záchodu. Ale stačilo to na naprosté ochromení mého vlka, mých sil a mé vůle.

Dívala jsem se na něj přivřenýma očima, zatímco si obludné částečky stříbra razily cestu mým

krevním řečištěm a přebíraly vládu. Logan vytáhnul z kapsy malý klíček a odemknul náramek. Ruka mi spadla do klína a já se ji marně pokoušela zvednout. Stejně jako se moje vlčice, ležící na boku

s jazykem vypadlým z tlamy, marně snažila hrábnout přední tlapou. Pod záplavou stříbra jsme byly přišpendlené jako brouk pod sklem. Logan se zvednul a obcházel auto. Culík na mě fascinovaně zíral. Přikradl se ke dveřím, naklonil se a pažbu pistole opřel o zem. Logan dorazil k druhým dveřím zrovna v okamžiku, kdy Culík natáhl ruku a stisknul mi ňadro. Bylo to oplzlé a nechutné a já se po něm pokusila ohnat. Hlava se mi klinkala na krku, nemohla jsem ovládat vlastní svaly. Bylo to podobné,

jako když jsem kolem sebe měla omotaný stříbrný řetěz. Patrick, ten, co mi ho tehdy kolem těla obtočil, hnil v zemi. Přála jsem si, aby měl stejný osud i Logan. A nejen on. Culík posunul dlaň

a pokusil se zajet prsty pod krajkovou látku halenky. Sáhnout mi prackou na holou kůži. Logan ho okřiknul a zároveň mi odemkl i druhý náramek. Culík se neochotně postavil a s namířenou zbraní sledoval, jak mě Logan vytahuje z auta, bere kolem pasu a pomalu vleče ke dveřím. V nose mě dráždil jeho pach, tak intenzivně, až mě to nutilo si odfrknout. Ničila mě jeho těsná blízkost, to, jak snadno

a samozřejmě si přehodil mou ruku kolem krku a vedl a táhnul mě, jako bych byla jeho tequilou znavená přítelkyně. Páskové vysoké sandály právě teď značně ztěžovaly můj pohyb. Nechápala jsem, jak chtějí docílit toho, že se nesvalím jako balík, až mě pustí. Dveře před námi se otevřely a zjevila se v nich žena v dlouhých, volných kalhotách a haleně se šňůrkou pod malými, nezajímavými ňadry.

Nebyla jsem ve stavu, abych mohla nebo nedejbůh chtěla tohle posuzovat, ale některé vjemy k vám přicházejí, aniž byste se o to prosili. V posledních hodinách jich ke mně takhle přišlo bezpočet. Sice byla plochá jako žehlicí prkno, ale vlasy měla lesklé tak, jako by je měla natřené psím sádlem. Hm. Těsně vedle. Možná i měla, kdo ví. Stočené do pevného uzlu na temeni vypadaly jako číhající had.

Černá mamba. Hadí výraz v obličeji to jen dokresloval. Představte si pod tím, co chcete. Když otevřela ústa, bylo to, jako když se vylije asfalt. Pomalá, vláčná slova, rozvleklý hlas. Nerozuměla jsem ničemu, ale podle toho, jak si mě prohlížela, jak mě ojížděla a osahávala pohledem kmitajícím sem a tam, jsem vytušila, že právě probíhá nějaké hodnocení. A zdálo se mi, že se s Loganem o něco přou. Jeho španělština nebyla zdaleka tak čistá a hladká a samozřejmá, ale já nejsem ta pravá, abych tohle posuzovala. Začala a skončila jsem u „gracia“, a to jsem zatím neměla možnost použít. Tak nějak myslím, že tu možnost ani mít nebudu. Žena dokončila slovní přestřelku s Loganem a zmizela

v hlubinách domu jako pára nad kotlem. Logan mě protáhl dveřmi a vydali jsme se pomalu za ní. Snažila jsem se zaznamenat prostor kolem sebe, soustředila jsem se vší silou, vůlí obou svých já, napínala jsem všechny utlumené, stříbrem oleptané smysly. Nasávala jsem pachy – kávu, koření

a slabý závan těžkého, sladkého parfému. Pomalu jsme procházeli obrovskou, vysokou halou, která jako by ústila na olbřímí balkon. Aspoň tak to vypadalo, ale když mě Logan dosmýkal až k zábradlí, za kterým byl otevřený prostor, došlo mi, že to žádný balkon není. Po celé délce téhle čelní strany domu se táhnul jakýsi ochoz, skrytý pod klenutými kamennými oblouky, které od sebe dělily mramorové sloupy, podpírající další patro. Zadívala jsem se přes zábradlí zdobené mozaikou. Byli jsme na úrovni přízemí, a přesto jsem se dívala dolů. Celý dům měl půdorys obrovského čtverce, v jehož středu, snížená pod úroveň země všude okolo, byla zahrada. Slunce se opíralo a lesklo se v miliardách vodních kapek, které tryskaly z několika malých fontán. Zahradu křižovaly úzké chodníčky ze sněhobílého písku, ostatní plocha byla přepečlivě oseta trávou a osázena tolika rostlinami, kolik se jen vešlo. Pískové chodníky se pod tou bujnou vegetací téměř ztrácely. Muselo to dát ohromnou práci vyvozit odtud tolik země, tolik hlíny, aby vznikla tahle krása, skrytá před okolním světem.

Toužila jsem se naklonit přes kamenné zábradlí a dívat se a dívat. Viděla jsem v poslední době tolik hnusných věcí, že mé oči a má mysl toužily po prosté kráse. Kochat se a žasnout. Možná proto, že jsem podvědomě tušila, že je tohle poslední krásná věc, kterou na dlouho uvidím, stála jsem jako vrostlá do mramorové dlažby a dívala se. Dívala se na ženy, které se v zahradě pohybovaly. Seděly na trávnících, procházely se pod příkrovem vzrostlých palem a dalších stromů, které jsem ani nedokázala pojmenovat. Některé z nich si mě všimly a prohlížely si mě se stejným zájmem jako já je.

Zaregistrovala jsem ale i jeden nebo dva ostražité a po chvíli vzájemného pozorování až nenávistné výrazy. Čichala jsem vůni tohoto místa, válela ji po patře a nechala sklouznout hrdlem až dolů. Logan mě popadl za nadloktí a zatáhl.

„Tady nejsi na divadle, drahá. Já se s tebou, kurva, tahat nebudu. Tak hni se, ať tě můžu hodit na triko někomu jinýmu.“

„Co je to?“ zachraplala jsem, polkla – a v hrdle mě pálilo. „Co je, do prdele, tohle místo zač?“

Držela jsem se u zábradlí, zatínala prsty do studeného kamene a mluvila spíš pro sebe, než že bych opravdu očekávala odpověď.

„Kdo jsou ty ženy? Co tu dělají?“

„Šukají,“ odpověděl Logan s úšklebkem. Pokusila jsem se na něj zaostřit, ale nešlo mi to.

„Ty budeš taky, to se neboj,“ pokračoval a já zmateně nakrčila čelo. Mozek jel tak na dva válce a já měla zpomalené vnímání. Nebylo to tak paralyzující jako ve chvílích následujících bezprostředně po vpichu té odporné stříbrné sračky, ale pořád jsem si připadala jako absolvent zvláštní školy, navíc

s motorickým postižením. Zadívala jsem se znovu na dvě ženy, které pomalu kráčely v hloubce deseti metrů pod námi, obličeje otočené a zírající do mého.

„No s nima ne, ty huso! I když – kdo ví. V tomhle směru mám o Beniciovi málo informací. Kdo by po nich taky toužil,“ ušklíbl se Logan spíš pro sebe než nahlas. V tuhle chvíli to nebyl pan Benicio. Prostě jen Benicio. Vsadím se, že kdykoliv jindy si na to Logan dává dobrý pozor. Nakoukl přes okraj, ale nepřestával jedním okem sledovat i mě.

„Tohle je taková jeho zahrada rajských potěšení, víš?“

„Všechny unesl?“ Hlas mě neposlouchal. Bylo mi jasné, že koukám na malý zlomek žen, které kdy zavlekli do tohohle domu. Věděla jsem, že je blbost ptát se, ale slova si sama našla cestu.

„Copak je nikdo nehledá?“ zeptala jsem se tiše.

„Bože, ty seš vážně naivní káča! Věř tomu, nebo ne, ale spoustu jich sem dovedly jejich vlastní matky. Vítej v Mexiku. Země zaslíbená pro ty, co se uměj otáčet.“

Široce se na mě usmál. Já na něho ne. Můj pohled byl plný nejrůznějších emocí, ale úsměv nevyvolávala žádná. Měla jsem se tedy zřejmě stát součástí tohohle… harému. Protože přesně tak to vypadalo. Tak dvě desítky žen, hrubým odhadem. Krásné, mladé, vesměs mexického původu, ale zaznamenala jsem i jiné rysy, dokonce dvě blondýnky. Zrzku žádnou. Žádná z nich nebyla ani lycas. To dávalo smysl, těžko by nás s nimi nechali pohromadě. Vlci tu ale byli, někde hluboko, dole, ve sklepeních, v místech, kam slunce nesvítí. Zvedla jsem k němu tvář a nechala se chvíli hladit hřejivým teplem. A doufala, že tím nakrmím tu malou jiskru hluboko uvnitř, tak tak hořící a chvějící se.

Opatrovala jsem ji v sobě, chránila ji a čerpala z ní sílu. Chtěla jsem věřit, že z ní bude plamen, že to dokážu, že najdu způsob, jak utéct. Bylo mi jasné, že tohle je poslední místo, odkud to bude nějakým způsobem možné. Pak už ne. Nechtěla jsem myslet na to, co bude dál, ale že se s každou minutou, každou uplynulou hodinou blíží okamžik, po kterém mě už nikdo nikdy nenajde, to mi bylo jasné. Ani Eliah už by nemusel, navzdory vší magii, kterou má. Dokázal by pustit duši na dlouhou cestu, opravdu dlouhou, ale to bych musela svou silou přiživovat jeho. Letět společně, jako jsme to udělali při hledání Bena a jako to chceme udělat kvůli nalezení Johony. Představa, že bych já mohla nyní pomoci, byla skoro směšná. Pomoc jsem potřebovala sama. Tihle lidé nedělají chyby. Logan ano, je tak arogantní a sebestředný, že něco mohl přehlédnout. Všichni ti muži, kteří sledovali smrt kůzlete

a moje veřejné ponížení, mou transformaci, všichni jsou pro něj potenciální hrozbou. Nechápala jsem, že se do takového podniku pouštěl Beniciovi doslova pod nosem. Leda by mu za to odváděl

tučný desátek. Něco mi ale říkalo, že ne. Že ten krevní paintball je jeho vlastní hra. Dříve nebo později na ni dojede. Jak běžel čas a já byla vtahována hlouběji do celého tohohle odporného kolotoče, docházelo mi, že oni opravdu dokážou nechat zmizet člověka ze zemského povrchu. Vlka nepochybně taky. Za vší touhle šarádou byly obrovské peníze. Všude se tu vznášel duch krutého muže

s neprůstřelným egem a v podstatě neomezenými finančními možnostmi. Stačilo se podívat na tenhle barák a jeho starší, nafoukanější sestřičku, kolem které jsme projeli. Logan netrpělivě syknul a trhnul mým tělem. Nebyla jsem na to připravená a zavrávorala jsem, na druhou stranu jsem si ověřila, že efekt stříbra v mém těle už není tak paralyzující. Tohle byla zřejmě mnohem menší dávka. Jen krátké otupení, omámení pro snadnější manipulaci a přesun. Dělala jsem pomalé kroky, tak, abych se ho pokud možno nedotýkala. Zaregistroval, že už mu nevisím kolem krku jako zoufalka s pěti dětmi a jdu víceméně rovně. Byl rázem ostražitý a bez ustání mě sledoval. Šli jsme podél zábradlí, po téhle honosné pavlači, a blížili se k rohu celého objektu. Před námi byly schody, vedoucí dolů. Schodiště, dostatečně prostorné pro tři osoby, jdoucí vedle sebe. Nebo pro dva lidi, vlekoucí mezi sebou třetího. Sestupovali jsme dolů, chodba ústila do mezipatra s vysokým oknem, které vedlo do zahrady.

Přidržovala jsem se zdí, zatímco se Logan pohyboval bokem natočeným ke mně, zbraň připravenou. Jakmile zjistil, že dokážu jít sama, i když zatím vratce, vytáhnul ji a odjistil. Vzadu na temeni mě mrazilo z vědomí, že druhá zbraň, podstatně větší, mi míří na temeno. Culík se držel jen pár kroků za námi, a jak jsem zaznamenala, koukal mi na zadek. Nepokrytě, vilně a s jakousi majetnickou samozřejmostí. Tipovala jsem ho na místního rozšukávače novicek. A doufala, že jsem tak výjimečná, jak si myslím, a tenhle nepovedený dubler Dannyho Treja na mě nesáhne ani malíčkem. Na krátkou chvíli jsem se podívala z okna a setkala se s upřeným tmavým pohledem hned za sklem. Nenávistné oči mě provázely, dokud mi nezmizely ze zorného pole. Pokračovali jsme dál a dolů a denní světlo sláblo s každým dalším schodem. V tuhle chvíli už jsme museli být na úrovni zahrady, někde

v hlubinách domu. U paty schodiště stála „hadí“ žena a čekala na nás. Netrpělivě mávla rukou

a s prudkou otočkou pokračovala v chůzi chodbou, vedoucí od schodiště dál. Cesta se stále mírně svažovala a podlaha tady dole byla pobitá hrubými prkny. Našlapovala jsem opatrně, pořád jsem měla slabá kolena a chůzí v podpatcích po tomhle povrchu bych si nerada podvrtla kotník. Po pár krocích jsem skutečně zakopla a dopadla dopředu na ruce. Než jsem se vyhrabala zpátky na nohy, využil Culík té krátké chvíle a přitiskl se mi k vyšpulenému pozadí. Po dalším zaškobrtnutí jsem se otočila a vší silou ho bouchla pěstmi do hrudi. Být v plné síle, přerazím mu žebra. Teď to s ním jen trhlo a on si kecnul na zadek a podle jeho výrazu si musel narazit kostrč. Zároveň se pažbou udeřil do břicha. Dvojí radost. Čekala jsem, že se vymrští a půjde po mně, ale ne. Seděl, skučel a něco si pro sebe drmolil. Žena před námi došla k velkým dveřím, musela se na kliku téměř zavěsit, aby je otevřela. Nic takového jako to, co bylo za těmi dveřmi, jsem ještě neviděla.

16.

Stáli jsme v rozlehlé místnosti bez oken, která se přímo leskla sterilní čistotou. Byl to velký rozdíl proti předchozí špíně a omšelosti Loganova sklepa. Na stropě svítily zářivky, zalévaly místnost ostrým bílým světlem, které svou intenzitou paralyzuje, před kterým se nedá schovat. Jedna ze zářivek bzučela a blikala. Bylo to hrozně nepříjemné pro lidské oči, natož pak pro naše. U zadní strany jsem si všimla vysokých plechových skříní s bytelnými zámky a dvou pracovních stolů s nejrůznější změtí věcí

kolem. Také jsem zaznamenala menší, nízký stolek na kolečkách, na kterém ležely jakési nástroje – zřejmě chirurgické. Některé vypadaly opravdu děsivě. Hlavou mi prolétly myšlenky na všechny ty klišoidní scény z hororových filmů. Snažila jsem se je fofrem zaplašit, protože tohle bylo skutečné. Kus před námi se zvedala vysoká mříž, táhla se po celé délce místnosti. Prostor za ní byl stejnými lesknoucími se mřížemi rozdělený na kóje nebo spíš cely jako v gigantickém psím útulku. Napočítala jsem jich osm. Obsazených jich bylo pět. Nad každou z nich vedla jakási kolej ústící do hlavní, která se táhla nad našimi hlavami doleva, dál až na konec a mizela v dalších dveřích. Z koleje byly nad každou kójí spuštěné řetězy s velkým nastavitelným okem na konci. Připomínalo mi to háky na jatkách, na kterých se transportují kusy masa. Jen propracovanější, protože maso, pro jehož přepravu sloužily, bylo živé. Byl to jakýsi hybrid, zkombinovaný s kolotoči pro koně, které zvířata nutí k chůzi nekompromisním pohybem vpřed a stále dokola. Všimla jsem si malých ovládacích panelů, které visely před každou z těchhle mřížemi obehnaných cel na tlustém kabelu. Zelené tlačítko. Červené tlačítko. Účel naprosto jasný. Utáhnout obojek kolem krku, stisknout zelenou a sledovat, jak je lycas tažený i proti své vůli ven z cely a dál, až kam tyhle koleje vedou. Nestačil mi dech. Srdce mi bušilo

a já nechtěla nic jiného než zalézt někam do kouta a ztratit se. Nechtěla jsem vědět, co dalšího mají v zásobě, jaké další zážitky mě, anebo kteroukoliv z těch žen čekají. Nechtěla jsem se dívat už na nic,

prostě na nic, ale bylo to nevyhnutelné. V tuhle chvíli už jsem nemohla dál uhýbat očima a zadívala se na obyvatelky klecí, uvězněné v téhle hrůze. Bože, Logan byl žabař. V jeho sklepě byl v podstatě vlčí kemp, srovnám-li to s tímhle. Bylo jich pět. Pět párů očí v různých stádiích. Vztek a zuřivost u dvou

z nich. Zděšení, strach, stud a ryzí zoufalství u dalších tří. V pohledu ženy v kóji zcela vpravo jsem našla odevzdání. Už to vzdala a jen čekala. Seděla na patách, ruce omotané kolem nohou, a houpala se dopředu a dozadu. Byla to běloška, vlasy myší barvy stažené do jakéhosi chomáče na temeni. Nic víc jsem nedokázala určit. Přenesla jsem pohled na její sousedku, Afroameričanku s bohatou hřívou kučeravých vlasů. Před proměnou je zřejmě měla důmyslně spletené do účesu, který černošky rády nosí a na rozdíl od bělošek jim sluší. Teď jí vlasy trčely na všechny strany a umocňovaly její divokost. Měla ji v očích. Jako jediná měla hlavu vraženou v oprátce z lana a trhala sebou, cukala a kopala kolem sebe v marné snaze vyháknout celý ten krám z pojízdných koleček, která projížděla kolejnicí. Nepřestávala sebou škubat a nepřestávala vztekle řvát. Další z žen měla silně vystouplé lícní kosti, malé, zapadlé oči a vlasy nad nízkým čelem lesklé tak, že mohla „hadí“ ženě směle konkurovat. Pokud by ji něco takového zajímalo. Veškerou pozornost upírala na vlastní břicho. Stála vprostřed cely

s vyhrnutou halenou a prstem přejížděla pomalu zleva doprava kousek pod pupkem. Tkáň na hřbetě ruky měla zjizvenou a v jejím středu pak podivnou ránu, která mi tvarem a vzedmutou kůží po okrajích něco připomínala. Zvedla hlavu, a zatímco se na nás bez výrazu dívala, oči jí plavaly. A prst putoval po břiše zase zpátky. Pocházela odněkud ze Severní Ameriky, z Kanady nebo Aljašky, nebo prostě z míst osídlených Eskymáky. Přestala si nás všímat a znovu prstem zkoumala své břicho. Malá tmavovláska v sousední kóji chodila po obvodu toho malého prostoru. Pořád dokola, rychle

a s jakousi urputností. Co chvíli se udeřila do holeně o rám kovové postele, která v každé z cel stála v pravém zadním rohu. Ale nezastavila se. Těžko říct, jestli byla už napůl šílená, anebo se snažila

udržet vlka. Jen chodila a chodila. Poslední žena, spíš děvče, byla nordická modrooká blondýna, která by měla krásné dlouhé vlasy, kdyby jich tak půlku neměla vytrhanou a neprosvítala jí na většině lebky holá kůže. Přejížděla jsem je pohledem pořád dokola, jednu po druhé. Mí tři průvodci mi dopřáli dostatek času se na ně vynadívat. A já se opravdu dívala. Srdce se mi v hrudi převalovalo a každý jeho úder mi rezonoval v hlavě. Trnuly mi kosti – nevím, jak líp ten pocit popsat. Jako by mi po povrchu kostí běhaly sem a tam tisíce mravenců. Dílem to byl dozvuk stříbra, dílem nával adrenalinu.

Tmavovlasá vlčice stále chodila sem a tam, ale už nás registrovala, kdykoliv procházela kolem čelní

stěny své cely, dívala se na nás. Na mě. Najednou se otočila, zařvala a skočila na mříže. Vrazila mezi ně ruku a vzduch před námi pročísly drápy. Navzdory tomu rychlému pohybu jsem si všimla na hřbetě její ruky stejné rány, jakou měla Eskymačka.

Její oči byly ledově šedé až stříbřité. Síla jejího vlka se prohnala mřížemi a narazila do nás. Na ty tři za mnou to působilo, jako by je ovanul něčí dech. Mně se okamžitě postavily do pozoru všechny chloupky, tělo zareagovalo na náraz jiné vlčí energie a má vlastní se vzedmula.

Moje vlčice protrhla hlavou ten stříbrný obal, už značně děravý, ale pořád přítomný. Zařvala

s propnutým krkem a ušima přitisknutýma k hlavě. Následovala jsem ji, její volání, její dominanci. Nakročila jsem směrem k ženě, visící na mřížích, a zadívala se do jejích divokých, stříbrných očí. Výzva ve své nejčistší podobě. Nebýt mezi námi mříže, šla by mi v tuhle chvíli po krku. Zavolala jsem svou šelmu, prodrala jsem se k ní navzdory zbytkovému stříbru. Bolelo to, bylo to urputné a pracné, ale vybuzené nervy, všechen ten vyplavený adrenalin, to vše mi pomohlo. Ucítila jsem povědomé teplo

v očních důlcích a trnuly mi dásně. Nebylo to tak rychlé jako obvykle, ale pozvolné zvedání vlčí energie mělo něco do sebe. Protáhla jsem ruce do stran a Logan s Culíkem na mě namířili zbraně. Hadí žena ustoupila až ke zdi a přitiskla se k ní. Energie vlka kolem mě začínala vířit a bobtnat. Kypěla a vzpínala se a já propnula prsty s černajícími nehty. Pootevřela jsem ústa a rozevírala čelisti víc a víc, jak se protahovaly spodní i horní špičáky. Má vlčice náhle vystřelila vzhůru a já zařvala, až jsem si málem zničila hlasivky. Příšerný hrdelní zvuk rezonoval prostorem, a jakmile jsem prudce napjala prsty, energie mého vlka, jeho síla a jeho dominance, zaplavila všechno a všechny. Nepřestávala jsem jí řvát do obličeje. Oči jí zmateně zatěkaly a na nahých pažích jí naskočila husí kůže. Pokusila se zařvat jako odpověď, ale vyšlo z ní jen jakési zakňourání. Přiblížila jsem se o další krok, téměř jsem se dotýkala mříží. Účinek stříbra sice odezníval, ale stále ještě bylo přítomné a nepustilo mou proměnu dál. Nebylo to třeba, tohle bylo dostatečné. Sklopila oči, a když po mně znovu mrkla, měla opět lidské, černé duhovky. Pustila se mříží a svezla se na zem. Promnula jedním bosým nártem druhý

a objala se pažemi. Nedívala se na mě. Já na ni ještě chvíli ano, ještě chvíli jsem do ní pouštěla sílu, která se jako láva vylévala z toho malého ohniska hluboko uvnitř. Pulzovalo mocí a silou a já ji do ní pouštěla, do ní a do všech ostatních. Všechny ženy mého druhu zareagovaly tak, jak jim velel pud. Sklonily hlavy, svěsily ramena. Běloška v první cele se skulila na bok do prenatální polohy a tiše naříkala. Černoška s divokým účesem stála zpříma, jak jen jí smyčka na krku dovolila, ale pohled měla upřený na své palce u nohou. Eskymačka objala pažemi své břicho a chvěla se jako v silném průvanu. Moje energie takhle působila, pouštěla jsem ji dál jako silový proud, neměnný a všudypřítomný.

Podmanila jsem si je. Moje vlčice vstřebávala jejich podřízení, nasávala tu energii jako houba s hlavou hrdě vztyčenou. Patřila jí, byla její. Patřila nám. Otočila jsem hlavu, pomalu, nespěchala jsem. Jela jsem pohledem od ústí hlavně dál, po celé její délce, dokud jsem se nepotkala s Culíkovýma očima.

Těkaly mu sem a tam, jako by ho můj pohled pálil. Pohled do očí vlka takhle zblízka je hodně intenzivní a věřím, že měl v tuhle chvíli stažené leccos bez ohledu na to, že držel zbraň. Nevím, nakolik ti tři vnímali energii všude kolem a nakolik reagovali na chování těch pěti vlčic, ale cítila jsem jejich strach, jejich neklid. Pro tuhle chvíli jsem si to užívala. A zapomněla na ostražitost. Vzduch za mnou se pohnul a něco se mi zavěsilo kolem krku. Trhla jsem sebou a krk jsem měla náhle sevřený tak, že jsem skoro nemohla dýchat. Sáhla jsem po něm oběma rukama a nahmatala smyčku. Silně utaženou. Otočila jsem se a viděla, jak ta ženská spustila hák z kolejnice nad námi a zavěsila na něj oprátku z kovového lana, ve které jsem visela. Ve které jsem se bezvýsledně plácala jako červ na

háčku. Energie, kterou jsem ze sebe vypustila, se pomalu ztrácela, moje šelma se klidnila, mravenčení

v kostech ustávalo. Nemohla jsem dýchat, stále jsem tiskla v prstech to lano, snažila se ho odtáhnout dál od kůže, ale bylo to zbytečné. Vlastní vahou jsem si utahovala oprátku čím dál víc.

„Přestaň se tu mrskat jako ryba na suchu, nebo se oběsíš. Ne že bych tě sám rád nezhoupl, ale zrovna teď, když si právě předvedla, že jsi na tom vašem žebříčku kousek výš než těchhle pět, teď bych to fakt nerad udělal.“

Logan došel téměř ke mně a já na chvíli uvolnila ruku a hmátla po něm. Ukročil stranou a pomalu mě obcházel kolem dokola. Žena, která nás sem přivedla, začala znovu něco drmolit. Jedním okem po mně neustále koukala a divoce gestikulovala rukama. Loganův výraz se rázem změnil, zhrubl a popadl ji za rozmáchnuté ruce. Zatřásl s ní a zároveň jí něco řval do obličeje. Netušila jsem, o čem spolu mluví, nebo spíš kvůli čemu na sebe řvou, a zrovna teď by se mi znalost jazyka moc hodila. Logan naposledy zvýšil hlas a Mexičanka na něj hleděla se zarytým, nepřátelským pohledem, dokud ji nepustil. Neodpustila si vyštěknout poslední poznámku a rychlým krokem se vydala pryč. Prošla dveřmi v levé stěně, těmi, do nichž ústila i kolej, na které jsem nyní v podstatě visela. Začínaly se mi zamžívat oči, cítila jsem, že mi do hlavy neproudí dost kyslíku, že jestli se něco brzy nestane, jestli ta smyčka nepovolí, omdlím a pak se opravdu oběsím. Logan chvíli sledoval dveře, ve kterých zmizela ta ženská, a čelisti mu pracovaly. Pak se obrátil, a když viděl, že mu jeho jackpot modrá, rychle přiskočil, natáhl ruku nahoru a povolil smyčku tak, abych mohla stát oběma nohama na zemi. Stále jsem byla napnutá, hlavu tahem vzpřímenou, ale už jsem se nedusila. Moje vlčice ještě chvíli poškubávala vodítkem, ale pak to vzdala stejně jako já. Nebyla šance, jak se vyháknout. Nesnášela jsem tyhle lidi, tu precizní promyšlenost, vybavení a veškeré možnosti, které k ovládnutí a zneužití našeho druhu mají.

„Já tě nenávidím, ty čubčí synu, nenávidím!“ zaskřípala jsem a v krku mě pálilo. Logan se usmál.

„Čubka mi říká čubčí synu, to se povedlo.“

Přistoupil ke mně a praštil mě do žeber. Opravdu ublížit mi tímhle nemohl, to ne, ale smysl toho gesta byl jasný. On byl pánem situace a já na to neměla zapomínat. Nezapomínala jsem hlavně na to, co nosí v kapse. Tři sta třiatřicet stříbrných stříkaček, napadlo mě a já to přičítala nedávnému odkrvení mozku.

„Nechám tě tu teď chvíli čekat, Ricardo tě pohlídá. Ví, že se tě nesmí dotknout, no ale ruku bych za to do ohně nedal. Já se hned vrátím. Musím dohlídnout na tu umanutou starou pizdu.“

Vydal se ke dveřím, kterými předtím odešla ta Mexičanka, a já se otočila ke klecím s vlčicemi. Pozorovaly mě, některé přímo, byť s pohledem upřeným na můj krk, některé si dovolily jen letmé pohledy. Ta, která předtím visela na dveřích, se osmělila a zadívala se mi na chvíli do očí. Těžko uplatňovat autoritu Lycy, když visíte jako maso na háku. I tak jsem se o to pokusila a ona můj pohled pochopila. Byla alfou stejně jako ostatní tady. Stejně jako já, ale síla mého vlka byla větší. Prozatím jsem to neměla kde zkusit, kde testovat, bylo to poprvé, co přede mnou stálo rovnou pět vlčic, které v hierarchiích svých smeček stály až úplně nahoře, pod svým Chétirem. Na mě však nyní reagovaly, jako bych jím byla já. Chvíli jsem ji pozorovala a snažila se ignorovat Ricarda i s jeho umaštěným culíkem, který se mi postavil těsně za záda a funěl mi na krk. Zdálo se mi, že ho rajcuje naprosto všechno. Nejspíš i to, jak se těží písek. Dal si záležet na tom, abych cítila, čím se mě vzadu dotýká.

Bylo mi to v tuhle chvíli jedno, on nebyl můj problém. Přemýšlela jsem, co má Logan za lubem,

a hrozila se toho. Zachytila jsem slovo „dražba“. O té Logan mluvil, a ne jednou. Draží tu ženy a lycas? Předhodí je kupcům, plácají se do stehen nadšením a ženou cenu výš a výš? Radši bych si to teď rozdala s tím nadšencem za svými zády. I když určitě ne tak, jak by si představoval on. Když bůh rozdával mozek, vzal si Ricardo zřejmě druhého ptáka. S tím se dalo krásně pracovat, ale já tu pro Ricarda nebyla, pro něj ne. Udělala jsem malý krok dopředu, jen tak, aby se mě nedotýkal.

Ucítila jsem, jak se za mnou pohnul vzduch, a silně vykopla nohou dozadu. Podpatek se měkce zabořil do tvrdého místa a Ricardo se s úpěním svalil na zem. Pustil pušku a ta třeskutě dopadla vedle něj. Dívala jsem se do očí ženě před sebou, držela její černý pohled, dokud jej sama nesklopila.

„Řekni mi o té dražbě. Byla jsi tam taky? Vy všechny?“

„Ne. Žádná z nás. Přivezli nás rovnou pro Rossiho. Pro jeho… líheň.“

Zamrkala jsem a tvářila se nechápavě. Nedalo mi to moc práce. Žena se rozhlédla na obě strany, střelila pohledem po protilehlých rozích až u stropu. Otočila jsem se a viděla kamery, hlídající tohle vlčí vězení. Žena tiše promluvila a já se na ni zadívala.

„On už ví, že má další alfu. Lycu. A ví už, jak moc silnou. Ale i tebe můžou zlomit jako každou z nás. Aretha byla taky Lyca,“ žena kývla hlavou a já se zadívala na tu bělošku s mastnými vlasy v první cele. Poníženou, zbitou a tak trochu bláznivou, jak se mi zdálo. Nechápavě jsem si ji prohlížela. Tohle že byla první vlčice své smečky? A pokud ano, co s ní udělali? Co se to tu děje, jaká líheň? Otázky mě napadaly jedna přes druhou. Ricardo se sbíral z podlahy a vyhrožoval nejspíš celému světu podle toho vzteklého hlasu. Pootočila jsem se tak, abych na něj viděla. Čas běžel a já se potřebovala na tolik věcí zeptat. Posunula jsem se směrem k mřížím.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala jsem se.

„Nadine,“ odpověděla. „Jsem… byla jsem Lycou smečky Písečné bouře, z phoenixské oblasti.“

V hlavě se mi honily myšlenky jedna přes druhou. I když tyhle ženy na první pohled nevypadaly nijak zvláštně, byly výjimečné. Byla v nich síla jejich smeček, lykantropí energie na druhou.

Nerozuměla jsem tomu, co od nich Benicio chce. Co chce od nás. Stran sexu jsme byly stejné jako každá jiná lycas. Tak v čem byla ta výjimečnost? Proč sbíral alfa vlčice jako porcelánové panenky?

„Ta dražba… jak často bývá?“

„Pořádá ji jednou za měsíc. Nejprve draží ženy a pak nás, jako zlatý hřeb. Dražba lycas.“ Odmlčela se a promnula si ramena.

„Jaký chlap si koupí vlčici?“ zeptala jsem se polohlasně.

„Chlapi, kteří sedávají s Beniciem Rossim u jednoho stolu. Takoví, kterým už obyčejná lidská žena nestačí. Mají zlaté zuby, zlaté zbraně a zlatá auta. Mají harémy – zlaté klece. Mezi touhle sortou mužů je teď velmi módní držet si lycas milenku. Protože je to něco potenciálně nebezpečného a tudíž výjimečného, exkluzivního. Protože hodně vydržíme. Někteří z nich mají lidské milenky na jedno použití, protože to zkrátka nepřežijí.“

Polkla a dívala se do strany, oči měla slepé. Musela znovu a znovu prožívat peklo svých vzpomínek. Slovo milenka není na místě. Byly to otrokyně. Na chvíli zachytila můj pohled a rychle uhnula.

„Dívej se na mě,“ řekla jsem tiše, ale pokyn v hlase byl jasně patrný. Chvíli váhala a pak své černé duhovky zapíchla do mých. Na vlčí bonton jsem kašlala, chtěla jsem, aby se mi dívala do očí.

Zasloužila si to.

„Dá se odtud utéct?“ zeptala jsem se a ona se smutně usmála. Rozmáchla rukama.

„Zkusila jsem to, a ne jednou, to mi věř. Není jak. A i kdyby – rozmyslíš si to. Já si to rozmyslela poté, co mi ukázal video. Špinavá místnost, nějaká dílna nebo kůlna, nebo kdo ví… byli tam lidé, zavěšení na stěnách jako balíky, pověšení na lanech. Nevím, kolik jich bylo přesně, ale nejmíň deset. Mezi nimi i dvě ženy.“ Polkla a podívala se na chvíli stranou.

„Pak tam byl chlap v masce, černá guma a bílá kola místo očí, dvě řady bílých gumových zubů. Pořád ten odporný obličej vidím. Vzal motorovou pilu a všem těm lidem uřezal hlavy. Padaly na zem, kutálely se a on do nich kopal, zatímco řezal další a další. Tolik krve…“

Té mojí by se ve mně právě nedořezal. Dívala jsem se na ni a nemohla se ubránit vlastním představám v hlavě.

„Řekl mi, že to byli jeho nepřátelé. A že určitě nechci být jeho nepřítel. Věř mi, nechci. Uřezaná hlava nám znova nenaroste.“

Nadine se odmlčela a beze slova koukala někam nad mé rameno. Navzdory jejímu vyprávění jsem odmítala uvěřit, že se odsud nedostanu. Na letargii a smíření se je příliš brzo, sakra! Odmítala jsem to. Otázka je, jak pevná budu za nějakou dobu. Co by se mnou čas strávený na tomhle místě udělal. Ach, Rubene… Nadine si mě prohlížela, jako by věděla, kudy se ubírají mé myšlenky. Možná že věděla. Každý, koho zavřou, přemýšlí, jak utéct, a ona nad tím dříve přemýšlela taky. Dokud neviděla to video.

„Jak jsi tu dlouho?“ zajímalo mě.

„Tři měsíce,“ odpověděla, v očích smutek a bolest. Patřičně jsem se zatvářila.

„Michonne je tu půl roku,“ pokračovala a mávla rukou směrem k ženě s eskymáckými rysy. Stále věnovala velkou pozornost svému břichu.

„Má za sebou druhý cyklus, já teprve první.“

Oči se mi rozšířily a já na ni vytřeštěně hleděla. Nerozuměla jsem. Nechtěla jsem rozumět. Nadine se dívala skrz mřížoví, pohled rozostřený.

„Nejdýl je tu Aretha. Prošla neúspěšně čtvrtým cyklem. Myslím, že právě ji máš nahradit.“

Má mysl mi připadala jako jedno velké bludiště, kde se myšlenky navzájem bezúspěšně hledají. Nechápala jsem, o čem to Nadine mluví, ale slovo „cyklus“ ve mně nevyvolávalo nic dobrého. Bylo cítit po sterilní laboratoři, bílých pláštích, cinkalo kádinkami a vonělo divnými substancemi. V tuhle chvíli jsem ještě netušila, jak blízko jsem. A blízko byl i Logan, právě prošel dveřmi.

„Nadine,“ zašeptala jsem, protože se rychle blížil. „Najdu způsob, jak nás dostat ven!“ Rezignovaně se usmála a zavrtěla hlavou.

„Budu ti tu držet místo,“ odpověděla a odvrátila se.

Logan došel až k nám a znechuceně se zadíval na Ricarda, který si tisknul dlaní rozkrok.

„Seš na tuhle oblast nějak zatížená nebo co? To abych snad všem rozdal suspenzory.“

„Je to rychlé a efektivní. Nemůžu za to, že se obklopuješ chlapama, co mají mozkový centrum mezi nohama,“ odsekla jsem. A urazila mozek.

„Každý má Achillovu patu. Není na mně, abych ji u tebe hledal. Tohle potěšení přenechám jinýmu, koneckonců mi za to kurevsky dobře zaplatí. A navíc, co je efektivní a rychlý, přece víme, viď?“ Zvedl obočí a poklepal si dvěma prsty na náprsní kapsu. Stála jsem bez hnutí a pozorovala ho, jestli do té kapsy sáhne. Cítila jsem, že mám zase čistou krev. Ta malá ukázka síly před chvílí zafungovala jako dokonalý filtr a zbytky stříbra byly pryč. Otázka je, na jak dlouho. Logan se naposledy rozhlédl a očima bez jakékoliv emoce přejel obyvatelky téhle laboratoře.

„Dej ruce za záda,“ zavelel, a když jsem okamžitě neposlechla, vrazil mi pěst do žaludku. Tělo se mi zlomilo a kovová obruč se mi zařízla do krku. Zalapala jsem po dechu a tak tak chytila znovu rovnováhu. Dala jsem ruce za záda, zatímco jsem se marně snažila kašlat. Vycházely ze mě jakési prapodivné dávivé zvuky. Logan natáhl ruku a uvolnil smyčku, která mě dusila. Málem jsem přepadla dopředu, ale přidržel mě za dozadu vystrčené lokty.

„Po… pozor, a… aby to nevypadalo, ž… že mě máš rád,“ pracně jsem ze sebe vyrazila a konečně se rozkašlala. Logan se ušklíbl.

„Teď si vážně nemůžeš rozbít hubu, nemůžu riskovat, že by ses nestihla zahojit. Rád bych tě udržel v přijatelným stavu.“

Smýkl mnou dopředu a já se zastavila až ve dveřích. Otočila jsem se a naposledy se podívala Nadine do očí. Třela si paže a odevzdaně za mnou hleděla. Logan mě znovu postrčil a já vypadla ze dveří.

Tahle chodba byla mnohem užší, sotva pro dva lidi dotýkající se rameny. Věřila jsem, že tady, pod povrchem, je to podobnými chodbami přímo protkané. Dokonalé bludiště, ale já měla přece jen výhodu lepší orientace než člověk. Cesta se prudce zalomila doleva a pak zpět doprava. Blížili jsme se k otevřeným dveřím, a když jsem je míjela, nahlédla jsem do jiné chodby, paralelně se táhnoucí s tou naší. Tahle ale byla sněhobíle vymalovaná, na zemi ležel rudý běhoun a zachytila jsem světlo napodobeniny pochodně na zdi. Minuli jsme lesk a třpyt jiného světa a pokračovali dál. Blížili jsme se ke třem dveřím na protější straně. Stály v těsné blízkosti, a jakmile jsme k nim dorazili, Logan přistoupil k prvním a otevřel malý otvor ve výši očí. Zopakoval to u dalších dvou a pak otevřel prostřední dveře. Donutil mě vejít dovnitř, sám zůstal i s Ricardem před nimi.

„Loučím se, má drahá. Ještě se uvidíme, ale to už bude mít hlavní slovo tvůj nový pán,“ usmál se. Pomalu jsem se otočila, ruce stále v kovových náramcích za zády.

„Pamatuješ, co jsem ti řekla v tom sklepě? Pamatuješ si to?“

Chvíli jsme jeden druhému hleděli do očí. Nevím, na co myslel, ale podstatné bylo, na co jsem myslela já. My. Já a moje šelma. Myslely jsme na to, co by s námi udělala chuť lidského masa. Logan si klepl dvěma prsty o čelo v jakémsi pozdravu a pak bez dalších řečí ty dveře zabouchl. Byla jsem sama.

Párkrát jsem polkla, protože mě pořád bolel krk, a rozhlédla jsem se. Místnost byla úzká tak dva metry a dlouhá jen tři. Nebylo tu vůbec nic, jen velká karabina ve zdi přibližně ve výši pasu. Naproti dveřím, kterými mě sem strčil, byly další, s malým skleněným okýnkem chráněným tenkými, lesklými mřížemi. Prosvítalo sem umělé světlo, ale jen slabě, a když jsem ke dveřím přistoupila a podívala se skrz ně, nic jsem neviděla. Ozval se skřípavý zvuk a já se prudce otočila. Otvorem na mě hleděly oči té ženy, která nás sem přivedla.

„Postav se ke zdi, tam, k té karabině… heh,“ řekla se silným přízvukem a kývla bradou. Zadívala jsem se na kus kovu, trčící ze zdi. Otočila jsem se k ní se zdviženým obočím a vystrčenou bradou. Netrpělivě mlaskla.

„Dělej, postav se tam zády a zacvakni do ní pouta!“

Pořád jsem se nehýbala. Vedle jejího obličeje se vynořila plastová, tentokrát zářivě růžová hlaveň. Tohle nemůže být náhoda. Rozumím tomu, že jsou tyhle pistolky efektivní, ale proč to prostě nepřestříkají na nějakou šedou nebo černou barvu? Nejspíš někoho z nich ten kontrast dětské hračky a účinku, kterého s ní dosahují, bavil. Nevím. Nerada, ale poslechla jsem. Přistoupila jsem ke zdi, otočila se a zasunula řetízek mezi oběma pouty do oka karabiny. Zkusila jsem silně zatáhnout, ale ani se nehnula. Napnula jsem ruce vší silou, táhla jsem je od sebe, ale že mám co do činění s tím svinským cevilským kovem, to mi bylo jasné. Jakmile jsem se přestala snažit, žena vešla dovnitř.

V jedné ruce tu plastovou pistoli a v druhé… kosmetický kufřík. Ricardo se zjevil ve dveřích a pušku měl v ruce, hlaveň skloněnou. Pozoroval mě s nenávistí nakopnutého. Žena došla na metr ke mně

a postavila kufřík na zem. Pohnula jsem nohou, přešlápla jsem a ona ztuhla. Zírala na moje chodidla a pak se zadívala nahoru do mého obličeje. Nikdy bych neřekla, že v sobě budu cítit tolik nenávisti proti tolika lidem. Nenávist je ubohá, hloupá emoce. Parazituje v těle, živí se, krmí a likviduje svého hostitele. Já se ale momentálně cítila ubohá a hloupá, a tak jsem ji nechala řádit. Nenáviděla jsem tuhle ženu a toho blbce ve dveřích. Nenáviděla jsem Logana, Byrneho, Joela a Kyru. Už teď jsem věděla, že nenávidím Benicia Rossiho. Plus hromadu dalších lidí, s jejichž pomocí byl celý tenhle podnik v provozu. Nenávist mi doslova kapala z očí a žena u mých nohou na mě bez mrknutí hleděla. Ricardo něco zachraplal a ona mu štěkavě odpověděla, aniž se na mě přestala dívat. Pak se postavila a v ruce držela kartáč na vlasy. Naklonila jsem hlavu na stranu. Zvedla ruku a já sledovala její prsty, jak se blíží k mé tváři. Ohrnula jsem horní ret a vycenila zuby. Ztuhla a pak se znovu pokusila natáhnout ruku. Zavrčela jsem a chňapla zuby. Otočila se, promluvila a Ricardo se přikolébal blíž.

Zvedl pušku a opřel mi hlaveň o krk. Zavřela jsem pusu a ona znovu zvedla kartáč. Do šlachy na krku mě tlačilo ústí hlavně, zatímco mě česala. Jakmile se ujistila, že se nehýbu, pracovala rychle

a naučeně. Brala jeden pramen mých vlasů po druhém a rozčesávala je. Upravila mi sponu a uhladila vlasy na bocích dozadu. Pak mi na lícní kosti nanesla tvářenku a rty mi přejela rtěnkou. Opatrně

a s precizní důkladností. Automaticky jsem si je promnula pohybem, který si ani neuvědomujeme. Chutnaly po třešních. Hlavou se mi prohnal závan vzpomínky, ale ani jsem se po ní nestačila natáhnout a byla pryč. Žena poodstoupila a důkladně si mě prohlédla od hlavy k patě. Pak se znovu sklonila k tomu kufříku, a když se narovnala, měla v rukou tenký stříbrný kruh. Zvedla ruce a já se napjala. Už ne. Do prdele, další stříbrný obojek už ne! Přece mi teď nepopálí kůži, jaký by to mělo smysl? Ricardo zatlačil a hlaveň jeho zbraně málem promáčkla do mé kůže důlek. Žena mi rychlým

pohybem zacvakla ten kruh kolem krku… a já ulehčeně vydechla, když jsem zjistila, že to není stříbro. Díkybohu. Pak ale sáhla do kapsy a vytáhla jakýsi malý černý ovladač, velký asi jako dálkové ovládání pro auta. Přehodila malou páčku na boku a já náhle ucítila mravenčení po celém obvodu krku.

Připravila jsem se na nápor bolesti… ale nepřišla. Tohle nebylo stříbro. Pod mýma ušima něco slabě zapraskalo. Nepatrně jsem zavrtěla hlavou a znechuceně se na ni podívala. Elektřina. Nasadila mi elektrický obojek, dálkově ovládaný. Sedni, lehni, nebo to do tebe pustím. Zažila jsem v posledních dnech tolik bolesti, že jsem vážně nestála o další, obzvlášť když by mi nic nepřinesla. Ne teď. Elektřina v obojku mě nejspíš nezabije, ale na to, abych se kroutila v křeči, a možná počůraná, na to by stačila. Držela mi ten malý ovladač před očima, sáhla dozadu a vyhákla má pouta z karabiny. Pak sebrala kufřík a pozpátku couvala ke dveřím. Ricardo počkal, až bude venku, a pak mi sjel hlavní po krku dolů, přes klíční kost až mezi prsa. Vzrušující. Šťouchl mě a zacouval ke dveřím taky jako malý, nepovedený krab.

Osaměla jsem. Stále a stále jsem zatínala svaly a bezvýsledně se snažila odtrhnout ruce od sebe.

Kousala jsem se do rtu a ničila tak předchozí precizní práci. Halenka mě škrtila v podpaží a já se otáčela sem a tam a cukala rukama. Pak jsem se je pokusila protáhnout pod zadkem tak, jak jsem to viděla v mnoha filmech. Tam to šlo postavám vždycky snadno. Možná proto, že neměli geny Věstonické venuše.

17.

Čas běžel a já vnímala každou minutu. Táhl se jako sliz a já bych nespočítala, kolikrát jsem tu malou místnost obešla. Bolely mě nohy, ty podpatky byly vražedné, ale z důvodu, kterému jsem sama tak úplně nerozuměla, jsem si je nezula. V jednu chvíli jsem slyšela hluk na chodbě a bouchnutí sousedních dveří. A pláč. Já si ho zakazovala, protože jakmile bych pustila první slzu, nechám je téct všechny. Nechtěla jsem, aby mě viděli plakat. Ženských slz tudy musely protéct celé řeky, a pomohlo to snad některé z nich? Ne. Ti lidé viděli snad už všechno, co vidět mohli, ale jak pláču – to prostě ne. Měla jsem žízeň, ale nebylo tu nic k pití. Ani kapka vody. Na druhou stranu jsem tak nemusela řešit druhou stránku věci, protože prostě nebylo kam. Vnitřnosti jsem měla stažené a moje vlčice čekala. Napjatá a pozorná. Čekaly jsme obě. Vzduch tady dole byl chladný víc, než se na takovém podzemním místě dalo čekat. Museli tu mít klimatizaci. Na pažích mi stála husí kůže a já si nerada přiznala, že nejen kvůli tomu chladu, ale dílem i kvůli strachu, který jsem cítila. Který mi vzlínal po páteři jako nevítaný vetřelec. Mé vnitřní hodiny mi řekly, že už je večer, když se za sklem dveří objevilo matné světlo. Žluté a tlumené. Slyšela jsem hlasy, vnímala pohyb lidí, a když jsem přišla k těm dveřím blíž, cítila jsem pachy. Vody po holení, jaké nezískáte někde ve výprodeji. Drahé, těžké parfémy. Pach doutníků a tvrdého alkoholu, vůně vyleštěných bot a kůže. Kovový pach zbraní. Pláč v sousední místnosti zintenzivněl a promísil se s ním hrubý mužský hlas. Zoufale plakala, ten zvuk se zvedal

a klesal, slyšela jsem slova, vyrážená mezi vzlyky, a ostré úsečné mužské odpovědi. Pak vykřikla, bouchly dveře a světlo pronikající tím malým dveřním oknem zesílilo. Přiskočila jsem k němu a snažila

se dívat skrz, ale příliš to nešlo. Sklo nebylo čiré, ale zakalené, takže jsem viděla jen stín, obrys lidské postavy. Stála kousek ode mě, ne víc než pět metrů. Pořád vzlykala. Náhle zazněl sytý mužský hlas, umocněný nějakým zesilovačem.

„Postav se doprostřed, do toho kruhu.“

„Ne… prosím! Prosím… já nechci. Já nechci…“

Už jsem ji slyšela zcela jasně. Cítila jsem její hrůzu. Ozval se kovový skřípavý zvuk, který jsem nedokázala určit, a pak druhý, který jsem poznala naprosto přesně. Někdo natáhnul zbraň. Schoulila se do malého, roztřeseného klubíčka.

„Zvedni se, slyšelas? Tak se postav!“ Míra jejího děsu a zoufalství byla taková, že už prostě nedokázala na povel reagovat. Náhle jsem uviděla druhý stín, blížící se k ní. Prudce s ní trhnul nahoru a ona se znovu rozvzlykala. Držel ji zpříma, zatímco ji ten hlas začal popisovat jako zboží někde na pultu. Na tomhle místě nic jiného nebyla. Ani já nejsem, běželo mi hlavou.

„Pánové, představuji vám Rachel. Má sedmnáct let, šedé oči, a jak vidíte, blond vlasy. Dokonalá Barbie, nemyslíte? Poprosíme teď Rachel, aby se otočila kolem dokola, ať vidíte tu hladkost křivek, to šťavnaté mládí, ze všech stran.“

Stín, držící dívku, se od ní odlepil a postrčil ji vpřed. Něco polohlasně vyštěkl, něco, co bylo určené jen jejím uším. Slyšela jsem její vzlykavý dech, zatímco se začala pomalu otáčet na místě jako polámaná panenka na klíček. Stín za ní znovu promluvil a dívka mírně rozpřáhla ruce. Pak k ní prudce přistoupil a ona vykřikla.

„Rachel se stydí, pánové, a nechce vám ukázat své poklady. No jen se na to podívejte. Příroda není spravedlivá, co říkáte. Musíte ji omluvit, a věřím, že to rádi uděláte, když vám prozradím její tajemství. Tahle krásná, dokonalá ňadra a vše, co její tělo nabízí, bude patřit pouze tomu, kdo nabídne nejvíc. Protože, pánové, Rachel je panna!“

Dívka se znovu rozplakala a mě polévaly vlny horka. Z pocitu bezmoci, ze zoufalství, které z ní sálalo, ze strachu, jímž byla obalená. Znovu se snažila schoulit, ale nemohla, její hlídač to nedovolil. Popadl ji zezadu za lokty a smýkl s ní ke straně. Kužel světla je sledoval. Pomalu s ní obcházel jakýsi půlkruh, vždy se na chvíli zastavili, donutil ji otočit se a posunuli se dál. Zboží se musí předvést hezky zblízka. Nedokázala jsem rozeznat, jestli tu dívku dělí od kupců nějaká přepážka, nebo jestli ji mohou i ohmatávat. Její pláč byl tichý, odevzdaný. Pak ji její hlídač znovu postavil doprostřed. Stála sama, vratce, ale stála. Zůstal metr od ní a hlas se znovu rozlehl prostorem.

„Pánové, vyvolávací cena je dvacet tisíc dolarů. Ano… vidím dvacet pět? Dvacet pět, třicet, třicet pět. Třicet pět tisíc, pánové. Řekl bych, že tahle dívka stojí rozhodně za víc. A vidím, že se mnou souhlasíte, protože máme nabídku na čtyřicet tisíc, čtyřicet pět, padesát! Výborně, pánové, umíte ocenit krásu, a to je dobře. Padesát pět tisíc, šedesát. Využijte příležitosti, pánové, je to prověřená přírodní blondýnka, naprosto zdravá. Vím, že ten správný učitel ji dokáže mnohému naučit. A vidím sedmdesát tisíc, sedmdesát pět…“

Hlas dál hřměl téměř ve vytržení a já si přitiskla čelo na sklo. Dívku vydražili za sto dvacet tisíc dolarů. Takové peníze jsem si nedokázala ani představit, a tam vedle je někdo utratil za jeden jediný

zážitek, protože znásilnit pannu můžete jen jednou. Jakou cenu bude mít pak? Co s ní její kupec udělá? Půjde do další dražby, už použitého zboží? Second hand milenek. Tahle spirála se mohla točit jen dolů zároveň s tím, jak by klesala její cena. A ta nepochybně klesat bude. Žaludek se mi houpal

a převracel a má vlčice tiše vyla. Co čeká mě? Co chystají pro mě? Snažila jsem se potlačit hrůzu,

která mi svírala krk víc než ten zatracený obojek. Dražby pokračovaly. Do místností sousedících s mou přiváděli dívky a postupně je pouštěli dovnitř, na ten obludný trh. Slyšela jsem tolik ženského pláče, že by mi to vystačilo do konce života. Zrovna teď jsem netušila, jak dlouhý vlastně bude. Jednu z žen vydražili dokonce za dvě stě tisíc dolarů a já ani nezaregistrovala, čím byla tak výjimečná. Dřepěla jsem v koutě místnosti a vzpomínala na všechny své blízké, kam až mě moje mysl pustila. Rubenova náruč a jeho polibky, Beth a její nádherné kytice, Benův smích, Brooksovy copánky a Nollův sveřepý výraz. Mé sestry a mí bratři. Radost ze společného běhu, soudržnost, přátelství. Rodina. Můj byt

a všechny s láskou opečovávané věci, kterých se už možná nedotknu. Vůně ulic Kansas City a lesů v Missouri. Tahala jsem z hlubin vzpomínky na vysoké stromy beskydských kopců. Myslela jsem na rodný domov, na malý domek, který jsem znovu toužila spatřit. Navštívit všechna ta místa, projet celou tu malou a nádhernou zemi, nasát ji do sebe a držet ji v sobě napořád, ať budu žít kdekoliv. Hladila jsem svou sílu, to tenké zelené stéblo, které jen čekalo na to, aby mohlo růst. Čekalo na správné spojení. Volala jsem Eliaha, celou svou bytostí jsem bezhlesně křičela a hledala rudé nitky všude kolem sebe. Ale byla jsem sama. Tiskla jsem zuby, až mi téměř praštěly. Sklonila jsem hlavu a ignorovala tah kovového kruhu kolem krku. Čekala jsem. Když se venku na chodbě, za dveřmi, ozvaly hlasy, postavila jsem se. Všechny svaly jsem měla prosycené adrenalinem jako dokonale marinované maso. Stály jsme – moje šelma a já – a čekaly. Cítila jsem ji hned za víčky. Dveře se otevřely.

Nejprve vstoupil muž ve stejnokroji a se zbraní, kterou mi mířil doprostřed čela. Pak se ve dveřích objevil další muž. Nikdo mi ho nemusel představovat. Na míru šité boty, vyleštěné tak, že se v nich člověk viděl. Značkový oblek, s puky na kalhotách ostrými jako nože. Nebyl velký, přesně jak říkala Willow, ale přesto jako by dokonale vyplňoval prostor dveří. Zadívala jsem se mu do očí, třpytících se víc než diamantová spona jeho kravaty. A přesto hrozivých jako vak na mrtvoly. Prohlédla jsem si jeho obličej. Nebyl to vyloženě krasavec, ale měl charisma, to rozhodně ano. Levé obočí měl rozpůlené jizvou, která se táhla přes čelo až ke spánku. Nerušila, propůjčovala mu zvláštní výraz. Oči měl hluboko posazené a kořen nosu mezi nimi široký. Výrazné, plné rty. Vlasy měl dokonale lesklé, kroutily se mu v až ženských vlnkách nad čelem a dole na krku. Kolem uší je měl dokonale ulízané

dozadu jako John Travolta v Pomádě. Vlastně mi ho trochu připomínal, možná i díky tomu výraznému dolíku na bradě. Pozoroval mě a výraz měl… dychtivý.

„Zrzka,“ řekl nadšeně a spráskl ruce. Na pravém malíčku měl široký, zlatý kruh s velkým kamenem. Pootočil hlavu dozadu. „Výborně, mám rád pestrost.“ Logan se vynořil za ním a zadíval se na mě přes Beniciovo rameno. „Já vím,“ odpověděl. „Vím, co máte rád, pane Rossi.“ Šklebil se na mě a oči mu svítily pobavením. Prsty pravé ruky dělal známé gesto. Bezhlesně jimi luskal. Stála jsem opřená o zeď, ruce stále za zády. Nehtem jsem bezděky škrábala v omítce. Benicio si jedním rychlým pohybem rozepnul sako a zastrčil ruce do kapes kalhot. Přišel ke mně blíž a zblízka si mě prohlížel. Udělal dva kroky stranou a pak zpátky. Nepřestával mě přejíždět očima.

„Tohle je vážně dobré.“ Otočil se na Logana a kývnul hlavou. Logan se nafoukl jako žába

a spokojeně kývnul hlavou taky. V duchu už nejspíš počítal peníze. „Opravdu, tohle je nadějné. Ty boky… odkud že je?“ prohodil přes rameno. „Z východní Evropy,“ odpověděl Logan.

„Opravdu? Slyšel jsem, že si z té oblasti někteří muži kupují ženské i na dálku. Jako manželky. Nechápu to. Nemají ani tušení, co za své peníze dostanou, že?“ Díval se mi do očí. „Já ano. Já to vím naprosto přesně.“ Zvedl ruku a namířil mi prst do obličeje. Střelila jsem očima nad jeho hlavu a Logan na mě mrknul. Špička prstu se blížila k mému čelu a já ohrnula rty. Vrčení mi vibrovalo hrudí, zatímco mi Benicio zblízka zíral do očí. V podpatcích jsem ho převyšovala, ale tenhle chlap komplexy ze své výšky neměl. Ťuknul mě prstem do čela a já se po něm ohnala zuby. Muž se zbraní se přiblížil a mířil mi přímo na spánek. Benicio pozvedl dlaň, na zápěstí se zablýskl masivní náramek. „Já vím, co jsi zač,“ řekl tiše a nepřestával mi upřeně hledět do očí. Má šelma vnímala výzvu a temně vrčela. Cítila jsem, jak se mi očima přelévá oranžová barva. Benicio mi jezdil pohledem po obličeji. „Viděl jsem, co jsi.“ Vzpomněla jsem si na červená oka kamer, namířená na klece se ženami. Pozoroval mě, mou malou demonstraci síly, můj rozhovor s Nadine. Pozoroval a poslouchal. „Tohle je moje hra, děvče. Moje,“ pokračoval a znovu mi opřel špičku prstu o čelo. Nenásilné, lehké gesto, a přesto jím demonstroval svou nadřazenost víc než výmluvně. Má vlčice zuřila a její vrčení rezonovalo v mé hrudi. Naklonila jsem se blíž a zavrčela mu do obličeje. Uprostřed čela jsem cítila jeho nehet, překvapivě ostrý navzdory precizní manikúře. „Ano,“ zašeptal téměř mazlivě. „Já ti rozumím. Už se taky nemůžu dočkat.“ Spustil ruku a poodstoupil. Promnul si dlaně. Cítila jsem z něj vzrušení a adrenalin a také slabý závan potu pod vší tou kolínskou. Prošel dveřmi a na chodbě se otočil. Zakýval prstem. Ani jsem se nepohnula. Muž se zbraní mě hlavní šťouchl do krku. Stále jsem se nehýbala. Zvykala jsem si na přítomnost zbraní ve své blízkosti. Navíc mi bylo jasné, že mě ten ozbrojenec nezastřelí. Sebrat Beniciovi hračku přímo před nosem. Nebyl to blázen. Ale ten kovový kruh jsem neměla kolem krku jen tak. Rána přišla bez varování, a o to intenzivnější to bylo. Elektřina mi vlétla do těla a já se

napnula jako luk, šlachy na krku mi vystoupily, v koutcích stisknutých víček jsem cítila slzy a čelisti jsem měla pevně sevřené silou, kterou jsem nemohla nijak kontrolovat. Elektřina proletěla mým tělem jako hrozivý nájezdník a zanechala mě slzící a roztřesenou. Prudce jsem lapala po dechu.

Benicio mě pozoroval, ruce sepjaté pod pasem. Logan vydal nějaký znechucený zvuk. Neměla jsem tušení co dělat. Něco ve mně mi bránilo se pohnout, projít jako ovce těmi dveřmi, netušíc, co mě dál čeká. Nevědět, jakou hru to vlastně Benicio hraje. Že to nebude nic dobrého – k tomuhle vědomí mi stačil jeden pohled na ženy v klecích. Podívala jsem se na muže se zbraní, který v prstech volné ruky držel ovladač elektrického obojku. Pohnul hlavou v jasném gestu. Běž! Dívala jsem se na něj bez hnutí a polykala sliny, které se mi nahromadily v ústech. Tentokrát jsem to už čekala, přivřel oči předtím, než znovu stisknul tlačítko. Přiskočila jsem k němu a dotkla se ho ramenem v okamžiku, kdy proud znovu proletěl mým tělem. Prohnula jsem se, pálivá bolest mi sežehla páteř a muž vykřikl. Jeho tělo se napnulo zároveň s mým a z úst mu vycházely divné bublavé zvuky. Oba jsme se třásli, cítila jsem, jak pode mnou podklesávají nohy a pod tím mužem také. Skulili jsme se na zem a síla dopadu mu konečně vyrazila z ruky ovladač, který kvůli křeči nebyl schopný pustit. Odkulila jsem se od něj. Před očima se mi míhala barevná kola a ani vlčí zrak si s nimi nedokázal poradit. Klečela jsem a zírala na tmavou skvrnu, která se tomu muži pomalu rozlévala v rozkroku. Pak můj pohled upoutal ovladač, který ležel nedaleko. Nevím, co jsem si myslela, čeho jsem chtěla dosáhnout, ale bez ohledu na ruce, stále spoutané za zády, jsem vyskočila a vrhla se ke dveřím, přímo proti Beniciovi, řvoucí a šílená vztekem. Bleskurychle sáhl dozadu pod sako, za pas, vytáhl zbraň a prostřelil mi stehno. Svalila jsem se na zem, obličejem přímo k jeho botám. Myslím, že budu brzy odborník na všechny druhy bolesti, protože to, co vystřelovalo z mé nohy dál, do celého těla, bylo opět něco nového, doposud nepoznaného. Navzdory žhnoucímu pulzování ve zraněné noze jsem se pokusila postavit, ale Benicio mi přitiskl hlaveň zbraně k spánku a tlačil mi hlavu dolů. Koutkem oka jsem zahlédla lesk kovu a nad ním výraz jeho očí. „Řekl jsem ti, že tohle je moje hra!“ zašeptal a pak pootočil hlavu, aniž by mě

přestal pozorovat. „Logane,“ řekl a pobídnul ho. Logan mě obešel a já se na něj pokusila podívat. Vstoupil do místnosti, ignoroval ležícího muže, který se pomalu zvedal, a sebral z podlahy ovladač obojku. Postavil se tak, abych na něj koutkem oka viděla. Krátce mi zahrozil prstem a kývnul hlavou na Benicia, který odtrhl hlaveň od mého spánku a ustoupil. Logan zmáčknul tlačítko. Podržel ho tentokrát déle a já se s tělem zkrouceným křečí a cukajícími končetinami propadla do tmy.

18.

Probudily mě mužské hlasy. Pokusila jsem se pohnout, ale zatím to nešlo, tělo bylo pořád omámené a já si ho vůbec neuvědomovala. Jako by má mysl volně visela v prostoru. Nejdřív se mi vracely smysly. Sluch. Čich. Benicio to s vodou po holení opravdu přeháněl. A pak konečně i zrak. Před víčky mi tančila barevná kola a já čekala, až se dotočí. Poslouchala jsem.

„…debil? Kdo si, kurva, myslíš, že seš? Že se mnou, se mnou, říkám, můžeš vyjebávat? Nebýt mě, tak bys utíral ovcím prdele! I když, kdo ví, možná by se ti to líbilo. Seš divnej. Sehnal jsi mi tolik děvek, ale se ženskou jsem tě snad nikdy neviděl…“

„Pane Rossi… to…“

„Sklapni! Drž hubu! Drž, kurva, hubu!“ Hlas přešel do tiché, výhrůžné polohy.

„Co sis sakra myslel? Že mě přechčiješ? Že jsem jen nějakej čůrák dobrej na ojebání? Já nechápu, nechápu, co to s váma je. Rozumíš, každou chvíli se objeví zmrd, co to zkusí. Myslíte si – jó, Benicio Rossi, ten má prachů, ten čumí jinam, nevšimne si, že mu z tý pěkný voňavý hromádky ubylo. Ale já, kurva, na tu hromadu nosil jedno peso za druhým, rozumíš tomu, ty oslí hlavo? Každý peso, každej dolar, co mi patří, jsem držel v rukách! A ty si myslíš, že mě ochčiješ?“ Poslední větu zařval a já

s uspokojením slyšela, jak se Logan zajíknul.

„Pa… áááhááá… áááůůů.“ Benicio měl zřejmě pádný argument, soudě podle toho řevu.

„Nemáš, do prdele, tak těžkej úkol. Kdyby to zvládnul šimpanz, dám tu práci jemu, ale tak daleko bohužel ještě nejsme. Je to jednoduchý – teda aspoň jsem si to myslel. Máš je pro mě hledat. Máš hledat a sbírat ty výjimečný, a ty mi vodit. A ne si s nima hrát, ne je předvádět kdejaké chamradi!“

Ucítila jsem závan vzduchu a vůně kolínské zesílila. Nakrčila jsem nos a podívala se opatrně skrz řasy. Viděla jsem snědé, bujně ochlupené předloktí, vykukující z ohrnutého rukávu bílé košile.

Ozdobené dvěma nebo třemi silnými zlatými řetězy. Zaujalo mě výrazné tetování – had, omotaný kolem paže, hlavu se široce otevřenou tlamou na vnitřní straně předloktí. Hadí oči hleděly do mých. Pak pohnul rukou a přejel mi silnými prsty po paži od nahého ramene k lokti.

„Ona je výjimečná, a ty to dobře víš. Ale seš malej arizonskej vychcan. Řekl sis, že ji nejdřív protáhneš tím svým paintballovým divadlem, co pořádáš. Takže ji viděl kdejakej onan odtud až

k hranicím dřív než já! Jo, vím o tom. Tady vidíš, jak seš blbej. To sis vážně myslel, že se to ke mně nedonese?“ Odskočil ode mě a praštil Logana pěstí přímo do nosu. Logan zaječel a začal vydávat zajímavé zvuky. Rajská, bublavě vytékající z jeho nosu, byla přímo rajská hudba pro moje uši. Jen bych mu ten červený vodopád ráda způsobila sama. Pohledem jsem zavadila o ránu na svém stehně, nyní

ovázanou. Bílou gázou prosakovala krev. Nohy jsem měla bosé, sandály zmizely. Naklonila jsem hlavu ke straně a koutkem oka se zadívala na výjev před sebou. Logan stál přimáčknutý u stěny a Benicio ho držel pod krkem. Bylo zřejmé, že právě tomuhle muži se Logan snažil podobat. Vizuálně ne, na to neměl, ale stylem chování a projevem. Na to neměl už vůbec. V jeho podání to byla jen póza, jen trapné divadlo, protože muž se skutečnou mocí ho právě držel pod krkem a řval mu do obličeje.

„Ta tvoje parta mi dá každý peso, který jste na tom vydělali.“

Logan se pokusil promluvit s ústy plnými krve. Nerozuměla jsem, co říká, zachytila jsem jen útržky slov. Benicio ale slyšel dobře. Zachechtal se.

„Cože? Co… cože? Ty z toho po mně chceš procenta?“ Benicio povolil sevření a odvrátil se, udělal pár kroků stranou. Rozpřáhl ruce v hraném údivu. Logan chrčel a chroptěl a tisknul si dlaněmi krk. Zaletěl ke mně očima a všiml si, že na něj upřeně hledím. Dala jsem si záležet, aby v té krátké výměně pohledů rozeznal, jak moc mu přeju to, co se mu právě děje. Bylo báječné vidět v jeho obličeji děs

a strach a beznaděj. Všechny ty emoce, které vzbuzoval sám, které na druhých tak rád pozoroval. Zpola jsem seděla, zpola ležela na jakési obdobě gynekologického křesla, ruce i nohy jsem měla připoutané, obojek stále na krku a ovladač v něčí kapse, ale stejně jsem na Logana mrkla. Noha mi pulzovala bolestí, žaludek jsem měla po dávkách elektřiny jako na vodě a vlastní hlava mi připomínala rozladěný orchestr, ale mrkla jsem na něj a prsty naznačila lusknutí. Benicio se otočil, aby zjistil, kam Logan hledí, a zaculil se na mě. Lišácky, spiklenecky, jako bychom byli staří známí, co se zrovna chystají vystřelit si z kamaráda. No, Benicio se chystal vystřelit, ale z pistole se zlatou – proboha – pažbou, kterou znovu vytáhl vzadu nad pasem zpod košile.

„Něco přece jen dostaneš, Logane, kamaráde! Jednu mezi oči,“ řekl, zvedl ruku se zbraní, a aniž by se na mě přestal dívat, vystřelil. Ne! To ne! Napjala jsem se, jak jen mi to připoutané ruce dovolily. Takhle neměl umřít, takhle ne! Měl být můj, můj první! Věděla jsem, jak iracionální pocit to je, ale dávno jsem dala normálním lidským pocitům sbohem. Frustrovaně jsem sledovala, jak Loganovi vyrostlo na čele třetí oko a pustilo krvavou slzu. Benicio si mě zaujatě prohlížel, zatímco já se dívala, jak se mrtvé tělo svezlo dolů a zanechalo za sebou na stěně svislou rudou šmouhu. Emoce se ve mně mlely jako kočka v sudu. Bylo dobře, že byl mrtvý, to bezpochyby. Ale měl to příliš snadné. Za tu hromadu bolesti a slz, kterou po sobě nechal, je prostě jedna kulka málo. Benicio si zastrčil zbraň zpět na místo za pasem a sepjal ruce. Propnul prsty a klepal o sebe bříšky.

„Vyděděnci, ta banda zastydlejch ocasů v lacinejch hadrech, budou potřebovat novýho šéfa. Vadí to někomu? Co? Myslím, že ne. Tak! Podívejme se na tebe, děvče. Skoro bych řekl, že je ti líto, že jsem našeho přítelíčka sejmul. Ženský mě prostě nepřestanou udivovat. Člověk nikdy neví, co od vás může čekat, no ne?“ Znovu rozpřáhl ruce a pak si teatrálně položil dlaň na hruď. „Omlouvám se, že jsi mě musela vidět v ne zrovna dobrým rozmaru.“

Zabil člověka, protože nebyl zrovna v dobrém rozmaru? Co dělá, když je opravdu nasraný, testuje atomovku? Pohupoval se na patách a prohlížel si mě. Pak se ke mně přiblížil a dlaně položil na má zápěstí. Obkroužil mé ruce prsty a naklonil se nade mě. Zhluboka si povzdechl. Zblízka jsem si prohlížela Beniciův obličej. Kdybych ho neznala a on mi poslal drink někde v baru, vyslouží si rozhodně úsměv, a možná nejen to. Já ale už věděla, co se za těma uhrančivýma černýma očima skrývá. Nahlédla jsem pod pokličku jeho běsů, takže ten vcelku přitažlivý kukuč jsem neregistrovala. Sledovala jsem nepřítele, já a moje šelma. Mrkla jsem a nechala ji, aby se podívala zblízka. Jak se mi

v očních důlcích rozlévalo známé teplo, ty Beniciovy se rozšiřovaly s nadšeným úžasem. Široce se usmál a přejel zuby přes spodní ret. Za jiné situace by to byl dokonalý spouštěč vlhkosti, ale teď jsem spíš čekala, jestli mě nekousne, jestli si nevytrhne těmi perfektními bílými zuby kus masa. Byl příliš blízko. Pro polibek ne, spíš pro ránu čelem do kořene nosu. Upřeně na mě hleděl a já mohla přímo spočítat póry na jeho kůži. Ťuknul jazykem o horní ret a pak šeptavě promluvil.

„Víš, tohle na vás miluju. Tu samozřejmost, s jakou se na mě díváte. Ty, i ty ostatní. Tedy většina z nich. Obyčejná lidská děvka má v očích děs a hrůzu. Jsou podělaný strachy. Ale ty a tobě podobný ne. Vy se na mě prostě zpříma díváte. Aspoň na začátku.“

Zvolila jsem stejně tichý tón.

„Ani nevíš, jak ráda bych se dívala na cokoliv jinýho než na ten tvůj ksicht. Něco mi říká, že mi to ale nedopřeješ. Doufám, že nebudu muset sledovat, jak ti raší fousy.“

Široce se usmál. „Prostořeká. Dobře. No dobře. Bude o to zajímavější sledovat, jak se lámeš.“

„Nebuď posera, a sundej mi ten obojek. Hrozně ráda ti ukážu, jak se správně láme.“

Benicio se rozchechtal a já měla nepříjemný výhled na jeho mandle. Řekla bych, že v dětství trpěl na angíny. Škoda, že přežil.

„Ale to já vím, má drahá. To já dobře vím,“ řekl a narovnal se. Pak se rozmáchl a vší silou mě z výšky praštil pěstí do nataženého předloktí pravé ruky.

„Takhle se láme,“ zařval, v obličeji šílený Jokerův výraz. Zavyla jsem bolestí, protože mi praskla kost. Zazmítala jsem se na tom křesle, ale nemělo to žádný efekt. Vlastně jeden ano, Benicio mě sledoval přímo s maniakálním nadšením. Stran pohledů to byla kombinace Logana a Ricarda – sadista a sexuální úchyl. Rychle jsem dýchala a začínala se znovu potit. Ruka jako by mi nepatřila, pulsovala bolestí. Nevím, jestli byla kost úplně zlomená, nebo jen naštípnutá, bolelo to pekelně. Benicio se nade mnou znovu sklonil a já po něm vyjela zuby. Uhnul a zasmál se. Sledovala jsem jeho oči, jak se přivírají, jak se zatahují jakýmsi povlakem předtím, než se rozmáchl a udeřil mě do tváře. Mířil přesně, hajzl. Uslyšela jsem křupnutí, hlava mi odlétla na stranu a ten kovový kruh se mi zabořil do kůže. Uprostřed obličeje mi zahořelo další ohnisko. Cítila jsem vlastní krev, vytékající z přeraženého nosu. Obličej, zraněná ruka a prostřelená noha se spojily do obludného, žárem tepajícího trojúhelníku. Bože můj. Copak tohle můžu vydržet? A to jsem tušila, že budu muset vydržet ještě víc. Toužila jsem po hojící, uzdravující transformaci tak silně jako doposud nikdy. Benicio stál přede mnou široce rozkročený a já viděla, jak jeho dřív sněhobílou čistou košili zdobí spousta kapek krve.

Loganovy a mé. Pohupoval se a pohled měl stále zamžený, vzdálený. Těžko říct, co viděl pod tím surovým, krutým závojem. Ale pro mě tam nic příjemného nebylo, to bylo jisté. Nechtěla jsem vědět, jakou roli hraju v jeho zvrhlých představách. Stejně to brzy zjistím naživo. Vyrazil mi pot, na čele, pažích, na krku a níž. Třásla jsem se bezmocí, bolestí a strachem. Měl nepřehlédnutelnou erekci.

V tomhle se právě od Logana lišil, povaha jeho násilností bude sexuální. Vše se ve mně sevřelo

a srdce mi bušilo ve zběsilém rytmu. Moje vlčice měla zježenou srst a ocas vtažený mezi zadní nohy. To nám nepomůže, milá moje. Tenhle muž se vždycky dostane tam, kam se dostat chce. Benicio na mě stále hleděl, oči doširoka rozevřené. Znásilňoval mě pohledem, dalo by se říct. Zatím jen pohledem. Já se snažila dýchat, lapala jsem po dechu, protože nos jsem měla plný krve. Když znovu promluvil, trhla jsem sebou a on to s uspokojením zaznamenal.

„Dneska tě šukat nebudu. Jsem příliš rozhozenej a ty seš jak červená Karkulka. Na druhou stranu bych na tobě mohl krásně vypustit páru, tak mě kurva neser, rozumíš?“

Nehýbala jsem se. Jen můj hrudník se zvedal a klesal v rytmu dechu a otékala mi ruka i nos. Nic jiného na mém těle v pohybu nebylo.

„Já jsem zvyklej dostat na každou otázku odpověď. Tohle si musíme ujasnit, má drahá. Když se do hajzlu zeptám, jestli rozumíš, ty odpovíš: Ano, pane! Je ti to jasný? Nebo mám zavýt?“

Zaklonil hlavu a opravdu vydal vcelku přesnou napodobeninu vlčího zavytí. Moje šelma na něj hleděla a nebyla schopná určit, co je zač. Já přemýšlela, kam až sahá hladina jeho šílenství. Musel to umět kontrolovat, jinak by nebyl tam, kde je. Na druhou stranu už mnohokrát dokázal blázen vést impérium. Příkladů je až dost. Dál jsem tu myšlenku nerozvinula, protože ke mně znovu vykročil

s tvrdýma očima i rozkrokem.

„Je čas na Beniciovu značku. Takovou psí známku, abych tak řekl. Líbit se ti to nebude, ale musí to být. Rád si věci označuju. Rozumíš?“

Olízla jsem si rty, pokryté krví. „Máš tu všechno občůraný? Takhle to myslíš?“

Otočil ke mně hlavu, zatímco kráčel k prosklené skříňce zavěšené na zdi vedle dveří.

„Ne, tak to nemyslím. I když pochcat tě můžu, moje milá. Dost možná, že to i udělám. V té správné chvíli.“

Otevřel skříňku a vytáhl kovovou láhev s víkem. Vypadalo to jako malá termoska nebo něco podobného. Postavil ji na stolek pod skříňkou a z jeho šuplíku vytáhl gumové rukavice. Hleděla jsem na ně, zatímco mi pot stékal přes víčka. Zamrkala jsem a sledovala, jak si rukavice natáhl. Na gumových rukavicích je něco zneklidňujícího. U ženy vám to tak nepřijde, tam je to spojené

s představou úklidu a domácích prací. Gumové rukavice na rukou muže – to je něco naprosto jiného. Úchylného, nebezpečného a skrz naskrz odporného. Benicio popadl stolek a se skřípěním ho přitáhl až ke mně. Zvuk kovových nožek tažených po podlaze mi vraždil mozek. Jako by mi někdo ze všech stran bodal do hlavy dlouhé ostré jehly. Benicio znovu sáhl do šuplíku a vytáhl další nevelkou krabičku. A lžíci. Nechtěla jsem jeho počínání sledovat, protože jsem tušila, že to pro mě neznamená nic dobrého. Ale stejně jsem se dívala, zatímco moje vlčice, která byla o krok napřed, vrčela. Benicio popadl řemen, držící mé levé zápěstí, a utáhl ho o další dírku. Ruku jsem měla pevně sevřenou

a dokonale nehybnou. Hýbat se mi mohly jen prsty a já je silně zatínala do područky.

„Tohle byla moje nejoblíbenější scéna. Pouštěl jsem si ji pořád dokola. Ovšem nic se nevyrovná skutečnému zážitku, na tom se asi shodneme, viď?“ Naklonil se přede mě a já se zadívala do jeho vlhkých, šílených očí.

„Prokousnout ti krk, tomu by se nic nevyrovnalo,“ zašeptala jsem a on se rozesmál a klepl mě lžičkou do zlomeného nosu. Pod zážehem bolesti jsem zavřela oči.

„Ts ts,“ zamlaskal. „Koukej se. Je to fascinující.“

Nemohla jsem si pomoci, otevřela jsem oči. S bušením, sílícím v hrudi, jsem sledovala, jak zvedl těsnící víko z krabice a nabral na lžičku drobné bílé krystaly. Vysypal mi je na hřbet ruky do jakési

lajny jako kokain. Zdálo se mi, že z něj nějakou drogu cítím, ale tohle bylo něco jiného. Někde v mozku mi blikalo cosi povědomého, cosi… prudce jsem cukla prsty a navzdory sevření pout pootočila zápěstí. Krystalky se sesypaly až na pár zbylých a Benicio mě udeřil.

„Drž, nebo ti to nasypu do očí. Mýmu účelu budeš vyhovovat i jako slepá, tak na to mysli. Uděláme to znovu. A ty se ani nehni!“

Znovu nabral krystaly na lžičku a znovu z nich vytvořil na mé ruce malou stezku. Ruka mi bezděčně cukla a on se nadechl. Představila jsem si život ve tmě – dá-li se něco takového představit –

a nehýbala se. Položil lžičku a uzavřel pečlivě krabici.

„Whau,“ udělal a přejel si dlaněmi přes stehna. Nemohla jsem si nevšimnout, že má stále erekci, která jako by víc a víc rostla. Strach mi převracel vnitřnosti naruby. Dala bych si raději říct další stříbrnou injekci, to už jsem aspoň věděla, co můžu čekat. Teď jsem nevěděla nic. Jen to, že to bude bolet. Určitě. Nemýlila jsem se.

Benicio vzal do ruky láhev a i přes ty obludné gumové rukavice ji zručně otevřel. Párkrát s ní zatočil a její obsah zašplouchal. Sklonil se, odhrnul mi gumovým prstem vlasy z čela a políbil mě pod vlasy. Mělce jsem dýchala a hrozila se toho, co přijde. Pomalu, naučeným pohybem polil řádku z krystalů tekutinou z lahve. Začala jsem křičet. Okamžitě, jakmile se první kapka dotkla těch drobných bílých vloček, začaly se bublavě rozpouštět a leptat mou kůži. Benicio přilil ještě trochu tekutiny

a s vytřeštěnýma očima a špičkou jazyka mezi rty sledoval, jak směs na mé ruce bublá a kypí, jak z ní stoupá kouř a neuvěřitelný ostrý zápach. Křičela jsem bolestí a hrůzou, škubala sebou jako

v epileptickém záchvatu, ale nebylo mi to nic platné. Hmota na mé ruce se pomalu propalovala níž a níž, leptala mi žíly a útočila na šlachy. Benicio to sledoval s výrazem, který už nikdy ve svém životě nechci na nikom vidět.

„Voda a louh. Není to nádhera? Miloval jsem chemii jako kluk. Měl jsem kufřík, víš, Malého chemika, a byl jsem do toho blázen.“

To jsi pořád, měla jsem na jazyku, ale nebyla jsem schopná nic říct. Z mého těla zbyla jen levá ruka, ničená, bublající a páchnoucí.

„Tu vodu jsem vylepšil, je v ní i stříbro.“ Naklonil se přede mě a upřeně na mě zíral. Vzrušeně dýchal a oči mu plavaly. Sledoval cestu jedné každé kapky potu, která mi stékala z čela a dolů kolem očí. Mísila se se slzami, které mi samovolně tekly, bolestí a také kvůli tomu štiplavému kouři, který

z rány stále vycházel. Benicio se na ni zadíval a mlasknul.

„Hm, tvar už je dokonalý, řekl bych. Koukej! Že to vypadá jako pěkně rozjebaná pička?“

Nedokázala jsem pohnout hlavou. Tiskla jsem ji do opěradla a koupala se ve vlastním potu. Vlčice mi v útrobách vyla bolestí a zoufalstvím. Nevím, jestli měl Benicio v hlavě svého vlastního Tylera Durdena, anebo jestli žádné další úchylné já nepotřeboval. Spíš to druhé. Vystačil si sám. Oči jsem měla pevně zavřené a tiskla k sobě zuby. Nevím, jak hluboko v mé tkáni ta směs byla, a doufala jsem, že poškození nebude fatální, že budu moci aspoň hýbat prsty. Bože. Jedna ruka nejspíš zlomená, druhá znetvořená a ochromená. Co dál? Co mi chce, proboha, ještě udělat?

Otočil se ke dvěma mužům, stojícím u zdi bez sebemenšího pohybu. Nevím, jestli tohle divadlo už někdy viděli, anebo jestli z nich vyřízl duši dřív, než z nich udělal své strážné. Své univerzální vojáky. Nezareagovali sebeméně na nic, co se tu dělo. Štěknul španělsky a oba dva s dokonale úspornými pohyby opustili místnost. Zavřeli dveře, uslyšela jsem, jak podrážky jejich bot klaply do dřeva. Chránili dveře a svého pána zvenčí. V ráně na mé ruce se stále tvořily bublinky, zbytky krystalů pořád reagovaly na směs vody a stříbra a pokračovaly v destrukční práci. Vlasy, které mi předtím odhrnul

z čela, mi znovu visely přes oči, potem slepené do pramínků. Ústa jsem měla plná slin a mezi stehny, prokrista, mokro. Nic z toho ale nebylo důležité. Nebyla jsem daleko od toho, abych obyčejnou lidskou důstojnost nechala daleko za sebou. Vlčí hrdost už jsem za sebou nechala. Nebyla jsem nic než vyděšená, roztřesená a zpocená hrouda v křesle. Zíral na mě a hruď se mu zvedala a klesala

v rychlém rytmu. Náhle jsem si uvědomila, že nedýchá, ale sténá! Pořád hlasitěji, oči stále upřené na mě, na mé zbité, zmučené tělo. Nasával pach, kterým byla celá místnost prosycená. Jednou rukou se opřel o stolek, druhou stále v gumové rukavici stisknul své stehno, vysoko až téměř u třísla. Zíral na ránu na mé ruce a vzdychal stále víc. Neexistuje slovo pro to, co jsem cítila. Nedá se to popsat. Náhle sáhnul do šuplete a vytrhl z něj krabici papírových kapesníků. Za stálého vzdychání a sténání z ní pár vyrval a vrazil si je do kalhot. Prohnul se v zádech, párkrát sebou cuknul a pak zhluboka vydechl.

Benicio Rossi se právě udělal do kalhot na míru s perfektně nažehlenými puky. Aniž by se mě dotkl. V jistém směru to bylo mnohem horší než Byrneho péče v autě. Mnohem horší.

Benicio vytáhl ruku z kalhot a odhodil zvlhlé kapesníky do koše.

„Uff, že to ale byla síla. Užila sis to taky, drahá?“ Položil mi dlaň na vrchol hlavy a roztáhl gumové prsty. Další z odporných vjemů do mé sbírky.

„No, já jsem teda spokojenej. A to noc sotva začala.“

Došel ke skříňce u dveří a znovu vytáhl láhev – tentokrát obyčejnou, skleněnou s plastovým uzávěrem na závit. Připravila jsem se na další bolest, pokud to vůbec ještě šlo, zatímco odšrouboval víko a nalil obsah lahve na ránu. Bylo to, jako když se vylije olej na rozbouřenou hladinu. Do nosu mě udeřil octový pach a rána na mé ruce přestala bublat. Ocet neutralizoval louh a já s pootevřenými ústy, stále rychle dýchající, sledovala obnažené, vydulé a znetvořené maso, skutečně připomínající vulvu. Benicio zašrouboval uzávěr, stáhl rukavice a odhodil je na stolek.

„Možná si říkáš, k čemu je to dobrý, když se vám ta rána po proměně ztratí. Ale to je na tom právě to úžasný. Můžu ji obnovovat znovu. A znovu. Takže bych řekl, že se budeš opravdu snažit svou proměnu udržet, až to bude zapotřebí. Rozumíš?“

Dokonale. Rozuměla jsem dokonale. Také jsem rozuměla tomu, proč Nadine rezignovala.

Náhle se za mnou otevřely dveře a někdo jimi vešel. Benicio se zastavil uprostřed pohybu

a narovnal se. Zhluboka se nadechl a s výdechem zamručel. Vjel si prsty obou rukou do vlasů a uhladil je dozadu. Když se otočil, měl vyhlazený obličej a soustředěný, velitelský výraz. Magor byl pryč, aspoň na chvíli.

„Normane, příteli. Seznam se s novou členkou našeho týmu,“ řekl sytým hlasem a popadl křeslo někde za mými rameny. „Naše nové Číslo pět.“ Otočil křeslo a já měla možnost prohlédnout si nejen druhou stranu téhle místnosti, ale i muže, který ke mně zalétl očima a rychle uhnul. Byl mladý, hubený až vychrtlý, s neuspořádanou změtí světle hnědých vlasů na hlavě. Jako by si je neustále

v rozčilení cuchal. Brýle bez obrouček, malý nos a ústa právě teď sevřená do kulaté škvírky. Jako štěněčí prdelka. Zvedl mým směrem ruku s roztaženými prsty.

„Nedělejte mi to. Ne… nedělejte. V… vy víte, že mi to n… nemáte dělat!“ Otočil se ke mně zády. Měl bílý laboratorní plášť a pod ním jakési beztvaré kalhoty, nohavice nad kotníky namačkané do nevzhledné harmoniky, protože byly prostě moc dlouhé. Benicio někde nad mou hlavou vyprsknul a naklonil se.

„Nemá rád krev,“ zašeptal mi do ucha, a přisahám bohu, zahihňal se. Pak se znovu ovládl. Přejel si dlaní obličej a vykročil k muži v bílém plášti, který se prohraboval nějakými papíry na stole. Benicio mu položil ruku kolem ramen a něco mu tiše říkal. Krev, která mi vytekla z nosu, už zasychala. Olízla jsem se, kam až jsem jazykem dosáhla. Zkusila jsem pohnout prsty na přeražené ruce, ale jen jsem si vysloužila další zážeh bolesti. Na druhou ruku, stále tepající horkem, jsem se nechtěla ani podívat.

Zamrkala jsem a přejela vyhaslým pohledem zbytek místnosti. Oba muži stáli u dlouhého stolu, plného složek a papírů rozházených kolem monitoru počítače. Podobný stůl byl i v místnosti, ve které drželi těch pět žen. Monitor byl zapnutý a plavaly v něm rybičky. Tupě jsem sledovala jejich pohyb, dokud muž v plášti – Norman – nenatáhl ruku a nedotkl se klávesnice. Iluze moře zmizela a objevila se nějaká tabulka plná číselných údajů na bílém podkladu. Nad stolem byly zavěšeny tři obrazovky.

Na dvou z nich běžel povědomý obraz a já se napjala. Znovu ta místnost, ty klece, ty ženy. Dva různé pohledy z dvou různých úhlů podle rozmístění kamer. Na obrazovce třetího monitoru jsem viděla sama sebe. Zvedla jsem oči a podívala se přímo do kamery pod stropem, jejíž hladové oko na mě mířilo. Prohlížela jsem si svůj krvavý obličej a přísahala si, že se takhle vidím naposled. Svět mužů, jejich krutosti, jejich pravidel a jejich sebestředné, surové chování. Celý život určuje tvou roli v tomhle světě to, co máš mezi nohama. Benicio si přestal šeptavě povídat s mladíkem v plášti a otočil se ke mně. Když promluvil, v první chvíli jsem neregistrovala význam slov, ale jak je vyslovuje. Najednou mluvil jako televizní hlasatel. Bylo to zneklidňující, to, jak plavně přepínal mezi jednotlivými rolemi.

Benicio Rossi stokrát jinak. Přitom bohatě stačil jen jednou. Přiblížil se ke mně a pomalu obešel křeslo.

„Je čas vysvětlit ti tvoji roli, drahá… jak se vlastně vůbec jmenuješ?“ zeptal se. Nezareagovala jsem hned. Spustil ruku níž nad mé zlámané předloktí a já rychle vydechla.

„Victorie.“

„Victorie, no to se povedlo, výborně,“ tlesknul a promnul si dlaně. Nechápavě jsem zvedla hlavu. Zatím se nepovedlo vůbec nic, tedy aspoň z mého pohledu na věc.

„Nerozumíš, to je pochopitelné. Nu, můj dům, a teď i tvůj dům,“ mazlivě se na mě usmál, „stojí ve čtvrti La Victoria. No řekni, jestli to není přímo magické. Cítím to v kostech, cítím, že budeš ta pravá.“ Zvedl hlavu a zadíval se bílému plášti do zad.

„Co? Normane? Co myslíš, bude Victorie ta pravá?“ Norman se otočil a podíval se na mě jako do kádinky.

„M… musím udělat testy, p… pane Benicio. A… ale mohla b… by být. Ano.“

Benicio měl ve tváři šťastný, přímo orgasmický výraz. Ničemu jsem nerozuměla. Snažila jsem se připravit na cokoliv, co přijde, co mi řekne. Zatím jsem vnímala především bolest, stále přítomnou

a neměnnou. Trojrozměrnou. Benicio znovu obešel mé křeslo a postavil se mi do zorného pole. Sepjal ruce jako při modlitbě a ústy se dotkl konečků prstů. Pak se na mě zadíval.

„Chci potomka. Dítě. Syna, pokud možno, ale i dcera by byla úspěch. První vlaštovka. Nevzdávám se myšlenky, že mezi vámi najdu takovou, která to dokáže, která donosí moje dítě. Dokonalého hybrida. Vůbec netušíme, jaké jsou možnosti. Kráčíme neprobádaným územím a je to tak vzrušující.

Nemyslíš?“

Norman krátce zakýval hlavou. Otázka byla určena mně, ale odpověděl na ni on. Pro něj to nepochybně vzrušující bylo. Benicio jeho pokývnutí zaregistroval a usmál se. Došel k němu, zatímco mi vysvětloval.

„Norman je genetik, expert na hybridismus. Je trošku praštěný,“ dodal a žoviálně plácnul Normana do ramene a stiskl mu ho prsty. Norman se ošil, jako by ho obtěžovala moucha či jiný drobný hmyz. Vůbec jsem netušila, zda vnímá, co se kolem něj děje. Nevypadal tak. Benicio se otočil a opřel zadkem o stůl. Díval se na mě, zatímco mluvil.

„Mám talent na hledání, víš? Na objevování lidí a peněz. Nebo lidí, co mi přinesou peníze

a prospěch, to je přesnější. Normana jsem vytáhl přímo z univerzity poté, co jsem si přečetl jeho práci, publikovanou v jednom odborném časopise. Ty myšlenky, ta invence! Takový talent – a přesto nebyl nikdo, kdo by mu nabídnul potřebné prostředky k tomu, aby ho dál rozvíjel. Že prý je blázen.

Cha! Nikdy si nepřestanu gratulovat za ten nápad, za tu šťastnou ruku. Je efektivní, výkonný… a vděčný. Moc nemluví, že příteli?“

Benicio na Normana krátce pohlédl a naklonil se k němu.

„Ale to je jen další jeho plus. Neptá se proč. Jeho zajímá jak! Kéž by všichni mí lidé byli takoví.“ Bublavě jsem se nadechla.

„Proč mi tohle vykládáš? Mně je ukradený, co je tenhle magor v bílém zač. Je mi to jedno!“

A opravdu bylo. S Normanem jsem nemohla v žádném směru počítat, byl vděčný svému mecenáši, byl spokojený ve své laboratoři, se svým mikroskopem, počítačem a se všemi těmi udělátky, kterými byl obklopený. Nemohl mi nijak pomoci. Nezajímalo mě, co je zač. Benicio na mě vrhl pohled plný nelibosti.

„Já si opravdu dávám práci s tím, abych ti vše vysvětlil. Rozumíš, abys pochopila, o co tu jde, jak velké věci se tu dějí. A…“

„Velké věci?“ chraplavě jsem ze sebe vyrazila a jeho ústa zůstala ještě chvíli otevřená. Nečekal, že ho přeruším, a já taky ne.

„Jaké velké věci? Unášíš ženy, vlky. Prodáváš je jako maso, ničíš životy, mrzačíš a zabíjíš. Tomu říkáš velké věci? V normálním světě nejsi nic než zločinec a úchyl, a patříš za mříže!“

Najednou jako by mi na všem přestalo záležet. Věděla jsem, že není rozumné ho jakkoliv dráždit. Bolest, pulzující mým tělem a mezi mýma očima, na to upozorňovala s každým tepem srdce, ale já prostě nedokázala snášet ty kecy. Ty velkohubé ospravedlňující se bláboly. Bezcitný sadistický mesiáš. Proč mají tihle lidé vždycky potřebu omlouvat svou obludnost něčím výjimečným? A proč to mám,

kurvafix, poslouchat? Benicio se odlepil od stolu a se založenýma rukama ke mně došel. V hrudi mi vibrovalo vrčení, a jakmile ho uslyšel, vytáhl obočí nahoru v hraném údivu. Pak se ke mně znovu naklonil a zašeptal.

„Ještě slovo a znovu si nasadím rukavice. Co jsme si to říkali před chvílí? Jediné, co od tebe chci slyšet, je: Ano, pane! Pamatuješ? Taky tu mám tohle,“ dodal a vytáhl z kapsy malou černou krabičku. Znovu jsem si uvědomila s dokonalou ostrostí kovový kruh kolem svého krku.

„Nemám to rád, je to neosobní. Není nad pořádný kontakt, co? Maso na maso, kost na kost.“

Spustil ruku a hřbetem dlaně mě plácnul do zlomeného předloktí. Prstem druhé ruky se dotkl čerstvé rány. Z obou rukou se vzedmula bolest a zatepala mi v břiše. Vrčení přešlo v krátké zakňourání, nemohla jsem si pomoct.

„Budeš poslouchat. Vše ti vysvětlím a Norman mi případně pomůže, je to přeci jen jeho parketa, jeho hřiště. A ty budeš kurva poslouchat, jinak začátek naší spolupráce bude… bolestný.“

Jako bychom doteď hráli piškvorky. Nebo jinou nablblou hru.

Upřeně se na mě díval, husté obočí vyklenuté. Plynulost jizvy na jeho čele přerušilo několik vrásek.

Prohlížel si můj krvavý, rozbitý obličej.

„Málem bych zapomněl. Takhle se ti Norman nemůže dívat do obličeje.“

Poodešel do rohu místnosti, kde stál velký chromový dřez, a pustil vodu. Odmotal několik papírových utěrek a navlhčil je. Vrátil se ke mně, dřepnul si a začal mi opatrně otírat krev z tváře. Jakmile se dotkl nosu, sykla jsem. Cítila jsem, že ho mám vychýlený na stranu, ohnutý. Dokud neprojdu proměnou, budu vypadat jako Cyrano. Benicio mi něžně omýval kůži. Vrátil se k umyvadlu a navlhčil další utěrky a pokračoval v tom, dokud jsem nebyla úplně čistá. Zadívala jsem se na obrazovku a pozorovala ho. V očích mě pálily slzy. Vypadal jako úslužný, soucitný přítel. Přitom by stačilo slovo, pohyb, hloupé gesto, a měla bych obličej samou krev znova. Zadíval se na mě.

„Ten nos asi necháme být, co říkáš. Nebo ho mám zkusit narovnat?“ Natáhl ruku a já vyjekla.

„Ne!“ Cukla jsem hlavou. „Prosím,“ dodala jsem a držela od něj hlavu co nejdál, šlachy na krku napjaté. Jako by mi to snad mohlo pomoci. Spokojeně se usmál.

„Dobře, jak myslíš. Ale takhle ti nejspíš sroste, protože na transformaci můžeš v nejbližších týdnech ne-li měsících zapomenout. Budeš mít nos nakřivo, hm?“ Díval se na mě a já už ten pohled nedokázala dešifrovat. V jeho hlavě mohlo být v tuhle chvíli cokoliv. Já myslela na to, že je mi přeražený nos ukradený, pokud budu tady, v jeho domě. V jeho moci. Zvedl se a odnesl krví nasáklé mokré utěrky do koše v rohu místnosti.

„Proto máš taky mou značku,“ zálibně se zadíval na růžovou, vyhřezlou tkáň na hřbetu mé levé ruky.

„Je to taková kontrola, abys nezlobila a netransformovala se, přestože to máš zakázáno, víš?“

„To… tohle přece nemůžu ovlivnit. Ani já, ani jiné. To přece musíš vědět!“

„Já vím hlavně to, že člověk potřebuje občas dostatečně silný stimul pro to, aby překonal sám sebe. Léta zkušeností, věř mi. Louhu mám dostatečnou zásobu, moje milá. Tak se snaž. Snaž se. Jinak budeš mít tyhle krásné značky,“ dotknul se špičkou nehtu mé rány, „po celém těle.“

Znovu jsem z něj ucítila vzrušení a on si to zřejmě také uvědomil, protože se ode mě vzdálil

a potřásl hlavou. Pak se otočil, obličej dokonale vyhlazený. Když promluvil, znovu jsem zaznamenala tu dokonalou změnu tónu, jako by přednášel někde v aule. Obalil se civilizovanou slupkou.

„Vrátím se tedy k tomu, o čem jsem mluvil. O potomcích, o dětech. Rodina! To je to hlavní, to nejdůležitější, a já chci, aby ta moje byla výjimečná. Jedinečná. Chci potomka – křížence. Prvního svého druhu, který se jako lycas už narodí. U některých z vás nejsou vlčí geny na genetické bázi dominantní. Myslel jsem si, že ano, ale nejsou. Nejste primárně určené k obvyklému způsobu rozmnožování, i když vlastní výrobní proces zvládáte na jedničku, to ti musím přiznat,“ usmál se

a laškovně na mě zamrkal. Dělalo se mi špatně od žaludku. Benicio chvíli sledoval Normanova záda, zatímco jejich majitel zuřivě bušil do klávesnice. Pak se ke mně znovu otočil a pokračoval.

„Zatím nevíme, proč se nedaří stvořit z mého semene a vlčí dělohy jedince, který by se narodil jako lycas. Musím přiznat, že mě prostě fascinuje představa, co by vlastně z matky vypadlo. Lidské mládě – nebo štěně? Jaká by byla první proměna, jaká výsledná podoba? Hm? Co si o tom myslíš?“ Otočil se ke mně a s psychedelickým výrazem v rozšířených očích mě pozoroval. Mrkla jsem po Normanovi, který jako by tu s námi nebyl, ale přesto mohl být jakousi brzdou Beniciova přirozeného chování.

„Myslím, že seš úchyl. Vaříš v kuchyni, která ti nepatří. Nikdy to nedopadlo dobře, když se lidé pletli matce přírodě do díla.“

„Matka příroda to občas taky pěkně zkope, to si zase přiznejme. Nemusíme chodit daleko,“ kývnul rukou na Loganovo zhroucené tělo, stále ležící na druhé straně u zdi. Myslím, že Norman ho vůbec nezaregistroval. Benicio znovu popošel kousek přede mě a vrazil si ruce do kapes.

„Co je na tom tak nepochopitelného? Chci dítě se svými a vlčími geny. Věřím, že kdybych sám byl lycas, našli bychom už s Normanem způsob, jak mé dítě v těle vlčí samice udržet. Našli bychom způsob, jak matku zmrazit v lidské formě až do porodu. Nebo prostě do vyříznutí dítěte z jejího břicha,“ dodal jakoby mimochodem. Rozumím. Hostitel není důležitý. Důležitý je potomek. Jaké klišé. Bohužel bolestně se mě dotýkající. Benicio byl v jiném, vzdáleném světě, plném kdovíjakých představ. Pohled měl zastřený, upíral ho někam nad mou hlavu, zatímco dál mluvil.

„Kdybych sám byl vlk, bylo by mnohem snazší spojit na genetické úrovni dvě vlčí alely. Normane, říkám to dobře?“ Pootočil se a Norman jen lehce kývnul hlavou, dál plně soustředěný na číselné údaje v počítači. Benicio se spokojeně usmál a pokračoval.

„Ano, bylo by to mnohem snadnější. Ale spojení alely, na které se melou vlčí i lidské geny, s tou mojí – ryze lidskou – to je problém. Je to vlastně obrovská loterie. Jaké geny se přiřadí vedle mých? Jaké předá moje partnerka – vlčí, nebo lidské?“ Zamával rukou ve vzduchu a zavrtěl hlavou. Tomu, co říkal, jsem rozuměla jen napůl. Alela? Bylo mi to jedno. Podstatné bylo to, co to znamená pro mě.

Chtěla jsem zavřít oči, ale nešlo to. Sledovala jsem ho, zatímco pokračoval.

„Jednou se mi to podařilo. Tedy nám, nám se to podařilo,“ dodal, když Norman zvedl hlavu a podíval se přes rameno.

„Podařilo se spárovat moje geny s jejími vlčími. Poprvé! Bylo to úžasné! Hodiny jsem dokázal zírat na ultrazvuk, na tlukot toho malého srdce. Ale nedokázala ho v sobě udržet, nedokázala ovládnout svou proměnu! Myslel jsem, že zešílím! Tělo se jí začalo měnit a my ho z ní vytáhli na poslední chvíli. Malý plod, malou… příšerku. Byl to chlapec. Bohužel, jakmile se v těle matky rozeběhly procesy proměny, začal mutovat i plod – a když jsme ho vytáhli ven…“ Benicio se otřásl.

„Byla to zkušenost. Draze vykoupená, to ti povím. Zatracený měsíc. Ale s Normanem usilovně pracujeme na tom, jak sílu toho zatraceného vesmírného tělesa potlačit. Jak přinutit váš organismus přežít dlouhou dobu jen v jedné formě. Lidské. Ale vy nám v tom musíte pomoci. Musíte chtít neprodělat proměnu.“ Promnul si kořen nosu a na chvíli se odmlčel. Pak zvedl oči a mrknul na mě, koutky úst zvednuté.

„Myslím, že jsme blízko, drahá moje. Věřím, že ty budeš chtít.“

Hlava mi bouřila pod náporem myšlenek a představ a já zavřela oči. Dítě. Přirozenou touhu po dítěti jsem v sobě potlačovala od samotného počátku. Programovala jsem se na život bez dětí, na dlouhý život bez dětského křiku a smíchu, bez možnosti sledovat, jak vedle mě vyrůstá tvor, který je mi podobný, který je mou malou kopií. Nebo Rubenovou. Nenáviděla jsem Benicia za to, že mě znovu nutil myslet na to, co jsem ztratila, a co víc, že ve mně někde hluboko zažehl jiskru naděje. Nemohla jsem si pomoci, vím, že to bylo zvrácené, ale byla tam. Dokázala bych to? Nemyslím s tímhle

šílencem, ale s někým jiným. S tím správným. Hluboko v hlavě mi zapulzovalo. Mikael říkal, že nebudu schopná dítě donosit. Ruben mi pak vysvětlil, že plod nepřežije transformaci, při přechodu lidského těla do vlčího a zase zpět ho matčin organismus prostě stráví. Jediné řešení je udržel lycas ženu po dobu těhotenství bez proměny. Nikdo ale netušil jak dlouho. Náš samičí cyklus je jiný než u lidských žen a díky našemu změněnému tělu jsou mnohé z nás úplně neplodné. Otevřela jsem oči. Tím jsou tedy Lycy výjimečné? Proto tu má Benicio sbírku alfa samic? Můžeme… otěhotnět? Neslyšela jsem za tu krátkou dobu, co jsem vlkem, o žádné lycas, která by to dokázala. Nevěděla jsem, jak dlouhé těhotenství bychom vůbec měly. Jak dlouho bychom byly… březí. Benicio ke mně znovu přistoupil

a opět pootočil mým křeslem na stranu.

„Ukážu ti ho. Ukážu ti svého… syna,“ řekl a přistoupil k jakési obrovské vitríně, kterou jsem vedle sebe zatím jen tušila. Čelní stěnu tvořily žaluzie a Benicio je začal pomalu vytahovat.

„Dřív tu bylo sklo, jen sklo, ale Normana pohled na některé naše… výsledky poněkud rozptyluje. Nechal jsem tedy nainstalovat tyhle žaluzie.“

Zatímco mluvil, vytahoval je stále výš a výš. Srdce mi začalo prudce bušit, jakmile se mi v zorném poli objevily nádoby plné tekutiny. Tu největší jsem měla přímo před očima… a v ní… stiskla jsem víčka.

„Já to nechci vidět. Nechci!“

Benicio ke mně přistoupil a popadl zezadu mou hlavu. Držel ji a tlačil mi prsty do spánků.

„Dívej se. Chci, abys o tomhle věděla všechno, abys pochopila, jak je to důležité. Můžeš být matkou jedinečného tvora, copak to není úžasné?“

Snažila jsem se zavrtět hlavou, ale držel mě jako ve svěráku.

„Není, ty šílenče,“ vydechla jsem. „I kdyby cokoliv z toho, o čem tu mluvíš, bylo možné, já s tebou dítě nechci!“ Rozesmál se.

„Ty jsi v tuhle chvíli pouze chlupatý inkubátor, má drahá. A pocity inkubátoru jsou mi vážně u prdele.“ Na chvíli sklouznul do svého obvyklého tónu, ale hned se zase vzpamatoval.

„Je to zkrátka zákon silnějšího. Jsem silnější, vezmu si, co chci. Tomu přece svou vlčí půlkou musíš rozumět. Co bych za to dal mít vlčí agens. Dávno bych byl jeden z vás, byl bych lycas. Možnosti tvého druhu a moje peníze. Není to skvělá představa?“ Naklonil se nade mě, oči mu zářily jako slunce

v reklamě na Metaxu. Umanutost šílence. Byl šílený a měl neomezené prostředky. Ach bože…

„Tak se přece podívej!“ Znovu mnou zatřásl a já to nakonec udělala. Začal se mi obracet žaludek a já polykala sliny a kypící žaludeční šťávy, vzlínající mi do krku. V jakémsi kulatém akváriu plaval

chuchvalec tkáně. Nejprve jsem nerozlišila nic víc, jen beztvarý, jakoby roztrhaný kus masa. Pak jsem si všimla drobného výrůstku ve spodní části. Byla to… měla to být zřejmě ručička. Viděla jsem dva malé, drobné prsty, náznak palce a ukazováčku. Zbytek byla vlčí tlapka, tři další články měly tvrdé, černé hroty. Stále se mi zvedal žaludek a já koukala na tu hybridní končetinu, nechtěla jsem si obsah nádoby prohlížet dál, nechtěla jsem vidět nic dalšího z tvora, který se navždy bude vznášet v tekutině. Ale s jakousi hrozivou fascinací jsem si pak prohlédla i zbytek. Začala jsem dávit. Benicio natáhl ruku někam dozadu a přiložil mi pod bradu misku. Zvracela jsem, přestože obsah mého žaludku byl prázdný. Tím to bylo horší, jen zbytečné kruté křeče.

„Nerad to říkám, ale reagoval jsem podobně, když jsem ho poprvé uviděl. Norman odebral kousek tkáně, tak jsme přišli na to, že by to byl chlapec.“

Skončila jsem a zavřela oči. Slyšela jsem jen tekoucí vodu, jak Benicio vyplachoval misku, a ťukání prstů do klávesnice. Něco mě napadlo a já několikrát polkla, než jsem dokázala vůbec promluvit. Vší silou jsem se snažila uklidnit splašený dech. Po skráni mi znovu tekl pot a předloktí jsem měla obludně nateklé. Z druhé ruky na mě zívala vypouklá, rozchlíplá rána. Zírala jsem na ni, protože vše bylo na pohled lepší než obsah té nádoby.

„Proč prostě ne… neoplodníš ženu, pozitivní na l.a. Nebo několik žen. Máš jich tu přece dost,“ zašeptala jsem a pokračovala, zatímco se ke mně vrátil.

„Otestuj pak dítě a zdědí-li po matce l.a., nechej ho kousnout…?“ Zvedla jsem obočí a hleděla na něj. Oplácel mi pohled s nečitelným výrazem.

„Touhle cestou jsem šel,“ mávnul rukou. „Ale nefunguje to. Měl jsem tři dcery a dva syny, zplozené s pozitivními ženami. Jedna z dcer a jeden syn zdědili po matce lykantropí agens.“

Beniciova tvář zbrunátněla, tisknul pěsti a postavil se před vitrínu s hrůzným obsahem. Pro tuhle chvíli jsem byla vděčná, že mi zakryl výhled. Prohlížel si obsah nádoby, zatímco mluvil.

„Pečlivě jsem vybral vlčího samce. Dokonalý kus, který kousl mé děti, který v nich aktivoval vlčí gen.“ Nerada jsem si to přiznala, ale zaujal mě.

„Proměnili se, vytvořil jsem dva nové krásné vlky. Přál bych ti je vidět. Byli úžasní, nádherní!“ Byli! Benicio tisknul zuby a přecházel sem a tam.

„Neviděli ve mně otce!“ vybuchnul a přiskočil ke mně. „Nebyl jsem pro ně otec, táhli se jako smrad za tím chlupatým zmrdem, co je kousnul!“ Přestal si hlídat styl řeči, vztekal se a řval.

„Rostli tak rychle, bylo to fascinující! Ale jen jak začali chodit, stále ho hledali, běhali po domě jako psi! Zabil jsem ho, ale bylo to k ničemu. To jeho měli za stvořitele, za svého otce! Přestože v nich kolovala moje krev! Z mého semene se zrodili! Ale pro ně byla podstatná ta trocha slin z vlčí huby!“

Benicio měl brunátný obličej. Bylo zvláštní vidět, že i jeho něco opravdu bolestně zasáhlo.

„Co se s nimi stalo?“ zeptala jsem se tiše.

„No co bys asi myslela, zabil jsem je! I jejich matky. Zkusil jsem to pak ještě jednou a nechal jsem kousnout potomka pár týdnů po narození, ne až mnohem později. Když pak už viděl, když rozeznával obličeje lidí kolem sebe, naklonil jsem se nad něj, a on začal řvát! Řvát! Chápeš to? Díval se na svého otce, na svého tatínka! A řval, pištěl jako píchlé prase!“

Benicio se ode mě odvrátil a já bych přísahala, že se mu leskly oči. Uvědomil si to a rychlým pohybem pěsti si je otřel. Když se ke mně znovu otočil, měl opět tvrdý, vzteklý výraz.

„Otestoval jsem ho. Přitáhl jsem k postýlce toho, co ho kousl, a ten malý spratek přestal ječet

a natáhl k němu ruce! Uškrtil jsem ho na místě! Pah! Chci syna, co mě bude milovat. Rozumíš? Chci dokonalého, silného, úžasného mutanta, který pro mě udělá cokoliv. Z lásky! Z lásky syna ke svému otci!“

Myslím, že se celkem nabízelo, jaké měl Benicio dětství. To ale není omluva. Není. A já ho rozhodně litovat nebudu. Chtěl něco, co neměl nikdo jiný. Nedokázala jsem poznat, nakolik opravdu touží po vlčím dítěti, a nakolik to má být jen další trumf pro předvádění se před ostatními muži z jeho klubu.

V břiše se mi točil strach z vědomí, že nejsem nic víc než laboratorní krysa. Jen objekt výzkumu, vzorek pro jeho… líheň. Vzpomněla jsem si na Nadine a otočila hlavu na stranu. Podívala jsem se na monitor, který ukazoval místnost s Beniciovými chovnými kusy. Nadine zírala do kamery, dívala se přímo na mě, i když vidět mě nemohla. Ostatní co chvíli koukly stejným směrem, ale ona jediná se dívala téměř bez mrknutí. Srdce mi silně bušilo, protože jsem náhle věděla, že ten obludný chuchvalec v kádi přímo přede mnou je její.

19.

Když se ozval ten zvuk, seděla jsem v křesle bez pohnutí přes dvě hodiny. Doslova jsem cítila, jak odkapává čas. Měla jsem vyprahlý krk a stěží polykala, ale s umíněností sobě vlastní jsem si o vodu neřekla. Dřív nebo později mi ji stejně budou muset dát. Upadla jsem do jakési letargie. Fyzická bolest byla stále přítomná, ale už jsem si na ni zvykla. Mnohem horší byla bolest uvnitř. Prorůstala mnou jako kořeny starého letitého dubu. Bolest pramenící z ponížení, pocitu bezmoci a zoufalství. Z toho, že vám někdo sebere život jako leták z poštovní schránky a vy s tím nemůžete vůbec nic dělat. Tenhle pocit stravoval mou duši jako odporný, žravý virus. Čest, odvaha, hrdost a síla – do všeho vykusoval díry. Čím déle ve mně bude, tím destruktivnější bude jeho práce, tím větší spoušť po sobě zanechá.

Co se ze mě pak stane? Slintající, ocáskem vrtící mops na Beniciově vodítku? Sama sobě jsem odpověděla důrazným zavrtěním hlavou a odměnou mi bylo výrazné bodnutí někde za čelem.

Pohnula jsem tedy hlavou ze strany na stranu, pomalým, opatrným pohybem. Cítila jsem, že tělo začíná pracovat, že se snaží hojit. Zvolna, kousek po kousku, tvořilo nové buňky, snažilo se spojit přeražené kosti, zalepit díru ve svalu, zpevnit zlomený nos. Nechtěla jsem myslet na to, zda bude moje ruka použitelná, pokud mi kosti nesprávně srostou. Křivý nos byl s ohledem na minulé události, a především na ty budoucí, nepodstatný, ale ruku budu potřebovat. Norman mi někdy v uplynulých chvílích odebral vzorek krve a vytrhl mi pramen vlasů. Poskakoval kolem mě jako panák, opatrný, nervózní, pohyby trhané, oči mu těkaly. Jakmile se vrátil do své zóny a posadil se ke stolu s počítačem a mikroskopem, byl rázem klidný, byl ve svém živlu. Fascinovalo mě, jak vůbec neřeší fakt, že tu krev

a ty vlasy odebral zraněné, připoutané ženě. Hlavu jsem měla nakloněnou na stranu únavou a vším tím vyplaveným adrenalinem. Chtělo se mi stočit se někde do klubíčka, lízat si rány a spát. Ztratit se aspoň na chvíli v nevědomí a doufat ve spánek beze snů.

Pak se ale ozval ten zvuk.

Jako by se za dveřmi, někde dál, sesunulo tělo a dopadlo na zem. Benicio s Normanem spolu tiše rozmlouvali. Norman by ignoroval, i kdyby vedle něj přistála vesmírná loď. Ale Benicio měl radary vyladěné. Narovnal se a otočil hlavu. Zíral na dveře a já se pootočila, jak jen mi ten kovový kruh kolem krku dovolil. Začalo mě mravenčit místo dole na páteři, těsně nad bedry. Zvedla jsem hlavu

a téměř cítila napjaté špičky uší, jak jsem poslouchala. Znovu jsem něco zaslechla… Cítila jsem, jak mi tělem začíná proudit energie, jako bzučení, sílilo to a rostlo, jako když se blížíte k včelímu úlu. Oči jsem měla široce otevřené a každou buňku v těle napjatou jako malé lanko.

Benicio přestal propalovat pohledem dveře a otočil hlavu ke mně. Instinkty mu sloužily skvěle, bohužel. Vnímala jsem ho jen koutkem oka, zírala jsem slepě před sebe a soustředila veškeré své smysly na události, odehrávající se mimo tuhle místnost. Vzduch kolem mě se jiskřil a tetelil

a s každou další vteřinou se to mravenčení měnilo v regulérní silový proud, který mi tepal páteří. Zrychlil se mi dech a napínala jsem tahem pouta, která mě držela v tom zatraceném křesle, a na chvíli, na krátkou chvíli, dokázala ignorovat bolest. Znovu jsem uslyšela jakési zaškrábání, šustění… jako by někdo táhnul po zemi těžké tělo. Natahovala jsem se za tím zvukem jako proutek za pramenem vody. Oči mi těkaly a až po chvíli jsem zachytila Beniciův upřený pohled. Rychle ke mně vyrazil a postavil se mi za záda. Jednou rukou držel mé rameno, zatímco druhou vytáhl svou zbraň. Přiložil mi ji k hlavě.

„Copak tě tak vybudilo, má drahá?“ Když jsem ihned neodpověděla, klepl mě ústím zbraně do spánku.

„Prostě jen reaguju na zvuk. To je vše,“ odpověděla jsem, ale hlas mě zrazoval. Protože v tu chvíli už jsem ho cítila!

Cítila jsem Eliaha a náhle jako by mou mysl zahalil rudý oblak. Zelená vlákna mé prasíly nadšeně zareagovala a napínala se, rostla s každým tepem mého srdce. Vítala ho. Cítila jsem jeho přítomnost v hlavě, kousek nad čelem v místě, kde předtím bodala bolest. Moje šelma vyskočila na všechny čtyři a dala mi na vědomí, že není sám. Dveře se pootevřely a hlaveň Beniciovy zbraně se do mě zaryla.

Vnímala jsem ji jen okrajově. Vím, jak to zní. Jak může někdo, kdokoliv, okrajově vnímat nabitou zbraň u své hlavy? Možná toho bylo prostě už příliš. Možná bych nedokázala vnímat ani odjištěný

granát. Ne, když se právě otevíraly dveře. Byla jsem ve střehu a připravená, napružená, páteř napjatou, hlavu vytaženou dopředu. Kruh tlačil a svíral mě, já ale hluboce nasávala vzduch, proudící otevřenými dveřmi. Ten blázen! Zatracený bláznivý úžasný šílenec! Usmála jsem se, nemohla jsem si pomoct. Pusa se mi roztáhla sama od sebe, jako by měla vlastní vůli. Bylo to tak vítané uvolnění, po hodinách a hodinách, kdy jsem měla ústa naopak pevně sevřená. Zaklonila jsem hlavu a zavyla, pustila jsem na chvíli k otěžím svou vlčici a nechala ji zavolat. Můj hlas ještě nedozněl a vzduch pročíslo jiné tlumené zavytí. Hlubší, sytější. A velice blízko. Celé tělo se mi napjalo, v podstatě jsem nad tím křeslem visela ve vzduchu a jen pouta na zápěstí a u kotníků mě držela na místě.

Benicio mě popadl za kovový kruh, trhnul mi hlavou nahoru a naklonil se blíž, ústí hlavně zabořené v mé tváři.

„Copak má tohle být, hm? Pozvala jsi příbuzný? Máš pocit, že jsem na někoho z famílie zvědavej?

Že potřebuju požehnání? Všechny je pozabíjím, rozumíš tomu? Uříznu jim ty jejich posraný hlavy a napíchám je na kůly. Nabodnu je jako prasata na rožeň.“

Zároveň se zbraní vytáhl i přízvuk ulice. Míst, kde vyrostl, kde byl doma. Tohle se neschová pod sebevětší hromadou peněz. Neodpovídala jsem, nebylo co. Zatřásl tím kruhem, jako by to byla vánoční rolnička.

„Co jsem ti do prdele říkal? Když se na něco zeptám, tak…“

Větu už nedokončil. Chodbou zazněly rychlé kroky, podrážky zaduněly o podlahu. A pod tím zvukem, pod dusotem dvou párů pevných bot, jsem slyšela další. Vlčí tlapy, sotva se dotýkající země. Jen tu a tam mohlo citlivé ucho slyšet jemný škrábaný zvuk, když se drápy dotkly povrchu. Znovu jsem zavětřila, roztáhla nosní dírky a upřeně zírala na pootevřené dveře. Benicio mě i s křeslem pootočil, takže jsem na ně měla přímý výhled. Postavil se za mě tak, aby ho křeslo celého krylo,

a svou zbraň mi stále opíral o obličej. Ruku měl pevnou, prst na spoušti připravený. Zírala jsem na škvíru v pootevřených dveřích a čekala, kdo jimi projde. Otevřela jsem ústa, ale Benicio zasyčel:

„Ani na to nemysli, nebo budeš polykat vlastní zuby!“

Chtěla jsem je varovat, ty dva, které znám, i toho, který je s nimi. Byla jsem napnutá jako struna

a zírala na dveře. Náhle se pohnuly, někdo do nich zvenčí strčil a mezera se zvětšila. V zorném poli se mi objevila tmavá čepice, nebo to možná byla kukla, nasazená na hlavni zbraně. Benicio okamžitě vystřelil a kulka provrtala v masce další otvor a zaryla se do zdi. Benicio zařval a do otevřených dveří vypálil další tři rány. Nemohl tušit, kdo tam je, mohl tam být i někdo z jeho lidí, ale to ho evidentně nezajímalo. Nejdřív řeže, pak měří. Hlava mi málem explodovala, protože výstřely v blízkosti mých citlivých uší byly zničující. Zvonilo mi v nich a já potřásla hlavou. Přesto jsem uslyšela hluboké zavrčení, které se ozvalo zvenčí. Benicio popadl moje vlasy, zaryl mi prsty do temene hlavy. Mířil střídavě do mého obličeje a na dveře, jako by se nemohl rozhodnout. Zvenčí do dveří někdo kopnul

a rozletěly se dokořán. V zavěšené vitríně na zdi se roztřáslo sklo, jak do ní narazily. Z obou stran vykoukli muži v černých maskách a tmavém oblečení s namířenými zbraněmi. Viděla jsem z nich jen torza, jen hlavy, ruce, ramena a ty zbraně. Obsáhli jimi rychle prostor, každý svou půlku. Nevystřelili, zatím ještě ne, zato Benicio po nich začal pálit jako zběsilý. Několik výstřelů náhle nahradil jiný zvuk. Kohoutek naprázdno cvakal, protože zásobník byl prázdný.

„Mierda!“ vyštěkl a začal se hrabat v kapse.

„TEĎ!“ zařvala jsem, jak jen mi stažený krk dovolil. Benicio mi vyprskl do obličeje spršku slin

a zacloumal mou hlavou. V tutéž chvíli vpadly do místnosti dvě tmavé postavy, vrhly se k zemi, každá na jednu stranu, ale obě mířily nad mou hlavu. Benicio mě pustil a přikrčil se za křeslem. Nepřestával španělsky nadávat. Slyšela jsem, jak mu v kapse a pak v dlani chrastí náboje, které zuřivě cpal do zásobníku své zbraně. Muž vlevo převrátil kovový stůl stojící u zdi a ukryl se za něj se zbraní připravenou ke střelbě a namířenou nad mé levé rameno. Muž vpravo se přitisknul za skříň a mířil podél zdi dozadu. Norman, došlo mi. Nebyl hrozbou, to ale nemohli vědět. Kmitala jsem mezi nimi očima. Oba muži byli v tmavém oblečení od hlavy, chráněné černou kuklou s průzorem na oči, až po kotníky v pevných tmavých botách s gumovými podrážkami. Kalhoty, košile, bunda a vesta. Žádné světlé místo, nikde se nic nelesklo. Dokonalé oblečení pro člověka, který chce být nepozorovaný ve tmě. Ty návleky na hlavách působily ke zbytku oblečení nepatřičně, ale rozuměla jsem tomu. Jen naprostý blázen by v téhle situaci ukazoval před Beniciem obličej. Zadívala jsem se do očí muži vpravo, protože oči bylo to jediné, co z něj bylo vidět. Vlastně oko, jak opatrně vykukoval za skříní.

Hnědá duhovka, cizí, neznámý pohled. Podívala jsem se do průzoru kukly muže vlevo a ten povědomý, ocelově šedý, nehybný výraz mě málem rozplakal. Vydala jsem jakési zakňourání a Benicio za mými zády začal hulákat, tentokrát anglicky.

„Co ste kurva zač? Kdo vás sem poslal?“

Vykoukl za opěradlem křesla, ale stále se dokonale kryl mým tělem. Hlavu měl ukrytou za mojí, cítila jsem vzadu ve vlasech jeho dech. Přitiskl mi ústí už znovu nabité zbraně k tváři, pak zamířil na muže vlevo. A znovu mi ji vmáčkl do obličeje. Nehýbala jsem se, byla jsem jako betonový odlitek. Jen moje hruď se vzdouvala, jak mi nestačil dech.

„Přišli jste pro ni? PRO NI? Nikdo mi nevezme, co je moje! Ani ji, ani žádnou z nich!“ ječel Benicio a druhou rukou mávl směrem k monitorům nahoře na stěně. Hnědooký muž zatěkal očima. Obraz, který viděl, přitahoval jeho pozornost. Bylo zřejmé, jak úporně se snaží nedívat se na klece a jejich

nedobrovolné obyvatelky. Nemohl si pomoci, co chvíli mu pohled vystřelil vzhůru a zase zpět. Ruku se zbraní ale držel pevně. Naštěstí. Já se dívala do druhých očí, orámovaných průzorem kukly. Držela jsem Mikaelův pohled, odmítala se odtrhnout. Jako kdyby se ztratil, kdybych mrkla, kdybych přerušila ten oční kontakt. Držela jsem se ho jako pupeční šňůry. Viděla jsem, jak své oči přesunul z obvázané nohy na ruku s viditelným otokem, pak na druhou s rudou rozšklebenou ránou. Prohlédl si můj obličej, vypadající jako po zvrtané plastice. Jako bych si do nosu nechala dobrovolně voperovat skobí implantát. Mikael přivřel oči a v koutcích se mu objevily drobné vrásky. Uvnitř jsem se doslova zalykala radostí a vděkem, jinak to neumím říct. Situace se mohla zvrtnout na tisíc možných způsobů, ale já byla právě v tu chvíli bez sebe z vědomí, že si pro mě přišli. Že mě tu nenechali. V uplynulých hodinách, kdy jsem apaticky sledovala Benicia s Normanem, jsem se smiřovala s osudem, který mě čekal. Unavená, bolavá, nešťastná, ztracená. Smiřovala jsem se s tím, že už nikdy neuvidím Rubena,

že mu nic nevysvětlím, že na mě bude vzpomínat jako na tu, co ho zradila. Pokud vůbec bude vzpomínat. Ta jiskřička uvnitř mého těla skomírala a já se bála, že přijde chvíle, kdy se ztratí docela,

a pak budu ztracená i já. Schoulená do roztřeseného klubka jako jedna z těch žen držených v klecích. Bez vůle, bez odporu, jen loutka, do které Benicio strčí, co potřebuje, a pak z ní stejně tak něco vytáhne. Když to dobře půjde. Nevítala jsem ty myšlenky, ale prostě ke mně přicházely. A najednou bylo všechno jinak. Nezůstala jsem sama, nezapomněli na mě! Srdce mi bušilo a já jsem ucítila silný příval vlčí energie, narazil do mě jako příboj. Má vlčice se zařváním vyskočila a byla připravená.

Konečně, jako by říkala. Na Beniciově předloktí naskočila husí kůže. Má vlastní se tetelila v tom

silovém proudu, téměř jsem slyšela jemné praskání jakoby zelektrizovaných chloupků. Natáhla jsem ji do sebe, nasála jsem ji jako ten nejúžasnější parfém, nechala ji bouřit v mých žilách a tepnách, prostupovat mé maso a mé kosti. Zírala jsem do dveří, napnutá tak, jako jsem snad ve svém životě ještě nebyla. Vstoupil a já se uvnitř sesunula jako domeček z karet. Neovladatelně jsem se roztřásla, pevně stiskla čelisti, aby mi necvakaly zuby a také abych potlačila zavytí, které se mi tvořilo v hrudi.

Začaly mi téct slzy, kapaly jedna za druhou a já to nedokázala ovládnout. Mrkala jsem a přes ten mokrý závoj hleděla na velkého stříbrného vlka, který mi oplácel pohled. Netuším, jak mé srdce dokázalo zůstat na místě a nevyskočit mi z hrudi, protože tlouklo tak silně, až mě to téměř ohlušovalo. Znala jsem Eliahovu šelmu, stejně jako on znal tu moji, ale tohle bylo poprvé, kdy jsem si ho mohla prohlédnout lidskýma očima. Kdy on byl vlk a já člověk.

Byl nádherný. Věřím, že by byl úžasný, i kdyby jeho druhá forma vypadala jako pásovec. Byl by nepochybně nejkrásnějším pásovcem na světě. Pro tuhle chvíli nebylo důležité, jak komplikovaný vztah jsme měli. Důležité bylo, že byl tady. Nedokázala jsem od těch zelených očí odtrhnout zrak, udělal to tedy za mě. Zvedl pohled, sklonil hlavu a šedostříbrná srst za krkem se mu zježila. Přikrčil se, ohrnul pysky a předvedl Beniciovi impozantní tesáky. Celou místností se rozlehlo hrozivé vrčení. Na krátký okamžik jsem si uvědomila, jak fascinující moment mám právě před očima. Přísný agent Centrální evidence lykantropů zachraňuje na vlastní pěst jednoho z lycas, a jako parťáka má druhého. Dívala jsem se na Mikaela s rozšířenýma, užaslýma očima a on ty své přivřel. Pak měl ale veškerou mou pozornost velký, stříbřitě šedý vlk. Má vlčice trojčila uvnitř mého těla a dávala mi všemožně najevo, že chce ven. Že potřebuje ven. Že byla vězněm hloupého lidského pouzdra příliš dlouho. Vlk Eliah zvedl tlapu a udělal jeden pomalý, výhrůžný krok. V tu chvíli se Benicio znovu rozeřval. Až doposud byl zřejmě fascinovaný tím nádherným dokonalým tvorem, stejně jako jsem jím byla fascinovaná já. Teď už si byl ale vědom nebezpečí, které vlk představuje, a řval jako v tequilovém rauši. Rukou se zbraní pohyboval sem a tam, jak se nemohl rozhodnout pro nejlepší cíl a zároveň se stále snažil krýt před Mikaelovou namířenou zbraní. Upřeně jsem sledovala vlka před sebou.

Přeskakoval pohledem mezi mnou a řvoucím maniakem nad mou hlavou.

„Co to je? Co to kurva je? Co… okamžitě položte ty bouchačky na zem! Oba. Tak slyšíte?“ Hlas mu šel téměř do fistule.

„Já ji oddělám. Je moje, j… je to jasný? Je MOJE! A já ji zabiju, zabiju ji, jestli se ten čokl ještě pohne!“

V nastalém tichu bylo slyšet jen šoupnutí židle po podlaze a ozval se Normanův hlas.

„P… pane Benicio, c… co…“ Ať už chtěl říct cokoliv, nedokončil to, protože si zřejmě až nyní všiml, že na něj zpoza skříně míří muž se zbraní. Věřím, že Normanův život musel být úžasný ve své jednoduchosti. O to horší pro něj musel být střet s realitou. Zírala jsem na vlka, a když se ozval Mikaelův hlas, ten chraplavý hlas, znějící, jako když se veslo otře o bok lodi, stočila jsem k němu pohled.

„Jestli se jí jen dotkneš, jestli na ni ještě sáhneš, donutím tě sežrat vlastní střeva.“

Na té výhrůžce nebylo nic přehnaného, možná i díky tónu Mikaelova hlasu. Pronesl ta slova se samozřejmostí, kterou Benicio nemohl ignorovat. Moje vlčice se přímo třásla nadšeným očekáváním,

protože takovou podívanou by uvítala. Já taky, došlo mi. V zorném poli jsem viděla vlastní ohnutý nos, ale bylo mi to pro tu chvíli jedno. Musela jsem polknout, než se mi podařilo promluvit.

„Mikaeli… M… Miku… “ Netuším, co jsem se snažila říct. Napjala jsem se v poutech, pokusila se pohnout zraněnýma rukama. „Pomoz mi,“ zašeptala jsem a dívala se na něj širokýma očima mezi prameny zpocených vlasů. Z koutků mi vyteklo několik slz a já ani nemrkla, jako kdyby se mi měl znovu ztratit, pokud bych přerušila oční kontakt. Lehce se dotkl prstem rtů, ukrytých pod maskou.

„Pšt. Nemluv,“ řekl tiše. Sklonila jsem hlavu a snažila se polknout další slzy. Jak mi stékaly dolů po tváři, svědily a pálily a já si je chtěla utřít, a nemohla jsem. Bezmocně jsem sevřela prsty. Mikael mě sledoval a pak se znovu zadíval na Benicia, který se zřejmě blížil k infarktu. Jeho ruku jsem měla kousek před pravým okem, viděla jsem, jak se silně potí, jak co chvíli propne prsty a přehmátne jimi po pozlacené pažbě své zbraně. Vlk zvedl pomalým, plynulým pohybem tlapu, položil ji před sebe

a přesunul váhu. Očima hypnotizoval Benicia a já stejně upřeně zírala na něho. Eliahovy oči kmitly na ruku se zbraní, na mě a zpátky na zbraň. Moje vlčice ho sledovala, naladěná na stejnou frekvenci, na řeč smyslů a instinktů. I když to krátké kmitnutí očima šelmí nebylo. To mi Eliah, ukrytý ve vlčím těle, ukázal, co je třeba. Už chvíli jsem vnímala tlak v dásních a oči mi vysychaly, jak se do nich vlévala oranžová barva. Teď jsem pootevřela pusu a zvedla horní ret. Nepřestávali jsme se dívat jeden druhému do očí. Benicio ztrácel kontrolu, znovu přehmátl na zbrani a v okamžiku, kdy jsem zachytila nepatrný pohyb jeho prstu na spoušti, vyrazila jsem zuby po jeho ruce a kousla ho do zápěstí.

Prokousla jsem kůži, ty precizně vykreslené hadí šupiny. Zabořila jsem tesáky rychle a hluboko, až ke kosti. Zařval a zmáčkl spoušť. Ruka ale byla v pohybu, zbraň už nemířila přesně na cíl, takže kulka prolétla Mikaelovi nad hlavou a zabořila se do zdi. Benicio vřeštěl a druhou volnou rukou mě tloukl do hlavy, bylo to ale zbytečné. Nepovolila jsem. Slyšela jsem, jak hnědooký pronesl několik výrazů, které určitě v budoucnu použiju. Ústa jsem měla plná nezajímavé chuti Beniciovy krve a tiskla prodloužené zuby k sobě, dokud jsem neuslyšela lupnutí kosti. Takhle se láme, ty zatracený všivý hajzle! Rval mi vlasy, zmítal uvězněnou rukou a vystřelil nazdařbůh další dvě kulky. Mikael

a hnědooký se drželi u země, zbraně namířené a připravené. Oběma však překážela v té správné dráze střely moje hlava. Vlk už na nic nečekal. Jediným dlouhým plavným skokem dopadl z boku tlapami na Beniciovo rameno a krk ve stejném okamžiku, kdy jsem uvolnila sevření. Srazil ho tak k zemi a s hrozivým vrčením se mu zakousl do ramene. Zbraň vylétla Beniciovi z ruky a skřípavě klouzala po podlaze směrem k Normanovi. Zíral na ni, jako by se k němu blížil obří šváb. Beniciovi

praskla klíční kost a ten zvuk nešlo přeslechnout ani v jeho neustálém řevu. Vlk držel jeho rameno v sevření svých tesáků a cloumal jeho tělem jako hadrovým panákem. Benicio řval a vytáčel tím

vlkovu zuřivost do obrátek. Mrskal sebou a bezvýsledně se snažil vytrhnout ze smrtící pasti, ale bylo to zbytečné. Má šelma vše dychtivě sledovala a nechtěla teď nic víc než se vrhnout na zem a rvát tomu hajzlovi maso z těla. Chuť jeho krve mě dráždila na patře a vnímala jsem povědomý tah a tlak v končetinách. V prstech. Hnědooký vyskočil a rychlými kroky se hnal k Normanovi. Cestou sebral

z podlahy Beniciovu zářící pistoli. Norman, s hlavní náhle opřenou o spánek, vypadal, že se možná brzy pomočí. Bylo mi to jedno. Nezajímalo mě, co s ním bude, stejně tak, jako jsem jeho nezajímala já ani žádná z žen, které prošly jeho laboratoří. Pokud hnědoočkovi selže pistole, budu první, kdo odpřísáhne, že za to opravdu nemohl. Eliah škubal hlavou a trhal šlachy a svaly v Beniciově rameni, zatímco ke mně Mikael pomalu přistoupil. Postavil se bokem, tak, aby viděl na dveře, zatímco tiše promluvil.

„Když tě odvážu, budeš schopná chůze? Myslíš, že se na tu nohu dokážeš postavit? Nejsi nějak víc, hm, zraněná? Tedy víc než vidím?“ přejel pohledem mé ruce. Zavrtěla jsem hlavou.

„Pokusím se,“ šeptla jsem. „Abys mě nemusel nést,“ dodala jsem a dívala se mu do očí. Co v mém pohledu viděl, nevím. Nedokážu popsat, jaký výsledek měla emoční směs, která mnou bouřila jako uragán.

„Něco mi říká, že na to jednou stejně dojde,“ odpověděl a zasunul zbraň do pouzdra v podpaží. Pohledem stále co chvíli zalétl ke dveřím, zatímco rychle rozepínal kovové přezky kolem mých zápěstí a kotníků. Má šelma byla bez sebe vzrušením z faktu, že jsme opět volné. Svobodné ještě ne, ale volné, nespoutané, a s tím se už dalo pracovat! Cítila jsem, že přebírá vedení, že se v mém těle rozbíhají procesy transformace, že cpe své tlapy mými končetinami a svůj krk protahuje mým.

Poslední přezka cvakla a já se pomalu, opatrně postavila s váhou na zdravé noze. Na své jediné nezraněné končetině.

„To zní, jako bys byl připravený na další takovouhle záchrannou akci. Někdy v budoucnu.“

Zadívala jsem se mu zblízka do očí, které teď byly ve stejné rovině s mými. Váhavě jsem zvedla ruku s Beniciovým stigmatem a krátce mu ji opřela o hruď. Náš vztah nebyl uzpůsobený pro přátelská objetí a rozpustilé plácání se po zádech. Přesto byl ten dotyk intimnější než jakýkoliv jiný. Aspoň jsem to tak vnímala. A podle napnutých šlach na Mikaelově krku si i on byl významu toho letmého pohlazení vědom. Klepla jsem ho prsty přes náprsní kapsu a usilovně polykala. I když se v mém těle probouzela šelma, prosté ženské slzy si svou cestu našly. Zrovna teď jsem se za ně nestyděla. Hleděli jsme si do očí a já v těch Mikaelových viděla úlevu a ještě něco jiného. Znovu jsme se posunuli, znovu byl náš vztah o kus dál, a tentokrát ta změna byla jasně patrná. Tenhle Mikael byl jiný muž než ten, kterého jsem kdysi poprvé uviděla v bílé neosobní kanceláři.

20.

Tělem se mi prohnal třas. Přerušil tak mou a Mikaelovu dojemnou chvilku a on ode mě poodstoupil na délku paže. Udělala jsem jeden opatrný, váhavý krok vpřed. Zraněnou nohou jsem se opírala jen zlehka. Tělo bylo dlouho v jedné poloze, ale svaly a kosti rychle našly svůj rytmus. Podlaha pod mými bosými chodidly byla chladná. Nejradši bych se na ni natáhla a zavřela oči, ale to bylo nemyslitelné.

Otočila jsem se, abych se podívala na celou scénu, a na krku mě nepříjemně zaškrábal ten kovový kruh. Popadla jsem ho oběma rukama bez ohledu na bolest přeražené kosti a rozleptaného masa. Táhla jsem, ale na rozpojení obojku to nestačilo. Eliah stále svíral Beniciovo rameno, zatímco on bezvýsledně mával rukou a pokoušel se popadnout vlka za kůži. Znovu jsem zatáhla a vyjekla bolestí a frustrací. Mikael mě sledoval a pak se zeptal:

„Chceš si to nechat, anebo to sundáme?“ Díval se na mě, obočí zdvižené, jako by svou otázku myslel vážně. Na chvíli to byl zase on. Patřičně jsem se zatvářila a on udržel výraz. Jen koutek úst se mu neznatelně zvedl.

„Má od toho klíč?“ zeptal se pak a mávl rukou k Beniciovi, který ležel na zemi a krvácel. Konečně pochopil, že vlk má stisk horší než pitbul a že tím cukáním se a mrskáním ho jen nutí k pevnějšímu sevření. Prudce dýchal, oči plné nenávisti upřené na mě a Mikaela. Bylo mi jasné, že vědět, kdo je tenhle muž zač, půjde po něm tak dlouho, dokud ho nedostane. Navzdory situaci byl stále přesvědčený, že z toho vyklouzne, že bude mít svou pomstu. Mlčel, Eliahovy zuby tři centimetry od

krční tepny. Ale jeho výraz byl výmluvný až dost. Netušil, co jsem v tuhle chvíli já už věděla. Vražda, Smrt, Zabití, rezonovalo mi hlavou. Ta tři slova mi zářila za víčky stejně jako ve filmu, který naučil Stalloneho plést a Sandře Bullock nakopl kariéru.

„Tori?“ Mikael zašeptal a já zamrkala.

„Má od toho kruhu klíč?“ Mikael se znovu zeptal a natáhl ruku.

„Myslím, že ano. Zkus mu sáhnout do kapes. A opatrně, prosím tě. Má tam k tomu krámu i ovladač. Další elektrošok už nechci.“

Mikael si prohlédl můj kovový náhrdelník a pak si dřepnul k hromádce na zemi. Benicio na něj zíral, zatímco lapal po dechu a s každým výdechem vyprskl i trochu slin. Bylo vidět, jak moc touží něco říct a jak moc se snaží něco neříct. Do tváře mu z Eliahovy tlamy kapala vlastní krev. Mikael se krátce zadíval do hlubin vlčího chřtánu a pootočil se.

„Pokousal ho, pokud se tak ta řezničina dá nazvat. Nerad to říkám, ale mohl by to být problém, jestli… hm,“ odmlčel se.

„Jestli přežije, myslíš?“ dokončila jsem za něj. Přidržela jsem se křesla a poskočila na zdravé noze tak, aby na mě Benicio viděl.

„Jeho přežití je to poslední, s čím si musíme dělat hlavu.“ Hnědooký muž vydal jakýsi neurčitý zvuk a pak poprvé promluvil.

„Dost řečí, musíme pryč. Dohoda zněla, že vytáhnem tu holku ven. Nic víc. Vím, co je tenhle člověk zač. Vím, že si zaslouží smrt víc než kdokoliv jiný. To ale není naše práce. Ne teď. S tímhle se nepočítalo!“

„Jsou to vlci. Počítat musíš se vším,“ odpověděl Mikael a znělo to jako nějaké motto. Jako něco, co by mohl mít v rámu na zdi. Jsou to vlci. Počítej se vším. Já mohla jen souhlasit. Mikael naklonil hlavu blíž a prohlížel si Beniciovo roztrhané rameno. Rudou změť masa a šlach a bílý odlesk ramenního kloubu. Eliah mu tiše zavrčel do ucha. Já zvedla obočí a zadívala se do hnědých očí cizího muže.

Netušila jsem, kdo to je, ale za jeho přítomnost jsem byla nyní vděčná. Pomohl Mikaelovi a Eliahovi. Pomohl, a to bylo podstatné.

Mikael se narovnal a já mu šeptla do ucha.

„Kdo to je?“

Zadíval se na svého černě oděného spojence a stejně tiše odpověděl.

„Tohle ti vysvětlím potom. Vím, že budu muset, protože bys mi nedala pokoj, takže rovnou slibuju, že to udělám. Teď na to ale není čas. Musíme odtud a musíme vymyslet co s ním,“ kývl hlavou směrem dolů. Beniciovy černé oči nás doslova propalovaly pohledem. Bylo mi jasné, že by po nás šel, dokud by nevypustil duši, jen aby nás našel a pomstil se. Byla to jeho filozofie, jeho životní postoj.

Potřeboval to. A navíc byl šílený.

„Není pozitivní,“ řekla jsem a dala si záležet na posměšném tónu. Beniciovy krví podlité oči se ke mně stočily.

„Je to jen člověk, nic víc. Vlastně ne, je to parazit. Parazit, co bydlí v domečku ze stodolarovek. S naším druhem nemá nic společného.“

„Jak to víš?“ zeptal se mě Mikael.

„Jak vím co? Že je to jen hromádka hnisu?“ Nepřestávala jsem se dívat do černých očí, ze kterých kromě slz a krve kapala pomstychtivost jako z pokaženého kohoutku.

„Ne, jak víš, že není pozitivní? Přišla jsi do styku s jeho krví?“ upřesnil Mikael a prohlížel si Benicia jako muzejní exponát.

„Ano. A taky mi to sám řekl,“ zavrčela jsem s ohrnutými rty zatímco Mikael povytáhl obočí v němé otázce.

„Vedl tu přednášku na téma plození dokonalých hybridů a při té příležitosti se politoval, že není nositelem vlčí agens.“ Benicio se pohnul.

„Já tě zabiju, ty jedna píčo! Zabiju tebe a každýho, kdo k tobě jakkoliv patří. Jste mrtví, všichni! Usted está muerto. Te voy a matar. MATAR!“

Potřásla jsem hlavou a vlk nad Beniciovou hlavou zavrčel. Muž znovu znehybněl. Jediná součást jeho těla, která byla v pohybu, byly oči, kterými mě nepřestal sledovat. Mikael se sehnul, pomalu, nespěchal. Neměli jsme čas, ale tohle uspěchat nemohl. Musel být opatrný. Eliahova šelma držela pevně otěže, stejně pevně, jako držela muže na zemi. Mikael opatrně natáhl ruku a přiblížil se ke kapse Beniciových kalhot. Žádný prudký pohyb. Klid, jen klid. Vlk sledoval jeho ruku, sahající na jeho kořist, a co chvíli střelil pohledem Mikaelovi do obličeje. Mikael vsunul prsty do Beniciovy pravé kapsy a vytáhl povědomou černou krabičku. Zhluboka jsem se nadechla. Položil ji na zem a sáhl do

kapsy podruhé. Když ruku vytáhl, měl ji prázdnou, klíč, kterým by se dal uvolnit elektrický obojek, tam nebyl. Stále se díval dolů, zatímco pootočil hlavu.

„Nic tam není,“ prohodil přes rameno. „Musí ho pustit, potřebuju se dostat do druhé kapsy.“

Pomalu se narovnal a poodstoupil. Mým tělem znovu projel třas a stříbrný vlk zvedl hlavu. Na chvíli zavřel tlamu a zaujatě, zvědavě na mě hleděl. Čekal. Ano, dočkáš se. Poběžíme spolu. Poletíme jako vítr, pryč. Pryč z tohohle místa, slíbila jsem mu pohledem. Přisunula jsem se blíž, za ležícího muže,

a postavila se vedle vlka. Drápy předních tlap měl vražené do Beniciových zad a má šelma nechtěla v tuhle chvíli nic jiného než zabořit do té teplé, krví tepající masy své vlastní drápy. Beniciův pach útočil na smysly mého vlka a já věděla, že bude čím dál obtížnější ji v sobě udržet, ještě aspoň chvíli. Natáhla jsem ruku, pod kterou jako by už už prosvítala vlčí tlapa, a položila ji Eliahovi za krk, do zježené srsti. Jemně zavrčel a já přitiskla dlaň silněji. Přešlápl předními tlapami a sestoupil Beniciovi

ze zad. Mikael se přesunul k jeho hlavě a opřel mu hlaveň o zátylek. Sklonila jsem se a sáhla do druhé kapsy. Sevřela jsem v prstech malý kovový předmět. Podívala jsem se do průzračně zelených duhovek vlka, který mě upřeně sledoval. Přivřela jsem oči a natáhla k němu obličej. Zaváhal a pak mi plynulým dlouhým pohybem olízl tvář. Dotkl se přeraženého nosu a já spolkla syknutí. Má vlčice byla nepříčetná z jeho blízkosti, z jeho dotyku. Vím, že kdyby mohla, odhodí mé tělo jako nepotřebný,

zbytečný obal. Držela jsem ji v sobě, zaříkávala ji a slibovala. Eliahovy sliny na mé tváři si propalovaly cestu dovnitř, za ní. Do ní. Postavila jsem se a držela se zpříma navzdory sílící vlčí energii, která mě začala obalovat. Vlk u mých nohou vydal krátké zavrčení, jako by i on byl už netrpělivý. Natáhla jsem k Mikaelovi dlaň a on pomalu sebral prsty malý klíč. Otočila jsem se k němu zády a odhrnula si vlasy

z krku. Po chvíli jsem ucítila jeho prsty a z toho letmého dotyku mi naskočila husí kůže. Dotýkal se mě lehce jako porcelánové panenky. Eliah u mých nohou silněji zavrčel, pohledem sledoval každý Mikaelův pohyb. Uslyšela jsem kovové klapnutí a náhle jsem měla hrdlo volné. Přitiskla jsem si dlaň na krk a polkla. Otočila jsem se a podívala se poprvé zblízka na věc, kterou mě Benicio ovládal.

Obojek byl asi čtyři centimetry vysoký, centimetr široký a hrany měl nepříjemně ostré. Spousta malých oděrek po obvodu mého krku říkala, jak moc ostré jsou. Držela jsem ten kus kovu v rukou a zhluboka dýchala. Byl symbolem mého vězení, mého… zkrocení. Všeho toho ponížení, bolesti

a manipulace. Prudce jsem se sehnula a přicvakla ten odporný krám kolem krku Benicia Rossiho. Prsty se mi zbarvily jeho krví.

„Postav se!“

Hlas jsem měla klidný, a samotné mi to nedávalo smysl. Přestože mým tělem zmítaly lidské i vlčí emoce, hlas jsem měla jasný. Věděla jsem, že nemáme čas, Mikael s čím dál větší netrpělivostí sledoval dveře a i druhý muž, se zbraní přitisknutou k Normanově hlavě, dával různým vrtěním

a přešlapováním najevo, že jsme tu už příliš dlouho. Tohle mi ale nikdo nevezme, tohle jsem prostě musela udělat. Benicio se viditelně otřásl a drtil mezi zuby španělská slova. Myslím, že tlumočníka jsem nepotřebovala. Natáhla jsem nezlomenou ruku a třepla prsty. Mikael mě chvíli zkoumal pohledem, než mi podal tu malou, černou krabičku. Dlouze jsem se na ni zahleděla. Měla víc tlačítek, ne jen tu jednu spouštěcí malou páčku. Byla tam tlačítka pro různé stupně intenzity proudu.

Prohlížela jsem si je, zatímco Benicio stále drmolil své hrozby. Prudce trhnul hlavou a vlasy, mokré potem, krví a Eliahovými slinami, odlétly dozadu. Jakmile si všiml, co držím mezi prsty, obočí mu vjelo do vlasů a viditelně mu spadla čelist. Ať už se chtěl nyní postavit, nebo ne, já to zmáčkla. Ozval se ten povědomý, bzučivý zvuk a Beniciovo tělo se napjalo křečí. Hlavu měl vyvrácenou dozadu, obnažené zuby pevně stisknuté a víčka se mu nad bělmem očí třepala jako křídla můry. Dlouho jsem neviděla nic tak pěkného. Přepnula jsem páčku zpět do klidové polohy a pozorovala, jak se zalykavě nadechuje, zbrocený čerstvým potem. Vlčímu čichu přímo nebesky voněl a Eliah na něj upřeně zíral, dlouhé tesáky vyceněné. Z tlamy mu visel pramínek slin a kapal na zakrvácenou podlahu. Benicio mručel a vrčel se stisknutými zuby. Jako zvíře. Hleděl na mě a nepřestával vydávat ten divný, ne zcela lidský zvuk. Koneckonců, on sám byl člověkem jen napůl. Hlavu držel nad zemí, vytočenou tak, aby na mě viděl, a já protočila ovladač v prstech.

„Chceš ještě, Benicio?“ zeptala jsem se chladně a zvuk, vycházející z Beniciovy pusy, zesílil.

Znovu jsem přepnula páčku. Tentokrát jsem nechala působit elektrickou masáž déle. Beniciova hlava sebou cukala, vyvrácená v křeči, ruce i nohy sebou škubaly a tloukly do podlahy. Sledovala jsem jeho boj s elektřinou a nehnula ani brvou. Měnila jsem se. Teď nemyslím transformační změny, myslím svou duši. Své vlastní já. Jste-li nějakou dobu vystaveni krutosti, která je na vás páchána, tak se prostě dříve nebo později stane součástí vašeho života a pak jste i vy sami schopni být krutí.

Velkou roli hraje i obyčejná lidská pomstychtivost. Moje vlčice pozorovala mé počínání a byla netrpělivá. Rozuměla by, kdybych toho muže roztrhala na útěku. Nebo při vzájemném souboji. Rozuměla by tomu, kdybych se nasytila jeho masem. Ale tomuhle nerozuměla. Ani nemohla. Točila

jsem se v černých hlubinách a potřetí přehodila páčku. Mikael se postavil a natáhl ruku, aby mi sebral ovladač z prstů.

„Jakmile s tímhle jednou začneš, už není cesty zpátky!“ Dívala jsem se na něj a nehýbala se. Pak jsem pohlédla dolů.

Beniciova košile byla mokrá, jako by ji namočil do vany. Rysy v obličeji měl stažené, změněné

a zalykavě dýchal. S každým výdechem z něj vyšel i vysoký, kvílivý zvuk. Mikael na mě beze slova koukal, ruku nataženou. Uvědomila jsem si, co vidí, a po páteři mi přejel stud jako horký lávový kámen. Hned za ním ale vztek jako kostka ledu. Já už na té cestě byla. Už jsem po ní kráčela. A zrovna v tuhle chvíli se mi šlo dobře. Proč bych měla být ušlechtilá? Kdo po tobě kamenem, ty po něm chlebem, a pravda a láska zvítězí nad lží a nenávistí. Ano, já vím! Ale v jakém světě? V tom mém bohužel ne! V tom mém vyhrávaly větší zuby. A větší koule. Přepnula jsem drobnou páčku do klidové polohy a Benicio doslova dopadl na zem. Jako by doposud levitoval pár čísel nad ní, jako by ho proud držel ve vzduchu, zkrouceného v křeči. Pozorovala jsem tu zpocenou, pomočenou a zkroucenou figuru. Nezbyla ve mně ani špetka soucitu. Všechen ze mě vyleptal. Cítila jsem jen neskutečnou nenávist. Zavadila jsem pohledem o vlka, upírajícího pohled do mé tváře. Cuknul hlavou ke dveřím

a znovu se na mě zadíval. Byla jsem v tuhle chvíli hluboce vděčná za dědictví po Marii, po své babičce. Za schopnosti, díky kterým jsme byli s Eliahem spříznění, díky kterým jsme o sobě věděli, dokázali se naladit na stejnou magickou frekvenci. Jen díky ní našla jeho duše cestu a on pak spolu s Mikaelem

i tu další – za hranice až sem. Čekalo nás dlouhé povídání, to bylo jisté. V tuhle chvíli bylo nejdůležitější dostat se pryč. Vše ostatní bylo zatím nepodstatné, ale znala jsem se. Mé druhé jméno, nebo třetí, jak chcete, je zvědavost. Vlastně ještě jednu věc jsem musela udělat. Ano, ještě tohle.

Náhle se ozvalo výrazné zabzučení a hned poté další. Zmateně jsem pohlédla do své dlaně, ale páčka ovladače nebyla přepnutá. Zabzučení znovu rezonovalo prostorem. Benicio na podlaze ztuhnul a vlk mu vrčel nad uchem.

„Co to je? Má u sebe mobil?“ Mikael se sehnul, pohledem jako by požádal Eliaha o svolení a pak Benicia přetočil na záda. Cukalo mu víčko a obličej i krk měl lesklý potem. Mikael mu vyhrnul košili a sáhl k opasku. Malá černá krabička, podobná té, kterou jsem měla v ruce.

„Má pager,“ prohodil přes rameno a sundal malý přístroj z Beniciova opasku. Přiblížil si ho k očím.

„Martinez se dovolává tvé pozornosti,“ řekl a Beniciovo cukající oko se na něj přesunulo.

„Ma… Martínez va a matar! Su… su intestino, su cerebro…“ Beniciovi nestačil dech a slova vyrážel se značným úsilím. Vypadal, že brzy omdlí, a já se nad něj sklonila.

„Tak mě napadá, že jediný, co bys mohl říct, je: Ano, paní!“

Benicio sebou zazmítal, a navzdory bolesti z té úporné křeče se posadil. Zíral mi vztekle do obličeje, zatímco se pokoušel zkroutit nohy pod sebe a postavit se. Ruce ho neposlouchaly, snažil se opřít dlaněmi, ale bezvýsledně, měl paže jako gumový panák. Mikael ho popadl v podpaží, zvedl a přetáhl do křesla, ve kterém jsem se poslední hodiny potila. Rychle utáhl pevná kožená, kovem vyztužená pouta a zapnul přezky. Benicio sebou trhal, ale mělo to stejný efekt, jako když jsem já byla nadopovaná stříbrem. Syčel jako upír přes stisknuté zuby a z úst mu co chvíli vylétla sprška slin.

Myslím, že to bylo poprvé, co byl v podobné situaci. V situaci, ve které nebyl pánem, kdy neovládal ostatní kolem sebe. Vládce strachu. Věděla jsem, že pokud zůstane naživu, neskončí, dokud nás

všechny nepozabíjí. Viděla jsem to v jeho očích a slyšela v jeho hlase, ve významu všech těch španělských slov, která ze sebe chrlil.

„Musíme jít. On tu zůstane,“ řekl Mikael a vyměnil si pohled se svým společníkem. „Pokud na někoho narazíme cestou ven, budil by nechtěnou pozornost. Té bychom, obávám se, měli i tak dost.“ Hnědooký kývnul hlavou a šťouchl zcepenělého Normana mezi lopatky.

„Co s tímhle?“ oslovil Mikaela a ten se na mě krátce podíval. Zvedla jsem oči a upřela je na obraz, který mi právě nabízel levý monitor. Jejich hlavy byly otočené naším směrem. Pozorné, ostražité.

Nasávaly pach, napínaly uši. Jen jedna z nich se dívala přímo do kamery. Hnědooký muž Normana znovu postrčil. „Půjde s námi?“ zeptal se a Norman zašermoval rukama. „Drž ruce tak, abych na ně viděl,“ vyjel na něj hnědooký, i když si myslím, že bylo vcelku jedno, kde měl Norman ruce. Odpojený od řídícího mozku svého šéfa byl jen loutka. Přiblížila jsem se k němu, ovázanou nohu pokrčenou

v koleni. Přesto bych řekla, že jsem měla pevnější postoj než Norman, který na roztřesených nohách sotva stál. S ohledem na zraněné ruce jsem si opatrně dlaněmi uhladila vlasy dozadu. O vzhled mi věru nešlo, byl hrozivý tak jako tak. Bylo to bezděčné gesto, potřebovala jsem se dotknout vlastní hlavy, najít sama sebe, uvědomit si, kdo jsem. Nebo spíš, kým se stávám.

„Kde jsou klíče?“ zeptala jsem se a hleděla na něj oranžovýma očima. On těmi svými zmateně těkal po místnosti v marné snaze zachytit Beniciův pohled. Tváře i bradu měl protažené dolů, nejvíc ze všeho mi teď připomínal bílou masku z Vřískotu. Byl vyděšený, vykolejený. Vytržený ze svého světa.

„C… co? Co? Ja… jaké klíče?“ blekotal a trhnul sebou, když jsem se pohnula.

„Od té vlčí ZOO, Normane. Klíče od cel, ve kterých držíte ty ženy,“ řekla jsem tiše s důrazem na každé slovo a namířila prst na monitory. Mikael se na mě zprudka zadíval. Nemáme čas, říkaly jeho oči. Na tohle nemáme čas. Věděla jsem, že ne. V každém blbém filmu dostane hrdina přes hubu, když se motá na místě, kde mu hrozí nebezpečí, místo aby pelášil pryč. Na druhou stranu se mu divák prostě nediví, když zůstane a udělá, co musí, bez ohledu na následky. Já to taky musela udělat.

Musela jsem dodržet slib, který jsem dala. To vše jsem se snažila Mikaelovi pohledem říct. Norman se zmateně ohlédl a zvedl ruku. Ukázal na malou skříňku, stojící v rohu. Obešla jsem ho, otevřela plechová dvířka a zadívala se na řadu zavěšených klíčů. Sebrala jsem čísla jedna až pět

a s bouchnutím skříň zavřela.

„Necháme ho tady,“ řekla jsem a zadívala se na hnědookého muže. „Jen by bylo dobré, kdyby se, hm, nehýbal.“ Hnědooký pochopil a jednou dobře mířenou ranou poslal Normana k zemi a do bezvědomí. Potřásl rukou a mrknul na mě. Pak přešel ke dveřím, vykoukl na obě strany a vyšel na chodbu. Šedý vlk pomalu obkroužil křeslo a celou dobu se díval Beniciovi do obličeje. Ve dveřích se otočil a čekal. Mikael zkontroloval Beniciova pouta a pak vyběhl na chodbu také. Rozhlédl se a otočil se ke mně. „Potřebuješ pomoct?“ Zavrtěla jsem hlavou. Třeba se poplazím, ale půjdu sama. Musím. Obešla jsem křeslo s Beniciem, který škubal pouty jako zběsilý. Syčel a vrčel a vyrážel španělská slova, nebo spíš jejich části. Stála jsem před ním a dívala se na něj. Myslím, že jsem nemusela dlouze hledat ospravedlnění pro to, co jsem se chystala udělat. I když někdo jiný by to mohl vidět jinak. Když zabiju zrůdu, budu sama zrůdou? Věděla jsem, že mnohem později by mě ta otázka mohla trápit. Musela jsem v sobě veškeré pochyby utnout v zárodku, protože, jak už jsem řekla, byla jsem na cestě.

Zadívala jsem se na monitory, na obraz, který nabízely. Na ženy v klecích. Čekaly.

Došla jsem ke dveřím a dotkla se stříbrné srsti. Vyběhl ven a já se naposledy ohlédla na muže, připoutaného v křesle. Tělo měl napjaté dopředu, šlachy na krku a holých předloktích vystouplé. Levé rameno měl dole, cáry kůže se mísily s bílými kousky rozcupované, krví nasáklé košile. Bojoval předem ztracený boj a já si na krátkou chvíli vychutnala ten pohled. Pousmála jsem se. Ten úsměv byl

krutý, vyvěral z odporných míst, která jsem v sobě objevila. Nebo spíš, která mi ukázal on. Znovu jsem zvedla mezi prsty krabičku ovladače elektrického obojku.

„Jaký to má asi dosah, Benicio? Nevíš?“ řekla jsem tiše. Přestal se zmítat a vytřeštěně na mě hleděl. Pomalu jsem zavírala dveře, dívala se na něj ztenčující se škvírou, dokud mi nezaklaply před nosem. Vlk čekal a já k němu pomalu vykročila. Krok, přísun, krok. Obvazem na noze mi začala znovu prosakovat krev a vlk mi zraněnou nohu očichal. Jeho teplá srst se mi otřela o stehno. Mikael a jeho společník před námi došli k místu, kde tahle chodba ústila do další. Opatrně se rozhlédli, zbraně připravené. Než zahnuli doleva, Mikael se na mě otočil. Vystrčila jsem bradu a kývla hlavou. Zmizeli mi za rohem a já pomalu pokračovala za nimi. Došla jsem k rozcestí a na krátký okamžik se zastavila. Pootočila jsem hlavu a zaposlouchala se. Řval jako lev, lapený v pasti. Pohlédla jsem na předmět ve své dlani a stiskla tlačítko, označené značkou 100%. Malá červená kontrolka ovladače se rozsvítila.

Bez dalšího váhání jsem přepnula páčku. Vzteklý řev se rázem změnil v přidušené kvílení. Sehnula jsem se a položila krabičku opatrně na zem, ke zdi. Zvuky, nesoucí se chodbou, už nebyly lidské. Dotkla jsem se čenichu vlka, který mě pozoroval, a následovala své zachránce.

21.

Celé tohle podzemní místo bylo jedno velké bludiště. Nedivila jsem se, že Mikael Eliahovu vlčí formu přijal, protože jinak by tu bloudili a hledáním ztráceli čas. Takhle je spolehlivě vedla GPS vlčího nosu. Posunuli jsme se o pár desítek metrů k dalšímu rozcestí. Všude tu byl podezřelý klid. Ano, byl pozdní večer, ale i tak musel být dům nad našimi hlavami plný lidí. Nejen všechny ty ženy, ale

i personál a ostraha. Čím byli všichni zaměstnaní? Nebo mají do těchhle míst zapovězený přístup, až na pár výjimek? Nabízelo se to. Možná si chtěl pán domu nechat svá temná tajemství pro sebe.

Pokud ano, je to jen dobře. Až ho najdou, budeme, doufám, daleko. Minuli jsme jedny z dveří

a shromáždili se u ústí chodby. Mikael koukal na vlka, který otáčel hlavou a nasával pachy. Šťouchla jsem do své vlčice, aby napjala smysly. Cítila jsem je, tu kdovíčím tlumenou, ale stále patrnou energii.

Když se za námi otevřely dveře, všichni tři jsme prudce zareagovali. Oba mí lidští společníci se bleskurychle otočili, zbraně namířené. Ricardo vyšel ze dveří, hřbetem ruky si otřel plná ústa

a usilovně zpracovával jejich obsah. Při pohledu na dvě zbraně a vrčícího vlka mu zaskočilo a on předvedl téměř groteskní scénku, kdy zároveň kašlal a pokoušel se zvednout vlastní pušku. Vlk na něj skočil a tlapy mu zabořil do ramen. Přišpendlil ho ke zdi a zařval mu do obličeje. Mikael k nim přiskočil a sebral Ricardovi zbraň. Kývnul na mě. Přisunula jsem se blíž a dotkla se Eliahovy srsti. Svezl se zpět na všechny čtyři, zuby stále vyceněné, tlamu jen pár metrů od Ricardova rozkroku. Muž zvedl ruce nahoru a prsty se mu třásly. Mikael zatěkal očima mezi mnou a svým parťákem. Pozorovala jsem třesoucího se muže u zdi, v hlavě temné myšlenky. Věděla jsem co s ním. Ony rozhodnou. Pokud se

v tom chlapovi nemýlím, a něco mi říkalo, že ne, ať rozhodnou ony. Mikael popadl Ricarda za rameno a odstrčil ho ode zdi. Zabořil mu hlaveň mezi lopatky. „Jdeme!“

Eliah neomylně vyrazil doprava a my za ním. Před povědomými dveřmi se zastavil. Došourala jsem se za ním a na chvíli se zastavila. Sbírala jsem síly, a ony mi pomohly.

Za dveřmi se formovala přímo energetická vlna. Nejenže jsem je cítila, že jsem jejich pachy měla prostoupený nos, už jsem je slyšela, to vzrušené očekávání, ty drobné pohyby. Věděli, kdo se blíží, a čekaly. Zvedla jsem ruku a zasunula klíč do zámku. Ricardo za mými zády páchl strachem a potem a já se nemohla rozhodnout, jestli je to příjemné, nebo ne. Vůně strachu je v drtivé většině pro vlčí nos jako parfém, naše šelma se v něm koupe jako v horském jezeře, ale Ricardo páchl jako týdny zapomenutý kus sýra. Mikael se přitiskl zády vedle dveří a sledoval prostor, odkud jsme přišli.

„Ať už máš v plánu cokoliv, spěchej,“ zavrčel a já na něj rychle mrkla. Naklonila jsem se k němu.

„Tohle nám může pomoct. Nejsem tu jen já, jsou tu i jiné. Nikdo nebude vědět, pro kterou z nás jste přišli, které jste pomohli utéct.“

Průzorem kukly mě sledovaly šedé oči.

„Měli jsme být dávno venku. Bude nám chybět čas, jestli nebudeš opravdu rychlá.“

Kývla jsem hlavou. Zámek cvakl a já slyšela pohyb kovových tyčí, které zajížděly do stěn a do stropu. Stiskla jsem kliku a otevřela dveře. Eliah proklouzl dovnitř a já sáhla dozadu, popadla Ricarda za paži a strčila ho za ním. Jakmile jsem si ověřila, že celý prostor je až na pět obyvatelek prázdný, zadívala jsem se Nadine do očí. Stála na dosah, kousek od mříží, a zírala na mě. Přejela jsem pohledem i ostatní ženy, zvedaly se, některé s kňučením nebo slabým vrčením. Zvedaly se z podlahy a kavalců, pomalu rovnaly svá schoulená těla. Zavolala jsem svou šelmu a pustila do nich energii, umocněnou Eliahovou přítomností. Ženám v klecích se začal měnit výraz, přejížděly širokýma očima mezi mnou a vlkem. Nadine měla oči stříbrné jako dvě mince a také u ostatních jsem zaznamenávala nový, divoký pohled. Eliah vrčel a vlčí síla se zvedala a rostla. Bylo nás dost na dokonalé vyplnění celého tohoto prostoru lykantropí energií. Měla jsem pocit, že i vzduch, který dýcháme, je chlupatý. Nadine se třásla, konečky prstů volně spuštěných rukou jí cukaly, zatímco upřeně zírala na Eliaha, který pomalu kráčel podél řady klecí a volal jejich šelmy. I nejzuboženější Aretha už téměř stála na nohou, přidržovala se mříží a rovnala se. Cítila jsem její boj, boj její šelmy, ztrhané a téměř zlomené, jak do sebe nasává vlčí energii jako energetický nápoj. Zvedla hlavu a zadívala se na mě. Nedokážu říct, co jsem cítila, když jsem viděla, jak se jí rozjasňují bledě modré oči, jak září víc a víc až do pronikavé žluté barvy. Mnohem světlejší, než je barva očí mého vlka. Zářily jí z tváře jako dvě slunce a já na okamžik zahlédla, jaká byla a jaká – snad – zase bude. Pustila ruku, svírající mříže ze slitiny, se kterou si vlčí síla neporadí, a přistoupila blíž ke dveřím. Pomalý, šouravý krok, druhou dlaň přitisknutou kousek nad kyčlí. Ale stála na nohou a proti té prenatální poloze, ve které jsem ji viděla poprvé, to byla úžasná změna. Popadla jsem Ricarda a mrštila ho před klece. Třásl se

a nesrozumitelně brebentil. Reakce těch žen, mých družek, protože těmi už v tuto chvíli byly, byla okamžitá. Nemýlila jsem se. Jejich zkušenosti s tímhle chlapem byly evidentní. Nadine vyskočila

a zavěsila se na mříže, ústa široce roztažená, zuby se blýskaly. Z pěti hrdel se ozvalo zařvání, zatím slabé, ale slyšitelně sílící. Hleděly na něj vlčíma očima, jedna jako druhá. Má šelma chtěla řvát

s davem. A já ji nechala. Zaklonila jsem hlavu a vydala zvuk, za který by se nemusel stydět projíždějící vlak. Ricardo couvnul, zakopl o vlastní nohy a upadl. Opřel se zády o zeď a vyděšeně těkal očima

z jedné na druhou. Vzlykavě lapal po dechu. Pět párů vlčích očí na něj zíralo a on v jejich pohledu musel vidět vlastní smrt. Věděla jsem, že ho zabijí. Nadine po něm natahovala ruku s prodlouženými

prsty, až po rameno vraženou mezi mříže. Michonne přidřepla u dveří klece, hlavu skloněnou téměř u země, a oči barvy zralé whisky upírala na jeho vyděšený obličej. Bez ohledu na to, jak byly poznamenané, tahle chvíle jim připomněla, kým jsou. Tahle chvíle a otevřené dveře. Volnost, kterou

představují. Jakmile se vypořádají se schouleným mužem u zdi, budou znovu svobodné. Radost z toho vědomí z nich tryskala, jejich energie pulzovala a s každou další vlnou byla silnější a hutnější. Jejich těla se začínala měnit. A byla to právě Aretha, která první vydala hrozivé zařvání, tělo se jí napjalo tak, že to její páteř nevydržela, a ona se zhroutila na podlahu, pokrytá krví a vodou a jinými tekutinami.

Vyloučila trochu moči a její pach udeřil do našich nosů. Spustila proměnu u Afroameričanky vedle své klece, viděla jsem, jak se Eskymačce Michonne protahuje nos dopředu a jak ohýbá prsty s dlouhými, černými hroty místo nehtů. Muž v masce nakoukl do místnosti a obličej se mu rázem vyprázdnil.

Řvoucí a hrozivá jsem se na něj otočila a on rychle vyklouzl ven a zavřel dveře. Netušila jsem, který

z nich to byl. Vědomí, že se prozatím potřebuji udržet v lidské formě, mě ničilo. Mou vlčici taky. Byla nepříčetná vztekem, řádila v mých útrobách a rvala se ven, za ostatními, za svými družkami. Eliah stále pobíhal sem a tam před klecemi a vyl. Připomněl mi Williama Wallace, cválajícího před přední linií všeho schopných Skotů. Aretha, pokrytá srstí barvy písku, se zvedla na všechny čtyři a zavyla

s čumákem zvednutým do výše. Ricardo kňoural a zakrýval si oči. Popudilo mě to. Přistoupila jsem k němu a trhnutím ho postavila na nohy. Zavrčela jsem mu do obličeje.

„Jen se dívej, ty malý pokřivený hajzle. Dívej se na tvory, kterým nesaháš ani po kotníky, ty odporná kryso. Vidíš je? Vidíš, jak jsou nádherné a dokonalé? Jsou lycas, a ty nejsi nic. NIC!“

„Prosím,“ rozplakal se. „Já n… nechci. Já… ne, p… prosím,“ vyrážel a já bez emocí hleděla na jeho hrůzou zrůzněný obličej.

„Mně to neříkej, Ricardo. Mně ne. Řekni to jim!“ mávla jsem rukou do prostoru. Cítila jsem jejich myšlenky, jejich bolest. A to nejen fyzickou, ale hlavně tu uvnitř. Benicio a Norman jim dali naději, že můžou mít dítě. Těžko to vysvětlit, ale cítila jsem to. Vědomí, že by přijaly svůj osud, pokud by opravdu dokázaly donosit vlastní dítě. Přijaly by ho a doufaly, že je Benicio pak nechá žít. Věděla jsem to, protože na krátký okamžik, na krátkou chvíli během jeho slovní exhibice, jsem ho přijala i já. Ti muži si vůbec nedokázali představit, jak hluboce je zasáhl. Jak hluboce nás zasáhl. Prostor byl plný nejen vlčí energie, ale i zoufalství a bolesti žen, které nikdy nebudou matkami. Budou zabíjet za falešnou naději, za všechny proplakané, prokřičené a vysilující noci. Za vlastní stud, kdy s nadějí sledovaly své tělo, kdy hýčkaly ten malý kořínek, který prorůstal jejich dělohou a nikdy se nedostal ven, na světlo. Potřebovaly svou pomstu. Jsou věci, které nelze vysvětlit, a já se o to ani nebudu pokoušet. Ženám nemusím, muži to nepochopí. Třásla jsem se tak hrozně, že mi cvakaly zuby.

Trnoucí a sílící a nutící mě držel čelisti od sebe. Má šelma uvnitř běsnila a já byla svým způsobem fascinovaná, že ji stále držím, byť s vypětím všech sil. Poběžíme, říkaly mi Eliahovy oči, které se ke mně znovu a znovu stáčely. Ano, poběžíme. Ale předtím musím mluvit s Mikaelem, a proto jsem držela svého vlka na provaze, upleteném z vůle a nesmírného soustředění. Ricardo se třásl jako sulc a čtyři šelmy dychtivě pozorovaly každý jeho pohyb. Pátá byla na půli cesty. Nadine od něj na chvíli odtrhla stříbrné oči a vpila se pohledem do mých. Stočila je krátce na stranu, ale já jsem její pohled držela. Přistoupila jsem k mřížím a prostrčila do nich ruku. Krátce zaváhala a pak natáhla svou. Třásla se díky rozeběhnuté transformaci, vibrovala silou, která si nárokovala její tělo s naprostou samozřejmostí. Ona svou šelmu držet nemusela, a přesto to dělala. Zvedla paži a dlaní se široce

roztaženými, dlouhými a již nelidskými prsty se dotkla mé. Přitiskly jsme k sobě ruce a dívaly se jedna na druhou. Tradiční vlčí pozdrav nám nebyl umožněn kvůli mřížím, naše šelmy se pozdravily alespoň

pevně stisknutými dlaněmi. Dál už tu svou ale nemohla držet a odtrhla se ode mě, tělo prohnuté jako saintlouiský Gateway Arch. Dopadla na zem a já sledovala, jak se ze změti kostí, krve, masa

a roztrhaných šatů rodí vlk se srstí tak tmavou, až házela téměř modré odlesky. Byl čas. Vylovila jsem z hromádky na své dlani správný klíč a odemknula klec s ebenově černou vlčicí, která ani na okamžik neodtrhla oči od Ricardova hrůzou zkřiveného obličeje. Ustoupila jsem, aby mohla vyrazit ven, ale stála u dveří a čekala. Otevřela jsem postupně i ostatní klece. Teprve s klapnutím posledního zámku vyšly ven. Jako jedno tělo, jedna duše. Kráčely, pomalu a neochvějně, krok za krokem. Hrozivé

a smrtící. Ricardo se rozeřval, prosil mě a žadonil, a jeho řev se zvedal do obrátek zároveň s tím, jak se k němu blížily. Oči nehybné, tlamy otevřené a plné kapajících slin. Prošla jsem za nimi podél všech klecí. Má bosá chodidla vydávala na podlaze pleskavý zvuk, ale ztrácel se v sílícím vrčení, které rozvibrovalo pět hrudí. Přistoupila jsem ke dveřím a vzala za kliku. Ricardův vysoký, kvílivý hlas mi téměř bolestivě útočil na zesílený sluch a jeho pachem byl nasáklý vzduch všude kolem nás. Otočila jsem se a na chvíli pohlédla do stříbrných očí. Byla první, kdo se odvrátil, a jako by to byl konečný povel. Hrozivě zařvala a vyrazila vpřed a ostatní spolu s ní jako dokonale promazaný stroj. Vyklouzla jsem ze dveří spolu s vrčícím Eliahem a nechala je otevřené. Zanechala jsem za sebou nelidský řev, se kterým se mísily zvuky trhaného masa a šatů a praskot kostí. Krátce jsem pohlédla na Mikaela

a zachytila i otřesený pohled jeho společníka. Vypadal, jako kdyby snědl něco zkaženého. Co k tomu říct.

Jsou ženy, které v sobě mají vnitřní bohyni. Já mám uvnitř bestii.

22.

Mikael nemluvil. Ani se na mě nepodíval, když jsme se vzdalovali od těch dveří. Od těch nelidských zvuků. Sledoval cestu, pozorný a soustředěný na vše kolem. Jen na mě ne. Bylo to logické, v tuhle chvíli bylo zapotřebí, abychom se všichni dostali v pořádku ven. Přesto jsem přímo cítila, jak vše zpracovává a hodnotí, jak zaujímá stanovisko. O které se se mnou jistě brzy podělí. Podlaha pod našima nohama se změnila, nyní ji tvořily povědomé, hrubě opracované fošny. Mírně stoupala a brzy byly na dohled první stupně schodiště, po kterém mě sem přivedli. Bylo osvětlené nástěnnými světly, která imitovala louče. Dům opravdu nespal. Cítila jsem vibrace a energii spousty lidí, někde z míst nad našimi hlavami. Eliah položil tlapu na první schod a zavětřil. Natáhl hlavu nahoru, koukal do otevřeného prostoru kruhového schodiště. Došla jsem k němu a poslouchala s ním. Šum hlasů,

linoucí se seshora, cinkot skleniček, zvuky a pachy společnosti bavících se lidí. Bylo zřejmé, že nahoru nemůžeme, ne stejnou cestou, kterou sem přivedli mě. Netušila jsem, jaká párty se nahoře odehrávala. Možná oslava dobrých prodejů a koupí. Občas zatrylkoval ženský smích. Drásal mi zjitřené nervy a rozdmýchával vztek. Která žena se na tomhle místě může smát? A je jedno, jestli je ten smích upřímný, anebo předstíraný. Která? Vlk sestoupil ze schodu a zvedl ke mně hlavu. Přičichl mi k tělu a slabě zakňučel. Já se držela vším, čím jen bylo možné, abych nekňučela taky. Potřebuju ven, do prostoru! Ven! Do vlčí kůže, a běžet! Dřív než v lidské kůži udělám další diskutabilní věc. Po stoupajících schodech jsme ale ven nemohli. Otočila jsem se na Mikaela a hnědookého muže.

„Kudy jste přišli?“

Mikael sledoval jedním okem schodiště, u jehož paty jsme stáli. Příliš nápadní, příliš na ráně. Oči mu těkaly a neznat ho, řeknu, že je nervózní.

„Touhle cestou ne. Je tu zadní vchod, kterým nás přivedl,“ řekl a kývnul směrem k Eliahovi. Vlk otáčel hlavou a nasával pachy. Náhle jsme z hlubin chodeb za sebou uslyšeli zavytí. A po něm další. Blížily se. Ricardův osud byl, zdá se, zpečetěn a ony hledaly cestu ven stejně jako my. Eliah se rozběhl zpět a dolů chodbou s dřevěnou podlahou a já vyrazila přískoky za ním.

„Počkej přece,“ zasyčel Mikael.

„Věř mu,“ prohodila jsem přes rameno a spěchala dál ve vlčích stopách. Pokud nás někdo mohl provést bludištěm chodeb, byl to Eliah. Nasávala jsem jeho pach a pachy osvobozených vlčic. V tuhle chvíli se v hlubinách domu pohybovala malá smečka a má šelma nechtěla nic jiného, než se k ní přidat. Minuli jsme dveře, vedoucí do podzemních katakomb, k místnostem, ve kterých byly držené lycas, a k místu dražby. Ze dveří vyskočila černá šelma a plavně se vznesla do vzduchu. Dopadla přímo před probíhajícího Mikaela a vztekle zařvala. Zastavila jsem se a vrátila zpět. Jakmile mě zaregistrovala, ztišila se. Popadla jsem Mikaela za paži a znovu vyrazila v Eliahových stopách. Zbytek smečky alfa vlčic vyrazil ze dveří a chvíli za námi hledělo pět párů jasných očí. Pak se ale vydaly na druhou stranu, dál od nás, blíž ke schodišti, vedoucímu do horních pater domu, ke všemu tomu šumu a hluku, cinkotu a veselí, ať už opravdovému, nebo předstíranému. Doufala jsem, že se všechny dostanou ven, nezraněné. Bylo hrozné takhle přemýšlet, ale byly dokonalým poutačem pozornosti na druhé straně domu, než ve které jsme se pohybovali my. V tuhle chvíli už to byl jejich boj. Zalitovala jsem, že nemůžu osobně vidět reakci veselící se společnosti, do které náhle vpadne pět přerostlých vlků. Zostřila jsem smysly a napnula uši. Horní prostory náhle zaplavil pronikavý jekot lidských hlasů, řev těch vlčích a cinkot a hluk působený dopady různých předmětů na podlahu. Včetně lidských těl.

Dámy dorazily na večírek. Nejvyšší čas vypadnout.

Vedeni neomylným radarem Eliahova nosu jsme kličkovali chodbami, kterými bylo tvořené sklepení tohohle domu. Jedna z nich musela vést i do hlavní rezidence, tím jsem si byla jistá. Cítila jsem to.

Benicio jistě navštěvoval svůj harém v kteroukoliv denní či noční hodinu, a to dokonale ukrytý

a v bezpečí, jak jen mu to uzavřená a jinak nepoužívaná chodba umožnila. Běželi jsme, dokud jsme nenarazili na plechové požární dveře, vybavené dlouhým madlem. Hnědooký muž ho stisknul podélně, rozrazil je a pustil stříbrného vlka napřed. Proklouzli jsme za ním a znovu se ocitli u paty schodiště. Tentokrát ale zcela obyčejného, plechového. Tenhle přístup do sklepních prostor nebyl určený návštěvám, tedy ne všem. Vyběhli jsme do mezipatra s maximální opatrností. Má zraněná noha dostávala zabrat a já se k ní chovala téměř macešsky, ale už brzy jsem se měla zahojit. Šedé zdi, umělé osvětlení v podobě dlouhých zářivek na stropě a bílé kovové zábradlí. Žádný luxus, jen přísná účelnost. V dalším mezipatře se Eliah zastavil a zavětřil. Jemně zavrčel a i já už to slyšela. Kousek nad námi, jen o další stupeň výš, spolu hovořili dva muži. Zřejmě španělsky, slova byla zastřená, nezřetelná a nerozuměla bych v tuhle chvíli ani angličtině. Mikael a hnědooký nemohli slyšet nic, respektovali však náš zesílený sluch a v naprosté tichosti čekali. Bylo zřejmé, že východ, který se musel nacházet nad našimi hlavami, je hlídaný. Vystoupali jsme o pár schodů a mužské hlasy získaly na intenzitě. Hnědooký se zaposlouchal, nyní již bylo možné rozumět tu a tam útržku slova

a poskládat případně význam věty.

„Mluví o tom, že tahle byla zřejmě poslední. Ten druhý si není jistý, něco počítají… asi. Dohadují se,“ řekl. Podívala jsem se na něj. Byl nejvyšší čas znát jeho jméno, a tak jsem se zeptala.

„Jmenuju se Whip,“ klidně prozradil a sundal si z hlavy kuklu. Přejel si dlaní po vlasech. Konečně jsem mu viděla do obličeje. Snědá tvář, tmavé oči, v úsměvu se zablýskly bílé zuby.

„Netušíš, co počítají nebo nad čím se dohadují?“ zeptala jsem se s mírnými obtížemi, protože mi trnuly dásně. Zdálo se mi to důležité a já poslouchala útržky španělských slov, zatímco kolem mě stříbrný vlk obíhal malé kroužky.

Whip se mi zcela nespolečensky zahleděl mezi pootevřené rty na prodloužené zuby, ale jeho výraz nebyl zdaleka tak znepokojený, jak by měl být. Znal náš druh, věděl, co čekat. Tedy, víceméně. Jak už bylo jednou řečeno, počítat musel se vším.

„Mluví o nějaké ženě, dohadují se nad výší částky, auto… žena…“ zašeptal. Vrtěl hlavou a nakláněl ji na stranu, aby co nejlépe slyšel. Já slyšela už vcelku dobře, posunuli jsme se o další metry nahoru, ale bylo to houby platné, španělsky prostě neumím. Whipovi se náhle rozšířily oči.

„Mluví o jedné z vydražených žen. Hodnotí její vzhled, protože kolem nich před chvílí prošla, spolu s doprovodem. Její kupci ji odvezli pryč.“

Která z nich to asi byla, napadlo mě.

„Zkusíme to, řekl Mikael a Whip s mírným úsměvem přikývl. Pak se mu ale úsměv z tváře ztratil – to když si prohlédl, jak výstavně právě vypadám. Umazaná od krve, potu a slz, zraněné ruce, vychýlený nos a prodloužené zuby. Obvaz na noze znovu prosakoval. Myslím, že mé vlasy si v tuhle chvíli nezadaly s hadími ocásky Medúzy. Vnímala jsem, jak mi trčí všude kolem v neuspořádaných chuchvalcích. Whip si mě prohlížel a pomalu vrtěl hlavou. Mikael ho bezděky napodobil.

„Myslíš, že by sis mohla přehodit vlasy tak, aby ti víc visely přes obličej? Taky si, prosím, stáhni tu sukni níž, aby zakryla ten obvaz. A mohla by sis dát ruce za záda a nechat se, hm, vést?“ Vnímala jsem změnu jeho hlasu. Ten tón. Když se mnou mluvil, byl opatrný.

„Chceš říct, že si zahraješ na kupce? Projdeme kolem těch chlapů prostě normálně ven?“

„Zkusíme to.“

Eliah kroužil kolem a nepokojně vrčel. Hlasy mužů nad námi byly teď sytější, hlasitější, jako by hovor přerostl v hádku. Povzdechla jsem si a vytáhla si z vlasů sponu, která už dávno nebyla upevněná tak, aby účes k něčemu byl. Odhodila jsem ji na podlahu a protřepala vlasy, u kořínků stále ještě zpocené. Sklonila jsem hlavu, aby mi padaly do obličeje a pokud možno zakryly rozbitý nos.

A nejen ten. Bolest se mě stále držela jako věrná družka, tančila mi uprostřed čela. Mikael si stáhl z hlavy kuklu, postavil se přede mě a pátravě si mě prohlížel.

„Skloň hlavu ještě víc,“ zašeptal a já se bradou dotkla hrudi.

Rychlým dotykem mi srovnal halenku na ramenou a zadíval se na moje ruce. Jednu nateklou, druhou s čerstvou, vlhkou ránou. Vydechl a začal si rozepínat knoflíčky košile. Stáhl ji z ramen, pod ní měl tmavé přiléhavé tričko s dlouhými rukávy. Posilovnu věru nevynechával, i když byl spíš šlachovitý než vyloženě svalnatý. Ne jako Ruben, píchlo mě u srdce. Mikael natřásl košili a pobídnul mě, abych si ji oblékla. Držel ji v co nejlepším úhlu, zatímco jsem s občasným syknutím protahovala ruce úzkými

a dlouhými rukávy. Dokonale mi však zakryly ruce, a to až po klouby prstů. Dotyk látky, jakkoliv

jemné, na otevřené ráně byl další do sbírky zkušeností typu „děkuji, už nikdy nechci“. Na pozadí toho, co vše už jsem musela vydržet a přežít, to bylo ale jako komáří bodnutí. Spojila jsem ruce za zády

a sklonila hlavu. Byla jsem připravená. Zadívala jsem se do zelených vlčích očí. Pozorovaly každý můj pohyb. Přemýšlela jsem, jak projdeme kolem těch mužů u dveří s vlkem u boku. Byla tma, to jistě, ale vydávat Eliaha za nějaké jiné psí plemeno, to bylo vcelku zbytečné. Bylo na první pohled jasné, co je zač. Na druhou stranu chlap, co si na dražbě bílého masa koupí vlčí otrokyni, může mít jiného lycas jako mazlíčka. Uvidíme. Prostě uvidíme.

Whip se zadíval na Mikaelovu obnaženou hlavu, na jeho blond vlasy svítící jako malé slunce. Sáhl do kapsy bundy a vytáhl kšiltovku. Druhou rukou vylovil z náprsní kapsy tmavé brýle a obojí

Mikaelovi podal. Základní maskování, čepice do očí a sluneční brýle. Je pravda, že se Mikaelův vzhled změnil. Vzadu na krku měl vlasy vystříhané tak, že jejich barva nebyla k poznání. Koneckonců, anonymita a skryté tváře zde určitě nebyly žádnou výjimkou.

Whip kývnul hlavou a postavil se mi za záda, bundu rozevřenou tak, aby byla patrná zbraň

v podpažním pouzdru. Lehce mě vzal za nadloktí a začali jsme pomalu stoupat po schodech. Má bosá chodidla se lepila na schody, přímo jsem slyšela ten pleskavý zvuk. Mikael kráčel kousek za námi, zbraň ukrytou za pasem. Hlavu držel zpříma, hruď vypjatou, jak jsem si všimla při letmém ohlédnutí. Vlk ho následoval ze vzdálenosti pouhého půl metru. Jeho lidská část, byť malá a upozaděná, pochopila, co je třeba. Pro tu krátkou chvíli zklidnil své divoké srdce. Tak, aby s trochou dobré vůle alespoň vypadal jako krotký a ovládnutý. Doufala jsem, že nikdo z těch dvou nad námi nezatouží poškrábat ho na břiše. Vystoupali jsme do posledního mezipatra a oba strážní nás zaměřili. Zbraně připravené, začali štěkavě pokřikovat jeden přes druhého. Whip jim okamžitě odpověděl, jeho španělština byla suverénní a ryčná tím správným způsobem. Tohle se nedá naučit, byla jsem si jistá, že má španělské kořeny. Vystoupali jsme až nahoru a zastavili se přede dveřmi. Oba strážní se dohadovali s Whipem a mezi sebou, zbraně stále ve střehu. Co chvíli zalétli pohledem k Mikaelovi,

a především k Eliahovi, který se, pro boha živého, posadil jako dokonale zdomácnělý ořech. Mikael nemluvil a nehýbal se. Bradu zdviženou, oči, a především jejich výraz, ukryté za tmavými skly. Já si dovolila jen kradmé mrknutí mezi vlasy. Jinak jsem se snažila vypadat jako otupělá, s osudem smířená žena, vlečená někam pryč. Moc práce mi to věru nedalo a navíc, pár podobných už tudy prošlo. Jeden ze strážců znovu promluvil a Whip mu odpověděl s netrpělivostí, kterou nemusel předstírat. Zachytila jsem jen „Martinez“ a tohle jméno mělo na oba muže u dveří úžasný účinek. Otevřeli levé křídlo a já se málem roztřásla vůní nočního vzduchu, vůní svobody na dosah. Cítila jsem Eliahova vlka, který už dál nedokázal dřepět jako cirkusový pinč. Vyrazil a proběhl mezi oběma muži ven. Strážný znovu promluvil, jeho hlas měl nyní zcela jiný tón. Byl úslužný s lehkým náznakem zdvořilosti. Whip se přinutil neméně zdvořile odpovědět a zavrtět hlavou. Provlékl mě dveřmi, oba hlídači mě přejeli očima od hlavy po paty. Bosé nohy nijak nekomentovali. Myslím, že tu vídali mnohem neuvěřitelnější věci. Udělala jsem dva vratké kroky po teplé zemi, která ani uprostřed noci nevychladla. Natáhla jsem do plic tolik vzduchu, kolik jsem jen mohla. Zvedla jsem hlavu a vlasy, milosrdně mi zakrývající tvář, se svezly podél uší dozadu. Noc byla horká a okolní vzduch nechladil mou tvář tak, jak bych chtěla, ale člověk nemůže mít všechno. Byla jsem venku. Venku! Mé nadšení se ale nedalo srovnat s nadšením mé chlupaté souputnice, která v mých útrobách zdárně imitovala epileptický záchvat. Whip mě lehce, skoro by se dalo říct něžně, držel za nadloktí a snaživě mě vedl podél domu k parkovišti, na kterém pořád stálo několik aut. Jedna monstróznější kára vedle druhé, chrom a skla, lesklé plechy, výrazné emblémy. Vlk oběhl prostor parkoviště s čenichem u země a pak mi jej strčil do podbřišku. Kňučel

a poštěkával a třásl se vzrušením a netrpělivostí. Moc by mě zajímalo, jaký by byl lidský obraz takového chování. Na chvíli jsem si představila dvounohého Eliaha kolem mě takhle křepčit a ta představa byla dokonalá ve své pitomosti, a nebýt tak vyčerpaná, snad bych se tomu dokázala smát.

Tělo se mi začalo třást. Od kořínků vlasů až dolů po bosá chodidla jsem vibrovala jako struna

a nedokázala to zastavit. Zuby se mi protáhly do obvyklé vlčí délky spolu s čelistí. Má vlčice se mohla zbláznit a já nevěděla, jestli se třesu víc kvůli transformaci připravené doslova na hraně, anebo je to jen všechen ten vyplavený adrenalin. Nejspíš obojí. Slyšeli jste někdy cvakat téměř třícentimetrové tesáky? Já doposud taky ne. Evidentně ani Whip, protože za chůze natáhl hlavu a zadíval se mi z boku do obličeje. Crescendo mých zubů nabíralo na síle a já na chvíli zavadila pohledem o jeho tvář. Byl pozorný a soustředěný jako pyrotechnik u nevybuchlé bomby. Ten příměr byl v pořádku, protože jsem se tak cítila. Jako něco, co musí každou chvíli vyletět, rozpadnout se na kusy, roztrhat se

v prostoru. Má šelma tuhle představu nadšeně podporovala a já s ní bojovala všemi silami. Posledních pár kroků k velkému vozu s jasně rozpoznatelným zaměřovačem, trčícím nad kapotou, jsem se patami nedotýkala země. Zvedala jsem se a rostla jako fazolový stonek. Touha, tak spalující a vše pohlcující, mě vábila jako mořská siréna. Řítila jsem se ke skalám u břehů s každým dalším

krokem. Whip mě nepřestával sledovat, intenzivně si uvědomoval, že se zvedám, že už jsem vyšší než on. Eliah se mi motal kolem sílících nohou a přiznám se, že by mě dřív nenapadlo použít takové slovo, ale bylo přesné. Poskakoval přede mnou, kolem mě, za mnou a jednu chvíli narval svou velkou chlupatou hlavu mezi mě a Whipa. Sledovala jsem ho oranžovýma očima, nespouštěla jsem z něj zrak ani na chvíli. Jen na malý okamžik jsem se krátce ohlédla přes rameno a Mikael, který se za námi nesl v dokonalé imitaci šéfa vlastního impéria, přidal do kroku, protože můj pohled ho musel doslova zabolet. Whip otevřel zadní dveře vozu a já se musela sehnout víc než obvykle, abych se nasoukala na zadní sedadlo. Hned za mnou vpadla dovnitř dělová koule z šedostříbrných chlupů. Díky velikosti tohohle auta měl Eliah naštěstí před mými koleny dost místa. Whip obešel auto a otevřel druhé dveře. Mikael se posadil vedle mě a Whip za ním dveře zaklapl. Pokud nás strážní sledovali, vše vypadalo přesně tak, jak má. Whip se posadil za volant a nastartoval. Náhle noc rozčíslo několikeré zavytí, na které Eliah promptně odpověděl. Zvuk jeho hlasu rezonoval prostorem auta a Whip se otřásl. Museli jsme pryč. Strážní u dveří, kteří nás nechali projít, reagovali na povyk a hluk, a když nocí zaznělo několik výstřelů, rozeběhli se podél zdi domu. Modlit se neumím, ale přesto jsem něco podobného modlitbě v duchu vyslovila. Za těch pět žen. Za to, aby se v nastalém zmatku a mezi odjíždějícími hosty dostaly ven. Aby se ven třeba prokousaly. Hleděli jsme s Mikaelem zadním oknem, zatímco Whip plynule vycouval a stočil vůz na výjezdovou cestu. Vlčí oči jsem měla vyladěné, jako bych se koukala přes noktovizor. Zpoza rohu domu vyběhl velký vlk a rozehnal se naším směrem.

Cítila jsem ji. Ji i ty další. Upoutáním pozornosti nám velmi pomohly, my ale ještě potřebovali projet bránou. Whip přidal plyn a rychle k ní zamířil. Viděla jsem po zuby ozbrojené muže, kteří s napětím zírali do prostoru, směrem k domu a také k autu, které se k nim blížilo. Zbraně připravené, prsty na spoušti. Whip prudce přibrzdil, pod koly vozu zaskřípal štěrk. Eliah, s hlavou položenou na mých nohou, zaskřípal zuby. Hlídači hlavní brány Beniciova ranče La Estrella stáli z obou stran, ale jejich pozornost byla rozptýlená. Stále vrhali pohledy směrem, kterým jsme přijeli, a levý strážný mluvil do vysílačky. Mikael jen kousek spustil okýnko a ukázal mu mezi dvěma prsty odznak či symbol, který byl zřejmě vstupenkou na Beniciův pozemek. Strážný sklonil hlavu a prohlédl si vnitřek vozu. Z vysílačky na jeho rameni se začaly znovu ozývat zvuky a rozčilené hlasy a strážný se narovnal a poslouchal.

Soustředil se na hlasy, které znovu příhodně rozptýlily jeho pozornost. Mávnul rukou a jiný muž, sedící v přístavku u brány a zřejmě obsluhující její mechanismus, stisknul příslušné tlačítko. Kovová zdobená vrata se začala otevírat. Jakmile byl otvor dost široký pro naše auto, vyjel Whip ven a zatočil.

Po pár metrech, kdy nás pohltily stromy, stojící kolem příjezdové cesty, dupl na plyn a auto vystřelilo jako kámen z praku. Věřím, že zrychlením by pokořil i batmobil.

23.

Natáhla jsem ruce a položila je kolem Eliahova krku. Zabořila jsem prsty do srsti a stále mi to bylo málo. Položila jsem hlavu do nejhustšího a zároveň jemného místa za jeho krkem a třásla se. Tiše zakňoural a já mu stejným tónem odpověděla. Měla jsem chuť se štípnout, jestli je to vůbec skutečné. Jestli jsem opravdu venku. Zadívala jsem se ven, byli jsme v půli hlavní třídy města Magdalena. Navzdory pozdní noční, nebo brzké ranní hodině bylo živé. New York evidentně není

jediným městem, které nikdy nespí. Mexičani mají, zdá se, taky slabé spaní. U spousty podniků a barů byla stále rozsvícená světla, jejich neonové nápisy zářily a blikaly, zahrádky žily čilým ruchem nespavců, mnohde se tančilo, zněla hudba. Skupinky muzikantů makaly jako ukrajinští dělníci, harmoniky, malé bubínky na nožkách a kytary. Tóny a melodie pronikaly až k nám a myslím, že nejfrekventovanějším slovem mexických písní je „corazón“. Noc voněla, horká, dusná a opojná,

a věřím, že by bylo nádherné projít se po ulicích s tím správným člověkem po boku, ochutnat všechny ty vonící dobroty, vypít, co se jen dá, a pak si užít fantastický nespoutaný sex. Ano, bylo by to krásné. V tuhle chvíli to ale byla představa z jiného světa. Třas mě neopouštěl. Nervy, prožitá hrůza, vzrušení ze svobody a transformace držená na hraně tak jako doposud nikdy, to vše na mě působilo, jako bych byla uvnitř obrovského šejkru, se kterým někdo neúprosně třese. Whip v ulicích města zpomalil, ale jakmile jsme minuli poslední dlouhé a nízké domy, černý mercedes nám předvedl, co to je německá dokonalost. Vůz polykal míle a Mikael vedle mě se konečně trochu uvolnil. Opřel se a přejel si dlaněmi obličej. Eliahovy oči ho pozorně sledovaly. Vdechovala jsem vůni jeho srsti, zatímco mi tělo bouřilo. Potila jsem se a třásla. Vím, že tohle přirovnání není zrovna líbivé, ale použiju ho, protože je přesné. Udržet proměnu těsně na hraně je stejné, jako když se vám chce úporně na záchod a nemáte kam. Takový je to asi pocit. Bojovala jsem s ním ze všech sil a Whip mě ve zpětném zrcátku napjatě pozoroval. Zvedla jsem k němu hlavu.

„Co je?“ zeptala jsem se pomalu a snaživě artikulovala, protože mi vibrovala čelist. Ale potřebovala jsem upřít pozornost na něco jiného než na bouřící se útroby. „To nejhorší máme už… za sebou,“ dokončila jsem a Whip se ošil.

„Vypadáš jako dobře protřepaná flaška šampusu. Každou chvíli to bouchne a já z toho nejsem nijak odvázanej. Vyprat to, co z vás při tom teče, to je prostě nemožný.“

Tvářil se smrtelně vážně a rukou si přejel po hrudi. Přišlo mi to neskutečné. Sedím v autě

s pradlenkou, co má kvér v podpažním pouzdru a v koupelně na polici třílitrový Vanish. Nakrčila jsem rozbitý nos, tupá bolest už byla vzdálená a jaksi neurčitá. Rukama jsem jemně hladila vlčí srst, zatímco na mě moje šelma nevybíravě řvala. Posouvala jsem své hranice, opět. Touhle dobou jsem dávno měla lítat po Mexiku v chlupaté verzi. Nemohla jsem se dočkat, byla to možnost úniku od všech myšlenek, které se mi točily v hlavě. Potřebovala jsem odstup a možnost srovnat se se vším, co jsem prožila. Má hlava byla jako volební urna, vířilo v ní tolik hlasů. Potřebovala jsem tu vlčí, nezatíženou, přímočarou a rozhodnou. Potřebovala jsem Eliaha. Narovnala jsem se.

„Pojedeme dlouho?“ Mikael ke mně pootočil hlavu, ale nepodíval se na mě.

„Ne. Jen ještě pár mil.“

„A co pak?“

„Je tam odbočka z hlavní cesty. Tam vás vysadíme.“

„Jak daleko jsme od hranic?“ pokračovala jsem a sledovala noční krajinu, řítící se kolem nás.

„Asi čtyřicet mil.“ Eliah natáhl hlavu a dotknul se čenichem mého krku. Otřela jsem si o něj tvář.

„Jak dlouho je v kůži?“

„Několik hodin.“

„Žral?“ Mikael zavrtěl hlavou.

„Ne. Pokud vím, tak ani nejedl.“

„Kde je jeho motorka?“

„V Nogales.“

„Stojí na náměstí?“ Začínala jsem být naštvaná. Další silný pocit do už tak silného koktejlu.

„Je v garáži.“ Mikael sledoval bez mrknutí cestu. Cedule s číselným označením silnice – 15 – prolétla kolem nás.

„Jsi všude vyholený?“ pronesla jsem stejným tónem hlasu. Whip se nadechl a já zvedla ruku.

„Cože?“ Mikael se ke mně prudce otočil. „Ptala jsem se, jestli jsi vyholený, Miku! Upřímně řečeno

je mi to ukradený, ale byla to první otázka, na kterou jsi patřičně zareagoval. První, kterou jsi opravdu vnímal!“

Chvíli na mě koukal a pak se znovu zahleděl na cestu.

„Vždyť ti přece odpovídám,“ zabručel a já málem protočila oči.

„Jo. Jako bych ti svítila lampičkou do obličeje.“

Mikael mlčel. Sundal si z hlavy čepici a hodil ji vedle sebe. Whip se zavrtěl a vydal jakýsi neurčitý zvuk. Zaměřila jsem na něj svou pozornost.

„Myslím, že je čas, abys mi představil našeho řidiče.“ Whip otevřel ústa, ale Mikael ho předběhl.

„Whip Gallander, phoenixská oblast. Má na starosti vlčí populaci až k hranicím.“

„On je z CEVILu?“ Seděla jsem zpříma jako svíčka, oči široké. Whip si položil dlaň na hruď a mrknul do zpětného zrcátka.

„Tak to jste oba mimo svůj rajón,“ odtušila jsem a zavrtěla hlavou. Uvědomila jsem si, že jsem Whipovi poněkud načůrala do bazénku. Jestli bude z Kyry vlk, určitě moc ráda ukáže prstem, na to jsem si mohla vsadit. Teď bylo ale zbytečné to řešit. Teď byly důležité jiné věci.

„Mikaeli, já tomu nerozumím.“ Chtěla jsem složit hlavu do dlaní, ale kořen nosu byl stále velmi citlivý a já po prvním dotyku ucukla. „Pořád ještě nevím, co přesně jsi dělal v Page, nevím to. A teď jsme tady a s námi je tu další agent.“

Vnímala jsem, jak zním, jako bych potřebovala logopeda. Protažené zuby zkreslovaly má slova

a v jistém směru by to mohlo být legrační, nikdo se ale nesmál. Mikael se zadíval bočním okýnkem ven. Myšlenkami byl zpět u toho baru, protože řekl:

„Dlouho ses nevracela. Čekali jsme venku a trvalo to prostě dlouho. Začal být neklidný.“ Krátce se zadíval na Eliaha.

„Nenapadlo nás, že jsou to oni. Viděli jsme je odjíždět.“ Logan s partou odjeli, ale na první odbočce nejspíš sjeli z hlavní cesty a vrátili se zpět, do zadního traktu baru, kde čekala připravená dodávka.

Bylo to naplánované, připravené. Zřejmě nás sledovali už od toho bistra, u jehož telefonu jsem ukázala Loganovi, co jsem zač. V tu chvíli jsem nemohla tušit, co mě to bude stát. Mikael si promnul koutky očí a mávnul rukou.

„Chtěl jít dovnitř, ale já ho nepustil. Nedopadlo by to dobře, byla tam spousta nasraných chlapů.

Měl jsem ho nechat. Vše mohlo být jinak.“ Napadlo mě, že jediný způsob, jakým mohl Eliahovi

v čemkoliv zabránit, byla stříbrem nabitá zbraň mířící do obličeje. Neuměla jsem si představit, čím jiným by ho před tím barem udržel. Myslím, že Mikael se právě potýkal s podobným pocitem viny jako já. On za ni ale nezaplatil zdaleka tolik. Nadechl se a pokračoval.

„Někdo z těch lidí uvnitř nakonec přeci jen agenturu zavolal. V okamžiku, kdy přijel Whip, už jsem věděl, že jsi pryč. On se mohl zbláznit,“ kývnul hlavou krátce dolů, na vlka, který očima těkal

z jednoho obličeje do druhého. Řekla bych, že Mikael mohl být rád, že má stále hlavu na krku. Přemýšlela jsem, jak se jim podařilo nakonec spolupracovat.

„Jak jste mě v tom Mexiku našli?“ Tentokrát promluvil Whip.

„Máme klub už nějakou dobu v hledáčku,“ řekl. Zřejmě jsem se tvářila nechápavě.

„Vyděděnce,“ upřesnil a pokračoval. „Jejich činnost mapujeme posledních pár měsíců. Jejich napojení na jiné skupiny, na mexické překupníky drog. Spolupracujeme s místní policií, která je už párkrát vyšetřovala v souvislosti s transportem drog a zbraní. Před nějakou dobou se podezření rozšířilo i na obchod se ženami, a to nejen lidského původu.“ Podíval se do zpětného zrcátka.

Sledoval cestu i můj obličej, zatímco mluvil.

„Začaly se ztrácet dívky a ženy. Neříkám, že po desítkách, ale pár zmizení za poslední měsíce se objevilo, a to i mezi lycas. Okolní smečky se začínaly bouřit a my jim přislíbili prioritu v řešení téhle věci, abychom je udrželi v klidu. Bylo to těžké, měli jsme jen neurčité výpovědi, svědky aby pohledal. Vše se ale točilo kolem motorkářů, od samého začátku. Když jsem přijel k tomu baru, tvůj přítel vypadal, že každou chvíli vyletí z kůže a někoho napadne.“

Mrknul na Mikaela, ale ihned se soustředil na cestu před námi a pokračoval.

„Nebylo to snadné, ale dal si nakonec říct, nechal si vysvětlit, že budeme potřebovat vzájemnou pomoc. Odjeli jsme k nám do agentury, kde identifikoval Logana LeGrasse a Byrneho Coleho.

Prezidenta a viceprezidenta klubu. Byli vyšetřovaní ve spojitosti se zmizením několika žen, ale nepodařilo se jim nic dokázat. Vrátil jsem se do toho baru, protože místní mě znají, a věřil jsem, že z nich něco vytáhnu spíš než Mik.“

Zareagovala jsem na to familiární oslovení. Já ho používala, jen když jsem chtěla Mikaela naštvat, Whip ho vyslovil naprosto samozřejmě.

„Znáte se dobře?“ zeptala jsem se. Whip se pousmál.

„Jak se to vezme. Do rodiny bych ho nechtěl,“ zakoulel očima ve zpětném zrcátku a Mikael po něm loupnul pohledem. „Ale kdysi jsme spolu krátce pracovali a i teď jsme v kontaktu. Vyděděnci jsou napojeni na další kluby, i dál na východě.“ Stiskla jsem v pěsti Eliahovu srst. Souvisel přece jen Mikaelův zájem o Eliaha s činností Tichých stínů? To byl ten důvod, proč ho sledoval? Aby ověřil, jestli se Eliah i se mnou za zády nevydal do Arizony uzavřít další obchody? Možné to bylo. Spolupráce CEVILu a policie se nabízela, když šlo o motoklub s pochybnou činností, u kterého většina členů pravidelně obrůstala srstí.

„Kde jste spolu pracovali?“

„Tam u vás, v Missouri. Začínal jsem v místní pobočce. Pak se otevřela nová, v téhle oblasti, a já požádal o přeložení. Mám to tu blíž k rodině.“

„V tom baru jsi něco zjistil?“ sledovala jsem ho, dlaň položenou mezi Eliahovýma ušima.

„Ne. Lidi byli vyděšení a majitel – Angus, ten kuchař – ten teprve. S Vyděděncema tu nechce mít nikdo nic společnýho. Hlavně ne majitel velmi hořlavýho baru, že.“

„On mě ale našel.“ Zatnula jsem prsty krátce do vlčí hlavy. „Našel mě.“ Hlavou mi prolétla vzpomínka na mé nahé křepčení v Loganově sklepení.

Whip si poposedl. „Jo. Nemůžu říct, že bych tomu rozuměl, ale ztratil se na pár hodin, a když se vrátil, řekl nám kudy. Popsal to místo, shluk budov i tu oplocenou část, a já se zorientoval. Je to objekt bývalé továrny, domníval jsem se, že je pustý a prázdný, ale objevili jsme tam spoustu stop a objevili jsme i ten sklep. A ten… výběh.“

„Našel jsi Byrneho? Je zavřený?“ zeptala jsem se rádoby ledabyle, ale hlas mi zaskřípal. Mikael se ke mně otočil a já si dávala velký pozor, abych se nepotkala s jeho očima.

„Ne, bohužel. Jeho jsme tam nenašli, byl doma a samozřejmě o ničem takovým nevěděl. Ale neboj se, místní policejní oddělení má plné ruce práce s tím, aby jeho a jemu podobný usvědčilo. Pokud vím, do tohohle se zapojí i ATF, kvůli těm zbraním. Vyděděnci měli širokej záběr.“

„Mají,“ opravila jsem ho

„Co?“ koukal na mě.

„Mají širokej záběr. To sklepení a vše, co se tam odehrávalo, to byla hlavně Loganova atrakce,

i když bavit se tam chodili i jiní. Je to ale jen část aktivit, aspoň podle toho, o čem jsi mluvil. Sebrala se jim jedna hračka, seženou si novou. Proto říkám, že mají širokej záběr.“

„Jo, to rozhodně. No, nikoho z těch hlavních jsme tam nenašli.“

„Logan LeGrass je mrtvý,“ řekla jsem hluše a tentokrát se na mě zadívali oba. Zvedla jsem ruku v odmítavém gestu. „Rossi ho přímo přede mnou zastřelil.“ Chvíli bylo ticho.

„Aha,“ odtušil Whip. „To vysvětluje, proč jsme tam sebrali jen jednu hysterku a pár poskoků.“ Zvedla jsem hlavu a podívala se na něj.

„Hysterku? Menší než já, hladké rovné černé vlasy a tvář jako sežvýkaná kůže?“

Whip se na mě zahleděl. „Ty ji znáš?“ Zavrtěla jsem hlavou. „Jo. Jo, znám ji.“ Málem jsem dodala, že už tak trochu patří do rodiny. Vím, že skutečnost, že jsem aktivovala lykantropí agens u jiného člověka, není k smíchu. Tím spíš, že to byl člověk, kterého jsem nenáviděla. Ale nemohla jsem si pomoct. Kyra obroste srstí, blíží se to každým dnem. Věřila jsem, že se naše cesty znovu zkříží. Že se dřív nebo později znovu potkáme. Spíš později, potřebovala jsem čas a měla jsem také jinou práci. Neplýtvám sliby, když ho dám, dodržím ho. Dodržím i ten, který jsem dala Eliahovi.

„Našli jste místo, kde mě držel Logan. Mě a jiné. Jak jste se ale ocitli v Beniciově domě?“

„To ta ženská,“ řekl Whip a já se na něj na chvíli zmateně podívala. „No ta černovlasá, na kterou ses ptala. Odvezli jsme ji – hned jak se nám podařilo nacpat ji do auta – a ze záplavy mnoha a mnoha slov vydolovali to podstatné. Řekla, že LeGrass dodával vybrané kusy za mexické hranice. Padlo jméno Benicia Rossiho. Poptal jsem se pak známého u policie. Rossi je velká ryba,“ dodal a já málem řekla – byl. Koneckonců, nemohla jsem vědět, jestli ho někdo našel dřív, než z něj byla kouřící smradlavá hromádka, ale něco mi říkalo, že ne. Že je Benicio mrtvý. Kdyby nebyl, dávno máme za patami kolonu pronásledovatelů. Mikaelův pohled tu pořád byl, pořád ty oči, šedé a nehybné jako bouřkové mraky. Věděl, že jsem to udělala. Whip se trochu uvolnil, položil si loket na okýnko, prsty druhé ruky zavěšené za volant.

„S Mikem máme za sebou pár společných akcí, z doby mých začátků. Tak jsme trochu oprášili dovednosti, půjčili si na falešné jméno káru a vydali se dolů, do Mexika.“

„A on?“ Sklonila jsem hlavu a prsty hladila Eliahovu spodní čelist.

„Jel s námi. Moc do auta nechtěl, ale musel. Za Nogales si nechal na chvíli zastavit a odnesl pytel s nějakými věcmi.“ Whip se poškrábal na hlavě. „Myslím, že ho tam někde zahrabal, ale nevím. Moc toho nenamluvil, ale řekl, že jsi zraněná. Že budeš potřebovat vlka. Nevím, jak to věděl, ale věděl to. A nám se pak koneckonců hodil jeho čich. Jakmile jsme se dostali do toho domu, vedl nás neomylně až ke dveřím, za kterými jsi byla.“ Musela jsem se zeptat. „Jak jste se vůbec dostali dovnitř?“ Mikael se vedle mě zavrtěl. „To není podstatné.“

„Ale prosím tě!“ neodpustila jsem si. Mikael měl ústa sevřená do tenké čárky a k vysvětlení se neměl. Otočila jsem hlavu a zadívala se do Whipových očí, které mě pozorovaly ve zpětném zrcátku. Pohybem hlavy jsem ho pobídla.

„Většinu včerejšího odpoledne a večera jsme pozorovali ten barák. Bylo zřejmý, že dovnitř můžeme jen hlavní bránou, pokud bysme neměli tank a neprojeli rovnou zdí,“ pousmál se. „Jednu chvíli jsem zvažoval, že zavolám známýmu u policie, jestli by nemohl vybudit místní policejní oddělení, ale pak jsme to zavrhli. Policajty tady v oblasti bude mít Rossi pod palcem. Možná ne všechny, ale většinu,

a hlavně šarže. A taky jsme neměli jediný důkaz, že se v jeho domě děje nějaký svinstvo. Že jsi uvnitř.“ Whip si promnul koutky úst. Pozorovala jsem v zrcátku jeho oči.

„No, v podstatě až u Rossiho pozemku nám potvrdil, že tam opravdu jsi.“ Kouknul dolů, dozadu mezi sedačkami na Eliaha. Eliah mě cítil na dálku, za hranicemi pozemku, já jeho ale ne. Otupělá, zraněná, plná strachu a bolesti jsem ho nevycítila, ani jeho vlka, ani tu rudou sílu, kterou má uvnitř.

Dokud nestál doslova za dveřmi, necítila jsem ho, tak dokonale jsem měla zmrtvělé smysly. Znovu a znovu jsem projížděla prsty jeho srst.

„Když se setmělo,“ pokračoval Whip, „začala se k domu sjíždět auta. Sledovali jsme dalekohledem cvrkot u brány. Bylo zřejmý, že je dovnitř pouštěli poté, co strážným ukázali nějakou placku, nebo odznak, či jak to nazvat.“ Podívala jsem se na Mikaelovy ruce, složené v klíně. Pootočil dlaň, na které ležela vstupenka do Beniciovy rezidence. Lesklá, kulatá kovová placka, na ní znázorněná hvězda

a vytlačená číslice osm.

„Kde je její majitel?“ zeptala jsem se a sledovala Mikaelovy prsty, jak hladí ten lesklý povrch.

„Svázaný a v bezvědomí pár desítek metrů od cesty, v keřích. I se svým řidičem.“ Naklonila jsem hlavu na stranu. „Jen tak vám ji nedali, že.“ Mikael se stále neměl k tomu, aby se zapojil do hovoru. Přemýšlela jsem, co se mu asi honí hlavou. Whip se uchechtl.

„To ne. Vrátili jsme se kus dál a zastavili další auto, který zabočilo na příjezdovou cestu. No a v tom autě zrovna jedeme.“ Bylo zřejmé, že zvednutým palcem to auto nezastavili. Úplně všechny detaily jsem znát nepotřebovala. Podstatné bylo, že se tahle předem nijak nenaplánovaná a poněkud šílená akce povedla. Možná právě proto, kdo ví. „Než jsme se… postarali o ty dva v autě, prošel ten indián transformací. A zbytek už znáš.“

Whip zhluboka vydechl. „Bože, pořád ještě jsem napumpovanej. Dlouho jsem nezažil pořádnou akci. Co ty, Miku?“ Mikael na něj pohlédl s nečitelným výrazem, pak se ale pootočil ke mně. Tiše si mě prohlížel. Nechtěla jsem, aby se zeptal. Ale bylo to nevyhnutelné. Mířil k té otázce mílovými kroky.

„Když jsme tě našli, tak… chci říct… co s tebou, chm… on tě…“ Nedokázal to doříct a jen zagestikuloval rukou. Odhrnula jsem si vlasy z obličeje a podívala se na něj.

„Ne. Neznásilnil mě. Dá se říct, že si mým prostřednictvím přišel na svý, ale neznásilnil mě. On ne,“ vyklouzlo mi a do rtu jsem se tentokrát kousla opravdu silně. Bohužel pozdě. Mikael cuknul hlavou

a jeho oči, většinou přivřené, teď byly dokořán.

Jednu bych si vrazila, kdybych se nebála, že mi uletí nos. Oplácela jsem mu pohled a bezděky ohrnula rty. Nic neříkej, jen, prosím tě, nic neříkej. Neřekl.

Projížděli jsme zemí, která mi byla cizí jako zapomenutý kabát na věšáku v čekárně. Svět získával tmavomodrou barvu. Svítání bylo nedaleko a já sledovala obrysy vysokých, rozložitých kaktusů, které rostly nedaleko silnice. Byly jich tu desítky, možná stovky.

„Parque de sahuaros,“ řekl Whip a já se k němu otočila.

„To jsou ty vysoké kaktusy. Sahuaros. Jsou chráněné.“

„Jsi Mexičan?“ zeptala jsem se.

„Můj otec. Pochází z Veracruz, dole, u zálivu.“ Kývla jsem hlavou. O hranicích Mexika jsem měla jen kusou představu. Tím spíš o pobřeží. Whip se mi líbil. Nemyslím jako muž, na tohle jsem vážně neměla myšlenky, ale jako člověk. Ze kterého by mohl být přítel. I on žil v zemi, ve které neměl kořeny. Snažil se je tam zapustit stejně jako já. Ale jeho stromek vyrostl prostě jinde. Stejně jako můj. A Mikaelův.

Auto zpomalilo a Whip odbočil z hlavní cesty. Teď jsme měli vysoké sahuaros z obou stran. Ujeli jsme asi dvě stě metrů a zastavili. Eliah se točil pod mýma nohama jako káča, a jakmile jsem sáhla na kliku, rozrazil dveře a vystřelil jako žíznivá čára. Vystoupila jsem za ním a narovnala se. Oblečení mě svíralo a dusilo, i když bylo velmi skromné. Třas mnou projížděl v pravidelných vlnách. Auto bylo poměrně vysoké, ale i tak jsem viděla každou šmouhu na střeše, každé zrnko prachu. Whip zhasnul světla a obklopilo nás šedomodré ticho. Jen obrysy pahorků na severu byly stále tmavé. Oba vystoupili z auta a postavili se vedle sebe. Jeden strčil ruce do kapes, druhý si je založil na hrudi.

Hádejte který. Opatrně jsem setřepala z ramen košili a stáhla ji dolů. Udělala jsem několik kroků stranou, pomalých a dlouhých. Kosti se mi protáhly a já chůzí připomínala obrovského líného pavouka, kterému chybí pár nohou navíc. Mikael mě sledoval očima. Zastavila jsem kousek od auta a kývla hlavou. Zároveň jsem natáhla ruku s košilí. Došel ke mně a vzal si ji, pevně ji stiskl pěstí. Whip nás chvíli pozoroval. Pak se otočil a prohlížel si čekajícího Eliaha. Dal nám prostor pro soukromý rozhovor. Byla jsem teď vyšší než Mikael a vtáhla hlavu mezi ramena. Paže jsem měla pokrčené

v loktech a na první kouknutí jsem musela vypadat, jako že se na něj chci každou chvíli vrhnout. Teď opravdu ne, i když mě to v minulosti párkrát napadlo. Jen se mi takhle líp stálo s váhou na zdravé noze. Prodloužená páteř se sama ohnula a končetiny se přizpůsobily. Prohlížel si mě, jel pohledem od kotníků ke kolenům a výš. Sukně se mi zařezávala v pase, věděla jsem, že za chvíli z toho kousku květované látky budou desítky malých kvítků všude kolem. Mikael přejel očima mou hruď a já si přitáhla jeho pohled. Měla jsem rozšířený hrudní koš a prsa díky tomu dál od sebe a i tvarově byla jiná. Už to nebyly ženské křivky. Jen dva kusy stahujících se mléčných žláz obalených kůží. Nic, co by stálo za koukání. Mikael se na mě konečně podíval. Takhle soustředěný pohled by mě u kohokoliv jiného zneklidnil a vlastně i rozčílil. Okamžitě bych si začala vymezovat hranice tak, jak by mi velela moje alfa šelma. Mikael byl ale mimo veškerá pravidla. Vlčí i lidská. Byl tak nějak mimo zákon. Což je vlastně docela přesné, uvážím-li, jakou akci měl právě za sebou. Riskoval svou práci, svůj život, takový, jaký si ho zařídil, jaký žil. Tohle všechno riskoval, a já nevěděla proč.

„Já… už nemám moc času. Bolí to, tělo křičí a já ho už nemůžu držet. Nemůžu ani říct, jak moc ti dlužím, jak moc jsem vděčná za to, co si pro mě udělal. Už podruhé. Pomohl jsi mi najít Bena a teď jsi pomohl najít i mě. Zachránit.“

Mikael přivřel oči a krátce zavrtěl hlavou. Znovu si založil ruce na hrudi, košile mu visela z pěsti podél boků. Jeho typický postoj.

„Ano, zachránil jsi mě. Ty, Whip a Eliah. Pomohl jsi mu a já ti za to děkuju. Vím, že by mě hledal

i sám. S tebou měl ale větší šance. Vlastně se dá říct, že to bylo přímo dokonalé spojení schopností.“

Usmála jsem se, ale raději jsem si nepředstavovala, jak při tom vypadám. Mikael koukal na kaktus, tyčící se kousek za mými zády. Mlčel. Vydolovat z něj občas správná slova bylo po čertech těžké.

Vytáhnout z něj i nějaké emoce, to bylo skoro nemožné. Skoro jako by měl indiánské geny, hluboko, pod tou bledou kůží. Pak se na mě podíval.

„Řekni mi jednu věc. On ví, kde jsi? Jak… proč jsi… nedává mi to smysl. Co jsi proboha dělala tak daleko na západě s tím indiánem?“ On. Navzdory tomu všemu se pořád bránil vyslovit Rubenovo jméno. Úsměv se mi z tváře ztratil. Teď jsem rozhodně neměla čas pouštět se do vysvětlování téhle… ságy.

„Teď není kdy, abych ti tohle vše vysvětlila, Mikaeli. Ráda to později udělám. Neprovedla jsem nic, kvůli čemu bych se mu nemohla podívat do očí. Je to dlouhý příběh a já už nemám čas. Mám poslední chvilku na to, abych ti poděkovala.“

Přistoupila jsem k němu blíž. Tak tak by se mezi nás vešel člověk. Ihned otočil hlavu a zvedl ji ke mně. Zírali jsme si do očí. On do mých duhovek hleděl téměř uhranutě.

„Mění se to,“ řekl náhle a já naklonila hlavu na stranu. Zatěkal očima a znovu je na mě upřel. „Ten pocit, mění se. Je to pro mě matoucí,“ dodal a já ani nedýchala. Tiše, abych příliš hlasitou otázkou nezaplašila tu chvíli, kdy se konečně, aspoň na malou škvírku, chystal otevřít.

„Jaký pocit?“ zeptala jsem se a čekala.

„Pocit, který mám ve tvé blízkosti.“

„Vysvětli mi to, prosím,“ zašeptala jsem. Mikael se nadechl a já se bála, že se otočí a odejde.

„Dřív to bylo snadné. Má práce, to, jak jsem fungoval. Bylo to založené na slepé nenávisti k tvému druhu. Nad ničím jsem nepřemýšlel, o ničem jsem nepochyboval. Bylo to snadné, protože jsem mohl někomu dávat vinu. Vlkům. Ti byli viníky, mohli za smrt mého parťáka. Ne já a moje selhání. Oni. Vy. Mohl jsem žít bez výčitek.“

Koukala jsem na něj a vstřebávala, co mi řekl. Světe, zboř se, Mikael Sköld, drsný agent CEVILu, nás vzal na milost. Protože přesně tohle se mi nepochybně snažil říct. Koukala jsem na něj měkce

a usmívala se. Jemu se oči stáhly do tenké škvíry a na chvíli stiskl rty.

„Ty se možná raduješ, že jsme nyní přátelé, ale pro mě to znamená znovu kolotoč výčitek a přemýšlení, co jsem mohl udělat jinak. Jak jsem mohl Derylově smrti zabránit.“

Couvnul o krok a otočil se.

„Už nemám berličku v podobě nenávisti k tvému druhu. Už ne!“

Chtěla jsem mu říct, že je to dobře, že nenávist je zlá, úskočná svině, ale pak jsem si uvědomila, že nemůžu. Že já sama jsem jí nyní plná a jen ona mi v podstatě pomohla udržet si zdravý rozum.

Nenávist a pomsta. Whip, který zatím stále čekal, opřený o auto, se sklonil a sebral ze země kus dřeva nebo větvičky. Mávl rukou a hodil to před Eliaha. Vlk se na něj otočil a ohrnul pysky. Zavrčel a Whip zvedl dlaně před sebe. Nejvyšší čas jít. Popošla jsem a dotkla se Mikaelova ramene. Ztuhnul, ale já ho nepustila.

„Znamená to, že jsi můj přítel, Miku?“ oslovila jsem ho a koukala z výšky na jeho profil. Dala jsem mu čas. Nakonec ke mně zvedl oči.

„Koukej už padat, celá se třeseš,“ řekl a já zamrkala. Mé prsty na jeho rameni s černajícími konci se opravdu třásly. Přejela jsem mu po paži a obešla ho. Hrdlo jsem měla stažené a člověk ve mně se mu chtěl vrhnout kolem krku. Šelma mu to ale nedovolila. Vedla mé kroky neomylně k čekajícímu Eliahovi, který krátce vyštěkl. Mikael mě následoval a znovu se postavil vedle Whipa. Přejela jsem očima z jednoho na druhého. Vibrace v mém těle sílily, má šelma si protahovala nohy a chystala se

k běhu. Ukročila jsem dozadu, dva vratké pomalé kroky. Ruce jsem držela dál od těla. Prsty jsem měla delší o polovinu jejich obvyklé délky, cítila jsem první tříštění kostí a prohnula se v zádech.

„D… děkuju,“ zašeptala jsem a naposledy se na ně podívala. Whip se nervózně usmíval a těkal pohledem. Jeho oči se ke mně ale stále znova a znova stáčely. Do Mikaelových jsem neviděla. Hlavu měl lehce skloněnou a ve stínech, mohl se dívat kamkoliv. Přesto jsem tušila, že se dívá přímo na mě, a já ten pohled už nedokázala snést.

„O… to… čte se. Pro… sím!“ vyšlo z mého měnícího se hrdla a byl to spíš chrapot než hlas.

„To se spolehni, že se otočím. Vždycky se u toho málem pobleju,“ zakřenil se Whip.

Beze slova jsem zvedla prodloužený prostředníček a v jeho rozesmáté puse se zablýskly zuby.

Mikael se na mě díval, zatímco svěsil ruce dolů a položil je na stehna. Krátce kývl hlavou.

S posledním zábleskem jasné mysli jsem viděla, že mě poslechli. Otočili se a koukali, jak obzor barví rodící se slunce. Pak můj vlk roztáhl drápy, zařval a já se převrátila naruby a přestala být člověkem.

24.

Když jsem otevřela oči, slzící a lidské, nevěřila jsem na krátkou chvíli, jaký pohled mi nabízejí. Dvě hladké, oblé a snědé půlky. Zamrkala jsem a nadzvedla hlavu. Eliah dřepěl kousek ode mě

a soustředěně se na něco díval. Vlasy mu ležely na zádech a asi ho budu muset zabít, protože byly uhlazené a lesklé, jako by každý vlásek věděl, kde je jeho místo. Pár pramenů mu viselo přes rameno dopředu a zhouply se, jakmile pohnul hlavou. Zvedla jsem ruku a hmátla do vrabčího hnízda na své hlavě. Slunce stálo vysoko, muselo být dávno po poledni, a pálilo jako čert. Pomalu jsem se posadila na bok a přejela pohledem svoje nohy. Jen hladká, ničím neporušená kůže. Pak jsem před sebe natáhla ruce. Rovné, nezraněné a funkční. Zahleděla jsem se na hřbet ruky, zatnula prsty v pěst

a znovu je protáhla. Žíly a šlachy a piha. Nic víc vidět nebylo. Špičkou prstu jsem se dotkla kořene nosu a přejela po něm prstem. Rovný jako čára. Vnější fyzická stránka byla v pořádku, vlkům díky. Ta vnitřní ale byla plná příšerných sraček a já se děsila chvíle, až se v ní budu muset přehrabovat, až její

hnilobný, duše destruktivní obsah budu muset probírat. Teď ještě ne. Ještě chvíli ne. Vydala jsem jakýsi neurčitý zvuk a Eliah se otočil. Ostrý pohled, kterým sledoval okolí, rázem změkl. Koukala jsem do jeho duhovek barvy rozpuštěné hořké čokolády. Jsem vcelku verbálně zdatná, ale v tuhle chvíli bych své pocity prostě nedokázala popsat. Aniž bych z něj spustila pohled, skrčila jsem nohy pod sebe, zapřela se špičkami a jedním plynulým pohybem se přehoupla na paty a postavila se. I on se zvedl. Neviděli jsme se pár dní a jako by to byly věky. Narovnal se, a zatímco na mě hleděl, uvnitř

v těle začal zvedat hlavu babiččin dar. Dokud byl Eliah vlkem, cítila jsem jen drobné chvění, číhající ostražitost, jako vždy, když byl nablízku. Teď to ale bylo jiné. Naše blízkost, lidská a tělesná, otevírala stavidla. Znovu ve mně klíčilo semínko. Tenký zelený stonek, sílící a zvedající se, natahující se, sahající po rudých paprscích, které začínaly zářit kousek ode mě. Sáhla jsem po obou polovinách, které mě tvořily. Levá ruka – dědictví po mé babičce, pravá ruka – lykantropí energie. Má vlčice vše pozorovala oranžovýma očima, napjatá a připravená, silná jako býk. Zelené úponky po ní opatrně sáhly a ona je nechala. Zvedla jsem paže, spojila na chvíli dlaně, a když byl žár energie mezi nimi téměř

nesnesitelný, natáhla jsem je dolů, k zemi. Cizí půda, plná vlastní historie a vlastních kouzel, přijala, co jsem jí dala, a jako elektrický kabel to přivedla k Eliahovi. Napjal se a bezděky zrcadlil mé pohyby.

Natáhl ruce dlaněmi k zemi a přijímal vše, co jsem mu posílala, nakrmil to vlastní silou a vracel mi to zpět. Pohlédla jsem na zem mezi námi. Všechny drobné předměty, kamínky, větvičky, zbytky rostlin i hmyzu jako by byly obaleny drobnými jiskrami neuvěřitelné energetické směsi. Rejdily a tetelily se a pohled na ně byl čistá radost. Jen v jeho přítomnosti jsem tohle zatím dokázala. Jen pro něj jsem byla dokonalým zesilovačem sil a mé schopnosti si zřejmě přály vynahradit celou dobu našeho nuceného odloučení. Toužila jsem se ho dotknout. Mé smysly volaly po prostém lidském objetí jako muezzini z minaretů. Bez ohledu na to, že jsme byli oba nazí. Bez ohledu na nedávnou proměnu, po

které naše přirozenost toužila po spojení. Na to jsem ale v tuhle chvíli ani nepomyslela. Netušila jsem, za jak dlouho budu schopná intimního kontaktu s mužem. Ten, se kterým jsem to později zamýšlela zkusit, byl navíc příliš daleko. Přísahala jsem si, že Rubenovi znovu zavolám, jakmile překročíme hranice. V tuhle chvíli jsem si ale nedovedla představit, že bych mu o tomhle svém zážitku vyprávěla. Pokud se mi podaří navázat tam, kde jsme skončili, když jsem ho viděla naposled, nikdy mu o tom neřeknu. Věděla jsem, že ani Mikael to neudělá, neublížil by mi tak. A Eliah – pokud by se někdy dostal do Rubenovy blízkosti, bude mít, myslím, jiné starosti. Pomalu jsem se postavila, znovu silná, uzdravená, ale uvnitř jsem se třásla. Vykročila jsem k němu, zatímco mě upřeně pozoroval. Poslední dva kroky jsem klopýtla o nějakou nerovnost, nebo o vlastní nohy, kdo ví. Zachytil mě a já mu

obtočila ruce kolem krku a držela se ho jako záchranného kruhu. Pomalu mě obemknul pažemi

a sevřel. Svět kolem nás zhoustnul. Připadala jsem si jako v ochranném obalu, tvořeném magií a vlčí energií. Jako v obrovském vejci, izolovaném od všeho kolem. Přesně to jsem potřebovala. Odrušit okolní svět a vše, co mi přinesl a ještě přinese. Na chvíli se dostat nad něj, mimo něj. Vdechovala jsem jeho vůni, přejela jsem mu nosem od krku až ke klíční kosti, a on mi to oplatil. Vítali jsme se a zdravili a tiskli. Odtáhla jsem hlavu a zadívala se mu do očí. Kdyby po mně někdo chtěl, abych určila, které jsou hezčí – smaragdově zelené, anebo čokoládově hnědé – nevěděla bych. V jeho případě by bylo jedno, i kdyby měl panenky jako duhové kuličky. Prohlížela jsem si jeho tvář a on stejně tak koukal do mé. Pak ji vzal do dlaní.

„Odpusť mi,“ řekl prostě a mně se stáhlo hrdlo. Projel mi prsty rozcuchané vlasy a opřel čelo o mé.

„Odpusť mi, Estsan. Odpusť mi.“ Přitiskl si mou hlavu na hruď a hladil mě po vlasech. Dýchala jsem mělce do dolíku na jeho krku a držela v sobě slzy, celou přehradu slz.

Přece jen nebyl tak bezcitný, tak chladný, jak předváděl na začátku naší cesty. Právem žádal

o odpuštění, protože nebýt jeho, nebyli bychom teď tady. Neměla bych plnou hlavu vzpomínek a zážitků, které mě budou strašit ještě dlouho… a možná napořád. Neprožila bych tolik bolesti.

V tuhle chvíli jsem ale neměla sílu na to, abych ho nenáviděla, nebo s ním bojovala. Potřebovala jsem se ho jen držet a vnímat teplo jeho dlaně, která mi přejížděla po nahých zádech. Po chvíli jsem se narovnala a zatočila se mi hlava. Opřela jsem dlaň o jeho hruď a rychle dýchala. Rozpálený kotouč slunce měl nad hlavou a já mu tak neviděla do obličeje. Neviděla jsem, že se jeho výraz změnil do ostražitého a neklidného. Pozoroval mě. Natáhla jsem ruku k temnému oválu jeho obličeje. Náhle však rudooranžový ohňostroj v mé hlavě explodoval a já už necítila, že jsem se sesunula do jeho náruče.

Když jsem přišla k sobě, ležela jsem na Eliahově klíně a k ústům jsem měla přitisknuté hrdlo lahve. Slunce bylo níž, ztratila jsem nejmíň tři hodiny. Nadzvihla jsem se, popadla plastovou láhev a hltavě pila. Byla dvoulitrová, a když jsem dopila, šplouchaly na dně tak dvě deci. Voda mi zalila každou molekulu těla a hasila jeho žár, až jsem téměř slyšela syčení. Břicho jsem měla plné jako bazének, chyběla jen žlutá kachnička. Ale voda z břicha si rychle prorážela cestu dál a hloub až do posledních článků prstů. Pustila jsem láhev, překulila jsem se a posadila na bok. Eliah seděl na patách s pet lahví v ruce a pozoroval mě. Něco bylo jinak, něco… Přehodila jsem si vlasy dozadu a došlo mi to. Měl na sobě džíny a vlasy stažené do koňského ohonu. Těkala jsem po něm očima a přemýšlela, proč já jsem nahá, a on ne. Mávla jsem jeho směrem rukou a musela si odkašlat, než se mi podařilo promluvit.

„Kde… kde jsi to vzal? Máš tu někde tajnou studánku?“

Chvíli na mě koukal a jeho výraz byl opět nečitelný jako vodou nasáklý text.

„Měl jsem tu skrýš, ukryl jsem naše věci před tím, než jsem se vydal na cestu s Mikaelem Sköldem a jeho přítelem.“

Severské jméno znělo z úst amerického indiána zvláštně.

„Naše věci?“ Narovnala jsem se a skrčila nohy pod sebe. „Máš i něco mého?“

Plynulým pohybem se postavil a poodešel o kousek dál. Až teď jsem si všimla jeho objemné tašky, kterou jsem tak důvěrně znala. Připadala mi bezedná. Nedivila bych se, kdyby z ní vytáhl i svou velkou, blýskavou mašinu. Ta ale stála někde v garáži, jak zmínil Mikael. Eliah sáhnul do tašky a vytáhl povědomý kus látky. A ještě jeden. Vrátil se ke mně a podával mi… ty příšerné lacláče, které mi koupil na cestě do Page! Před tisícem let. Dívala jsem se na modrou džínovou změť a hrdlo, i když čerstvě zavlažené, se mi stáhlo. Právě teď mi to přišlo jako ten nejkrásnější kousek oděvu, který jsem kdy viděla. Váhavě jsem je sebrala z jeho natažené ruky a přitiskla k hrudi.

„Kde jsi je vzal?“ Hlas mě zrazoval. Měla jsem je na sobě v tom baru, předtím, než mě Logan se svou koženou partou odvlekl do auta. Předtím, než je ze mě Byrne serval, aby udělal, co tolik udělat chtěl.

„Našel jsem je u cesty, pár kilometrů od toho baru,“ řekl Eliah a znovu si dřepnul. Nedíval se na mě a já za to byla vděčná. Potřebovala jsem chvíli, aspoň pár okamžiků, abych se sebrala. Rozmotala jsem kalhoty a našla i tričko. Světle modré s jemnou batikou u spodního okraje. Sebevýstavnější kousek haute couture by mě nepotěšil víc. Na nic jsem nečekala a přetáhla jsem si ho přes hlavu. Kolem

hrudi mě obepínalo, hroty bradavek byly obkroužené batikou. Švy rukávů mi padaly z ramen dolů. Zatahala jsem za spodní lem. „Je tvoje?“ zeptala jsem se, když nic neříkal. Bylo jeho, cítila jsem ho, cítila jsem jeho vůni prostupující bavlnou. Ale musela jsem něco říct. Jeho výraz se mi nelíbil. Opět se stahoval do své nepřístupné ulity.

„Obleč se,“ řekl stroze. „Musíme jít.“ Zvedl se a sebral nedopitou láhev. Nalil si zbytek do úst a já strnule sledovala pár kapek, které mu stekly z brady. Pak ten kus plastu zmačkal do malé pevné koule a vhodil do tašky. Všimla jsem si, že je v ní už jedna podobná zmačkaná hrouda. Domýšlel věci, před tím, než schoval tašku s oblečením pro oba, přiložil do ní i lahve s vodou. Jeho emoční změny mě mátly, ale nemohla jsem mu upřít, že je připravený. Nejvyšší čas, abych byla i já. Opřela jsem se

o špičky a postavila se. Nohy jsem měla vratké, ale to brzy přejde. Nasoukala jsem se do džínů

a přehodila kšandy přes ramena. Vrazila jsem ruce do kapes a udělala pár kroků. V jedné kapse jsem nahmatala kousek provázku nebo něco takového. Vytáhla jsem ho ven, byla to kožená šňůrka.

Zadívala jsem se na Eliahovy vlasy, které byly stažené stejným kouskem kůže. No, proč ne. Strčila jsem si koženou šňůrku mezi zuby a pokusila se prsty prohrábnout rozcuchané vlasy tak, aby se daly stáhnout dozadu. Povedlo se mi to tak napůl, dokonale hladký a upravený koňský ohon, jaký měl Eliah, ten jsem nevytvořila, ale čert to vem. Neměla jsem vlasy v obličeji, a to bylo důležité. Vydala jsem se k němu a sykla. Bosá chodidla nebyla rozhodně to pravé pro chůzi v tomhle terénu, který byl plný ostrých kamínků, větví, uschlých rostlin a kaktusových bodlin. Eliah se zadíval, jak se k němu opatrně blížím. Zlaté vlčí tlapy s pevnými bříšky. Sám měl na nohou jakési mokasíny, látkové, lehké. Přemýšlela jsem, kde nechal své vysoké kovbojské boty. Nejspíš v brašně u motorky. Sáhl do své kouzelné tašky a vytáhl… žabky! Zase. Zvedla jsem k němu oči, ve kterých byl typický „to nemyslíš vážně“ pohled. Na chvíli jako by byl jeho výraz pobavený, ale než jsem mu je stačila sebrat, opět se tvářil jako socha na Velikonočním ostrově. Nazula jsem si žabky a uvědomila si, že už mi tolik nevadí mít kus plastu mezi prsty. Zvykala jsem si na ně. A proto se na ně škaredila. Eliah si přehodil tašku přes nahé rameno, zadíval se nahoru do slunce a pak se vydal ráznými kroky pryč. Vzdychla jsem si, zastrčila za ucho zbloudilý pramínek vlasů a šla za ním. Netušila jsem, kde přesně jsme. On ano.

Přidala jsem do kroku.

25.

Kráčeli jsme krajinou, která se pomalu svažovala k silnici. V dálce mezi kopci jsem viděla město. Museli jsme být blízko hranic, aspoň jsem v to doufala. Přemýšlela jsem, jak se dostaneme za ni. Pamatovala jsem si, že nedávno jsem ve zpravodajství některé z desítek amerických televizních stanic slyšela mluvit šéfku vnitřní bezpečnosti státu o tom, že hranice mezi Státy a Mexikem je nejbezpečnější za poslední léta. Otázka je, co si pod tím představit. Možná mexické drogové kartely na onu „bezpečnost“ pečlivě dohlížely, kdo ví. Logan se mnou a s Ricardem přejel přes čáru bez sebemenších komplikací. Musel jezdit pravidelně, a ať už on sám nebo Benicio zařídili, aby pravidelné přechody ze země do země běžely jako po másle. Peníze kartelů a všech spolupracujících skupin tekly do těch správných kapes. Myslím, že v případě Rossiho oblékala jedna ze spolupracujích skupin celní uniformu. Bez Logana stejnou cestou zpátky nemůžeme. Starosti mi to ale nedělalo, věděla jsem, že si Eliah poradí. Byla jsem zamyšlená, takže jsem cukla hlavou, když promluvil.

„Jsme na východní straně Nogales. Mám tam motorku.“ Za celou cestu toho moc neřekl. Byl obecně málomluvný, dodávalo mu to jakousi vznešenost, ostře kontrastující s mou zbrklostí. Alespoň tou dřívější. Teď jsem vedle něj kráčela stejně tichá jako on. Jediným zvukem byl dopad dvou párů nohou na asfalt silnice, po které občas projelo auto a na chvíli přerušilo ticho kolem nás. Až k prvním domům jsme došli mlčky a pokračovali dál ulicemi předměstí. Na dalším rozcestí Eliah odbočil.

„Na konci téhle ulice je autodílna, mají tam k pronájmu i garáže. Vyzvednu motorku a dál pojedeme. Jsme téměř u hranic.“

Hlas měl opět klidný, nával emocí už v sobě zpracoval. Díval se na mě, pravou rukou si přidržoval popruh tašky, druhou měl volně svěšenou. Vlasy mu visely přes rameno a mhouřil oči před klesajícím sluncem. Kdybych tolik nemilovala Rubena, měla bych vážný problém bez ohledu na to, co se za těma přivřenýma očima skrývá. Eliah na mě působil jako magnet na kousek kovu. Byl to ten typ mužského, kvůli kterému ženy rozbíjejí rodiny a ve jménu velké lásky bourají vše kolem sebe. Byl krásný způsobem, který bral dech, a to i v situacích, kdy byl na zabití. Měl na mě obrovskou páku, i když si jí možná nebyl vědomý. Svůj vzhled. Stačilo na něj chvíli koukat, a ztratila bych se, nemít svou pevnou kotvu, svůj maják v bouři.

Bok po boku jsme kráčeli ulicí, stoupající do mírného kopce. Ulice i v téhle okrajové části města byly plné a myslím, že dál k centru houstly ještě víc. Město žilo nějakým svátkem, soudě podle transparentů, kterých tu bylo plno ve výlohách a táhnoucích se i nad povrchem silnice od jednoho sloupu ke druhému – „Las Fiestas de San Ignacio“. Ve výloze jednoho z krámů ležela nazdobená figurína muže. Na chvíli jsem zpomalila a rychle se zadívala dovnitř. Místní přistupovali k postavě,

ležící, nehybné a přezdobené, a dotýkali se její hlavy, líbali ji a různě se křižovali. Nejspíš Ignacio, řekla bych. Ať už měl představovat cokoliv. To různé osahávání a olizování tolika lidmi mi přišlo nechutné, ale tradice je zkrátka tradice. Některé naše svátky by zase připadaly praštěné jim. Takové Velikonoce. Nikdy jsem nechápala, co je smysluplného na tom, když parta opilých chlapů ztluče ženskou, a ještě za to dostanou odměnu. Potřásla jsem hlavou a vyrovnala krok s indiánem. Kráčeli jsme dál,

a navzdory náboženskému vytržení jsme budili nechtěnou pozornost. Eliah, vysoký, polonahý a s rysy indiánských bohů. Já s rozcuchanými vlasy barvy měděného plechu, obzvlášť v tomhle slunci. Byli jsme dvojice, jaká se tu často nevyskytuje, a místní si nás bez uzardění prohlíželi. Mexičané jsou

z větší části indiánsko-hispánští míšenci a je mezi nimi i dost etnických indiánů. Černé vlasy, černé oči, snědá kůže. Ale Eliah i tak vyčníval. Šířil kolem sebe auru nebezpečí a síly, a na to jiní muži spolehlivě reagují. I ti mexičtí, pochopitelně. Někteří nám šli z cesty. Jiní na nás ale mluvili, stavěli se nám do cesty a nakonec mě jeden chytil za ruku. Prudce jsem se otočila a zavrčela mu zblízka do obličeje. Oči mi přelila oranžová, jako když se vylije džus. Muž sebou trhnul a začal cosi drmolit ve své mateřštině. Myslím, že některá slova jsem už poznávala. Jeho společníci bedlivě sledovali každý náš pohyb. Eliah mi položil ruku kolem ramen a přitáhl si mě. Proklouzli jsme srocující se skupinkou, a když jsem se na Eliaha rychle podívala, jeho oči házely zelené odlesky. Naše šelmy byly připravené a vlčí energie nás obalila. Vystřelovala malé bodlinky všude kolem nás. Jedna z žen chtěla rychle projít těsně před námi, ale jakmile se přiblížila, uskočila s vytřeštěnýma očima a pokřižovala se. Cítila naši energii, byla senzitivní a já se po ní otočila. Stála se zavřenými víčky, prsty levé ruky na rtech a pravou se křižovala stále dokola. Ušli jsme dalších pár desítek metrů. Eliah měl stále ruku na mém rameni a držel mě ve své blízkosti. Objala jsem ho tedy kolem pasu a cítila jeho kůži, teplou a hladkou. Jako bych do ní mohla ponořit dlaň. Rudá a zelená, vedle sebe a spolu. Byl ostražitý, pozorný a díval se upřeně před sebe. Naše smysly byly napjaté, ale už nás nikdo neobtěžoval, skupinky lidí se před námi

rozestupovaly jako moře před Mojžíšem, a jakmile jsme prošli, lidské vlny se znovu slévaly k sobě. Když se před námi ulice konečně vylidnila, Eliah sundal ruku z mých ramen. Pomalu jsem ho pustila.

Volným krokem jsme došli k autodílně, za jejímž plotem postával majitel. Malý a silný muž

s rozepnutou košilí a nevábným kloboukem na hlavě. Eliah rázně prošel brankou a nechal mě čekat venku i s myšlenkami, které mi vířily hlavou. Když jsem uslyšela hřmící motor jeho stroje, přemýšlela jsem právě nad tím, jak se dostaneme přes hranice. Cesta sem byla v Loganově autě snadná, vjeli jsme v podstatě hlavní bránou, jejíž vrátný přesně věděl, koho má pustit bez mrknutí oka, a komu naopak odstavit auto na půl dne. Ale co zpátky? Eliah vyjel z parkoviště před dílnou, které bylo zastavěné auty v různém stupni rozkladu. Mokasíny vyměnil za vysoké boty a na sobě měl svou koženou bundu. Vlasy rozpuštěné. Pohnul zápěstím a silný motor poslušně zařval. Starý Mexikánec, kterému to tu patřilo, se přišoural do vrat a něco vykřikoval. Mával u toho rukama a celkově se krásně rozčiloval. V hluku, který vydával Eliahův halley, ale nebylo skoro nic slyšet. Eliah kývl bradou k rameni a vlasy se mu svezly přes rameno. Štíhlými prsty je přehodil zpátky a já se k němu přišourala. Mexikánec to nevzdával, rázoval sem a tam, a co chvíli zašermoval paží naším směrem.

„Proč se tak vzteká?“ zeptala jsem se. Bylo mi to vcelku jedno, ale potřebovala jsem něco říct.

Mlčení mezi námi bylo příliš dlouhé. Ne tak, aby to bylo trapné a člověk potřeboval za každou cenu něco říct. Ale snadno bychom se do takového stavu mohli dostat. Chtěla jsem znovu slyšet naše hlasy. Eliah se otočil a zabodl do malého muže v legračním klobouku oči. Mužík přestal rázovat

a mávat končetinami jako chobotnice. Chvíli čelil indiánskému pohledu, pak ale oči sklopil, otočil se a odkolébal se zpátky do své rezidence z vlnitého plechu.

„Dostal peníze, aby ohlídal mé věci. Aby se žádná z nich neztratila. A já na tom nyní trval, zatímco se mi pokoušel namluvit, že má bunda mezi nimi nebyla.“

Ten moula se pokusil Eliaha okrást. V tom případě mohl být rád, že mu zůstaly všechny údy, které nám tu před chvílí předváděl. Dotkla jsem se Eliahova ramene.

„Musíme jet,“ řekl, ale nebyla v tom obvyklá ráznost. „Slunce klesá,“ dodal a já v těch slovech cítila vůni prérie, hrubě opracované kůže, žár ohňů a slyšela v hlavě táhlé hluboké tóny staré indiánské písně. Líbilo se mi, když tak mluvil. Stačilo říct, že bude brzo tma, ale to on ne.

Slunce klesá. Přehodila jsem nohu přes sedadlo, teď už naučeným, zkušeným pohybem. Zima se blíží, chtělo se mi říct, ale nevím, jestli by rozuměl.

26.

Tohle už tu jednou bylo, pomyslela jsem si. Vůně kožené bundy se mísila s vůní Eliahových vlasů

a já mu v podstatě ležela na zádech, zatímco jsme projížděli okrajovými částmi Nogales. Pokračovali jsme dál po východní straně města, jeli jsme po menších komunikacích, vyhýbali se odbočkám do centra a jiným, navádějícím k hraničnímu přechodu a k letišti. K hranicím to bylo jen pár mil, jak mi napověděla jedna z cedulí u cesty. Položila jsem si tvář mezi Eliahovy lopatky a dívala se na oranžovou linii na západě, nad střechami domů. Vyjeli jsme na vyvýšené místo a projížděli podél údolí, ve

kterém zurčelo večerní město. V dálce zapadalo slunce, dotýkalo se kopců a já sledovala s jakýmsi

vnitřním klidem překrásnou paletu teplých barev, která se rozlila, zatímco klesalo za obzor. Eliah zpomalil a po chvíli zastavil před restaurací, jejíž průčelí bylo ozdobené vlajkami a pentlemi

v národních barvách. Zelená, bílá a červená byla vidět koneckonců na každém kroku. A i ve výloze téhle hospody jsem viděla figurku, symbolizující právě probíhající svátek. Soška mi nevadila, vadila mi ta hospoda jako taková. Eliah zapřel stojan a přehodil nohu přes řídítka. Postavil se a zahleděl

k osvětlenému vchodu. Dívala jsem se na něj, jak mu obličej barví blikající neony názvu restaurace. Pico De Gallos. Velká písmena v rudé, orámovaná bílým a zeleným třpytícím se neonovým pásem. Pocit už jednou prožitého se znásobil, a to i kvůli těm světlům. Rudý neon, prosvětlující krvavou září prostor kolem sebe. Tohle už jsem taky jednou viděla.

„Eliahu, já tam nechci,“ řekla jsem tiše. „Vždycky, když spolu jdeme jíst, něco se stane.“

Vzpomínala jsem si na naše první společné jídlo v Paulieho steacích, a hlavně na ten motorkářský pajzl v Page, kde se všechno zvrtlo. Nechtěla jsem vlézt do další hospody a být nedejbůh vytažená ven zadním vchodem. Nebo něco podobného. Ovšem žaludek mi zpíval a zrovna teď v nejnevhodnější okamžik rozjel přímo serenádu. Eliah se na mě zadíval a pousmál se.

„Musíme jíst. Máme ještě čas, než padne noc.“ Rozhlédl se a znovu se zadíval na jasně osvětlený vchod, ze kterého se linuly typické zvuky, tlumená hudba, cinkot sklenic a nádobí, hovor mnoha lidských hlasů čas od času přehlušený výbuchem smíchu. Bylo by příjemné si jen tak posedět

a vychutnat něco dobrého, ale klid, který jsem cítila cestou, se vytrácel. Podvědomí mi znovu a znovu vykreslovalo různé katastrofické scénáře. Doufám, že se dokážu znovu někdy v klidu najíst mezi lidmi, v prostředí, které je k tomu určené. Nechtělo se mi dovnitř a nechtělo se mi slézt ze svého místa na sedadle, které už se tak pohodlně vytvarovalo podle mého pozadí. Chtěla jsem znovu na cestu a jet dál. Eliah natáhl ruku, aby mi pomohl sesednout. Váhavě jsem ji přijala a postavila se před něj, zády

k tomu doupěti krmících se lidí.

„Nemohl bys mi něco prostě přinést? Já tu počkám. Nějakou tu tortillu, nebo kus chleba, pro mě za mě.“

Pro jednou by mi mohla má vlčice suché pečivo odpustit. Stále držel mou ruku ve své a nyní sáhl i po té druhé. Položil si mé dlaně na hruď a zadíval se na mě pohledem, který bych mu ráda dala příkazem už napořád. Hřejivé, přivřené oči, lesklé vlasy, ústa jako vykrojená a nyní se mírně usmívající. Síla, nebezpečí a magie. To vše v tom kousku, který jsem měla možnost poznat. V tom

zbytku byla spousta věcí, které jsem neznala, a věděla jsem, že tak to nejspíš i zůstane. Jeho kůže mě hřála do dlaní a já poodstoupila a pokusila se vyprostit ruce. Stiskl je a nedovolil mi to.

„Slibuju, že tě ochráním. Slibuju… ne – přísahám! Nic takového už se nestane.“ Koukal na mě způsobem, který by mi dřív udělal z kloubů ovesnou kaši. Teď už ne. Prožila jsem toho příliš.

„Já ti věřím, Yasi. Věřím,“ řekla jsem tiše a on na krátký okamžik ztuhnul.

Nepoužívala jsem jeho rodné jméno často. Většinou jen v podobných, emočně vypjatých chvílích.

Červená, bílá a zelená se mu odrážela v očích a ta chvíle byla zvláštní, silná a… dlouhá. Znovu mi zakručelo v břiše. Vytáhla jsem ruce zpod jeho dlaní a poodstoupila.

„Dobře, přemluvil jsi mě. Půjdeme se najíst.“ Vydala jsem se ke dveřím.

Nevím to jistě, ale řekla bych, že se usmíval, když mě následoval.

Jedli jsme spoustu masa a zeleniny a oba se vyhýbali čemukoliv pálivému. Žádný lycas se nevyžívá

v ostrém koření, tohle máme všichni společné. Takže jsme ignorovali lahve s nejrůznějšími omáčkami a zdvořile odmítli nabídku malých a podezřelých papriček. Jak běžel čas, pomalu jsem se uklidňovala. Tu a tam k nám zaletěl pohled, ať už mužský nebo ženský, ale nebyl v tom žádný skrytý význam.

Prostě běžné okukování spolustolovníků v jakékoliv restauraci na světě. Abych nebyla příliš skromná, mužské pohledy mě vyhledávaly co chvíli, ale přičítala jsem to tomu, že jsem tu jediná s jinou než černou barvou vlasů, a taky můj oděv nebyl zrovna standardní. Drželi jsme své šelmy na uzdě a jedli a bylo to dobré. Svět vypadal v pořádku. Modlila jsem se, aby to tak bylo i dál. Pak náhle Eliah odložil nůž a opřel se. Pro kohokoliv jiného vypadal jako dobře nakrmený člověk, který už má dost a chystá

se pohodlně trávit. Já ale zaznamenala jeho vlka, který se zvedl na všechny čtyři a zavětřil. Eliah otočil hlavu ke dveřím a já se tam zadívala také. Do místnosti vešel muž, rozhlédl se, a když našel pohledem Eliaha, krátce kývnul. Otočil se a vyšel ven. Koukala jsem na svého společníka s vidličkou ve vzduchu. Pohledem mě pobídnul. Jídlo bylo zaplacené od okamžiku, kdy nám ho přinesli, a já zřejmě zdržovala. Namířila jsem prst ke dveřím.

„Kdo to je?“ Sousto jsem měla stále na půl cesty k ústům, ale už jsem ho tam nevložila. Hrdlo se mi stáhlo a já položila vidličku zpět na talíř. Eliah zvedl oči nad mou hlavu. Já tu svou naklonila na stranu a beze slova na něj koukala. Odsunul židli a postavil se.

„Půjdeme,“ pronesl a přehodil si přes rameno popruh tašky. Pohodlně jsem se opřela, dlaně položené na stole. I já umím beze slova koukat. Teď to dokonce umím přímo mistrovsky, protože mě to naučil. Eliah vydal zvuk, který mohl vydávat za odkašlání nebo říhnutí, já ale věděla, že zavrčel.

Obešel stůl a postavil se těsně ke mně.

„Pomůže nám přes hranice,“ řekl tiše. Vzal mě za ruku, svíral ji, zatímco jsme kráčeli restaurací,

a nepustil mě ani venku, na parkovišti. Jako by čekal, že se rozeběhnu a poběžím pryč. Muž se opíral o zadek tmavého vozu, zaparkovaného vedle Eliahova harleye. V ústech žmoulal nějaké stéblo a já spolehlivě ztuhla, když jsem si všimla, že má kožené oblečení. Má šelma vyskočila na všechny čtyři

a v hrudi mi rostlo vrčení. Kdyby mě Eliah nedržel a neusměrňoval stiskem dlaně, nejspíš bych tomu muži něco ukousla. Cokoliv. Obávám se, že na muže v kožených hadrech budu už provždycky takhle reagovat.

„Měl by sis to něčím zakrýt.“ Muž vytáhl z pusy stéblo a mávl s ním směrem k Eliahově motorce, na jejíž nádrži se skvěl emblém Tichých stínů. Eliah mu neodpověděl. Já měla na jazyku spoustu slov, ale držela jsem je za zuby. Za pevně stisknutými zuby.

„Ta tvoje liška na mě kouká, jako by mě chtěla sníst, brácho. Přitom bych řekl, že si zasloužím jinou odměnu.“ Žvýkal kus trávy jako kůň a jezdil po mně očima. Měl odulý obličej a vepředu mu v pohledu bránily pramínky mastných světlých vlasů. Byl menší než Eliah, ale bylo zřejmé, že z něj nemá žádný respekt. Věděl, co jsme zač, a bylo mu to jedno. Koukal na Eliaha a nebál se.

„Své peníze dostaneš. A já nejsem tvůj bratr,“ zavrčel Eliah a muž se uchechtl.

„Ale byl jsi, kamaráde, byl. No tak, něco tam přece muselo zůstat, nemyslíš? Já to pouto pořád vidím. Já ano. Tím víc mě sere ten tvůj povýšenej pohled!“

Muž odhodil rozžvýkaný kus trávy a narovnal se. Hlavu mezi rameny a oči studené jako horské jezero. Nebyl lycas, to jsem věděla od samého počátku, ale choval se tak. Choval se, jako by si

s Eliahem byli rovni. Zíral mu upřeně do očí a já cítila, jak se Eliahův vlk zvedá, natahuje hlavu a začíná vrčet hlubokým, nebezpečným hlasem. Eliahova vzedmutá energie mě zaštípala na nahé kůži

a dráždila mou vlčici.

„Žádné pouto není. Už nejsi Tichý stín. Dnes mi jen splatíš dluh za to, že jsem tě nechal naživu. Nic víc.“ Eliah cedil slova přes sevřené čelisti a muž mu oplácel pohled.

„S tebou byla vždycky hrozná sranda,“ zamumlal a odplivl si. Eliah se ani nepohnul, ale já cítila, že stačí nepatrný pohyb, jen náznak útoku, a z toho muže bude mastný flek. Nevadilo by mi to, nelíbil se mi. Ale potřebovali jsme ho. Muž se přiblížil o další dva kroky a Eliahova šelma se přikrčila. Ta má také. Muž natáhl ruku a čekal. Eliah sáhnul do náprsní kapsy své bundy a vytáhl několik bankovek, stočených do pevného svazku. Netušila jsem, kam ukryl peníze před tím Mexičanem v autodílně, ale nějak to udělal. Vložil peníze do připravené dlaně, která bleskurychle zmizela v kapse. Stejně hbitě pak ten chlap nasedl za volant a nastartoval vůz. Eliah rychle vložil svou tašku do jedné z brašen, připevněných k zadnímu kolu motorky, vykopl stojan a večerem zahřměl druhý motor. Posadila jsem se za něj s jakousi samozřejmostí. Možná jsem motorce přicházela na chuť, kdo ví. Možná se tenhle krám naučím i řídit. Eliah se plynule zařadil za tmavý zadek auta a jeli jsme za ním ve vzdálenosti asi patnácti metrů. Hluk motoru harleye nedával moc možností k rozhovoru, ale já to stejně zkusila.

„Odkud ho znáš?“ zeptala jsem se a Eliah se pootočil.

„Kdysi patřil k nám.“

„Ke komu, k nám? Vlk to není,“ nerozuměla jsem. Eliahovy vlasy se mi plácaly před obličejem. Znovu ke mně otočil hlavu, tak, aby mohl dál sledovat brzdová světla auta před námi.

„Byl Tichý stín. Před časem. Dřív ke klubu patřili i lidé a on byl jedním z nich. Zradil rodinu. Zradil klub. Musel odejít.“

Zřejmě nějaký zákon gangu. O fungování téhle komunity jsem nic nevěděla a ani jsem nechtěla.

„Jak jsi to myslel, že jsi ho nechal naživu? Proč jsi to říkal?“

„Protože je to pravda.“ Nic víc, žádné další vysvětlení. Je fakt, že se za jízdy opravdu blbě mluví, ale já chtěla využít každé možnosti, kdy jsem z něj mohla něco dostat. Zatím to šlo.

„Věříš mu?“ Otázka se nabízela.

„Ne,“ odtušil Eliah a já naklonila hlavu víc na stranu a dopředu, abych na něj viděla. Pro jednou dokončil myšlenku.

„Nevěřím mu jako člověku. Už ne. Ale věřím jeho slabosti pro peníze. A jeho strachu.“

Eliah se otočil a narovnal. Auto před námi odbočilo doleva a my ho následovali. Slunce už dávno zapadlo a silnici osvětlovaly jen pravidelné kužely pouličních světel. Dál za nimi byla jen temnota

a někde před námi pomyslná hraniční čára s jižní Arizonou. Eliah mi u večeře vyprávěl, že vláda v podstatě přenechala správu hranic mexickým kartelům, bez ohledu na to, jaká populistická

prohlášení vydávala. Pokud byla hranice opravdu bezpečnější, jak tvrdili, tak nejspíš jen proto, že s kartely se nikdo nepouštěl do křížku. Ani vláda ne. Auto před námi výrazně zpomalilo a odbočilo

z úzké silnice, po které jsme jeli, do otevřené krajiny. Žádná cesta tu nebyla, netuším, jak mohl vědět, ve kterém místě odbočit, ale on ano, protože tuhle výpravu nepochybně nevedl poprvé. Jeli jsme temnou nocí s vypnutými světly. Jak udržoval směr muž v autě před námi, nevím, ale my vděčili za hladkou jízdu jen Eliahovým vlčím smyslům a ostrému zraku, díky kterému se obratně vyhnul každému výmolu, každé nerovnosti terénu. A že jich tu bylo. Před námi v dálce několika kilometrů byl pás kopců. To už byla Amerika. Mezi námi a těmi kopci byla víceméně jen rovina s občasným zvlněním, přerušovaná shluky stromů, keřů a kaktusů, a někde na ní vedla hraniční čára. Automobil se houpavě přiblížil k další skupině vzrostlých stromů a zastavil. Eliah najel k levému boku auta a také vypnul motor. Zadívala jsem se před nás a strnula. Mezi stromy stál další vůz a ještě jeden, jak jsem

s bušícím srdcem zaznamenala. Ten druhý vůz byla vlastně malá dodávka. Je to past, zapulzovalo mi hlavou. Jistě, já přeci nemůžu mít takové štěstí, já ne! Držela jsem Eliaha kolem pasu a hlava mi třeštila. Z menšího vozu, ukrytého za několika větvemi, vystoupila postava a blížila se k nám.

Naprosto nesmyslně mě napadlo, že je to Benicio. Že se z té elektrické lázně nějakým způsobem dostal a přijel si pro mě. Že z dodávky vyskočí jeho osobní komando, narve do mě stříbro, Eliaha zabijí a mě odvezou zpátky do toho odporného domu. Zpátky do toho křesla! Nemohla jsem popadnout dech a namáhala si oči, aby mi konečně řekly, kdo se to k nám blíží. Když byl jen pár metrů daleko, uvědomila jsem si, že je to cizí člověk. Strach a skrz naskrz nepříjemný pocit mě ale neopouštěly.

Kdyby to bylo možné, řekla bych, že se do mě dala zima, ale to bylo nepravděpodobné. Naše vnitřní teplota nám umožňuje vyrovnat se s hodně chladným podnebím, ale tohle bylo Mexiko a noci nebyly chladné. Limonádový Joe by tu teplé prádlo nepotřeboval. Ani já ne. Potřebovala jsem jen být hodně daleko odtud. Náš průvodce vystoupil z vozu, opřel se o dveře a zapálil si cigaretu. Tenká rudá špička byla jediným jasně patrným bodem v okolní krajině, a když se k nám přiblížil muž z druhého vozu, beze slova mu cigaretu sebral a zadusil ji jedním šlápnutím. Polohlasem pronesl pár slov a bývalý Tichý stín přešlápl a zavrtěl se. Odpověděl mu – španělsky – takže jsem nerozuměla. Muž z druhého vozu k nám přistoupil. Uvědomila jsem si, že má na sobě uniformu. Netušila jsem jakou, dokud jsem nezahlédla výraznou nášivku nad klopou přední kapsy. Úřad pro ochranu hranic. Kousla jsem se do rtu. Zkorumpovaný úředník, jak jinak. Oba muži spolu znovu krátce promluvili a peníze se přesunuly

z jedné kapsy do druhé. Ochránce hranic se podíval na hodinky, znovu pronesl pár slov a pak se vrátil k dodávce. Muž, který nás sem přivezl, mávl rukou mezi stromy a oslovil Eliaha.

„Stoupněte si za tu dodávku. Pojedete těsně za nimi, v závěsu. Vyrazíte, až dá pokyn,“ ukázal prstem na Mexičana v uniformě. „Počítám, že tak do deseti minut, jakmile bude volné nebe,“ dodal a já nakrčila čelo. Všiml si mého nechápavého výrazu.

„Hranice je hlídaná ze vzduchu, liško. Po celé délce mexický hranice přelétávají bezpilotní letadla, takový malý šikovný mrchy. Musíte vyhmátnout čas mezi dvěma přelety tak, abyste to stihli jak na hranici, tak i za ni. Jestli vás zaměří, smůla.“ Muž pokrčil rameny.

„Co je v té dodávce?“ zeptala jsem se a ignorovala lišku.

„Co bys asi tak řekla. Počítám, že takových patnáct emigrantů, jestli ne víc. Nechci bejt neurvalej, ale podnikat tohle všechno kvůli dvěma vlkům, na to bych se vysral nejen já, ale i Anchelo,“ zadíval se

na Mexičana v uniformě a pak střelil očima po Eliahovi. Ten se nehýbal, ale registroval každé slovo, každý pohyb.

„Připlácnul jsem vás k týhle skupině, bylo to už pár dní domluvený.“

„Peníze navíc se vždycky hodí,“ pronesla jsem a muž přehodil stéblo do druhého koutku.

„Přesně tak, liško. Přesně tak.“ Otevřel dveře auta, a než nasedl, znovu se na Eliaha zadíval. Proběhl mezi nimi nějaký krátký bezeslovný dialog. Pak muž nastartoval a se stále zhasnutými světly otočil vůz a ztratil se ve tmě. Eliah beze slova popadl řídítka a tlačil motorku mezi stromy hned za dodávku.

Opatrně jsem kráčela za ním v naprosto nevhodných botách pro takovýhle podnik. Muž v uniformě – Anchelo – otevřel krátce zadní dveře dodávky a důrazně promluvil do tmavého prostoru. Byla tma, ale ne taková, abych svým zrakem neodhalila několik párů očí. Rozhodně víc než deset. Dřív by mě taková situace zaskočila. Ilegální přechod hranice a rizika s tím spojená. Teď už ne. Stalo se toho příliš a právě teď mě zajímalo především to, aby nás tohle lidmi nacpané auto nebrzdilo. Jeho řidič měl správný směr, navigaci. My ne. Nemohli jsme riskovat, že sjedeme z cesty a zkřížíme dráhu některému z těch lítacích slídítek. Anchelo zaklapl dveře dodávky a přešel dopředu, kousek vedle otevřeného okna na straně řidiče. Vnímala jsem tichý hovor v cizí řeči, a jakmile se Eliah posadil na motorku, vyhoupla jsem se za něj. Opíral nohy ve vysokých botách do vyschlé půdy a udržoval harleye v rovné poloze. Aby byl připravený hned vyrazit. A já se pro jednou nevrtěla, byla zticha

a čekala. Anchelo náhle zvedl ruku, zatímco se díval na hodinky. Zdálo se mi, jako bych v nočním tichu zaslechla nevýrazný, slabý zvuk. Snadno přeslechnutelný, pokud člověk stejně jako my nestál zcela tiše na nehlučném místě. Možná to byla jen má fantazie, možná můj zesílený sluch opravdu zachytil jemné předení motoru vysoko nad našimi hlavami. V každém případě Anchelo zničehonic mávl rukou, řidič dodávky nastartoval a bez dalšího váhání vyrazil. Eliah se mu držel v patách, i když nebylo právě příjemné polykat prach. Potřebovali jsme zvládnout asi dvoumílový úsek včetně čtvrtmílového krizového místa uprostřed. Dodávka uháněla se zhasnutými světly a já musela obdivovat šikovnost jejího řidiče, který se i v téhle rychlosti dokázal vyhýbat všem terénním nerovnostem a překážkám na cestě. Bylo zřejmé, že tohle nedělá poprvé, že takhle převáží lidský náklad přes hranice pravidelně.

Nejspíš nejen lidský. Řekla bych, že zpátky taky nepojede prázdný. Uháněli jsme nocí a já si říkala, o co snazší by vše bylo, kdyby Eliah nechal motorku a věci na americké straně hranice a my mohli

přeběhnout čáru v kůži, na všech čtyřech. Je toho ještě spousta, na co bych se ráda Mikaela doptala. Věděla jsem, že budu mít příležitost, protože se spolu s Whipem vrátil zpět do Page, v tuhle chvíli už tam nejspíš byl. Cesta z Nogales trvala přibližně devět hodin, my jich spoustu ztratili kvůli běhu

a mému malému kolapsu. Jeli jsme rychle a já obdivovala Eliaha, jak dokáže udržet otevřené oči v tom oblaku prachu a špíny, který vířil za dodávkou. Měla jsem pokrytý celý obličej i ruce, vlasy

prosáté špínou a víc jsem zírala zblízka do kůže na Eliahových zádech než na cestu před námi. Vím, že ten dvoumílový kritický úsek končil kopcovitým pásem na americké straně, za kterým se napojíme na první silnici, mířící na sever. Srdce mi tlouklo a adrenalin mi pumpoval žilami. Dodávka poskakovala jako zjančená koza, ale znovu musím říct, že její řidič prostě uměl. I když by to jeho pasažéři možná viděli jinak. Minuty letěly a my se blížili k pahorkům. Jakmile byly na dohled i lidskému oku, nejen našemu, přidal Eliah plyn, objel a předjel dodávku a vyrazil mnohem rychleji. Nevím proč, ale zvedla jsem ruku, zatímco jsem se dívala, jak se vozu a jeho řidiči vzdalujeme. Bylo to bezděčné gesto, nemělo žádný význam. Jen rychlý pozdrav neznámému člověku.

27.

První sluneční paprsky nás zastihly na silnici číslo deset, kousek za Tucsonem. Nemluvili jsme už několik hodin a já byla ospalá. Obdivovala jsem Eliaha, že dokáže stále udržet pozornost, protože mně se klížily oči. Znovu jsem pociťovala hlad a připadala si jako otesánek. Ale mé tělo toho mělo

hodně za sebou, potřebovalo palivo, a to Eliahovo také. Stud nebyl na místě, prostě jsem mu řekla, ať u prvního bistra u cesty zastaví, a on to udělal. Než jsem se usadila u stolu, požádala jsem obsluhu

u pultu, zda si můžu zavolat. Žena za pultem kývla hlavou s tím, že nám hovor připočítá k objednávce. Zřejmě to tu byla běžná praxe. Vytočila jsem číslo a tiskla sluchátko. Otočila jsem se ke zdi a upřeně si prohlížela nezajímavý vzorek tapety. Telefon zvonil, ale nikdo ho nezvedal. Tolik jsem ho potřebovala slyšet. Tolik jsem potřebovala, aby on slyšel mě. Vyzváněcí tón se mi zařezával do hlavy. Po desátém zazvonění jsem to vzdala a vrátila se ke stolu. Eliah na mě koukal a jeho pohled byl opět dokonale nečitelný. Zahleděla jsem se na kostkovaný ubrus a jako by mi došly baterie. Setrvala jsem

v nezměněné pozici několik minut. Byla jsem v jakémsi mezičasí. Teď, v relativním bezpečí – dá-li se jízda na pekelné mašině se všehoschopným indiánem brát za bezpečnou – na mě dolehla tíha prožitého a všech vzpomínek, které jsem musela zpracovat. Eliah sám od sebe hovorný nebyl, člověk ho k mluvení musel většinou pošťouchnout, takže bych řekla, že můj verbální klid vítal. Zřejmě to ale pro něj bylo opravdu nezvyklé a snad poprvé to byl on, kdo začal hovor. Štourala jsem se v míchaných vejcích u snídaňového menu. I to byla novinka, většinou do mě jídlo padalo jako do drtičky. Eliah si otřel ústa a narovnal se, dlaně opřené o široce roztažená stehna.

„Vypadáš jako člověk na rozcestí,“ odtušil.

„Je to tolik vidět?“ zvedla jsem hlavu.

„Ano.“

Mlčela jsem. Odhadl to přesně. Táhlo mě to na temnou stranu a Darth Vader v koutě křepčil nadšením. Zabila jsem člověka, zatím ne vlastní rukou, ale to je jen dočasné. Chystala jsem se k tomu, protože muž jako Byrne nemá na světě co dělat. Nemá. Jedna část mé duše mi znovu a znovu připomínala, že na tohle nemám právo, tohle nemám právo rozhodnout. Ta druhá, znásilněná, zbitá

a ponížená, byla ale hlasitější a já ji poslouchala. Když to odlehčím, bylo to jako v blbé reklamě na sušenky. Na levém rameni anděl, lákající na zdravý cereální fujtajbl, na tom pravém satanáš

s tabulkou stoprocentní čokolády. A mě to prostě táhlo mezi čerty.

Zadívala jsem se na muže sedícího proti mně. Záviděla jsem mu tu schopnost klidu, sama jsem ji postrádala.

„Zabil jsi někdy někoho?“ zeptala jsem se.

Podíval se krátce na desku stolu a pak znovu na mě. Tvář bez jakékoliv mimiky, pohnul sotva víčky. Pohodila jsem vidličku vedle talíře a opřela se.

„Řekni mi, protože to potřebuju slyšet. Řekni mi, jak moc tě to změní? Bože, já nevím, jak to říct, jak to vyslovit. Jak popsat ten pocit. Ten strach co mě žere zevnitř. Hrůza z toho, že to udělám

a nedejbůh se mi to zalíbí. Hrůza z toho, že to neudělám a budu muset žít dál s tím obrovským ponížením a vztekem. Kvasí to a roste, a já nevím co s tím. Tys to věděl?“

„Strach je jen volba. Špatná volba. Nejsi žena, co volí špatně.“

Koukala jsem na něj s hlavou na stranu.

„Ty mi lichotíš?“ usmála jsem se, ale tohle nebyl hovor na rádoby vtipné poznámky. Chtěla jsem po něm radu, měla bych ho poslouchat.

„Ten muž,“ Eliah se odmlčel a já přesně věděla, kterého muže má na mysli. Eliaha bych neoklamala, stačila chvíle spojení našich sil a mé pocity a prožitky se mu zrcadlily jako na vodní hladině.

„Ten muž ti něco vzal. Tvou hrdost. Vezmi si ji zpět a připrav ho o jeho vlastní. Připrav ho o to, a ještě mnohem víc. To, co tě nejvíc týrá, je ztracená rovnováha, a tohle je cesta, jak ji získat.“

„Já ho chci zabít, Eliahu, opravdu ho chci zabít, a nijak hezky.“

„On by tě také zabil, kdyby dostal příležitost. V jeho případě to bude zasloužená smrt. A pokud si to užiješ, sveď to na svého vlka,“ usmál se.

Opřela jsem se lokty o stůl a předklonila se.

„Řekni, že ze mě nebude zrůda. Protože velká část mě to hrozně chce udělat bez ohledu na následky, a toho se děsím nejvíc. Ty do mě vidíš, víš, co mám uvnitř,“ bouchla jsem se pěstí do hrudi. V tuhle chvíli jsem byla příliš rozrušená na to, abych přemýšlela nad tím, jak přehnané to gesto může být.

„Už ses změnila. Já ti můžu pouze říct, že věřím, že je to v pořádku, ale dokázat si to musíš sama.“ Položila jsem si dlaň pod bradu.

„Ty tu změnu vidíš? Je to tak patrné?“

„Vím, že jsi neplakala. Ten muž ti ublížil způsobem, který já nemůžu pochopit, ale neplakala jsi. Našel jsem v tvé hlavě spoustu emocí, ale ne kapitulaci a odevzdání se. Nezlomil tě.“

Kousla jsem se do jazyka a narovnala se. Měl pravdu. Já, původním povoláním fňukna, jsem během znásilnění a ani po něm neuronila jedinou slzu. Pokud mi v některé chvíli přeci jen vstoupily do očí, byly to slzy vzteku, ne lítosti nebo žalu.

Samotného zabití jsem se nebála a myslím, že přišel čas, abych se nebála ani pocitů, které to budou provázet. Na konci téhle cesty se mnohé změní.

Popadla jsem umaštěnou vidličku a dojedla vajíčka.

Před polednem jsme byli o sto mil dál a blížili se k Phoenixu. Jízda na motorce pro mě byla už stejně samozřejmá jako dýchání. Člověk si zvykne rychle. Eliah nespěchal, řekla bych, že udržoval vycházkové tempo. Rozhlížel se po své zemi a nasával její pachy a vůně. Krajina byla podobná té mexické, jen víc… indiánská. Pahorky a skaliska táhnoucí se po stranách silnice číslo 10. Skály, které se soumrakem zezlátnou a zčervenají. Mezi nimi kaktusy, jeden každý jako vysoký falus. Leckterý

pokrytý květy, rudými nebo bílými se žlutými středy, jako když rozříznete vejce. Koukala jsem kolem sebe, krmila oči vší tou zvláštní krásou. Byla pro mě nová, a přesto tak povědomá. Dostávala mě rozloha krajiny všude kolem, ty nekonečné pláně, díky kterým jsem si znovu a znovu uvědomovala, jak obrovská je celá tahle země. V sálavém horku se vlnil vzduch, až jsem měla pocit, že jednotlivé

vlny vidím. Přelévaly se jedna přes druhou, na obzoru před námi, stoupaly výš a rozostřovaly pohled na zvedající se skalnaté kopce kolem nás.

Snášíme chlad a stejně tak i teplo, jako by naše těla měla díky vlčímu agens nějaký vlastní termostat. V Arizoně je ale běžná teplota v létě nad čtyřicítkou a mně bylo prostě horko.

Eliah si svou bundu dávno sundal a bylo to jen dobře, protože mužský několik hodin na slunci

a v kožené bundě – o-ou. Sice mi v mnoha směrech vypadával z tabulek, ale zkrátka propocený chlap je stejně lákavý jako mokrý pes. Jeli jsme po hlavní komunikaci, mířící do největšího města Arizony, do Phoenixu. Kolem nás duněly a čmoudily stovky aut a pro dva lidi na motorce to bylo vrcholně nepříjemné, obzvlášť když měli zostřený vlčí čich. Taky jsme neměli helmy a představa silniční kontroly nebyla příjemná. Musím říct, že Eliah v helmě pro mě byla stejně absurdní představa jako kočka v klobouku. Při nejbližší příležitosti sjel z dálnice a uhnul kousek na západ. Pokračovali jsme po

klidné silnici, kde jsme se minuli s jiným vozem jen párkrát za hodinu. V jednu chvíli se na obzoru před námi objevilo hejno motorek, a jakmile ti muži projížděli kolem nás, zuřivě troubili a mávali rukama.

Byla jsem napjatá jako struna, dokud mi nedošlo, že tohle je jen parta strejců, co si vyrazila zablbnout. Zdravili nás zvednutými pažemi a široce roztaženými dlaněmi a já je pozdravila stejně.

Eliah pootočil hlavu, pousmál se, ale nic neřekl. Přidal plyn a proudící horký vzduch nám přinesl aspoň iluzi ochlazení. Na chvíli zastavil, abychom se napili, a já toho využila. Zatímco se opíral o sedadlo harleye, rychle jsem mu zapletla vlasy do copu, abych je neměla stále v obličeji. Vzpomněla jsem si na Bena, kterému jsem podobným způsobem zaplétala vlasy naposledy. Probírala jsem ty hebké, lesklé prameny a uvědomovala si, že si na něj zvykám. Ty drobné pohyby a úkony. Dotyky a pohledy. Klidný úsměv a vějíř už důvěrně známých vrásek v očích. Setřená kapka potu na vzorech vytetovaných do jeho kůže. Píchlo mě u srdce při vzpomínce na jinou kůži. Proč jen nezvedl ten telefon. Eliah odšrouboval víčko z lahve, podal mi ji, já se napila a on zachytil kapku vody na mé bradě. Natáhla

jsem ruku s lahví, a zatímco jsem ji držela, našrouboval štíhlými prsty víčko zpět. Vložila jsem láhev do tašky, podala mu ji a on ji schoval do brašny na motorce. Prohlížela jsem si ten velký, silný stroj

a náhle se rozhodla. Posadila jsem se na motorku a tentokrát hezky dopředu. Popadla jsem řídítka

a narovnala přední kolo. Opatrně, protože svalit se i s tímhle krámem jsem fakt nechtěla. Nebála jsem se zranění, spíš toho, že ublížím chromovému miláčkovi. Mužští a jejich hračky. V tomhle nebude žádný rozdíl, ať je to příslušník jakéhokoliv národa, ať patří kamkoliv. Je jen jediná jejich věc, na

kterou si nechají kdykoliv sáhnout. Raději jsem znovu stiskla rukojeti řídítek. Eliah se otočil a pozoroval mě. Pozoroval i stojan, jestli drží, a já to velkoryse přehlédla.

„Nauč mě to,“ vypadlo ze mě a samotnou mě překvapilo odhodlání v mém hlase. Přešlápl

a naklonil hlavu na stranu. Ten mužský výraz! Znovu jsem dlaněmi přejela přes kožená madla. Tenhle typ motorky měl řídítka zahnutá v ostrém úhlu jako tykadla brouka. Byla jsem vděčná, že to nejsou taková ta vysoká, kdy řidič vypadá, jako by byl zavěšený na šňůře. Vždycky mi to připadalo legrační

a nepohodlné. Ale co já vím. Nejsem Billy ani Wyatt z Bezstarostné jízdy. Zavrtěla jsem se a opřela nohy o zem. Motorka nebyla vysoká, dosáhla jsem pohodlně i s lehce pokrčenými koleny. Narovnala jsem celý ten těžký krám a pohnula předním kolem. Eliah se viditelně napjal a já se pro sebe usmála. Pravda je, že to začalo jako škádlení, ale v tuhle chvíli jsem to vážně chtěla zkusit. Nemůžu ten pocit vysvětlit, ale jakmile jsem se posadila na místo řidiče, byl tady. Pootočila jsem hlavu a přivřela oči.

Mávnul rukou.

„Nemáš na to boty.“ Ušklíbla jsem se. Jo, žabky vážně nejsou primárně určené k řízení takového stroje, ale nemám v plánu celou Bezstarostnou jízdu, jen kousek, jen to zkusit.

„Nevymlouvej se a říkej, co mám udělat. Doteď ti to šlo docela dobře,“ neodpustila jsem si

a prohlížela si ho, v očích výzvu. Rozhodl se během okamžiku, udělal pár dlouhých kroků a posadil se za mě. Motorka se pod námi zhoupla a já si náhle dokonale uvědomila tu sílu pod sebou. A ten pocit mít někoho za zády. Eliah se o mě opíral nahou hrudí a já měla v pozoru všechny chloupky na těle.

Bylo to jiné, než když jsem se já za jízdy opírala o něj. Bylo to prostě jiné. Zhluboka jsem se nadechla a cítila jeho vůni ostře a jasně. Má vlčice se svalila na bok a pošvihávala ocasem. Eliah se ke mně naklonil, odhrnul mi vlasy dozadu a zašeptal mi do ucha.

„Budeš mě poslouchat? Uděláš, co ti řeknu?“ Pootočila jsem k němu hlavu a dotkla se ho tváří, protože byl prostě příliš blízko. Možná mě chtěl jen vyvést z rovnováhy, a budu-li k sobě upřímná, mohlo by se mu to podařit. Tuhle hru ale můžou hrát dva. A já se právě teď nejvíc ze všeho chtěla naučit řídit tenhle krám. Sáhla jsem za sebe, popadla jeho ruku a položila si ji na břicho. Byla jsem napnutá jako prádelní šňůra a srdce mi tlouklo. Eliah mě v podstatě objímal a tvář zatím neodtáhl. Jeho dech mě znovu zašimral na ušním lalůčku a já přivřela oči.

„Nemusíme něco někam zastrčit?“ zeptala jsem se a toho dvojsmyslu si byla okamžitě vědomá. Kousla jsem se do rtu, ale škoda už se stala. Cítila jsem jeho pobavení. „Já v tuhle chvíli nic nikam strkat nebudu,“ řekl pomalu a s důrazem na každé slovo. „Ale ty bys měla,“ dokončil a přejel mi nosem přes lícní kost. „Kam?“ vydechla jsem, stále hlavou otočenou k němu, naše ústa byla jen malý kousek od sebe. Poodtáhl se a já měla náhle před očima klíče s nějakým chromovým přívěskem.

Sebrala jsem mu je a začala si prohlížet stroj pod sebou, lesklou plochu nádrže na benzín, tachometr a jakýsi jiný budík dole mezi řídítky, nikde jsem ale neviděla zámek, do kterého by tenhle klíč patřil. Eliah vzal lehce mou ruku i s klíčem do své a oba nás naklonil na stranu. Dole pod boční stranou nádrže, pod výrazným logem nejznámějšího výrobce motorek na světě, bylo to místo. Eliah stále svíral mé prsty a doslova mě navedl. Vnímala jsem ho celou plochou zad, jako by na mně ležel,

a v podstatě ano. Znovu jsem k němu otočila hlavu, tentokrát na druhou stranu. Připomínalo mi to tanec, který jsem se kdysi učila jako malá, snad ve školce. Mazurka. Krok na stranu, kouknout na sebe. Krok na druhou, a znovu. Tohle bylo stejné. Jen tentokrát se na mě podíval a jeho oči vykryly celé mé zorné pole. Dva černé terče, a já se nemohla ani pohnout. Mohl se schovávat za jakákoliv slova, ale ten pohled byl jednoznačný. Nejvyšší čas vyrazit. Otočila jsem se a sevřela jsem v rukou madla řídítek. „Co teď?“ zeptala jsem se.

„Nastartuj.“

„Jak?“

„Použij startér.“

Indiánský humory. Ukázal prstem a já si všimla černého spínače pod svou pravou rukou. Stiskla jsem a doslova sebou trhla, když třistapadesátikilový stroj pode mnou zaburácel. Pustila jsem tlačítko a cítila, jak vibruju taky.

„Máš strach?“ šeptnul mi do ucha.

„Ne,“ zalhala jsem. „Co dál?“ Harley vydával svůj typický bublavý zvuk, místy až neurvalý, ale člověk přímo cítil sílu a kvalitu jednotlivých součástí, ze kterých byla tahle mašina zhotovená. Byl to kus poctivé americké práce, a přestože jsem měla ještě daleko do fanatického obdivování téhle značky, něco ve mně začínalo rozumět.

Eliah už před chvílí vykopl stojan a nyní si položil obě nohy na stupačky. Celou váhu a sílu stroje jsem tak držela já ve svých žabkami ozdobených nohou.

„Nad levým madlem máš spojku, nad pravým přední brzdu. S ní opatrně. Před levou nohou je řadicí páka, před pravou zadní brzda.“

„To si nezapamatuju,“ začala jsem panikařit a vzpomínala, kolikrát jsem v minulosti na kole natáhla s jakousi samozřejmostí levou ruku při zatáčce doprava.

„Teď už tomu neutečeš, nastartovalas pekelného oře, musíš jet,“ zafuněl mi Eliah do ucha a já měla rázem srdce jako cvrnkací kuličku.

„Dálnice do pekla?“ vzpomněla jsem si na veleslavný hit AC/DC.

„S tebou jako řidičem? Dá se to tak říct,“ usmál se. „Zmáčkni spojku a drž,“ pokračoval a já natáhla prsty levé ruky. Tuhý silný tah. Držela jsem.

„Je tam neutrál, jednička je nahoru.“ Zmateně jsem se k němu začala obracet, ale plácl mě dlaní do levého stehna. Jo, ta páka. Zašátrala jsem téměř bosou nohou a nártem zvedla páku. Hm. V žabkách opravdu nic příjemného. Příště potřebuju pořádný boty. Na chvíli jsem ztuhla a zadívala se dopředu. Příště? Eliah mi přeťal myšlenky.

„Plyn máš pod pravou rukou,“ řekl a já se zadívala na pravé zápěstí. Lehce jsem ho spustila dolů a motor poslušně zařval. Jako tyranosaurus rex. Bože.

„Teď opatrně. Musíš pouštět spojku a zároveň přidávat plyn. Plynule.“ Protočila jsem pravé zápěstí a stroj zařval jako několik tyranosaurů. Eliah taky.

„Musíš dělat obojí najednou! Většinou ti to jde. Rozčiluješ mě a vzrušuješ zároveň většinu dne,“ dodal a já v údivu nad tím, co řekl, pustila spojku. Obrovská síla pod námi se pohnula a stroj vyrazil vpřed. Vyjekla jsem, jak to mnou trhlo dozadu, a přehmátla. Motor zařval jako raněné zvíře a já neměla daleko k tomu, abych řvala taky. Ale jeli jsme. Čert vem školácký start, jeli jsme.

„Musíš přeřadit,“ zavelel Eliah a já potřásla hlavou. Krk jsem měla napjatý, zírala rovně před přední kolo a bála se pohnout. Jeli jsme pomalu, téměř krokem, dál od silnice do rozlehlé krajiny. Vše bylo

v pořádku, až na ten svinský obří kaktus před námi.

„Na jedničku nemůžeš jet,“ řekl Eliah a já protentokrát neměla čas rozebírat pocity z dotyku jeho rtů na mém uchu. Ten kaktus byl pořád blíž.

„Proč bych nemohla. Vždyť jedu,“ odpověděla jsem a pokoušela se tu hloupou trčící rostlinu přimět k tomu, aby mi uhnula z cesty.

„Tori, dej tam dvojku,“ řekl Eliah klidně a možná právě proto jsem hmátla po spojce a posunula řadicí páku o kousek níž. Pohnula jsem pravým zápěstím a harley poslušně přidal do kroku. Byla jsem užaslá z toho, jak poslouchá, fascinovaná tím, že ovládám tenhle stroj, tu hromadu kovu, kůže

a chromu. Terén byl členitý, nerovný, ale nevadilo to. Pohnula jsem řídítky, stočila je na stranu

a vyhnula se kaktusu. Cha. Chtělo se mi zvednout ruku a zamávat na něj prostředníčkem, ale to bych pustila plyn. Před námi asi kilometr daleko se táhl skalnatý pás. Chtěla jsem ho vidět zblízka. Eliah mě objímal jednou rukou kolem pasu, cítila jsem jeho dlaň na břiše, ale momentálně mnou cloumaly mnohem důležitější vjemy. Síla mezi mýma nohama. Chvění a vibrace, které mi rezonovaly v kostech. Proudící vzduch a vlající vlasy. Teď je měl v obličeji on. Pořád jsem si byla vědomá Eliahova těla tak dokonale přitisknutého k mému, ale teď byl ten vjem upozaděný. Harley vedl. Už sama jsem znovu zmáčkla spojku a nohou lehce sešlápla řadící páku. Teď už jsem měla téměř silniční rychlost a užívala si to. Byla bych dokonalý veselý motorkář, s mrtvolkami mušek mezi zuby. Usmívala jsem se na skály před sebou, na slunce, na kaktusy a další křoviska, kterým jsem se vyhýbala. Na rovnějším úseku jsem zkusila malé obloučky a byla fascinovaná a přímo ujařmená tím, jak těžká motorka poslušně

následuje mé ruce. Spadnout bych pod ni ale nechtěla, ani se svým vlčím tělem s úžasnou regenerační schopností. Eliah se přidržoval mého boku, seděl zpříma a levou ruku měl volně spuštěnou. Chtěla jsem se k němu otočit, ale nedokázala jsem odtrhnout oči od výhledu, který se mi nabízel. Nehledě na to, že bylo určitě dobré koukat, kam jedu. Pohrávala jsem si s myšlenkou zařadit čtvrtý stupeň, ale pak jsem to rozumně zavrhla. Hned na to jsem tak tak objela kámen tyčící zničehonic přímo přede mnou. Možná později. Na silnici. Kousla jsem se do rtu a přemýšlela, jestli mi Eliah mašinu svěří i na asfaltu.

„Měli bychom se vrátit k silnici, musíme jet dál,“ řekl a já zkrabatila čelo.

„Chci vidět ty skály,“ řekla jsem hlasem, který použije šestiletá holčička, když říká otci: chci poníka.

„Uvidíš lepší, slibuju,“ pronesl Eliah a já k němu naklonila obličej.

„Jak to myslíš?“

„Už jsi viděla Grand Canyon?“ zeptal se klidně a já málem zapomněla, že řídím.

„My tam pojedeme? Pojedeme do Grand Canyonu? Vážně? Eliahu, opravdu?“

„Pojedeme k němu. Ne do něj,“ odpověděl a já v jeho hlase slyšela úsměv. Tak to je samozřejmě jiná. To mi tahle tuctová a jistě nezajímavá arizonská skaliska můžou. Naklonila jsem se doleva a stroj mě poslušně následoval. Pomalu jsem stáčela motorku zpět k silnici, před kolem mi tak tak stihla přeběhnout barevná ještěrka. Celým tělem mi pulzovala čistá radost. Vyplavila vše ostatní, aspoň pro tenhle okamžik. Tohle na tom tedy mají. Už rozumím. Vracela jsem se zpět k silnici a culila se jako účastník volebního mítinku.

Šeptal mi do ucha, radil a naváděl mě a já plynule zastavila a otočila klíčem. Opřela jsem se nohama o zem a užívala si pocit vítězství. Hruď se mi zvedala hlubokými, radostnými nádechy a já měla chuť křičet jako Jack Dawson na přídi Titaniku. Jsem královna pouště! Eliah spustil nohy na zem a já toho využila, přehodila nohu a postavila se. Dvakrát jsem poskočila, nemohla jsem si pomoct. Vší silou

jsem se držela, abych se ho nezeptala, jaká jsem byla. Na druhou stranu, proč vlastně ne? Koukal na mě a koutky měl zvednuté. Ruce si opřel o stehna a kývl hlavou. Vypískla jsem jako přišlápnuté štěně a honem si položila dlaň na ústa.

„Grand Canyon,“ zašeptala jsem s úsměvem. Nabízelo se to, podél jeho východní části budeme tak jako tak projíždět cestou do Page.

„Určitě tam nejedeme jen proto, abych viděla veleslavnou díru v zemi, že?“ Eliah kývnul hlavou.

„Potřebuju kořen byliny, která tam roste. Musím najít to správné místo.“

Byla to první připomínka toho, co nás čeká za hodně dlouhou dobu. Znovu jsem měla před očima vyhublé dívčí tělo na nemocniční posteli. A věděla jsem, že má svou sestru před očima i on. Čekala jsem, ale víc už nedodal a já se na víc neptala. Vedle něj jsem se pomalu učila, že některé otázky je lepší nepoložit. Odpověď na ně dostanete tak jako tak a každá odpověď má zkrátka svůj čas. Uhladila jsem si vlasy, otočila se a rázovala pryč.

„Kam jdeš?“ zaznělo za mnou. „Musíme jet.“

„Podívat se, jak kvete kaktus,“ odpověděla jsem a došla do stínu obrovské, k nebi se tyčící rostliny. Opravdu jsem na něm uviděla několik poupat, která se zatím nerozvinula. Obešla jsem ho a přidřepla. Tělo má zkrátka své potřeby a všechna voda, co jsme vypili, se nevstřebala a nevypařila. Eliah vydal krátké zavrčení a já se usmála.

28.

Minuli jsme Phoenix a pokračovali dál na sever. U Camp Verde najel Eliah zpět na sedmnáctku

a harley polykal míle jako velryba plankton. Projížděli jsme územím mnoha národních parků. Pořád bylo na co koukat a já dílem sledovala ubíhající zemi a dílem i Eliahovo počínání při řízení, protože teď to pro mě mělo rázem větší význam. Minuli jsme odbočku na státní park Tonto, známý přírodními skalnatými mosty a tunely, projeli jsme v těsné blízkosti národního památníku Montezuma Castle, skalního obydlí vytesaného ve vápencovém masivu. Minuli jsme Slide Rock park s jedinečným přírodním tobogánem, a já po něm toužila jako malé děcko. Projeli jsme Flaggstaf, jedno z větších měst na trase, a po osmdesátdevítce pokračovali dál, kolem další arizonské pamětihodnosti, vulkanického kráteru Sunset. Bylo tu toho tolik k vidění a já si přísahala, že jednou, jednou se sem vrátím a prolezu tuhle nádhernou a zvláštní zemi křížem krážem. Doufala jsem, že je můj mozek dost velký na to, aby pobral všechny ty přírodní krásy, všechny obrazy a pohlednicové výjevy, které se mi střídaly před očima jako na běžícím pásu. Nejlépe filmovém. Národní památník Wupatki, vysoké obydlí postavené z bloků místního pískovce známého svou typickou červenou barvou, jsem zaznamenala jen letmo, i když to byl další z divů, který bych ráda viděla a na který bych si opravdu moc ráda sáhla. Svou pozornost jsem ale upírala k té největší z přírodních krás Arizony, jak už udává

i sám název. Grand Canyon. Tetelila jsem se na Eliahových zádech a kousala se do rtu, abych se pořád dokola neptala kdy už. Když jsme minuli ceduli, která upozorňovala na blížící se odbočku doleva, na šedesátou čtvrtou, vedoucí ke Grand Canyonu, málem jsem nedočkavostí poposedávala.

Silnice nás zavedla přímo do jednoho z frekventovaných turistických míst – Desert View. Projeli jsme branou a ocitli se mezi skupinkami turistů nejen ze Států, ale doslova z celého světa. Nebylo divu, byl to nejnavštěvovanější přírodní div na světě. Eliah mezi nimi opatrně vedl motorku po světlé

hladké cestě, kolem které byly v pravidelných rozestupech rozmístěny velké oblé kameny. Projížděli jsme pod nevysokými stromy, které rostly na celém hlavním prostranství. Byla tu stanice záchranné služby, nezbytný turistický obchod a malá restaurace. Také informační stánek se spoustou knih

a brožur, map a fotografií. A dokonce i benzínová pumpa, kterou Eliah s uspokojením zaznamenal. Do Page to odtud bylo, co by kaktusem dohodil, ale v nádrži šplouchaly poslední kapky, takže natankovat musel tak jako tak. Zastavili jsme na jednom ze dvou parkovišť vedle minibusu s nadšenými turisty.

Fotili si nás jako zběsilí a já to nechápala, dokud jsem si nevšimla, jaké jsou národnosti. Rozhlížela jsem se po tomhle komerčním místě a byla trochu zklamaná. Chtěla jsem mít ten 450 kilometrů dlouhý vryp v zeměkouli jen pro sebe, aspoň na chvíli. Byli jsme ale obklopeni davy lidí nejrůznějších tvarů a barev. Slyšela jsem hlasy hovořící různými řečmi, češtinu jsem ale nezachytila. Škoda, určitě bych si zašla popovídat, protože mateřštinou jsem plynule nemluvila už nějaký čas. Eliah obcházel kolem naší motorky a pak si oblékl povědomou volnou košili a na ni svou bundu. Přehodil si přes rameno svou tašku a zadíval se na mě.

„Půjdeme?“

„Eliahu, já nechci nějak remcat nebo tak, ale co děláme na tomhle místě?“ Koukala jsem na něj a snažila se neznít zklamaně, i když jsem trochu byla.

„Koukni, co je tu lidí, je to výletní místo, samej turista. Nechci koukat na kaňon, zatímco mě budou za kalhoty tahat cizí děti.“

Usmál se. „Nikdo tě za kalhoty tahat nebude, slibuju,“ řekl a natáhl ke mně ruku. „Pojď,“ požádal

a já prostě šla. Co taky jiného. Vzduch byl teplý, šímral v nose a voněl. Eliahova dlaň byla suchá a já se ho držela a capkala po vyhřáté cestě. Zastavili jsme se před informačním stánkem.

Otočil se čelem ke mně.

„Nebudeme jenom koukat, to ti slibuju. Půjdeme dolů, k řece. Až přijde večer.“ Tak to byla ovšem jiná. Dychtivě jsem na něj hleděla. Už jsem věděla, že co řekne, to platí.

„Chvíli tu na mě počkej, ano?“ Vešel do stánku s informacemi, i když slovo stánek není tak docela přesné, byla to vlastně malá budova. Přede dveřmi stál stojan s brožurkami a já jednu popadla

a začala v ní listovat. Pak jsem ale zahlédla něco vykukovat nad korunami stromů a vydala se cestou mezi budovami. Lidé proudili kolem mě a já ucítila nejméně jednoho z našich, možná i víc. Lycas turista. Bylo to úsměvné, ale já jím v tuhle chvíli byla vlastně taky. Šla jsem dál a přede mnou se otevřel výhled na kamennou věž, podle které bylo tohle místo pojmenované. Vypadala tak nepatřičně, tolik se na tohle místo nehodila – aspoň mi to tak připadalo. Patřila na středověký hrad někde u nás, v Evropě, ale ne sem. Prohlížela jsem si ji, dokud mi nedošlo, že stojí na okraji samotného Grand Canyonu. Nestačil mi dech a potřebovala bych nejspíš další pár očí. Všude kolem mě proudili lidé a nešetřili obdivnými výkřiky a povzdechy, zatímco já dýchala mělce. Koukala jsem na tu obrovskou slavnou průrvu a cítila se jako ten poslední špendlík. Popošla jsem o pár dalších kroků, až za místo, ohraničené cedulemi a nízkým plotem. Zastínila jsem si oči dlaní a koukala a koukala, pomalu jsem otáčela hlavou a snažila se pobrat tu obrovskou rozlohu. Vím, že v nejširším místě je kaňon široký skoro třicet kilometrů, což je nepředstavitelná vzdálenost. Podívala jsem se dolů, klouzala jsem pohledem po jednotlivých vodorovných vrstvách, osahávala očima celou tu přírodní dokonalost. Hluboko dole teklo Colorado, odtud vypadalo jen jako malý potůček. Tenká modrá linie.

Má vlčice stejně jako já cítila sílu, která z kaňonu vyvěrala, byla přímo hmotná. Země duchů, bohaté historie a tajemství. Zachytila jsem něco koutkem oka a zaměřila jsem se na plavný let jestřába, který klouzal vzduchem dolů, a ať už byl cíl jeho letu jakýkoliv, já tam chtěla taky. Dolů, k řece. Dotknout se kamenů a půdy. Síla mých předků cítila magii tohoto místa a toužila po poznání, po seznámení. Já také. Nedokázala jsem ten pocit vysvětlit. Na krátký okamžik jsem za víčky zahlédla Haseyu, její moudrý, vědoucí úsměv, který mi byl tolik povědomý. V tu chvíli už jsem nevnímala nikoho kolem sebe, byla jsem ve své vlastní bublině obdivu k tomuto přírodnímu zázraku. Dřepla jsem si na bobek jako dítě, opřela lokty o kolena a čekala na západ slunce. Už teď bylo zřejmé, že jeho klesající záře při pohledu z téhle jižní strany připraví na obří mase skal úchvatné představení. Nevím, kolik času uplynulo, když se vedle mě Eliah tiše posadil. Položil si lokty na kolena stejně jako já a zahleděl se na skaliska vzdálená stovky metrů před námi. Opřela jsem se ramenem o jeho.

„Cítíš to?“ zeptala jsem se tiše.

„Ano,“ odpověděl. „Duchové šeptají.“

„Já je slyším,“ řekla jsem tiše. „Slyším je.“ Podíval se na mě, zatímco jsem stále upírala pohled do prostoru pod sebou. Poslouchat náš rozhovor někdo věci neznalý, bude mít za to, že mi přeskočilo. Ale já opravdu slyšela ševelení a šepoty a kousky neznámých slov. Úryvky písní. Postavila jsem se.

„Musíme dolů, pojď. Pojď!“ Eliah mě popadl za ruku a stáhl k sobě.

„Půjdeme, buď trpělivá. Vím, co cítíš. Cítil jsem totéž jako chlapec. Naši lidé sem vodí své děti. Nejen Navahové, ale i Hopi a Hualapaiové. Děti poslouchají a slyší-li šepoty duchů, je to znamení.“

„Znamení čeho?“ odtrhla jsem pohled od obzoru a podívala se na něj.

„Znamení, že mohou být šamany, tak jako jsem jím já.“

„Ty jsi tak trochu šaman v záloze, nemyslíš?“ usmála jsem se na něj a znovu se o něj opřela. Hleděli jsme do hlubin před námi a já měla pocit dokonalého naplnění.

„Ano, to jsem,“ pousmál se, ale úsměv měl spíš zasmušilý. „Nepomáhám svým lidem tak, jak bych mohl,“ dodal a bez mrknutí koukal před sebe. Prohlížela jsem si jeho profil, osvětlený klesajícím sluncem. Pak jsem natáhla ruku a položila ji na hřbet jeho dlaně.

Náš vzájemný dotyk vyvolával vždy velmi silné pocity. Sexuální a magické. Teď to byla hlavně magie. Vzájemná síla. Cítila jsem tu jeho a on se dotýkal a sahal po mé. Bylo to v pořádku a správné.

Kousek nad námi se ozývaly hlasy posledních opozdilých návštěvníků, ale já je téměř nevnímala

a myslím, že on také ne. Čas běžel a slunce klesalo. Dívali jsme se na impozantní divadlo, které na skalách hrálo slunce. Neskutečná paleta barev, oranžová, červená, žlutá a hnědá na vodorovném vrásnění skal. Cítila jsem vůni země, bylin, keřů a květů. Cítila jsem pachy zvířat, ptačí peří, srst kojotů a vyder, hrubou kůži leguánů. Cítila jsem zemi a vodu. A poslouchala, jak duchové šeptají.

29.

Zvedli jsme se, až když ze slunce zbyl jen malý srpek nad obzorem. Nad námi a kolem nás nebylo živé duše. Myslím tím, že tu nebyli kromě nás jiní lidé, duší tu ale bylo dost. Byla jsem neklidná a stále čekala, že se po cestě přižene některý z místních strážců, ale Eliah se tím vůbec nezabýval.

Přehodil si znovu přes rameno svou tašku a vydal se na opačnou stranu, než kam vedla turistická stezka. Přestala jsem okounět a rozeběhla se za ním, než mi zmizí. Během chvíle mi bylo jasné, že mám problém. To když jsem na úzké, svažující se a kamenité cestě znovu zakopla. Tentokrát už jsem sykla bolestí. Otočil se ke mně.

„Už jen kousek, pojď.“ Natáhl ruku a já k němu víceméně dokulhala. Sestupovali jsme po přírodních kamenných schodech. Nepravidelných a strmých. Kolem kvetly keře s dlouhými stonky, ze kterých vyrůstaly žluté květy. Asi jako kdyby naše pampeliška zdivočela. Tak mi připadaly. Tu a tam jsem viděla rozkvetlou agáve, u některých dosahovalo jejich květenství téměř ke dvěma metrům. Vnímala jsem pohyby drobných živočichů, své smysly jsem měla vybuzené a má vlčice vše pozorně a zvědavě sledovala.

„Eliahu, nebude nás nikdo hledat? Jestli se přístup ke kaňonu uzavírá, všimnou si tvé motorky.“ Dělalo mi to starosti.

„Nemusíš se bát, o to jsem se postaral.“ Dál nepokračoval, jako obvykle. Šťouchla jsem do něj zezadu prstem.

„Jeden ze strážců parku je můj přítel. Z dětství. Schoval motorku do garáže u jejich záchranné stanice. Je to v pořádku.“

„Je bezva, že se vždycky objeví přítel na tom správném místě, viď?“

„No… ano. Je to moje země, mám tu přátele. Ty, co se neodvrátili poté, co jsem se stal vlkem. Jistě máš také takové.“

Uvědomila jsem si, že vlastně nemám. Že až po proměně jsem získala okruh přátel a kamarádů, rodinu. Znovu jsem zakopla.

„Už jen kousek,“ řekl a měl pravdu. Stezka vyústila na jakousi plošinu, nad kterou byl ve skále vyhloubený převis. Tvořil malou mělkou jeskyni. Eliah pustil mou ruku a položil tašku.

„Necháme zde své věci, dál poběžíme.“ Ztuhla jsem na místě. Toužila jsem běžet, dotýkat se polštářky vlčích tlap téhle země. Ale bylo to příliš brzy. Z vlčí kůže jsem se vrátila přece… včera nad ránem. Bože, bylo to včera? Zdálo se mi, jako by uplynulo moře času.

„Není to příliš brzy?“ zeptala jsem se, zatímco jsem ho ostražitě sledovala. Svlékl si bundu a položil na tašku. Následovala košile. Teprve když se dotkl zipu džínů, podíval se na mě.

„Neboj se. Máme dost síly. Je to magické místo, uvidíš sama.“ Přejela jsem si dlaní pod krkem, promnula kůži.

„Že já se nechám tak snadno ukecat,“ řekla jsem a stáhla ramínka lacláčů. Pomalu a váhavě, protože Eliah už měl kalhoty u kolen a rozptyloval. Tohle bude o magii a o síle, ne o sexu, vtloukala jsem si do hlavy. Postavil se v celé své nahé kráse a poslední sluneční paprsky ozářily jeho siluetu. Nahota je pro nás vcelku přirozená, už jsem o tom mluvila. Stát tu s kýmkoliv jiným, nebude to pro mě takové. Eliah mi pomohl, díval se mi přímo do očí a já se přinutila zvolna a hluboce dýchat.

Oplácela jsem mu pohled, a když lehce pozvedl ruce s otevřenými dlaněmi, udělala jsem totéž. Jen rychlá myšlenka a magie mezi námi začaly proudit. Bylo to tak samozřejmé, naše těla znala sílu toho

druhého a kontakt byl rychlý a velmi intenzivní. Eliah ke mně vykročil, jeden krátký krok a ruce zvedl nahoru až do výše ramen. Držel můj pohled, zatímco jsem se k němu přiblížila a napodobila ho. Jako sáhnout na rozpálenou plotnu, takové to bylo, jen nebolestivé. Náhlý, okamžitý a intenzivní vjem.

Červené proudy mnou protékaly a Eliahem prostupovaly zelené výhony. Pak se obě síly začaly proplétat, zelená držela a zvedala rudou stále výš, posilovala ji a krmila. Zesilovala ji. Kolena jsem měla slabá, ale nepohnula jsem se. Celé tělo mi mravenčilo, cítila jsem snad jeden každý centimetr kůže, jako by po mně běhalo sem a tam tisíc prstů. Oba jsme měli volně rozpuštěné vlasy, které kolem nás povlávaly navzdory okolnímu bezvětří. Přišel soumrak, žlutá a rudá záře skal se vytratila. Noční zvuky kolem nás byly mnohem hlasitější, než je obvyklé. Naše šelmy čekaly, napjaté a pozorné.

Připravené běžet. Nelze popsat ten pocit, který jsem měla vždy před proměnou, to obrovské napětí

a pak náhlé uvolnění, kdy tělo vybuchlo, a lidská mysl se vytratila. Podobnou sílu má jedině orgasmus, ale tohle bylo silnější. Všechny pocity – pocity ženy, vlka, poloviční čarodějky, chcete-li – to vše se ve mně spojilo, hutnělo to a kypělo jako bublinky v lahvi.

„Poběžíme nocí,“ řekl najednou a já zamrkala. „S ránem se vrátíme. Silní a připravení. Máme dvě části duše, vlčí a lidskou. Tu vlčí připravíme dnes. Lidskou zítra, až se vrátíme do Page. Haseya nám pomůže.“

Měla jsem na jazyku, že pokud mě chtěl vidět znovu nahou, stačilo říct, ale spolkla jsem ta slova. Ironie je mé prokletí a první reakce na vše, první zbraň. Těžko se odkládá. Tentokrát jsem to ale udělala. Smysly jsem měla vyladěné jako nejcitlivější přijímač. Zachytila jsem každý zvuk, každý dotyk nožek drobných živočichů, každé zaševelení trávy a rostlin.

„Poběžím s tebou,“ řekla jsem tiše a v hlavě mi cinkla vzpomínka, ale právě v tu chvíli položil Eliah své dlaně na mé a energetický výbuch v mém těle – v našich tělech – mě postavil na špičky s páteří vyklenutou jako duhový most. Ruce jako by se nám spekly k sobě, vzájemně proudící energie z nich udělala jeden celek, patřící nám oběma. Proletěla jsem Eliahovou myslí, jeho pocity, myšlenky

a představy poskládané do obrazů, měnících se jako rychle odvíjený film. Byla jsem součástí mnoha z nich. Jedna z jeho myšlenek mě zaujala a já kolem ní zakroužila. Eliah odvolal žháře, který byl připravený na povel zničit Rubenův klub. Byla jsem rozpolcená, protože si na to opravdu někoho najal, a pak proto, že to zrušil poté, co mě unesl Logan a jeho lidé. Eliahovými vzpomínkami se jako tenká nitka táhl pocit viny. Pak už to bylo příliš rychlé a já nedokázala přiřadit správné pocity k těm správným obrazům. Eliah se prohnal mou myslí stejně tak a i pro něj tam muselo být leccos k vidění. Byl nejvyšší čas zavolat naše vlky. Naše šelmy vyrazily vzhůru, prodraly své údy našimi a odtrhly nás od sebe. Padala jsem vzad, zatímco se z mého syrového masa, z mé kůže a kostí rodil vlk.

30.

Visela jsem ve vzduchu, nedotýkala jsem se nohama země. Cítila jsem chlad vody na chodidlech a pohupování. Ne, nevisela jsem, on… mě nesl. Vystoupal se mnou na břeh z vody a položil mě na

jeden z velkých, plochých kamenů, kterými byl břeh řeky pokrytý. Jako by z nich byl postavený. Malé i větší plošiny a mezi nimi vegetace, tráva a drobné keře. Kámen pode mnou byl chladný, a to bylo dobře, protože jsem hořela a on ze mě vytahoval ten žár. Jako bych ho do něj vpouštěla. Nahmátla

jsem prsty keřík s drobnými růžovými květy, které vypadaly téměř rudě jako krvavé kapky. Cítila jsem slunce, dotýkající se vrcholků skal. Kaňon kolem nás byl ale stále plný stínů a chladného vzduchu.

Kleknul si k mým nohám, přejel dlaněmi po zadní straně lýtek od kotníků ke kolenům a roztáhl mi stehna od sebe. Vklínil se mezi ně, naklonil se a voda z jeho vlasů stékala přímo do jednoho místa. Cítila jsem ty kapky, jednu každou. A chtěla jsem cítit i jeho. Natáhla jsem ruku a on se ke mně sklonil, dlaně s roztaženými prsty vedle mých ramen. Dívala jsem se mu do očí, zatímco jsem pootočila hlavu a přejela mu jazykem přes zápěstí. A znovu a výš, až k ohybu lokte. Naše energie nás obtáčely jako ochranný kokon, jako bychom byli uprostřed vířící a magií pulzující kukly. Nevím, zda z téhle vyletí krásný motýl, spíš ne, ale to, co se právě dělo, bylo krásné. Otočila jsem se k němu tváří a on mě popadl v týle a políbil. Cítila jsem se jako vlákno v žárovce, které se víc a víc rozehřívá a rozpaluje, až je jako malé slunce a nedá se na ně dívat. Podobné pocity jsem měla v těle, byly tak skutečné. Polibek byl jako stisknutí vypínače a vlákno hluboko v mém břiše začalo hořet. Opřel se o lokty a líbal mě, zatímco jsem mu přejížděla nehty po zádech. Kreslila jsem mu na nich obrazce, bez nějakého smyslu, ale o to intenzivněji. Věděla jsem, že mé prsty zanechávají v jeho kůži stopu, a přála jsem si, aby tam zůstala napořád. Prohrábla jsem mu mokré vlasy, spadaly mu na jednu stranu, a několik kapek mi steklo do očí. Zamrkala jsem a on se usmál a olízl mi víčka. Nos jsem měla plný vůně dvou vzrušených těl všude kolem nás. Nabuzené jsem měla všechny smysly, nejen čich. Všechno bylo tak intenzivní,

tak silné. Slyšela jsem šeptat vítr, možná to byli duchové, probouzející se všude kolem nás. Strážci kaňonu a indiánských mýtů. Vstřebávala jsem do sebe tohle místo, prostoupené magií a silami původních lidí, obtěžkané legendami a kouzly. Cítila jsem tíhu věků a tíhu jeho těla na svém. Pohladila jsem stehny jeho boky a chodidly přejížděla po zadní straně jeho nohou. Zlehka se pohyboval a já přijala ten rytmus, to hladivé vlnění. A přijala i jeho, ve správném okamžiku. Stiskla jsem ho uvnitř

a on zavzdychal a zaklonil hlavu. Teď jsem já vzala jeho tvář do obou dlaní a zkoumala ji prsty, přejížděla po ní a hladila ji, zatímco ve mně klouzal tam a sem. Dokonalý, nepřerušený rytmus. Ohnisko v mém břiše žhnulo jako hlubiny kráteru, teď už by se do žárovky koukat nedalo. Pohyboval rty, šeptal ve své rodné řeči a díval se mi přitom do očí. Nevěděla jsem, co říká, ale přijímala jsem to jako půda vodu. Zelené úponky byly prorostlé rudými a těmi cizími, šeptanými slovy sílily víc a víc.

Přebíraly vládu. Svět za hranicemi naší energetické bubliny ztichnul, i šepoty tisíců hlasů a vítr, který se hnal kaňonem. Už jsem to nevnímala, bylo to daleko. Začal se pohybovat rychleji a rychleji i šeptal, místy mu nestačil dech a já se mu nedivila. Sama jsem po něm lapala, zatímco jsem se pod jeho tělem svíjela a vlnila v rytmu, který udával. Zaklesla jsem kotníky přes sebe a celou pánví se k němu zvedla. Položil mi ruku pod bedra, opřel se čelem vedle mé hlavy, a zatímco do mě narážel stále intenzivněji, šeptal mi přímo do ucha. Jeho prudké oddechování, tvář na tváři a spojená pohlaví, spojené síly, sdílená energie, chtíč a vášeň a magie. Ta především. Vládla pevnou rukou a třímala otěže, a já si

toho byla vědomá. Tohle nebyl jen obyčejný sex, a mé tělo mi dávalo za pravdu. Náhle už jsem dál nemohla jeho tíhu snést, i když slovo tíha v tomhle směru není tak docela na místě. Šlo o ten pocit, o sílící zelené výhony, které se draly výš, výš ke světlu. Potřebovala jsem prorazit ten hutný příkrov energie, který na mně ležel a tiskl mě ke kameni. Přetočila jsem ho na záda a vyhoupla se nad něj. Dýchala jsem hluboce, s otevřenými ústy, a vezla se dál, rychleji a rychleji. Voda na našich tělech oschla a místo ní se objevily jiné kapky, kapky potu. Dosedala jsem na něj, z takové výšky, jakou umožnila jeho délka. Těla vlhká potem, a nejen jím, klouzala a vydávala tolik známý zvuk. Sevřel mě v pase a narážel mě na sebe, silně, skoro hrubě. Pro lidskou ženu by to bylo bolestivé, já ale přesně tohle potřebovala. Zaklonila jsem hlavu a pustila jeho ramena. Se zavřenými víčky a stále silně vzdychající jsem rozpřáhla ruce. Jako když cváláte na koni a pustíte otěže. Přestože jsem je svým způsobem pevně držela. Znovu jsem mu opřela dlaně o hruď, tiskla a svírala ho v sobě a vzdychala a on mi hleděl do tváře.

„Řekni mé jméno,“ vyrazil s jedním prudkým výdechem. Sklonila jsem se k němu a pozorovala jeho oči, zatímco jsme si vzájemně vzdychali do tváří. Věděla jsem, že už to nebude dlouho trvat, mohla bych ten okamžik protahovat, ale já nechtěla. Pevně obtočená magií a jeho pažemi, nechtěla jsem teď nic jiného než vybuchnout jako ohňostrojová rachejtle zároveň s ním. Kňourala jsem a vzdychala a on také. Zvedl ke mně tvář, zatímco do mě začal znovu tvrdě narážet. Ňadra se mi houpavě otírala o jeho hruď a třela jsem se pohlavím o jeho. Zevnitř i vně. Rostlo to a sílilo a bylo to doslova za dveřmi. Zápalná šňůra už hořela.

„Řekni mé… jméno, až… to… přijde,“ vyrážel mezi vzdechy a já krátce kývla hlavou. Řeknu. Jestli se neztratím. Jestli nezapomenu. Energie se točila, podobná kalné mlze, protkané rudými a zelenými neony, přelévala se sem a tam. Magická se proplétala s vlčí, obě spřízněné a sílící. Vnímala jsem krůpěje potu stékající dolů po zádech, svůj a jeho rychlý dech, společné pohyby, klouzání a tření, výraz jeho obličeje a své tuhé bradavky, žár, který pulzoval a zvedal se s každým dalším přírazem. Jen ještě pár pohybů, pár dotyků toho správného místa uvnitř, a začala jsem jiskřit a třást se, a když jsem vybuchla, vykřikla jsem.

„Mé… jméno,“ vzlyknul a já ho poslechla. Orgasmus se mi rozléval tělem, jako když hodíte kámen do vody, náraz, vzedmutý gejzír a pak kola a vlny, běžící a šířící se všemi směry.

„Yasi, ach bože, Yasi,“ vykřikla jsem a on také, volal mé jméno, zatímco do mě tryskal. Brněla mi kůže, znovu mokrá potem a chvějící se jako pod proudem. Klesla jsem na něj, přitiskla svou hruď

k jeho, stále se zvedající mohutnými nádechy. Bublina našich společných energií pukla a já viděla stébla trávy ohnutá její silou, viděla jsem drobné květy, nachýlené na stoncích na stranu. Vzali jsme si z tohoto místa, co jsme potřebovali, ale něco tu zanecháme. Půjčka na oplátku. Otřela jsem se o něj tváří, a zatímco mi prsty přejížděl po páteři, políbila jsem ho. Cítila jsem pouto. Nové a silné, jako když uzavřete bránu silným řetězem. Jako by se s každým dotykem, s každým dalším polibkem, utahoval závit. Ten příjemný pocit přešel do jiného a já nyní opravdu cítila tlak, rostl a sílil a já měla pocit, že nemůžu dýchat, že mě zalévá voda, panika mi proletěla myslí a tělem a já se tomu snažila utéct.

S výkřikem jsem vystřelila vzhůru, kde mě pohltilo světlo.

Prudce jsem se nadechla a otevřela oči, jako když tělo vypluje z hlubin na hladinu. Celá dezorientovaná jsem zatěkala rukama kolem sebe, ale on tu nebyl. Prudce jsem se přetočila na kolena a v děsu couvala jako krab, odírala si dlaně i nahá kolena. Schoulila jsem se pod mohutnou, kvetoucí opuncií a objala se pažemi. Pořád mi nestačil dech. Slyšela jsem nezvyklý zvuk, ale nedokázala ho zařadit, byla jsem stále napůl ztracená v tom snovém světě. Bože, byl to sen. Byl!

Musel být! Začala jsem se třást, ne zimou, ale šokem. Bylo to tak skutečné, tak opravdové. Seděla jsem na zemi, ještě chladné po uplynulé noci, a vnímala vlastní vlhkost. A stud, který mi šplhal po páteři. Už jednou jsem s ním měla podobný sen, a tehdy stejně jako nyní jsem byla vykolejená jeho opravdovostí. Teď to ale bylo mnohem silnější. Nebylo to obyčejné snění, bylo to řízené, snad vynucené, nevím. Dýchala jsem rychle a mělce a objímala se pažemi a intenzita toho snového prožitku ve mně rezonovala. A zároveň zvedala svou hlavu i zlost. Nemohl mě mít fyzicky, udělal to tedy takhle? Znovu mě zneužil, po tom všem? Nevěděla jsem. Přejela jsem si dlaněmi přes nadloktí

a rozhlédla se. Pořád jsem slyšela ten zvuk… byl to zpěv. Táhlé hluboké tóny, zvláštní melodie, kterou bych nezopakovala, a to mám hudební sluch. Pomalu jsem se postavila, nohy vratké jako batole.

Eliah seděl na bobku na jednom z větších plochých kamenů na břehu řeky, téměř dosáhl na vodu, pokud by chtěl. Rozbřesk byl za dveřmi, jeho silueta byla tmavá, ještě patřil noci. Ruce měl položené

na kolenou a… zpíval! To byl ten zvuk, který jsem slyšela! Ostražitě jsem na něj hleděla, ale nevšímal si mě. Pohupoval se ze strany na stranu, co chvíli trhnul hlavou nahoru, až mu vlasy odlétly, zatímco zpíval hlubokým, sytým hlasem. Nerozuměla jsem slovům, zpívala jeho duše, divoká a ryzí, a on se těmi tóny pomalu vracel zpátky. Když ztichnul, dál se pohupoval, ztracený ve svém světě. Svědila mě kůže, po transformaci jsem měla tělo pokryté špínou a lecčíms, a on také. Nahý jako prst seděl na kameni a koukal na vodu. Měla jsem rázem nezvratný důkaz, že ten prožitý sex, ten báječný, úžasný sex, se odehrál jen v mé hlavě a pravděpodobně i v jeho. Někde nad námi, mimo naše těla, protože

v tom snu, při tom… zážitku, byla má i jeho kůže čistá. Tiše jsem vykročila a zamířila k řece, vzdálené jen pár metrů. Vstoupila jsem do vody a pomalu šla dál, zatímco hladina kolem mě stoupala. Chladná voda hladila mou po proměně citlivou kůži, konejšila ji a tišila. Pronikala do všech pórů. Pootočila jsem hlavu a na chvíli se podívala na jeho profil. Někde nahoře, vysoko nad námi, vykouklo slunce, ale tady na samém dně kaňonu, u koryta řeky, byla stále tma. Neviděla jsem jeho oči, nevěděla jsem,

kam se dívá, a odvrátila hlavu. Voda mi už sahala vysoko nad pas, téměř k ňadrům. Zlehka jsem se nadechla a potopila se. Už jako malá jsem se ráda dívala pod vodou, navzdory červeným očím

a zánětům středního ucha, na které jsem trpěla. Neodpustila jsem si to, nikdy. Když do vody, tak pod hladinu. Nebylo to právě vlčí prostředí, ale já to měla ráda. Ticho, lehkost, pomalé pohyby a jiný svět. Dřepěla jsem pod vodou, pohybovala rukama pomalu a vláčně sem a tam. Vlasy se kolem mě vznášely jako ramena medúzy, jen nežahaly. Otáčela jsem hlavou ze strany na stranu, dokud mi stačil dech. Blížil se ke mně stín, zaregistrovala jsem ho jen koutkem oka, a jakmile jsem se s trhnutím otočila, Eliahův vodou rozostřený obličej zíral do mého. Po předchozím klidném uvolnění to bylo hrozné leknutí a já prudce vyskočila nad hladinu. Vyprskla jsem spršku vody a rozkašlala se. Vynořil se vedle mě, temný a mokrý. Pátravě mi přejížděl očima po obličeji. Naštěstí jen po něm, protože teď

v tuhle chvíli mi společná nahota nebyla příjemná. I já si ho pozorně prohlížela, hledala jsem jakoukoliv známku toho, že má za sebou podobný zážitek jako já. Že ten snový sex byl společný. Stál zpříma, koukal na mě, zatímco z něj stékala voda. Ucítila jsem náhlý zášleh touhy, která dole v břiše roztahovala prsty. Ne. Tohle tedy ne! Vyrazila jsem ke břehu tak rychle, jak mi to voda umožnila.

Vyběhla jsem na břeh a zadívala se nahoru, k místům, kde jsme se v noci svlékli.

„Počkej, prosím,“ ozvalo se za mnou. Slyšela jsem šplouchat vodu a pak tiché kroky. Věděla jsem, že jakmile otevřu pusu, bude to, jako když se zvedne hráz.

Dotknul se mokrou rukou mých zad a byl to intenzivní pocit, jako by si jeho prsty propalovaly cestu mou kůží dovnitř, k citlivým místům. Prudce jsem se otočila a udeřila ho do nahé hrudi.

Má dlaň zanechala na jeho kůži červený otisk. Pokud to bolelo, a já doufala, že ano, nedal to najevo. Pokud by nevěděl, proč se zlobím, zeptal by se. Nic takového ale neudělal a já ho udeřila podruhé. Hledala jsem slova a našla je.

„Řekl jsi mi, že sis nikdy žádnou ženu nevzal proti její vůli. Vzpomínáš si? Že jsi nikdy nic podobného udělat nemusel. Tak co mělo být tohle?“ Zašermovala jsem mezi námi prstem. „Proč jsi něco takového udělal? Proč?“ Ustoupila jsem o pár kroků dozadu a zuby mi trnuly. „Máš dar, víš? Kdykoliv se s tebou dostanu do jakési rovnováhy, posereš to. Něco uděláš, něco hnusného a sobeckého.

Možná je to moje chyba, že se tě pořád snažím vidět, jakého bych chtěla. Jo, je to moje chyba,

a proto mě to možná tak moc štve. Užil sis to? Tak řekni, užil?“ Znovu jsem k němu vyrazila a on mě popadl za zápěstí.

„Přestaň a nech si to vysvětlit.“ Zírala jsem mu do obličeje a oči mi hořely. „Tak mluv! Povídej! Proč bys mi něco takového udělal? Vnutil jsi mi svou vůli. Když to nešlo jinak, tak ses mi prostě naboural do hlavy. V čem je to jiné než to, co mi provedli ti chlapi?“ křičela jsem. Jiné to bylo především v tom, že tenhle snový sex jsem si užila víc než leckterý skutečný, ale to jsem nemohla říct nahlas. Eliah měl obličej jako jeden z kamenů, které se povalovaly všude kolem nás. Naléhavě promluvil.

„Musíme být spojení, co nejtěsněji to jde. Ideální by byl fyzický kontakt, ale nebyl jsem schopný… nemohl jsem… prostě to nebylo možné.“ Prohlížel si mě, přejel očima přes můj krk a níž. Vymanila jsem ruce z jeho sevření a založila si je na hrudi. „Bylo nezbytné posílit naše pouto, jak jen to lze.

Nebyl jiný způsob. Omlouvám se.“

„Omlouváš se často, v posledních dnech,“ řekla jsem a dívala se na vodu. Pochyby do mě narážely jako voda do kamenů u břehů. Šlo opravdu o posílení společné magie, anebo mi prostě jen chtěl ukázat, jaké by to mohlo být? Netušila jsem.

„Ano, já vím,“ přitakal. „A vím, že nejspíš ještě budu. Teď ale potřebuji, abys mi věřila.“ Zadívala jsem se mu do očí. „Ráda bych, ale pohybuju se na půdě, kterou neznám. Tohle je tvoje hřiště a říct mi můžeš v podstatě cokoliv. A když uvážím, jak jsi mě přiměl, abych s tebou pokračovala v cestě, místo abych okamžitě utíkala domů, nemám moc důvodů ti věřit. Mám pocit, že s tebou lítám ode zdi ke zdi. Vyčerpává mě to. Bože, já už chci domů.“ Svezla jsem se na zem a posadila se, unavená

a zmatená. Stál blízko, a když jsem si uvědomila, co mám v zorném poli, otočila jsem hlavu na druhou stranu. Dívala jsem se na řeku, nehybná jako socha malé mořské víly v Kodani. Eliah se tiše posadil vedle mě.

„Vím jistě, že jsem někde četla, že šaman před obřadem nesmí být nějakou dobu se ženou, aby se očistil a připravil.“ Podívala jsem se na něj. Kývnul hlavou.

„To je pravda, ale to se týká ozdravných rituálů, kdy se vyhání nemoc nebo zlý duch.

Naše cesta bude jiná,“ odmlčel se. Teď už jsem potřebovala vědět víc, protože se na tu společnou cestu máme vydat už brzy. Pak nebude čas na otázky, ptát se musím teď. Tak jsem to udělala.

„Jaká bude, Eliahu? Co nás přesně čeká?“

Otočil se ke mně. „Čeká nás cesta do temných hlubokých míst, ležících mimo tento svět. Pod ním. Míst černých jako noc a horkých jako vaše peklo. Nebudu ti lhát, bude to nebezpečné. Musíme zůstat spolu, musíme být spojení, pevně. Nejen naše duše, ale i naše těla.“

„Ženeš mě do dalšího nebezpečí, Eliahu?“ zeptala jsem se a on ztuhnul. „Já nemám sestru,“ pokračovala jsem, „ale kdybych měla, taky bych asi byla schopná pohnout horou, jen abych jí pomohla. Já tomu rozumím. Ale mám strach. Mám chuť vyběhnout nahoru, k první silnici, a stopnout si jakékoliv auto, mířící na východ. Je mi to líto, ale zrovna teď mám obrovskou chuť to udělat. Už se toho stalo tolik.“ Položil si dlaně na kolena a tiše promluvil. „Můžeš jít, pokud to tak cítíš. Odvolal jsem tu svou… pojistku. Tobě ani tvému Chétirovi se nic nestane.“ Díval se na vodu, ztracený ve vlastních myšlenkách. Já v těch svých náhle spatřila Haseyu. S bílými vlasy a modrýma očima.

Naléhavý výraz a ústa, pohybující se prosbou nebo modlitbou. Co mi to děláte, vy dvě. Co jen mi to děláte. Vzdychla jsem a postavila se.

„Tak pojď, šamane. Uděláme, co je třeba. Vytáhneme tvoji sestru čertům z kotle, nebo kde to vlastně je.“ Prudce zvedl hlavu a díval se na mě. Pak se postavil, tyčil se nade mnou jako strom, oči široké.

„Ničí mě vědomí, že nejspíš nenajdu druhou takovou,“ řekl tiše. Natáhl ruku a stiskl mi loket.

„To nemůžeš vědět,“ odpověděla jsem lehce a dotkla se prsty jeho ruky.

„Svět je obrovský… a máš spoustu času.

31.

Ranní slunce mě hřálo, zatímco jsem ležela na jeho zádech, nos plný jeho vůně. Vnímala jsem to pouto, tu potřebu po fyzické blízkosti, umocněnou magií a kouzly. Teď je to zapotřebí, ale později by to mohl být problém. Později… neurčitý a vzdálený pojem. Nechtěla jsem na to myslet, ne teď. Page se před námi rozevřelo jako starobylá kniha. Rovné jako kukuřičná placka, bez větších výškových budov. Město samo o sobě nepotřebovalo být ničím výjimečné, protože výjimečné bylo místo, na kterém se nacházelo. Obklopené pískovcovými skalami, památkami a přírodními krásami amerického jihozápadu. Nejen Grand Canyon, ale i další divy jako jezero Lake Powell, na jehož jižním břehu město v podstatě leželo, anebo nahoře nad hranicemi s Utahem dokonalé Monument Valley. Antilopí kaňon a veleznámá přehrada Glen Canyon Dam, obrovská bílá zeď tvořená deseti miliony tun betonu.

Člověk by se tu nenudil celé dny, kdyby zrovna nemusel absolvovat tajemný a nebezpečný rituál. Bylo by krásné mít Eliaha jako průvodce a prolézt tuhle zemi, jejíž volání jsem vnímala, jakmile jsme poprvé přejeli hranice. Bylo by božské mít tu Rubena s jeho nadšením po zkoumání nových věcí.

A bylo by nádherné mít je tu oba. Byla to čistá utopie, samozřejmě, ale na krátký okamžik jsem se tou představou nechala pohltit. Harley pokašlával a vezl nás silnicí podél západní strany města, po levé ruce nepříliš vzdálená tekla řeka. Voda. Země působící tak vyprahlým a suchým dojmem, a přitom tu bylo tolik vody. Vše se kolem ní nějakým způsobem točilo, vnímala jsem její vliv a sílu, její magii.

Tušila jsem, že voda bude mít svou roli v tom, co nás čeká. Minuli jsme odbočku k nemocnici

a pokračovali dál na sever. Všimla jsem si, jak Eliahovi ztuhla šíje. Kolem čela měl uvázaný modrý šátek protkaný tmavomodrými linkami a jeho konce mě polechtaly na nose. Haseya měla dům až na severním okraji města a my tam mířili. Najednou jsem se jí nemohla dočkat a žádné kouzlo v tom nebylo. Táhlo mě to za ní stejně silně, jako bych jela domů. Nikdy dřív jsem tu nebyla, a přesto. Země volala a já jako bych sem odedávna patřila. Některé věci nedávají na první pohled smysl, nemá cenu jít na ně s logickým myšlením. Nechala jsem to být a prostě se na ni těšila. Ulice, která vedla k jejímu domu, se jmenovala Severní navažská. Jak příhodné. Haseyin dům stál na volném prostranství, kolem něj jen hnědooranžová půda. I on sám měl podobnou barvu, kterou mu dodávaly namořené dřevěné desky, jimiž byl obložený. Jedinou věcí, narušující všudypřítomnou rovinu, byl strom, rostoucí nedaleko verandy. Eliah zastavil pod ním a vypnul motor. Cítila jsem ji, její přítomnost, a i ona o nás věděla. Vyšla na nevelkou terasu, podepřenou několika metrovými sloupky. Sestoupila ze schodů

a spojila ruce na břiše. Vlasy měla dnes sepnuté do drdolu nádhernou tepanou sponou ze stříbra

a tyrkysu, kterou jsem si pak později opatrně prohlédla. Dlouhá rovná sukně a jednoduchá halena, nic víc. Seskočila jsem z motorky a marně se snažila přinutit vlasy k nějakému rozumnému tvaru. Za jízdy mi uschly a myslím, že nemusím říkat, jak asi vypadaly bez kondicionéru a fénu. Vypadala jsem, jako bych na krku měla malé slunce. Haseya si mě prohlížela, zatímco jsem k ní pomalu kráčela. Pozvedla

ruce, aby mě uchopila za mé, aby mě pozdravila svým způsobem. Já jí ale prostě padla kolem krku.

Zavrávorala a na chvíli ztuhla. Vím, že na tohle naše slovanské objímání Navahové moc nejsou, ale

v tuhle chvíli mi to bylo jedno. Prostě jsem ji objala a ona mě po chvíli poplácala po zádech, zatímco na sebe s Eliahem koukali přes mé rameno. Vymanila se mi a pátravě se na mě zadívala. Promnula palci mé dlaně, zahleděla se na Eliaha a znovu na mě. Zatím jsme stále neřekly ani slovo, jen jsme jedna na druhou koukaly. Věděla jsem, co vidí, a na malý okamžik jsem se pod jejím vědoucím pohledem cítila jako malá červenající se holčička.

„Našel tě a přivedl, můj vnuk,“ řekla a pohladila mě po vlasech. Na chvíli spočinula dlaní na mé tváři.

„Neboj se. Oni strach poznají,“ dodala. Nezeptala jsem se kdo. Strach u druhého pozná každý. A je spousta těch, kdo ho využijí. Musím přiznat, že jsem ho cítila. Teď už ano. Už nebylo nic, co by nás mohlo rozptýlit, dát na chvíli zapomenout na cestu, kterou musíme učinit. Strach v mé hlavě pomalu otevíral oči. Haseya mě objala kolem pasu a pomalu jsme stoupaly po schodech a kráčely přes nevelkou verandu k otevřeným dveřím. Eliah šel neslyšně za námi. Měla jsem nutkání se po něm stále otáčet, neklidná z toho, že ho nemám na očích, ale Haseya mě lehce poplácala po rameni, zatímco jsme všichni vešli do jejího domu. Vstoupili jsme přímo do obývacího pokoje, který byl zařízený nejrůznější změtí věcí. Bylo fascinující sledovat, jak se její původ snaží udržet krok s moderním světem a všemi těmi v podstatě nepotřebnými věcmi. Měla tu velkou koženou sedačku, pokrytou dekou

s precizně vyvedenými vzory, a k tomu dvě křesla, každé úplně jiné, a přesto sem dokonale zapadala. Zdi plné obrazů, zdejší krajiny, mnoha a mnoha nejrůznějších tváří a některé z výjevů byly nadpozemské už od pohledu. A koberce, krásné barevné koberce, nejen na dřevěné podlaze, ale i na stěnách. Teplé barvy, žlutá, hnědá a červená jako úsvit v kaňonu, a sem tam drobný tyrkysový vzor, který z jednolité barevné palety nádherně vystupoval. Prošla jsem dál, do kuchyně, ze které vedly zadní dveře a ústily na stejnou verandu jako na čelní straně domu. Blížila jsem se k nim jako očarovaná a hleděla skrz ně ven, dál, za dům. Zatímco spolu Eliah a jeho babička rozmlouvali, dívala jsem se na další stavbu, stojící za hlavním domem. Otevřela jsem dveře a vyšla na terasu. Tenhle dům byl mnohem menší, ale jak jsem už věděla, sloužil k posvátným a ozdravným rituálům, které Haseya prováděla pro lidi svého kmene, žijící ve městě a okolí. Eliah vyšel za mnou, nemusela jsem se otáčet, abych věděla, že je to on. Nevím, na jakou vzdálenost bych ho dokázala takhle vnímat. Prohlížela

jsem si stavbu, jejíž půdorys byl pravidelný osmiúhelník a zdi měla zhotovené z hrubě opracovaných, téměř na chlup stejných kulatých kmenů. Žádné okno, jen dveře. Střecha byla oblá a pokrytá hlínou. Pouze v jejím středu byl malý otvor, teď něčím přikrytý, ale jeho účel byl zřejmý. Někudy musí odcházet kouř.

„To je hogan, původní obydlí mého lidu,“ řekl Eliah zatímco se lehce dotýkal mých zad.

„Tam se to odehraje?“ zeptala jsem se a srdce mi tlouklo.

„Ano. Haseya provádí očistné rituály už několik dní. Je připravený.“ Otočila jsem se k němu. „Věděla, že mě najdeš?“

Kývnul hlavou. „Ano, cítila to. To ona mi řekla, abych věřil Mikaelu Sköldovi. Vydal jsem se s ním na cestu a ona zatím začala připravovat hogan.“

„Jsem připravená i já? Řekni, jsem? Bojím se, že to pokazím, že ti nepomůžu. Že to vše, co jsme prožili, spolu i každý sám, bude zbytečné.“ Dívala jsem se na něj a strašně moc potřebovala slyšet, že to bude v pořádku.

„Jsi připravená. Vím, že to spolu dokážeme. Vím to.“ Hlas měl pevný, ale nedokázala jsem určit, jestli opravdu věří tomu, co říká, anebo se sám také musí ujistit. Znovu jsem se otočila čelem ke stavbě. Věděla jsem, jaká do ní vstoupím. Nevěděla jsem ale, jaká vyjdu ven. Člověka mění léta, kdy na něj působí nejrůznější vlivy a prožité chvíle, kdy ho ovlivňují jiní lidé a jiné věci. Na mě toho působilo strašně moc ve velmi krátkém časovém okamžiku. Muselo to zanechat stopy, a jaké přesně budou, to ukážou až další dny. Doufala jsem, že se jich ve zdraví dočkám. Cítila jsem Eliahovo napětí a i u něj jsem nacházela tenká stébla strachu. Nemohl je přede mnou schovat, teď už ne. Krátce mě k sobě přitiskl, rameno vedle ramene.

„Jsi první bílá žena, která do něj vstoupí. Vlastně první bílý člověk vůbec.“

„Neznesvětím ho nějak?“ lekla jsem se.

„Ne,“ usmál se. „Leda bys ho počůrala,“ dodal a já se na něj nevěřícně zadívala. Široce se usmál.

„Vypadáš, jako kdyby se ti zasekly zuby,“ zavrčela jsem a dloubla do něj loktem. Možná jsme oba potřebovali krátkou úsměvnou pauzu. Možná to jsou naše poslední úsměvy na dlouhou dobu. Ze dveří za námi se začala linout zvláštní, silná a ne zrovna příjemná vůně. Eliah předtím vytáhl z tašky sáček s kořenem rostliny, který nad ránem, ještě než jsme se oblékli a odešli, vyhrabal ze země

v kaňonu.

„Jídlo?“ zeptala jsem se nejistě.

„Ne, teď už jíst nebudeme. Naše tělo musí být čisté, zvenčí i zevnitř. Prázdné.“

Vešli jsme zpět do kuchyně, která se ničím nelišila od jakékoliv jiné domácnosti. Jen v rohu,

v jakémsi výklenku, jehož okna vedla na východ, stál tkalcovský stav s rozpracovaným kobercem. Uvědomila jsem si, že to Haseya utkala všechny koberce v domě. Byly nádherné, a i tenhle bude překrásný. Přistoupila jsem k němu a prsty se dotkla napnutých vláken, přejížděla přes už utkaný kus, tvořící pravidelné geometrické vzory. Vzpomněla jsem si na babičku a její přenádherné vyšívané

a tolik žádané ubrusy. Byla nesmírná škoda, že se ty dvě ženy nemohly nikdy potkat. Kdyby babička ještě žila, nebyla bych koneckonců tady. Žila bych nejspíš tisíce mil daleko.

„Pojď, posaď se u mého stolu,“ promluvila Haseya a postavila na stůl velkou kouřící nádobu. Posadila jsem se stejně jako Eliah, zatímco před nás postavila malé nádobky, vypadaly jako hlubší misky. Byly na nich vyobrazené vysoké protáhlé postavy. Některé měly obličeje oválné, jiné hranaté. Měla jsem příšernou chuť na kafe, ale bylo zřejmé, že na ně můžu zapomenout. Stará žena nám oběma nabrala tekutinu a já přičichla ke kouřící nádobce před sebou. Štiplavý, ostrý pach mnou proletěl až do konečků prstů. Dobré to rozhodně nebude. Jsem zvyklá na ledacos, i na strouhanou cibuli a podobná zvěrstva, užívaná u nás proti nachlazení, ale tohle bude zřejmě horší. Ani Eliah nevypadal, že by se těšil. Stáhl si z hlavy šátek a zavrtěl hlavou. Uchopil nádobku do dlaní a foukal. Usrknul, čelist sevřenou, a zavřel oči. Haseya ho pozorovala, v ruce naběračku. Pak se otočila na mě, oči přísné. Hm, takže do toho. Bylo to poprvé, co jsem ochutnala uvařené lejno. Asi tak bych to popsala. S velkým sebezapřením jsem polkla a nešťastně se na ni zadívala. Pohnula hlavou, pobízela

mě k dalšímu doušku. Bože. Tenhle pach nikdy z úst nedostanu. Nahlas jsem neřekla ani slovo, ale stejně se mi zdálo, jako by stará indiánka slyšela mé myšlenky. Mávla netrpělivě rukou a já tu hrůzu dopila. Kéž bych tak dokázala otupit své chuťové pohárky. Sotva jsem na stůl položila prázdnou misku, nalila mi do ní další várku. Tekutina byla nejen odporná svou chutí, ale i jakousi napůl rosolovitou konzistencí. Eliah nezaostával, i on měl znovu nalito až po okraj. Zkusmo jsem si přejela jazykem po patře. Zvláštní. Ta první veleodporná chuť se vytrácela. Znovu jsem usrkla a pak ještě. Bylo to opravdu pryč. Možná mé chuťové pohárky prostě shořely, nevím.

„Budete to pít celý den, až do soumraku. Až zapadne slunce, půjdeme do posvátného hoganu. Vyzdobila jsem ho písečnými kresbami. Vše je připravené.“

Postavila jsem zpola vypitou misku zpět na stůl. Vnímala jsem zvláštní teplo v útrobách. Ať byla ta rostlina cokoliv, dělala svou práci dobře. Strach, který mi tisknul žaludek jako do pěsti, se rozpouštěl. Připadalo mi, jako by se v mém nitru otevírala jakási brána. Těžko říct, co skrz ni vejde. Eliah točil tekutinou v misce a díval se, jak krouží.

„Souhlasil Jethro s jejím převozem z nemocnice?“ zeptal se a Haseya odpověděla.

„Ano, souhlasil. Neříkám, že to bylo snadné, ale nakonec souhlasil. Pohrozila jsem mu, že jinak mu vyschne jako staré říční koryto.“ Řekla to klidně, ale mně málem zaskočil doušek, který jsem válela na jazyku. Mrkla na mě a usmála se. Napodobila jsem ji. Eliah střelil pohledem z jedné na druhou a lehce zavrtěl hlavou.

„Kdy ji tedy přiveze?“ zeptal se. „Pokud potřebuje pomoct, neměl jsem začít pít dreh-ta’ah.“ Položil misku na stůl a opřel se zády. Haseya mávla netrpělivě rukou.

„Připravila jsem pokoj a přivezou ji před večerem. Tvůj bratr,“ pátravě se na Eliaha zadívala, zatímco přivřel oči, „a jeho přítel. Nedělej si starosti, Johona bude tady, až se vydáte na cestu. Přijede i Bílý kůň.“

„Kdo je Bílý kůň?“ zvedla jsem hlavu a sledovala ji očima. Znovu jsem se napila. Dreh-ta’ah. Znělo to skoro jako utrejch, a plným právem. Kupodivu jsem mu ale začínala přicházet na chuť.

„Bílý kůň je náčelník kmenové rady. Hlava navažského koncilu. Máme dobré vztahy, on a já. Prováděla jsem očistný rituál jeho hoganu a zdi jeho domu zdobí mnohé z mých koberců. Ale ty jsi bílá. Jsi cizinka. Bylo těžké ho přesvědčit. Naše tradice a naše rituály jsou posvátné, nepředvádíme je bílým lidem. Tím spíš, aby se jich účastnili. Bylo těžké mu vše vysvětlit. Chce tě vidět.“

Budu potřebovat mnohem víc dreh-ta’ah, to mi bylo jasné. Začínala jsem pociťovat jeho účinky. Zklidňující a tišící. Hlavu jsem měla lehkou a tělo vláčné. Haseya přikryla nádobu kulatou dřevěnou deskou. Pohlížela jsem na to vcelku zklamaně, misku prázdnou.

„Nemůžeš to vypít najednou. Jen postupně, v průběhu dne. Běž se umýt, nahoře je koupelna a máš tam připravené čisté šaty.“

Na tohle jsem slyšela. Sprcha a čisté oblečení. Vstala jsem a vydala se nahoru a nechala babičku a jejího vnuka spolu tiše hovořit.

Teplá voda mi stékala po těle pokrytém mydlinkami. Když jsem se myla naposledy, měla jsem na ruce přicvaknutá pouta a Kyra na mě mířila zbraněmi. Bylo to jako před tisícem let, a přitom nedávno.

Šampon mě zaštípal v očích a já zvedla tvář a nechala si na ni dopadat vodu. Nechtěla jsem, ale přesto se mi do hlavy vkradl Byrne. Uvědomovala jsem si, že je někde blízko, zalezlý jako červ. Ale byl tu a já ho z jeho díry vytáhnu, až přijde čas. A mé myšlenky se zatoulaly i k Rubenovi. Teď už mu volat nemohu. Pokud by ten telefon tentokrát vzal, kdo ví, jaký by byl průběh našeho hovoru. Netušila jsem, co mě čeká, a jestliže tu piju zklidňující, očistný a přípravný nápoj, byla by hloupost zanést si do hlavy myšlenky na rozčileného přítele. Vymačkala jsem z vlasů vodu a užívala si květinovou vůni.

Zabalila jsem se do ručníku a prohlížela si lahvičky s mastmi a oleji, které tu Haseya měla. Přes skříňku byly přehozené jednoduché rovné šaty s rozparky po stranách asi ke kolenům. Kolem krku a kolem průramků byly lemovány vyšívanou stužkou, a zase ty barevné vzory, které mi teď už byly důvěrně známé.

Vklouzla jsem do nich jako do ulity a prohlédla se v zrcadle. Byla jsem opálená, snědé ruce krásně kontrastovaly s látkou barvy bílé kávy. Bílá žena. Vlastně ani moc ne. Jen ty rusé vlasy, ty jako by

k tomu obrazu nepatřily. Rozčesala jsem je, pramen po prameni, a uhladila dozadu. Obličej mi vystoupil a já se prohlížela. Zkoumala jsem svou tvář a hledala změny. Pro jiného neviděné, ale pro mě zřejmé. Fyzické změny nebyly tak patrné, neberu-li v potaz to opálení a drobnou vrásku v koutku úst. Bylo to v očích, teď víc zelených než hnědých. Byl to ten pohled. Moje šelma v něm byla mnohem více patrná než dřív. Zaslechla jsem zvuk motoru a vyhlédla oknem ven. Ve stínu stromu zastavila sanitka a za ní další auto. Srdce se mi zatřepalo a začalo rychle tlouct. Byla tady. Její schránka, její… obal. Bože, co když neuspějeme? Co bude dál? Rovnou ji pohřbí? Z místa řidiče druhého vozu vystoupil Jethro a z druhých dveří další člověk. Jethro otevřel zadní dveře a pomohl ven muži, který seděl vzadu.

Starý letitý Navaho. Vybledlé džíny, tmavě rudá košile, bílé vlasy v copu a klobouk. Opatrně se narovnal a zadíval se vzhůru, přímo do okna, za kterým jsem stála. Couvla jsem a narazila zády o roh skříňky. Zhluboka jsem se nadechla. Potřebuju další dreh-ta’ah.

Pomalu jsem sestupovala po schodech a hlasy dole v kuchyni utichaly a ztichly docela, jakmile jsem sešla z posledního schodu. Eliaha jsem neviděla, jen Haseyu a toho starého muže. Bílého koně.

Obličej měl opravdu trochu protáhlý, nos široký a oči daleko od sebe. Utopené ve změti hlubokých vrásek a pod hustým obočím, ale jasné, pozorné a bystré. Haseya poodstoupila a opřela se o zeď zády. Starý muž stál zpříma, i když podle toho, jak opatrně předtím vystupoval z vozu, ho to muselo stát značné úsilí. Díval se na mě upřeně, zatímco jsem se k němu blížila. Odložil klobouk, šedobílé vlasy měl pečlivě sčesané z čela. Za levým uchem měl uvolněný pramen a v něm vpletena peříčka

a tyrkysové korálky. Na krku v rozhalence košile mu visel náhrdelník, opět zdobený tyrkysem, indiánským drahokamem. Měl ho i na prstenu, jak jsem si všimla, když ke mně zvedl ruku. Stála jsem, klidná, s hlavou hrdě zvednutou. Možná jsem cizinka, ale to se už brzy změní. Po tomhle budu takříkajíc patřit do rodiny. A navíc, oni potřebovali mě. Měřili jsme se pohledy a ten můj si s jeho

v ničem nezadal. Pozvedl ruku výš a já cítila, jak mi očima probleskla oranžová záře. I na mou šelmu působily uklidňující účinky Haseyina nápoje, ale zatím byla ještě ve střehu. Věděla, že se něco blíží. Starý muž na chvíli ztuhnul, ale pak mi položil dlaň se zhrublou, vrásčitou kůži na čelo. Na chvíli zavřel oči a jako by se ztratil. Neměl Haseyinu sílu, neprohnal se mou myslí tak, jako to uměla ona nebo Eliah. Nevím, co přesně hledal, ale co jsem zač, to bezpochyby poznal. Otevřel oči a stáhl ruku.

Odstoupil, a zatímco se na mě stále díval, oslovil Haseyu.

Nevím, co jí řekl, ale ona sklonila hlavu, krátce kývla a myslím, že mu přitakala. Bílý kůň sebral ze stolu svůj klobouk a opatrně, se zády ohnutými tíhou svých let, pomalu odešel.

„Co říkal?“ zeptala jsem se a Haseya se na mě podívala.

„Řekl, že jen démon, vlčí čaroděj, se může postavit jiným démonům. Jen člověk s bestií v sobě může mezi přízraky.“

Ano. Přesně tohle jsem. Přesně proto jsem přece tady. Zvenčí se ozvaly zvuky, hlasy, skřípání

a drobné údery. Pak dveřmi z verandy vešel Jethro a táhl za sebou čelo nemocniční postele. Za ním vklouzl zřízenec, který řídil sanitku a přidržoval stojan s infuzí. Pak vešel muž, kterého jsem neznala, nadzvedával nohy postele. Eliah vstoupil jako poslední a opřel se vedle dveří se založenýma rukama. Vím, že při svém posledním setkání s Eliahovým bratrem jsem se příliš nepředvedla. A podle toho, jak na mě koukal, si to dobře pamatoval. Oči měl ostré, sledoval mě, jako bych byla nebezpečný hmyz.

Nevím, jestli za to mohl nápoj, který jsem znovu vypila, nebo jsem si na jejich povahy zvykala, ale už jsem přestala řešit, jak se na mě dívá a co si asi myslí. Vlka jsem držela v sobě a zůstane tam, dokud nebude důvod pustit ho ven. Jethro věděl, co jsem zač, a podle toho, jak ostražitě na mě hleděl i jeho přítel, věděl to také. Znovu mě udivilo, jak podobní si oba bratři jsou, jak podobné mají rysy, i když Jethrovi chyběla Eliahova síla. Ten dojem, který vzbuzoval na první pohled. Jethro byl vyšší, hřmotnější, a přesto muselo být každému na první pohled jasné, kdo z bratrů představuje větší nebezpečí. Odložila jsem misku a obešla stůl. Byla jsem si vědoma toho, jak pozorně mě oba muži po stranách postele sledují. Nevěděla jsem, jestli to bude přesné, ale zkusila jsem to.

„Yá’ át’ééh,“ řekla jsem a koukala Jethrovi do očí, které se mu rozšířily. Zřejmě to bylo poprvé, co slyšel navažský pozdrav s moravským přízvukem. Cítila jsem Eliahův úsměv, hřál mě do zad. Jethro na mě zíral z výšky a já mu oplácela upřený pohled. Oči mu zatěkaly a nakonec chraplavě odpověděl.

„Aoó yá’ át’ééh.“

Fajn. To bychom měli. Zadívala jsem se na ni, na Johonu. Na drobné tělo v bělostném, sterilně čistém povlečení. Bylo to tak nepatřičné. Patřila sem, do téhle rudohnědé země. To byla ta správná barva, kterou měla být obklopena. Ne bílou. Tekutina se mi rozlévala v břiše a já vnímala své tělo, své myšlenky, své svaly a kosti tak silně, tak nadpozemsky. Každý pohyb kloubu, každé natažení šlachy

a svalu, a okolní svět byl vzdálený. Kromě Eliaha, toho jsem cítila stejně tak. Všichni ostatní byli jako za zamlženým sklem. Dotkla jsem se její ruky, mnohem bělejší než ta má. Jethro mě sledoval, napjatý jako struna. Cítila jsem jeho pohled, zatímco jsem prsty přejížděla po chladné kůži. Druhý muž promluvil, naléhavě, a Haseya mu krátce odpověděla. Zvedla jsem oči a podívala se na něj. Pohled, který na Johonu upíral, byl náhle jasný. Zadívali jsme se na sebe. Oči měl černé stejně jako všichni tady kromě mě. Už jsem ale v té zdánlivě nehybné černi dokázala číst. Z pohledu toho muže, jehož jméno jsem neznala, čišela bolest a hluboká láska. Miloval ji.

Odvrátil hlavu a znovu uchopil kovovou tyč v nohách postele, zatímco Jethro zvedl její záhlaví.

Pokusili se dostat postel do schodů, ale teprve až ji zezadu popadl i Eliah, mohli ji vynést nahoru, do připraveného pokoje. Nevím, jestli si bratři něco řekli, jestli jeden na druhého promluvil. V tomhle domě se vůbec málo mluvilo, jak se mi zdálo.

Den zvolna postupoval a já ho většinu strávila v kuchyni u stolu s miskou plnou nápoje. Stejně tak i Eliah, který se také umyl a převlékl do širokých plátěných kalhot a košile. Občas jsme se jeden

druhého dotkli, zatímco jsme si zalévali těla. Bylo to zvláštní, většinou když vypiju větší množství tekutiny, musím běhat na záchod. Teď ale ne. Všechna ve mně zůstávala, plnila mě jako nádobu, od kotníků a stále výš. S každým dalším šálkem jsem si byla vědoma toho, jak se hladina ve mně zvedá. Haseya obcházela kolem stolu, dolévala, co chvíli mi položila dlaně na hlavu a šeptala v jazyce svého lidu. Bílý kůň, Jethro a ten další Navaho, jehož jméno jsem nezachytila, se usadili v obývacím pokoji. Jejich hlasy ke mně tu a tam zalétly jako z velké dálky. Autoritativní hlas Bílého koně a tiché, uctivé hlasy těch dvou. Jakmile naběračka v kamenném hrnci s dreh-ta’ah cinkla o dno, slunce zapadlo. Tělo jsem měla lehké a vlastní hlava mi připadala jako otevřená brána. Pocit, který jsem měla v kaňonu, se vrátil, a byl mnohem intenzivnější. Slyšela jsem šepoty mnoha hlasů všude kolem sebe. Některé přímo ve své hlavě, některé ke mně připlouvaly z dálky. Ruce jsem měla natažené přes stůl a Eliah zrovna tak. Pevně jsme se drželi, zatímco šeptání kolem nás sílilo a intenzivnělo. Haseya se odešla převléknout a vrátila se v podobných šatech, jako byly ty mé, jen mnohem zdobnějších. Měla rozpuštěné vlasy a po obou stranách hlavy do pramenů vpletená pírka a korálky. Když kráčela před námi ven z domu, dolů z verandy a po písečné zemi, prohlížela jsem si závoj jejích vlasů, hustě protkaných stříbrnými nitkami. Přestože byla letitá, kráčela před námi lehce jako mladá dívka,

a rozpuštěné prameny jí poletovaly kolem uší. Korálky ve večerním vánku jemně cinkaly.

32.

Uprostřed hoganu hořel oheň a podlaha kolem něj byla vysypaná jemným pískem. V celé stavbě to zvláštně vonělo a Haseya to ještě umocnila, když vhodila do ohně hrst sušených bylin. Před ohništěm jsem si v písku všimla dvou kreseb, dvou obdélníků, každý tak metr na metr a v jeho středu byly různě vykreslené ty povědomé vysoké postavy. Vlastně byly různobarevným pískem vysypané. V obrazci na levé straně měly čtyři postavy obličeje tvořené ostrými hranami. Trojúhelník, obdélník, čtverec.

V pravém obrazci byly postavy větší a tváře měly oválné. Kolem beder jen jakési malé, krátké sukýnky. Znovu ten známý, opakující se motiv. Obklopovala je další vyobrazení – zvířata a nebeská tělesa. Déšť, pokud jsem to správně rozeznala, a blesky. Šípy a rostliny. Zhotovit tyhle písečné kresby muselo být náročné a tušila jsem, že tohle umění se učí celý život. Prohlížela jsem si je a zeptala se.

„Kdo jsou? Vídám je na látkách a tvých kobercích, na Eliahově tašce a miskách, ze kterých jsme pili. Co znamenají?“ Vlastní hlas mi zněl cize, pomalý a hlubší.

„To jsou yei, naši bohové. Čtyři ženy,“ ukázala na levý obrazec s hranatými obličeji, „a čtyři muži,“ namířila prst na pravý s oválnými tvářemi.

„Myslela jsem, že je jen jeden bůh. Bohyně. Žena, která se mění.“ Haseya se na mě překvapeně podívala.

„Ano, Estsanatlehi. Vyprávěl ti o ní?“ Otočila se ke svému vnukovi a on přikývl.

„Je jedním z nejvyšších božstev, ano. Ale není jediná. Tvoji lidé uctívají jen jednoho boha. Našich božstev je mnoho, a je to dobře, protože vy budete potřebovat mnoho pomoci. Uctíme jejího muže, Tsohanoai, boha slunce. Její sestru, Yolkai Estsan, a jejího manžela, Klehanoai, boha měsíce. Jejich syny a dcery. Hovořila jsem s nimi a oni se mnou, zatímco jsem tvořila kresby.“

Ty obrazce byly zřejmě jakousi zhmotnělou modlitbou. Haseya se ke mně otočila, sklonila se

a popadla mé šaty. Jedním plynulým pohybem mi je přetáhla přes hlavu. Stála jsem před ní nahá jako prst a vlasy, pečlivě učesané a hladké, mě hladily po nahých zádech. Dreh-ta’ah v mém těle působil

a bylo to kouzlo. Klidná jako jezerní hladina jsem sledovala, jak pomohla z košile i Eliahovi, a on pak rychlým pohybem vyklouzl z kalhot. Vzala mě za ruku a přivedla k levé písečné malbě.

„Posaď se,“ řekla tiše.

„Ale to zničím kresbu,“ odpověděla jsem a opravdu se mi nechtělo ten krásný obrazec porušit.

„To je její úděl. Posaď se, do středu. Nohama k východu.“

Už jsem neprotestovala a sedla si na bobek, nohy zkřížené. Eliah se stejně tak posadil vedle mě do svého – mužského – obrazce. Natáhla jsem k němu ruku a on ji uchopil. Teplo se mezi námi přelévalo, energie čekala, připravená a pozorná. U zdi hoganu stála prostá dřevěná lavice, na které leželo několik předmětů. Prohlédla jsem si je, ale nad jejich významem jsem nepřemýšlela. Nepozastavila jsem se nad tím, stejně bych nerozuměla, k čemu který slouží. Rozhlédla jsem se po vnitřním prostoru stavby, zvedla oči nahoru, ke stropu, který byl vyklenutý do kopule, tvořené precizně srovnanými

kůly. Východní stěna, ve které byly nízké dveře, byla bílá. Protilehlá západní stěna žlutá. Jižní modrá a severní černá. Vzpomněla jsem si, že tytéž barvy tenkrát v lese použil Eliah při naší první společné

astrální cestě. Některé věci byly stejné, ale i tak bylo patrné, že tohle bude mnohem silnější. Mnohem vyšší level.

Haseya před námi rozprostřela koberec a postupně si na něj snesla několik věcí. Propletla jsem prsty s Eliahovými. Srdce mi zatím tlouklo pravidelně v pomalém, neměnném rytmu.

Jediným světlem byla záře malého ohně za našimi zády, který po stěnách kreslil roztodivné kresby, jak jeho plameny vrhaly stíny. Zdály se mi živé. Hlasy a šepoty jsem slyšela všude kolem. Kroužili zvenčí kolem Hoganu, ale nemohli vstoupit do dveří, nemohli projít stěnami. Haseya vzala hlubokou hliněnou misku a naplnila ji tekutinou z připravené lahve. I v tomto nejasném světle jsem viděla, že to, co stéká do misky, je kalné a husté jako asfalt. Netušila jsem, co to je. Pak uchopila klubko, které tvořil dlouhý úzký pruh látky. Rozmotala je a pevně obtočila mou a Eliahovu spojenou dlaň. Dotýkala se nás přitom, co chvíli přejela prsty po mém nebo po jeho čele a celou dobu zpěvavě promlouvala ve své rodné řeči. Poté vytáhla dlouhý pramen černých vlasů a také ho omotala kolem našich spojených

rukou. Johoniny vlasy pevně přilnuly k látce a kůži. Misku s tekutinou posunula pod naše spojené ruce a vzala velký zdobený nůž se zahnutou špičkou. Měla jsem pocit, že celé mé tělo tuhne, obalené pevnou hmotou vně i zevnitř. Seděla jsem bez hnutí a Eliah také. Nevím, zda jsem mohla pohnout hlavou, protože jsem to nezkusila. Jen jsem k ní stáčela oči, k ní a k tomu, co dělala. Rychlým řezem porušila kůži mého zápěstí a plynule i Eliahova. Bylo to přesné a rychlé, asi jako když Zorro vyrývá svou značku špičkou meče. Do misky s tmavou tekutinou stékala naše krev a hladina vířila a točila se. Hlasy zvenčí zintenzivněly, téměř jsem měla pocit, že naráží do stěn. Haseya si vložila do úst stvol byliny, rozžvýkala jej a pak jím přejela přes řezné rány. Ihned se zacelily, krev přestala stékat do misky a hladina se zastavila.

Posadila se na paty a zadívala se na mě.

„Jsou čtyři světy, ze kterých pocházíme. Z horkých hlubin země, ze světa hmyzu, ptáků, kobylek

a posvátných lidí. Čtyřmi světy prošli první lidé, naši předkové, než se dostali na povrch, do pátého.“

Rozpřáhla ruce a chvíli tak setrvala. Pak vzala misku, ve které byla směs tekutiny a krve, namočila do ní prst a začala mi kreslit po tváři. Kreslila rovné i zvlněné čáry, po čele, obou tvářích, po linii nosu. Kolem očí nanesla větší množství, a i když jsem se neviděla, věděla jsem, že mám kolem víček rudá kola. Haseya pokračovala dál, kreslila mi po ramenou a pažích, po ňadrech i břiše. Stále jsem byla nehybná a ztuhlá, vnímala jsem jen její hlas a horký prst, který na mé kůži zanechával vlhké, žhnoucí cestičky. Má šelma vnímala pach krve, ale byla utopená v mém těle, zalitém až po okraj bylinným nápojem, který jsem celé odpoledne pila.

„Vše zanechává stopu. Nic se neztratí, nic jen tak nezmizí. Čtyři světy tu stále jsou, hluboko pod námi. Předkové jimi prošli a vystoupili na povrch, osídlili tuto zemi. Ale v těch světech zůstaly bytosti, které na povrch nemohly. Temné duše, démoni, přízraky. Anaye, Tshindi, Diginé. Touží dostat se na povrch, svézt se spolu s duší, která do těch míst zabloudí, která se tam propadne.“

Chtěla jsem něco říct, ale hrdlo jsem měla sevřené. Haseya se přemístila k Eliahovi a já koutkem oka viděla, že mu kreslí po těle podobné znaky jako po mém.

„Držte své šelmy hluboko v sobě. Neukazujte jejich sílu tam dole. Neukazujte temným svou pravou podstatu. Chindi a Ma’iitsoh. Duch člověka a duch vlka. Není pro ně nic lepšího než proniknout do našeho světa na hřbetě vlka. Hlídejte jeden druhého. Nepouštějte se. S nikým nemluvte. Nikomu

z nich neříkejte své jméno!“

Haseya dokončila poslední tah na Eliahově stehně a olízla si prst. Pak mu misku přiložila ke rtům a on se napil. Zbytek dala vypít mně. Eliah se roztřásl s prvním douškem, cítila jsem, jak jeho ruka

v mé vibruje a chvěje se, a jakmile jsem já vypila svůj díl, začala jsem se třást zrovna tak. Tělo mi hořelo, žár ohně za mými zády proti tomu nebyl nic. Jako by mi v útrobách bublal vulkán a žhavá láva se chystala vzedmout a vyplavit se ze mě. Vzala do rukou malý buben, ozdobený pery, barevnými střapci a navlečenými šňůrkami korálků. Začala do něj rytmicky tlouct otevřenou dlaní a hlas bubnu byl překvapivě hluboký a sytý, na to, jak byl malý. Hned první úder proletěl mým tělem jako dravý proud. A za ním další… a další. Každý úder mnou trhnul, a mně se vyklenula páteř. Měla jsem pocit, jako bych byla pod vodou, vše kolem mě utichalo. Slyšela jsem jen údery do bubnu, stále rychlejší

a vzdalující se Haseyin zpěv. Zdi hoganu se točily a ustupovaly dál a dál, prostor kolem mě se zvětšoval a tmavnul. Má a Eliahova krev, kterou jsem vypila, zažehla v mém nitru ohnisko, které se rozpínalo a rostlo, spolu s údery do bubnu. Už jsem nevnímala vlastní tělo, znovu jsem měla pocit, že mé končetiny, mé údy, jsou jen zářící nehmotné světelné paprsky. Mezi mnou a Eliahem byl pouze jeden, pevný a spojující nás. Držela jsem se ho, zatímco rytmus bubnu zrychloval stále víc a víc, ohnivá koule v mém břiše rostla a pulzovala a pak náhle s posledním výrazným úderem se písek pode mnou rozpustil a já padala dolů a to, co bylo Eliahem, padalo se mnou.

Svět kolem byl černý. Jen tmavé stíny, žádné hvězdy, měsíc nebo slunce. Jen temnota. Viseli jsme pod stejně tmavou oblohou, ze které spadal dolů, k tmavé zemi, jakýsi kmen. Nebo silný, starý rákos. Zkroucený, popraskaný, vyschlý, ale pevný. Natáhla jsem k němu ruku a uvědomila si, že ji vidím takovou, jaká byla. Ne světelný paprsek, ale končetinu. Mírně rozostřenou, ale byly tam prsty, dlaň, zápěstí a loket. Jen její barva byla tmavá. Rudočerná. Okamžitě jsem se podívala vedle sebe

a Eliahovy oči na mě hleděly. Přiložil si černý prst na ústa. Naše těla vypadala stejně jako lidská, měli jsme obvyklé obrysy a tvary, jen s nejasnými konturami. Tento podzemní svět zkrátka nebyl určen pro zářící bytosti. Pluli jsme vzduchem, ale neklesali jsme, nemohli jsme níž. Nahmatala jsem prsty povrch toho silného, hrubého stvolu a přitiskla se k němu. Eliah se přitáhl také a společně jsme začali lézt

dolů. Nejprve pomalu a váhavě, kvůli spojeným dlaním, ale jakmile jsme našli rytmus, tak stále rychleji. Vypadali jsme jako velký dvouhlavý pavouk se šesti nohama. Jak jsme sestupovali hlouběji, vnímala jsem stále silněji přítomnost obyvatel tohoto světa. Poslední kousek, a sestoupili jsme na zem, do měkké bahnité půdy. Hustá mlha se po ní válela sem a tam a obalovala nám kotníky. Mezi nohama se nám plazily úpony toho stvolu a mizely v zemi. Rozhlédla jsem se, stáli jsme uprostřed jakéhosi ostrova, který byl obklopený proudící řekou. Její voda byla rudá, kypěla a vzpínala se jako na neviditelných peřejích. Z přízračné mlhy, převalující se na zemi i nad vodou, vystupovaly postavy

a blížily se k nám. Tisíce hlasů šeptalo všude kolem a vzduch jich byl plný. Jak se obrysy tvorů stávaly ostřejšími, viděla jsem, že mají malé, téměř zakrnělé oči, zato velká, otevřená ústa. Jako Výkřik od Muncha. Na čele, vysokém a plochém, měli rovně zastřižené vlasy. Klouzali neslyšně kolem nás

a natahovali k nám dlouhé ruce. Jejich hlasy byly syčivé jako plazí. Rozuměla jsem jim, i když bych nedokázala říct, jakou řečí mluvili. Pamatovala jsem si Haseyina slova. Nemluvit, neodpovídat nikomu a na nic. Chránit sebe a své jméno. Voda v řece kolem nás bublala a kypěla a dav bytostí všude kolem houstl, byly jich stovky. Zástupy protáhlých hlav s otevřenými, syčícími ústy.

„Kdooo jsssi. Jsssi? Kdo, kdooo jsssi?“

Daleko na obzoru, za mořem postav, jsem viděla čtyři vysoké hory s rudými vrcholy, rozmístěné kolem nás, jejich spojnice by tvořila čtverec. Z jejich vrcholků slézaly další a další bytosti, jako by mravenci opouštěli své mraveniště. Ne stovky, byly jich tu tisíce. Stále ve mně dozníval rytmus bubnu, cítila jsem Eliahovo srdce vedle svého, nebo to, co bylo srdcem v tomto podzemním těle. Tiše promlouval v mé hlavě, jen myšlenky a obrazy. Ani jeden z nás nevydal žádný zvuk, naše komunikace byla všem těm démonickým lidem kolem nás skrytá. Přitiskli jsme se k sobě zády, zatímco masa těl kolem nás utvořila hradbu. Cítila jsem strach a slyšela ho šeptat ve své mysli.

„Nic neříkej, neodpovídej jim. Na nic se jich neptej.“

„Nebudu. Co jsou zač? Tebe se zeptat smím.“

„Duše původních lidí. Nedívej se na ně. Skloň hlavu a buď tichá.“

„Je tu? Tvá sestra? Cítíš ji?“ Pramen černých vlasů se v tomto světě změnil na jakési pouto, držící naše ruce.

„Ne. Tady není. Pokud by tu byla, dokázala by se vrátit. Musíme dál.“

„Ale jak, Eliahu?“

„Vodou,“ zašeptal a mně zapulzovalo v hlavě. Pomalu jsme vykročili k řece, jejíž voda se vzpínala

a zurčela a byla rudá jako krev. Duše zatracených se před námi rozestupovaly, cítila jsem doteky jejich prstů, jejich šepoty.

„Kdooo jssste? Jssste bohové? Bohové? Jssste?“

Pokud si to budou myslet, tím líp. Došli jsme ke břehu a voda jako by nás zdravila. Temná kalná tekutina nám olízla nohy chladným, mokrým jazykem. Vlny se rozlévaly po břehu, na kterém jsme stáli. Hřbety vln byly náhle vyšší a vyšší, voda se zvedala, rostla a šeptání podzemního lidu za našimi zády se změnilo ve výkřiky strachu a děsu. Ohlédla jsem se a viděla, jak se po desítkách a stovkách vrhají na ten stvol ve snaze vyšplhat výš, uniknout. Jako by to takto dělali stále dokola. Nová a nová

povodeň zalévající jejich svět, stále opakující se pokusy uniknout a vystoupit nahoru. Obrovský hřbet vlny se vzedmul do výšky desítek metrů, jako by se všechna voda řeky vznesla do vzduchu a valila se na nás. Tiskla jsem Eliahovu dlaň.

„Utopíme se, Eliahu! Utopíme se tu! Zůstaneme tu s nimi, napořád. Bojím se!“ Křičela jsem strachy v jeho hlavě, ústa pevně semknutá.

„Překonej svůj strach a pevně se mě drž. Neboj se, nepustím tě. Věř tomu poutu. Věř naší síle!“

Zavřela jsem oči. Obrovská masa vody nás zalila a to poslední, co jsem slyšela, bylo její burácení

a křik duší původních lidí, marně se snažících uniknout. Vlna nás spláchla do hlubin, uchopil nás vodní vír a držel nás. Naše těla, plná krve a lektvaru, se vznášela a točila v rudé tekutině a já s úžasem sledovala, že je to v pořádku, že nám voda neublíží. Jako bychom do ní patřili stejně jako vodní tvorové s úhořovitými těly, kteří vířili kolem nás. Neubližovali, nechávali nás na pokoji. Vír nás stahoval stále níž a níž až k říčnímu dnu, které se náhle rozevřelo a my propadli dolů jako obřím tobogánem.

Otevřela jsem oči a ostré světlo mě donutilo zamrkat. Tento druhý svět byl zářivě žlutý. Žlutá byla země, na které jsme leželi, suchá a vyprahlá, pokrytá pískem. Zaclonila jsem si oči dlaní a mezi prsty koukala vzhůru, na kalné nebe, na červený vír, který se pomalu ztrácel, až zcela zmizel a nad námi,

v místě, kterým jsme sem vpadli, byly jen mraky, tvořené chuchvalci kalné nažloutlé mlhy.

Vál tu mírný vánek a přinášel k nám podivný pach. A také zvuk. Šustění a praskání, mlaskavé zvuky a klapot. Celý svět byl jako pod žlutým filtrem, i naše kůže byla nažloutlá, přerušovaná jen čarami,

které nakreslila Haseya krví. Teď měli nahnědlou, nehezkou barvu. Voda je nesmyla, byly do naší kůže pevně vryté. Postavili jsme se a rozhlédli kolem. Jen rovná planina, nikde žádný kopec, žádná vyvýšenina, žádné rostliny. Nebylo poznat, kde končí země, protože vše bylo žluté, půda pod našima nohama i vzduch kolem nás. Náhle se písek začal vlnit, propadat se a vířit. Na mnoha místech všude kolem nás se hýbal a z propadlin a otvorů začali vylézat tvorové, kterým tento svět patřil. Končetiny měli dlouhé a zalomené v ostrých úhlech, vyskakovali z písečných děr na povrch, jako by byli na pružině, skákali jeden přes druhého a dopadali na všechny čtyři ohnuté, zalomené nohy, zakončené jakýmisi pařátky. Obličeje měli malé, zploštělé a nejvíc z nich vystupovaly oválné černé oči. Přestože se nijak nepodobali lidským bytostem, dokázala jsem rozeznat dvě pohlaví. Přeskupovali se a mísili mezi sebou, rozdělovali se. Skákali do výše nad našimi hlavami a vydávali ty nepřirozené klapavé

a mlaskavé zvuky. Jejich nohy v písku šustily jako suchá sláma. Eliah mě pevně držel a já stejně tak jeho. Zavřela jsem na chvíli oči, a když jsem je otevřela, viděla jsem vlastní odraz v obrovských černých polokoulích, které mi zíraly do obličeje. Spolkla jsem výkřik a tvor pomalu ustoupil na pokřivených nohou. Zdálo se mi, že na mé straně jsou shromážděni samci a na Eliahově samice.

Nedokážu říci, jaké měli pohlavní znaky, ale cítila jsem to. Klapavé zvuky, které zněly všude kolem nás, vydávala drobná klepeta pod jejich očima. V pravidelném staccatu cvakala o sebe a výsledkem byl jednolitý, odporný a nebezpečný zvuk. Každou chvíli jsem čekala, že se ta klepeta zaboří do mého masa a budou ho trhat. Podupávali a přešlapovali a vlnili se a další a další vylézali z písečných děr.

„Neublíží nám? Eliahu, neublíží?“ šeptala jsem mu v hlavě a toužila po ujištění. Tihle obyvatelé, jakési zrůdné kobylky, mě děsili víc než přízračné postavy v prvním světě. Na těchhle nebylo nic

lidského, dá-li se tak vůbec podzemním démonům říkat. Ale neměli zkrátka lidské rysy, nebylo na nich nic povědomého. Na mou otázku odpověděla jedna z nich, která po mně rychlým pohybem hmátla

a popadla mě za paži. Pokusila se přitáhnout si mě k sobě a já se jí vyškubla. Zkusila to znovu a dotkla se Haseyiny kresby na mé ruce. Prudce ucukla a symbol na mé kůži zapulzoval. Ucítila jsem, jak sebou Eliah trhnul, také jeho se některá z kobylek pokusila uchopit. Přešlapovali a podupávali všude kolem nás. Natahovali k nám své nohy, dotýkali se nejrůznějších míst na naší kůži, ale Haseya nás pokreslila dobře, byli jsme pokryti ochrannými čarami a kresbami a nezbylo mnoho holé kůže, které by se tihle odporní tvorové mohli dotknout. Cítila jsem, jak roste jejich zlost, klapání a cvakání sílilo a já se vší silou snažila potlačit strach, který mě zaplavoval.

„Bojím se, Eliahu. Vím, že nesmím, ale jsou tak odporní. Co chtějí?“ Eliahův tichý šepot mi prolétl hlavou.

„Chtějí se pářit. To je jejich jediná touha, jediná potřeba. Jediný důvod jejich existence.“

„Chtějí se pářit s námi?“ Teď jsem necítila jen strach, ale přímo odpor a děs.

„Ano, jsou to nechutná, přízemní monstra. Lid kobylek. Neznají nic jiného.“

„Kdyby byla Johona tady, co by z ní bylo?“ zeptala jsem se a sledovala se strachem, jak se klepeta míhají všude kolem mě.

„Byla by dávno jednou z nich. Ale já ji cítím. Tady není, její duše je mnohem hloub.“

„Co nás čeká v třetím světě? A jak se tam dostaneme? Žádná voda tu není.“

„Ne, tohle je jen vyprahlá poušť. Jen písek, nic víc. A my musíme dolů.“

Neměla jsem nejmenší tušení, jak to udělat. Náhle se pod námi začal písek hýbat, vlnit se a točit. Ustoupili jsme a jedna z kobylek – samic – které jsme se dotkli svou pokreslenou kůží, se vzteklým zašustěním uskočila. Z písku pod našima nohama vylézal další tvor, nejprve zakmitaly dlouhé končetiny a pak se vyhoupl celý a vyskočil do vzduchu.

„Skoč,“ zakřičel na mě Eliah a já ho následovala a oba jsme vpadli do písečné prohlubně, ze které vylezl. Písek se stále točil jako živý organismus. Jako by cítil, že má koho obklopit a stáhnout níž,

a přesně to také udělal. Písečný vír nás vtáhnul, znovu jsme se točili dokola v rychlém tempu a padali níž a níž. Pak nás písek pustil a svět kolem nás byl modrý.

Klouzali jsme prostorem a poprvé to bylo podobné cestě, kterou jsem s Eliahem učinila tenkrát v lesích. Kroužili jsme a snášeli se dolů v pomalých obloucích. Vše vypadalo mírné, klidné a modré.

Nejrůznější odstíny modři, světlá kolem nás a tmavá na obzoru. Zadívala jsem se dolů a to pod námi, co by mělo být zemí, připomínalo nejvíc ze všeho bouřková tmavá mračna. Jen mlhovina, žádná pevná půda. V tomto světě se létalo a já s uspokojením vnímala, jak se tep mého srdce zpomaluje

a stejně tak i Eliahova, tlukoucího vedle mě. Cítila jsem slabý tah v místě, kde byly naše ruce spojené. Pouto, utvořené tam nahoře kusem látky a Johoninými vlasy, bylo silnější. Drželo nás pevně, a jen kousek víc a bylo by to bolestivé. Blížili jsme se k ní, věděla jsem to. Rozhlížela jsem se prostorem všude kolem sebe, pátrala jsem v té nekonečné modři, zda neuvidím její duši, její astrální podobu, vznášet se stejně jako my. Náhle se kolem nás mihnul velký stín, vzduch rozvířila obří křídla a do

Eliaha něco narazilo. Roztočili jsme se a náhle padali dolů rychleji. Znovu kolem nás prolétl stín a já si ho nyní už lépe prohlédla. Byl to pták, velký a s kovově modrým peřím. Měl dlouhá, úzká křídla, která mi připomínala vlaštovčí. Ale to bylo také to jediné, čím by tito tvorové mohli vlaštovky připomínat. Neměli zobáky, ale široké rozšklebené tlamy plné ostrých zubů. Vypadali jako zrůdný výsledek experimentu v křížení ptáka a žraloka. Další náraz mohutným křídlem nás odmrštil a u mého chodidla sklaply čelisti. Tvor naštěstí minul, ale bylo zřejmé, že to budou zkoušet dál. Snažili se nás polapit

a roztrhat. Předchozí klid byl ten tam a mé srdce znovu uhánělo jako splašené. Ruce i nohy jsem tiskla k tělu a uhýbala před tlamami plnými ostrých zubů, které co chvíli přilétly z té či oné strany. Nevím, jaká síla nás chránila, ale byla tady a ti obludní ptáci byli neúspěšní ve svých pokusech a stále více rozzlobení. Pouto nás pevně drželo a nedovolilo, abychom se od sebe odtrhli. Vnímala jsem Eliahovo srdce, jako bychom byli jedinou bytostí, a myslím, že tvorům z těchto podzemních světů jsme tak museli připadat. Dvě duše, pevně spojené magií a kouzly v jedno tělo. Sám by tu ani jeden z nás neměl šanci. Jen spolu jsme měli dost síly dostat se tak hluboko, projít vodou, pískem a vzduchem

a mířit ještě hlouběji. Znovu kolem nás prolétl stín, obrovský pták nás tak tak minul a já sledovala, jak letí, otáčí se a vrací se zpět. Eliah ho sledoval také.

„Připrav se,“ zašeptal mi v hlavě a já věděla, co má na mysli, co uděláme. Modrý stín se k nám blížil, mával dlouhými křídly a náhle byl tady, široká tlama rozevřená dokořán. Sklonili jsme se a on minul,

a jak pokračoval v letu nad našimi hlavami, oba jsme ho prudce uchopili za peří na hrudi. Silná pevná stébla držela a my se drželi také. Vydal ohavný zvuk, snažil se na nás dosáhnout zubatou tlamou, ale byli jsme mimo dosah jak jeho zubů, tak pařátů, které se pokusil přitáhnout k břichu, aby do nás zasekl drápy. Drželi jsme se pevně a já znovu cítila tu nápomocnou sílu, všudypřítomnou a dobrou, která nám pomáhala. Modrý tvor se začal ve vzduchu prudce točit a další prolétávali kolem něj

a vydávali podivné skřeky. Nebyly ptačí, aspoň tedy nepatřily ptákům, které znám. Byla to říše okřídlených monster, takže na veselé ptačí štěbetání jsem mohla zapomenout. Tvor letěl obrovskou rychlostí, obsáhl s námi velké vzdálenosti a my tak aspoň nabyli jistotu, že v tomhle světě Johonina duše není. Nakonec se s námi ten démonický pták vrhl střemhlav. Tlak vzduchu nás doslova přitiskl

k jeho břichu, zatímco jsme padali dolů, a naše kůže, chráněná magickými čarami, ho musela pálit, protože sebou mrskal a nepřestával vřískat. Proudící vzduch byl ledový a já cítila, jak mi křehnou ruce a jak se držím z posledních sil. Stále s námi letěl střemhlav a náhle byly přímo pod námi shluky mlhy

a par vypadající jako naše oblaka. Tvor roztáhl křídla, která měl doposud při letu přitisknutá k tělu, a téměř zastavil na místě. Trhlo to s námi a ani já, ani Eliah jsme se neudrželi a padali dolů, zatímco

pták nad námi nepřestával vztekle křičet. Bylo zřejmé, že do těch mraků nemůže, byla to hranice jeho světa a dál pro něj nebylo místo.

Cítili jsme tah. Jako by nás uchopilo vlečné lano a stahovalo nás níž a níž. Pouto z Johoniných vlasů pulzovalo, náhle jako by bylo živé. Byla jsem vyčerpaná a stejnou únavu jsem vnímala i u Eliaha. Ale oba jsme to pocítili, ten impulz, to volání. Museli jsme dál, hloub. Blížil se cíl naší cesty. Čekal nás čtvrtý svět.

Poslední… a rudý.

33.

Rudý jako peklo a stejně tak horký. Snesli jsme se z výšky a dopadli na bosá chodidla. Země tu vypadala jako měsíční krajina, pokrytá hrubou hnědočervenou zemí, plnou kráterů, proláklin

a kopcovitých vyvýšenin. Žádné rostliny. Jen poušť.

„Komu patří tento svět?“ zeptala jsem se a Eliah se na mě zadíval. Smyčka kolem našich zápěstí se ještě více utáhla a Johoniny vlasy jiskřily.

„Je to svět hmyzích tvorů. Opravdových hladových monster.“

„Cítíš její přítomnost? Protože já ano.“

„Cítím. Je tady. Musíme ji najít, brzy. Naše těla na povrchu už pojmula většinu dreh-ta’ah, nemáme mnoho času.“

„Je to, jako by nás táhlo neviditelné vlákno. Vychází to zevnitř,“ položila jsem si dlaň na břicho. Kresby teď byly zářivě rudé. My sami jsme vypadali jako přízraky, s tmavou kůží posetou rudými ochrannými čarami. Bok po boku, dotýkající se jeden druhého, jsme se vydali směrem, kterým nás táhlo kouzlo. Přešli jsme malou planinu a vystoupali na vyvýšené místo. Náhle se za shlukem několika kamenů vynořil brouk s mohutnými kusadly velký jako poník. Prošustil kolem nás, přehoupl se přes vrchol a zmizel nám z dohledu. Nevěnoval nám nejmenší pozornost. Objevil se druhý, oběhl kolem nás a také zmizel za vrcholem kopce. Další tvor připomínal švába kříženého s ještěrkou. Lesklý šupinatý hřbet a dlouhá tykadla.

Ani on nás vůbec nebral v potaz. Po pravdě řečeno se mi nechtělo jít dál, vystoupat až na vrchol.

Děsila jsem se toho, co nás tam čeká, co uvidíme.

„Jak to, že nás nevidí, Eliahu?“ zeptala jsem se a rozhlédla se kolem. Další hmyz vylézal z otvorů a dutin, z obvyklých míst, kde se tahle havěť schovává.

„Mají společné myšlení. Nevidí nic, dokud to jeden z nich neuvidí. Co uvidí jeden, vidí pak všichni. Vlastně jedna. Pavoučí žena. Vládne tomuto světu a bytostem v něm. Jestli drží Johoninu duši, pevně omotanou jedovatými vlákny, bude náš úkol mnohem těžší.“

„No, doteď mi to nijak snadné nepřipadalo,“ odpověděla jsem.

„Já vím. Pojď, musíme dál. Naše síla slábne, a to hlavní je teprve před námi.“

Znovu jsme vykročili, stoupali jsme výš, na kopec a k tomu, co nás čeká. Půda byla ostrá, plná kamenů, a já cítila jejich hrany, které se mi zařezávaly do chodidel, jako by tudy kráčelo mé skutečné tělo. Jak jsme se blížili k vrcholu, rostlo ve mně znechucení a pocit odporu. Umocněný silným, chroustavým zvukem, jehož původ jsem si zatím nedokázala vysvětlit, ale věděla jsem s jistotou, že ať je jakýkoliv, nebude se mi to líbit. Vystoupali jsme na hřeben kamenité, rudohnědé hory a obraz, který se před námi objevil, mi převrátil vnitřnosti. Byl to jen pocit, protože tady jsem žádné vnitřnosti neměla, jen schránku, obalující mou duši, ten pocit tu ale byl. Vzedmutý žaludek, tělo naruby a odpor až na hranici zdravého rozumu. V údolí pod námi se vlnilo jezero, přímo moře hmyzích těl. Nejrůznější druhová změť, sarančata, pavouci, mravenci, švábi a chrousti. A mnoho dalších druhů, které ani nebylo možné určit. Lezli a šlapali po sobě, přelévali se sem a tam a všichni měli hlavy otočené jedním směrem. V životě bych neřekla, že mi ty kobylky z druhého světa budou takhle zpětně připadat

vlastně fajn. Tohle byla noční můra všech akarofobiků a já k nim asi začínala patřit. Přinutila jsem se podívat dál, zjistit, na co tak fascinovaně zírají. Na druhé straně údolí, nebo na druhém břehu hmyzího jezera, se táhl skalnatý pás, protkaný desítkami děr jako ementál. Podzemní hmyzí sídliště, a jeho obyvatelé vylézali ven a vraceli se zpátky, chaoticky pobíhali sem a tam. V popředí se tyčil velký, plochý kámen a hlavy všech zdejších příšer se k němu stále a stále otáčely. Za ním stála ona, Pavoučí žena. Tedy to, co se tak nazývalo. Eliahova duše vydala krátký vzdech, ale ihned pevně stiskl rty. Monstrum, tyčící se nad hmyzem obaleným balvanem, stálo na čtyřech nohou a další dva páry končetin kmitaly vzduchem. Co chvíli zanořila některou ze svých nohou do hmyzí změti, jako by pro

něco sahala. Obrovská masa hmyzích těl hlučela, zvuk byl pronikavý a skrz naskrz odporný. Přesně to, co byste nikdy nechtěli zaslechnout ve tmě. Náhle se ozval jiný zvuk, naprosto odlišný a pro nás mnohem horší. Ženský nářek. Proletěl mnou i Eliahem až do morku kostí. Sevření Johoniných vlasů kolem našich rukou povolilo a černý pramen se pomalu snesl k zemi, kde začal trouchnivět a rozpadat se. Tady nic nerostlo, nic se tu nerodilo. Jen ten hmyzí hnus. Bylo nemyslitelné se všemi těmi brouky prodírat vpřed.

Eliah v mé hlavě zašeptal a jeho hlas zněl, jako by mluvil jen s největšími obtížemi.

„Vidíš ji? Vidíš?“ Hlas se mu lámal. Já nemohla promluvit vůbec. Na rudém kameni, pod hmyzími těly, ležela Johonina duše. Z krásných černých vlasů zbyly jen okousané, zahnědlé zbytky a mezi nimi prosvítala seschlá kůže. Tváře propadlé a oči zavřené, pokryté nánosem pavoučího sekretu. Snažila se osvobodit zpod všudypřítomného hmyzu, ale její ruce a nohy byly k tomu kameni přilepené vazkou, táhnoucí se hmotou. Ze všech sil zvedla paži, napjala ji a natáhla vpřed, prsty zkroucené úsilím.

Podařilo se jí odtrhout a Pavoučí žena, tyčící se vysoko nad ní, zachrčela. Z končetiny jí vylétl dlouhý lepivý proud a znovu uvěznil Johoninu ruku. Duše ženy, z posledních sil bojující, se pokoušela znovu

a znovu osvobodit a stále nové kusy pavoučího sajrajtu jí v tom bránily. Jak dlouho už takhle bojovala, zatímco s jejím tělem prováděl kdovíco jeden odporný brouk za druhým? Eliah řekl, že mimo své tělo je rok a téměř deset měsíců. Jestli se její duše celou tu dobu snaží osvobodit, lapená v pavučině, nechápala jsem, kde stále bere sílu k dalšímu boji. Její marné úsilí bylo zřejmě zdrojem neutuchajícího nadšení a zábavy zdejších obyvatel. Na její záda vyskočil šváb a poskakoval jako na trampolíně.

Pohupoval se na zadních nohou a třel se břichem o křehkou skořápku Johoniny zbídačené duše. Napjala jsem se jako struna a na krátký okamžik byla zpátky v zadním prostoru špinavé dodávky a pod Byrneho přírazy tloukla hlavou o zeď. Zalykala jsem se hnusem a vlna nenávisti a zloby se ve mně vzedmula a vytryskla jako gejzír. Zaťala jsem svaly, pruh látky zapraskal a já odervala ruku z Eliahova sevření. Zatímco na mě bezhlesně volal ve své mysli, vyskočila jsem do prostoru se skutečným výkřikem.

„NE!“

Plula jsem vzduchem jako papírový drak, zatímco vše kolem ztichlo, až na Eliahův zoufalý hlas, který mi rezonoval v hlavě. Už bylo pozdě, už se to stalo a on mě nedokázal zastavit. Myslím, že bez přímé konfrontace bychom jeho sestře stejně nedokázali pomoci, ale ten skok nebyl nijak promyšlený, byl to jen náhlý impulz pramenící z toho, že jsem dál nedokázala snést ten pohled.

Pavoučí žena jako by zamrzla uprostřed pohybu. Všichni brouci jako jeden sledovali směr jejího upřeného pohledu a náhle na mě hleděly stovky párů očí, zatímco jsem ječela, tvář zkřivenou vztekem.

„Slez z ní, ty odporná zrůdo!“

Pavoučí žena mávla jednou ze svých končetin a smetla zmateného švába z Johony. Pak se spustila na zem a překvapivě rychle oběhla vysoký balvan, na kterém Johonina slábnoucí duše bojovala proti věčnému zatracení. Obří pavoučice se vztyčila před ním a rozpřáhla dlouhé, chlupaté údy. Na špičce každého z nich se objevila trocha lepkavé hmoty. Natáhla dlouhý krk a z obličeje, který byl víc lidský než hmyzí, na mě hleděly dvě oči, bílé jako sníh a velké jako roztažené dlaně. Hladově pozorovala, jak se vznáším, a jakmile jsem se přiblížila, vymrštila najednou několik vláken. Minula, nebyla jsem tak blízko, a lepivé provazce prolétly naprázdno vzduchem. Dopadly na hřbety brouků pod námi. Eliah mě dostihl, cítila jsem ho za svými zády.

„Buď opatrná, nechoď blíž,“ zašeptal v mé mysli.

„Jak jí ale chceš pomoci? Neumíme to co ten pavouk, nemůžeme si Johonu jen tak přitáhnout! Určitě ne, když je sama spoutaná.“

Z celé situace jsem byla zmatená a vyděšená navzdory tomu vzteku. Neměla jsem nejmenší tušení, jak bychom mohli Johonu zachránit, jak obejít její pavoučí trýznitelku a všechny ty brouky.

„Když jsem byl malý, matka mi vyprávěla příběh o tomto světě. O dívce, která svým zpěvem okouzlila hmyz, co ji věznil. Přivedla ho svou písní do mrákotného stavu a dokázala utéct.“

„Cože? Ty bys jim chtěl… zazpívat? Nebo snad… abych jim zazpívala já?“ Na chvíli jsem odtrhla pohled od velkých bílých a nenávistných očí a podívala se na něj. Eliahova duše pokrčila rameny.

„Takže to ani nevíš jistě, jestli by to bylo možné?“ zeptala jsem se nevěřícně.

„Je to legenda, nikdo neví, co je možné. Nikdo to nikdy nezkusil. Kdo by se sem také dobrovolně vydával!“

Eliah se nadechl, ale nevím, co chtěl říct, protože se staly dvě věci najednou. Johona natáhla třesoucí se ruku a setřela z víček nános pavoučí hmoty. Uviděla nás, ztuhla jako láva a pak nevěřícně zašeptala.

„Yasi?“

Hlas tenký jako papír a na konci zoufalý vzlyk. Pavoučí žena otočila svůj dlouhý krk, na chvíli se na ni zahleděla a pak velmi pomalu zvedla hlavu. Na hnusné, ale přesto lidské tváři se objevil úšklebek.

„Yasssi. Pojď dolů. Dolů, pojď dolů,“ zaskřípala tím, co měla ve své tlamě.

Pojď ty nahoru, napadlo mě, ale v tu chvíli se jedno ze sarančat vymrštilo vysoko do vzduchu, popadlo nás oba za nohy a stáhlo k zemi. Hmyz se nadšením rozšuměl a pavoučice zavřískla.

„Sssem! Přines je sssem!“ Brouk nás vláčel po zemi, smýkal námi po nerovném povrchu a nakonec nás vhodil pod nohy své paní. Vrchním párem svých končetin nás zvedla do vzduchu. Johona vzlykla a já se zadívala tomu monstru do očí. Jako by v nich měla zrcadlové sklo, viděla jsem se v nich, zírala jsem na svůj a Eliahův odraz v jejích očích. Rozšklebila tlamu se samolibou spokojeností. Nadzvedla pařát a přitáhla si Eliaha blíž.

„Tys přišel, Yasssi? Přišel sis pro ni?“ Šklebila se a pohupovala na dlouhých nohou, mávala s námi ve vzduchu sem a tam. Otočila jsem k Eliahovi hlavu. Přišel si pro ni… a předtím i pro mě. Věčný

zachránce. Oplácel pavoučí ženě pohled, ani se nepohnul. Mlaskla a z tlamy jí vylétla sprška slin. Hlavu na dlouhém krku otočila ke mně. Držela mě v podpaží silným, dlouhým a zahnutým bodcem, který vyrůstal z její nohy. Ostrá špička mě bodala do žeber.

„Řekni mi sssvé jméno,“ zasyčela a její hlas se nesl prostorem a násobil ozvěnou. Jméno, jméno… no…

Zírala jsem na ni se zaťatou čelistí a ona se mnou zatřásla jako s hadrovou panenkou.

„To jméno! Řekni mi sssvé jméno!“

Syčela a pohupovala se i s námi. Zvedla mě do výšky a já se zadívala za ni, na ploché skalisko… a na Johonu. Její oči na mě hleděly a byly živé. Po velmi dlouhé době jiskřily životem a touhou přežít. Čas letěl příliš rychle. Zatímco na mě pavoučice zírala a čekala na odpověď, zmobilizovala jsem veškerou svou energii a sáhla s ní po Johoně. Po její síle, která tam někde byla, ukrytá pod nánosem pavoučích sraček. Ale byla tam, jinak by nebyla pořád živá, jinak by pořád nebojovala. Cítila jsem, jak to

s Eliahem trhlo a jeho energie vystartovala zároveň s mojí jako závodní kůň. Dvě ohniska, rostoucí

a tepající, zářící z našich hrudí se rozhořela a ochranné malby začaly žhnout. Pavoučí žena zavřeštěla a uvolnila sevření. Johonina duše nasávala energii jako houba, krmila se jí a sílila a náhle odtrhla své ruce z toho kamene. Pavoučí žena se rozeřvala, otočila se a z jejích nohou opět vystřelily ty lepkavé provazce. Johona uskočila a zapotácela se na okraji skaliska, pod kterým všemu fascinovaně přihlížel národ hmyzích příšer. Eliah se vymrštil, prolétl nad ramenem pavouka a zachytil ji. Byla stále velmi slabá, jen stín někdejší duše, ale žila a hltala naši sílu jako hladové dítě. Cítila jsem, že Eliah jí už příliš nemá, slábnul, a my museli zmobilizovat vše, co v nás zbylo, abychom se odtud dostali, a to nejen my dva, ale všichni tři. Byli jsme příliš dlouho v podzemních světech, naše těla na povrchu byla vyčerpaná, vyždímaná, využila magický lektvar až do dna a ty poslední zbývající kapky nám musely stačit na cestu domů. Pavoučí žena se zmítala a řvala a vystřelovala další a další provazce do vzduchu. Eliah a Johona stoupali a já také. Několik sarančat se pokusilo vyskočit a znovu nás polapit, ale byli jsme už vysoko. Zdálo se mi, že v tom hmyzím rámusu slyším další hlas, hlas shůry, z míst vysoko nad námi. Z našeho světa. Haseyin zpěv nás volal, udával směr. Eliah s Johonou v náručí stoupal, pomalu, ale stoupal. Krmila jsem ho svou energií, posilovala tu jeho, aby měl dost sil dostat nahoru sebe

i sestru. Musela jsem za nimi, než se vyčerpám natolik, že už to nebude možné. Ten plochý kámen čekal na další oběť a já jí odmítala být. Naposledy jsem se zadívala dolů, kde v hloubce desítek metrů šílela pavoučí žena, tloukla kolem sebe a trhala hmyzí těla, která se jí dostala do spárů. Rozhazovala kusy kolem sebe, kde se na ně hladově vrhaly hordy brouků. Zvedla svou plochou hlavu a na chvíli jsme se na sebe zahleděly. Nedokázala jsem se ovládnout. Škodolibě jsem se usmála a zvedla astrální prostředníček. Nemyslím, že by rozeznala význam tohoto ryze lidského gesta. Zareagovala spíš na ten spokojený, povýšený úsměv. Obrovskou rychlostí se vymrštila, vyskočila na ploché skalisko, odrazila se všemi končetinami a doslova vylétla do vzduchu. V letu napřáhla pařát, ze kterého vystřelila masa pavoučích vláken a dopadla na mé kotníky. S výkřikem jsem začala kopat nohama, snažila jsem se té hmoty zbavit a odírala jsem si klouby a kůži. Pavoučí žena vítězoslavně vřískala a stahovala mě k sobě dolů. Eliah v mé hlavě křičel také, volal mě, zoufale a urputně, a já věděla, že dolů za mnou zpátky nemůže, protože pak by se odtud už s Johonou nedostal. Cítila jsem jeho děs, jeho frustraci, zoufalství, rozpolcenost, a nedokázala mu odpovědět. Musel se rozhodnout sám a jeho zápas se mi promítal v hlavě a nutil mě křičet zároveň s ním. Dívala jsem se vzhůru, zatímco mě pavoučí stvůra

stahovala k zemi. Dívala jsem se na dva stíny, pomalu se ztrácející v rudohnědém nebi, a Eliahův křik v mé hlavě utichal, až se ztratil docela. Byla jsem sama.

34.

Potřebuju vlka. Svou šelmu. Její sílu, dravost. Její energii. Tu magickou jsem vyčerpala téměř do dna. To mi prolétlo hlavou, jakmile jsem se znovu podívala na vlastní odraz v bílé ploše jejích očí. Zírala jsem do obličeje monstra a na strach už jsem neměla energii. Bylo toho prostě příliš. Zašklebila se na mě, zatímco mě přidržovala na laně utvořeném ze svých vláken.

„Nechal tě tu. Yasss. Nechal.“

Syčela a mlaskala a v tlamě, do které jsem měla výhled jako do výlohy, se jí míhaly dva jazyky.

Převalovaly se jeden přes druhý a vydávaly ty čvachtavé zvuky. Nechal mě tu. Mohla jsem si tisíckrát říkat, že neměl na vybranou, kdyby se pro mě vrátil, zůstaneme tu všichni tři. Ano, mohla jsem ho obhajovat, a já to dělala. Ale někde hluboko uvnitř křičel slabý hlásek, že jsem tu sama a že to není fér. Bylo by tak lehké tomu pocitu podlehnout, rezignovat, podvolit se. Pavoučí žena mě spokojeně sledovala.

„Bojíššš ssse? Nechal tě tu pro mě a mé děti. Zůstaneššš tu. Zůstaneššš, a já tě vysssaju!“ slibovala, a co předváděly v tuhle chvíli ty dva jazyky, bylo vyloženě obscénní.

„Nezůstanu a nevysaješ,“ promluvila jsem a samotnou mě překvapilo, jak zvláštně zněl můj hlas. Tak silný a jasný. Hmyzí moře pode mnou se zachvělo a zavlnilo.

„Ona tu taky nezůstala,“ dodala jsem a oplatila jí škleb. Neměla jsem tušení, proti čemu vlastně stojím, a Eliahův nápad se zpěvem mi přišel nejen nepatřičný, ale v tuhle chvíli vyloženě pitomý. Zpívat rozhodně nebudu. Budu řvát. Až sem mě dostal duch člověka, má lidská polovina. Chindi, jak řekla Haseya. Odtud mi ale pomůže jen má šelma. Můj vlk. Monstrum proti monstru. Zavolala jsem ji, sáhla jsem pro ni i v tomto nehmotném těle. Hrábla jsem do hlubin lidské duše a hledala tu vlčí. Byla tam, schoulená, upozaděná, ale byla. Protože zvířata mají duši, ať už o tom pochybuje, kdo chce.

Probudila jsem ji a ona se vzedmula, zaplnila mé astrální tělo, zalila ho vlčí energií a donutila změnit tvar a formu. Její síla byla ohromující. Možná proto, že lycas samotní jsou tak trochu bytosti z jiného, temného světa, a v takovém se právě nacházela. Nevím. Podstatné bylo, co dokázala během krátkého okamžiku. Mé tělo se zvětšilo, vyrostlo a protáhlo se. Rozpínalo se a já rozevřela obrovskou tlamu plnou zubů, dlouhých jako dýky. Dlouhé a protáhlé jsem měla i drápy, kterými jsem prudce sekla

a přeťala provazec z pavoučích výměšků, který mi držel nohy. Byla jsem obrovská, stejně velká jako ona, dokonce větší. Jako když nafouknete pouťový balonek až k prasknutí. Sklonila jsem se a zařvala jí do obličeje takovou silou, až se její chlupatá tvář zavlnila a ona na chvíli překryla své oči jakousi šupinatou blánou. Odpověděla na můj řev a její vřískot se s ním promísil a síla spojených hlasů dvou příšer rozvlnila prostor všude kolem nás. Využila toho, jak jsem blízko, vymrštila horní pár končetin

a uchopila mou vlčí hlavu. Přitiskla své čelo k mému a vpadla do mé mysli jako dravá voda. Bouřící proud, valící se příbytkem mých myšlenek a zaplavující, znásilňující jednu každou myšlenku. I mně se otevřela její mysl a já nahlížela do bezedných, propastných hlubin, ve kterých se převalovaly kusy vzpomínek na vše odporné, co za tisíce let udělala. Stále stejné, opakující se vjemy. Násilí, krev, žrádlo

a pomstychtivost. V obrovském množství. Zůstala jsem stát na okraji, protože ponořit se do tohoto svinstva, pokusit se ho prozkoumat, uvíznu tam, zaplavená ohavnostmi. Tlačila jsem ji ven, pryč ze své hlavy, aby se nemohla dotknout všeho, co je mi drahé, aby to nemohla poskvrnit, znesvětit

a zničit. Má šelma řvala, útočila na ni a vyháněla ji. Osahávala mé vzpomínky na Rubena, které jsem si hýčkala. Prohrabovala se jimi, spokojeně mlaskala a zanechávala na nich svou odpornou stopu.

Roztřásla jsem se. Má mysl, má šelma, má lidská duše, a někde na povrchu se nepochybně roztřáslo i mé tělo. Vybuchla jsem jako nábojnice v ohni a jiskry sršely všude kolem. Zvedala se ve mně síla, ne jen jednoho vlka, ale celé smečky, která mi patřila, síla Lycy, první vlčice, Chétirovy družky. Zvedala se, krmená bolestí, nenávistí a vztekem. Převzal okamžitě vládu, nasycený obrovskou vlčí energií a silou slovanské magie, se kterou si magie indiánského podzemního monstra náhle nevěděla rady. Vyrazila jsem ji ze svých vzpomínek, zatnula jsem drápy do chlupaté hrudi a zabořila tesáky do dlouhého krku.

Byla to absolutní moc, nekompromisní a nepřekonatelná. Řičela a zmítala se a bojovala předem ztracený boj. Odmrštila jsem ji od sebe, s hlavou téměř oddělenou od těla. Dopadla na skalisko, místo mučení Johony a stovek duší před ní v tom nekonečném proudu času. Brouci byli jako paralyzovaní, krčili se u země, dokud nad jejich hlavami probíhal zápas. Nepřestávala jsem řvát, zatímco jsem ve

své nestvůrné podobě plula nad jejich hlavami. První z nich se osmělil a dotknul se tykadlem nohy své pavoučí matky, která visela přes okraj kamene. A po něm druhý a další a pak jako na povel se hmyzí moře vzedmulo a hnědočerná vlna se přelila přes balvan jako hejno piraň a vzduch kolem byl náhle plný krve a kusů tkáně Pavoučí ženy, která jim vládla od počátku věků. Nasytila jich mnoho, a to bylo zřejmě to nejlepší, co pro ně teď mohla udělat. Se řvoucí myslí a bušícím srdcem jsem vystřelila vzhůru. Jako kometa s hořícím ocasem jsem prorazila oblohu čtvrtého světa a hnala se dál, tentokrát bez sebemenšího zaváhání, bez jakékoliv zastávky. Jako když se utrhne výtah, jen opačně. Prolétla jsem modří a srazila dva ptáky, kteří mi zkřížili cestu. Rozmetala jsem hejno sarančat a vletěla do žlutých mraků druhého světa. Vynořila jsem se z rudé řeky a prolétla podél stvolu, obaleného šplhajícími postavami.

Prorazila jsem písek a vpadla do svého lidského těla. Vzedmulo se, náraz mě doslova zvedl do vzduchu, a já otevřela svá lidská ústa a zakřičela.

„RUBENE!“

Klesla jsem do rozmetaného písečného obrazce a vnímala, že mé lidské tělo je zalité potem, obalené pískem a hoří. Lapala jsem po dechu a měla jsem pocit, že se mi roztříští srdce. Hlavu jsem měla jako kaleidoskop, kterým pavoučice zatřásla. Střípky mých vzpomínek se převalovaly sem a tam a skládaly se zpět do povědomých obrazců.

Ruben. Jeho oči a jeho ruce. Naše první setkání, má proměna. Sílící a rostoucí cit. Společný domov.

Vášeň a víra. Má budoucnost. Moje všechno.

Posadila jsem se. Má vlčice stála hrdě s hlavou zvednutou a já za víčky cítila její oči. Síla alfy, která dokázala přemoci démonické monstrum, mnou prostupovala a já ji cítila v každé buňce. Měla jsem být vyčerpaná až k smrti po takové cestě, ale já cítila, jak se mi v břiše roztáčí vír energie. Rozhlédla jsem se a vnímala každý detail, každé zrnko písku, každý závan vzduchu, který sem proudil dveřmi otevřenými dokořán. Haseya klečela kousek ode mě a natahovala ke mně ruku, v obličeji výraz plný

bolesti. Otočila jsem se na druhou stranu a rty se mi okamžitě ohrnuly a obnažily zuby. Eliah dřepěl u zdi, tělo lesklé potem, oddychoval a mokré vlasy mu spadaly do obličeje. Upřeně mi hleděl do očí. Můj pohled byl těžký a intenzivní. Pomohla jsem mu dolů, do temných hlubin, aby zachránil svou sestru. Kdo by však zachránil mě, kdybych tam zůstala? Kdo by mi pomohl? Nepřestávala jsem se na

něj dívat s veškerou silou a autoritou svého vlka, a on po chvíli uhnul pohledem. Podvolil se. Pro mou šelmu to bylo jako výstřel startovací pistole. Zpocená od kořínků vlasů až po chodidla, obalená pískem jsem po něm skočila a zabořila nehty do té hladké kůže. Překulili jsme se, srazili lavici plnou věcí a bez ohledu na střepy, zarývající se mi do zad, jsem se s ním rvala dál. Bránil se, uhýbal mým zubům, ale dostával ránu za ranou. Má šelma řvala a vládla a lidské myšlenky a pocity, mé lidské vědomí za ní povlávalo jako stuha ve větru. Zakousla jsem se mu do boku a roztrhla kůži, pokrytou tetováním. Řvala jsem jako smyslů zbavená, zatímco jsem ho drásala nehty i zuby. Haseya na mě volala, snažila se mě zastavit, ale bylo to zbytečné. Eliah neřekl ani slovo. Nebránil se. Ne tak, jak by mohl. Skončil na zádech a já na něm, jeho krk sevřený v zubech. Ruce měl rozpažené, nesnažil se mě zadržet. Klečela jsem na něm s koleny v jeho slabinách, svírala jsem mu ramena, nehty hluboko

v kůži. Byla jsem zbrocená potem, srdce mi bušilo a dech sípal v nose. Vytáhla jsem zuby z jeho masa a podívala se na něj. Oči mi žhnuly, má vlčice probodávala pohledem jeho vlka. Stáhl ocas, zelený závoj se z jeho pohledu vytratil a duhovky měl opět černé. Oheň v hoganu dohasínal, otevřenými dveřmi sem pronikal chladný ranní vzduch a tma venku ustupovala slunci. Trvalo to celou noc a teď, v krátkém okamžiku, bylo všechno pryč.

Dívala jsem se do jeho očí s vědomím, že ho takhle vidím naposledy. Takhle zblízka. Nevím, co v mém pohledu viděl, ale po chvíli pootočil hlavu na stranu a natáhl krk. Stačilo ho jen sevřít, prokousnout kůži, maso a tepnu. Bylo by to tak jednoduché. Kdyby to nebylo tak těžké. Haseya

plakala a naléhavě na mě mluvila. Přecházela mezi oběma jazyky, nejspíš si to ani neuvědomovala. Zaplavilo mě zoufalství a neskutečná bolest. Nedokázala jsem ho zabít, i když mi svůj život právě nabízel jako na talíři. Možná právě proto. Pustila jsem jeho ramena a narovnala se. Znovu se na mě podíval a zašeptal.

„Tori, já…“

„Ne,“ utnula jsem ho. „Máš, co jsi chtěl, máš svou sestru. Dodržela jsem slib. Vyrovnala dluh. Mohlo mě to stát život. Pokud bych se nedostala sama zpět, kdo by mi pomohl? Potřeboval jsi mou sílu na to, aby ses dostal tak hluboko. Vezl ses na ní jako na střele. Tak mi, sakra, řekni, jak by ses pro mě vrátil? S čí pomocí?“ Neodpovídal, ležel přede mnou beze slov a bez hnutí.

Možná se chtěl pokusit o nějaké vysvětlení, ale právě v tuhle chvíli nenacházel ta správná slova. A já si uvědomila, že vlastně už nechci nic slyšet. Že nepotřebuju nic slyšet. Potřebuju jen domů.

Zvedla jsem se na nohy. Srdce mi bušilo a hnalo vzbouřenou krev mými žilami. Odvrátila jsem se od něj a Haseya ke mně natáhla ruce. Třásla jsem se vší tou energií jako osika, když jsem vzala její dlaně do svých a podívala se na ni. Na krátký okamžik probleskla jejími tmavými duhovkami modrá. Jen mžik, a bylo to pryč, kdybych právě mrkla, nepostřehla bych to. Udělala jsem, o co mě žádaly, ona

a má babička. Použila jsem její dar, její dědictví, využila tu sílu pro něco dobrého a otestovala ji. Teď už jsem ale měla všech těch magických, nepozemských věcí plné zuby. Chtěla jsem něco pevného, hmatatelného a silného. Chtěla jsem domů. Pryč z tohohle šamanského domu, z tohohle města.

Z této země. Věděla jsem, že tu nechávám kus své duše. Na krátkou chvíli jsem přitiskla své čelo k čelu staré indiánky. Když jsme se poprvé viděly, pozdravila mě tak. A já se s ní nyní stejným

způsobem loučila. Přejela mi palci přes oba spánky a stiskla mou tvář do dlaní. Ten dotyk byl tak známý, tak povědomý. Pálilo mě v krku a srdce mi stále prudce tlouklo, jako by po tom všem nedokázalo zpomalit. Krátce jsem pohladila kůži na hřbetech jejích rukou a vyprostila se. Sehnula jsem se a sebrala šaty. Natáhla jsem si je na zpocené tělo, přilnuly k němu jako druhá kůže. Prohrábla jsem si vlasy, nechala je klouzat mezi prsty. Vítr mi foukal do tváře a chladil rozpálenou kůži. Ve dveřích jsem se otočila. Eliah se mezitím zvedl a nyní stál vedle své babičky. Byl nahý a stále tak dokonalý, tak krásný. Zdaleka to ale nestačilo. Protože daleko odtud, na místě, které mohu a chci nazývat domovem, na mě čekalo něco víc. Alespoň jsem v to doufala. Naposledy jsem si Eliaha prohlédla. Dokonalá ústa, ostrou čelist, hladkou kůži obepínající silné svaly. A oči, pronikavé, černé

a teď plné emocí. Já v těch svých neměla nic. Vyměnili jsme si role, teď jeho pohled křičel a můj byl dokonale mrtvý. Haseya se ho dotkla, pokusila se ho vzít za paži, ale on se vymanil a udělal dva kroky ke dveřím. Krátce jsem zavrtěla hlavou, otočila se a odešla.

35.

Namočila jsem utěrku do proudu vody, a jak jen to šlo, setřela si z kůže ochranné kresby. Hlavně

z obličeje. Pak jsem naplnila sklenici a hltavě pila. Poté druhou, a než jsem vypila třetí, na chvíli jsem si opřela mokré, orosené sklo o čelo. Prázdnou jsem ji pak postavila na Haseyin stůl a chystala se projít tím domem a ven z něj. Nahoře na schodech se objevil Jethro, v očích úžas jako dítě pod vánočním stromkem. Když mě uviděl, vztáhl ke mně ruku a chraplavě se rozesmál.

„Je… je zpátky. Ona se vrátila. Dokázali jste to, ty a můj bratr. Vrátila se!“

Sestupoval rychle ze schodů a já ho pozorovala, prostá jakékoliv myšlenky. Sešel až dolů a znovu ke mně natáhl ruku.

„Pojď, prosím. Ráda by tě viděla.“ Beze slova jsem zavrtěla hlavou. Zmateně na mě hleděl. Až nyní pochopil, že jeho nadšení nesdílím, ne tak, jak čekal. Podařilo se, kvůli čemu jsem tu byla. Zachránili jsme její duši. Já se ale teď potřebovala postarat o tu svoji.

„Jethro,“ oslovila jsem ho a namáhavě polkla. Vším tím křikem a tlakem jsem měla rozbolavělé hrdlo. „Něco od tebe potřebuju,“ dodala jsem a on horlivě zakýval hlavou.

„Cokoliv si řekneš. Já… udělám cokoliv.“ S očekáváním na mě hleděl a já se snažila nevnímat jeho podobu s bratrem. Ještě pořád jsem se mohla otočit, vyběhnout ven, vpadnout do hoganu a udělat, co jsem původně udělat chtěla. Promnula jsem si dlaní krk a zahleděla se na něj.

„Potřebuju peníze.“ Jethro na mě chvíli bez mrknutí zíral, pak sáhl do kapsy, vyndal peněženku a vytáhl z ní všechny bankovky, které tam měl. Sebrala jsem je a zmačkala v dlani.

„Nevím, jestli je to dost. Určitě ne. Můžu ti přivézt víc, jestli…“ Nenechala jsem ho domluvit.

„Stačí to, Jethro. Naprosto. Děkuju. Vrať se za ní.“ Dotkla jsem se jeho ramene a zamířila obývacím pokojem ven.

„Kam půjdeš ty?“ zavolal za mnou.

„Domů,“ odpověděla jsem.

Kráčela jsem po písečné zemi a vnímala teplo v bosých chodidlech. Zastavila jsem se u Eliahovy motorky. V zapalování nechal klíč. Proč ne? Proč, kruci, ne? Vyhrnula jsem si šaty, posadila se obkročmo na kožené sedadlo a narovnala mašinu, jako by to byla lodička z papíru. Čert vem bosé nohy, tu chvíli to vydržím. Zvedla jsem stojan, otočila klíčem a stiskla startér. Harley spokojeně zavrčel a já se usmála. Doma budu brzy. Ale nejdřív, nejdřív musím něco udělat. Zasloužím si svou pomstu. Cítila jsem Eliahův pohled v zádech. Věděla jsem, že stojí na verandě domu své babičky

a dívá se za mnou. Neudělal nic, aby mi zabránil v odjezdu, a to bylo jen dobře. Sáhla jsem za sebe

a dolů a rozepnula popruh kožené brašny, zavěšené vedle zadního kola. Vytáhla jsem jeho plátěnou tašku a položila ji na zem. Už jsem se neohlédla. Zařadila jsem rychlost a vyrazila pryč.

Jakmile jsem uviděla tu správnou výlohu, přibrzdila jsem a zastavila. Ne zrovna plynule, ale to nebylo podstatné. Učila jsem se s každým ujetým kilometrem. Zadívala jsem se na vystavené oblečení a spokojeně kývla hlavou. Zapřela jsem stroj a vytáhla klíč ze zapalování. Budila jsem nechtěnou pozornost, ale nedivila jsem se tomu. Špinavá, s rozcuchanými zrzavými vlasy, bosá a v tradičních indiánských šatech jsem slezla z motorky a zamířila do krámu. Nepotřebovala jsem ani sílu svého vlka, lidé mi i tak uhýbali z cesty. Zmatená prodavačka mě sledovala, zatímco jsem z věšáku stáhla jednoduché prádlo, džíny a tílko. Ponožky a pevné, vysoké kožené boty. Nikdy dřív bych si je nejspíš neobula, koukala bych po lodičkách, jak jinak. Ale změnilo se mnohé a já pro svou další cestu potřebovala pořádné boty. Na chvíli jsem se zarazila u stojanu s koženým oblečením. Chloupky vzadu na krku se mi postavily do pozoru. Pak jsem ale stáhla z ramínka krátkou koženou bundu s kovaným zdobením.

Stála jsem ve zkušební kabince a zírala na sebe do zrcadla. Byla jsem to já, a přece někdo jiný.

Změnila jsem se a přijala to. Bylo to nevyhnutelné. Otázka je, jak to přijmou mí nejbližší. Má rodina. Má smečka. Ach, Rubene, bezhlesně jsem posté vzdychla. Prodavačce jsem podala několik zmuchlaných bankovek a zbylé si zastrčila do kapsy. Položila jsem na pult šaty, které mi dala Haseya.

„Můžete to vyhodit, prosím?“ zašeptala jsem, a i když byl můj hlas tichý, zněl hrubě. Prodavačka zvedla šaty a prohlížela si je.

„Není škoda je vyhodit? Vážně si je nechcete nechat?“ zeptala se.

„Vážně nechci. Jsou vaše,“ zachraplala jsem a odešla.

Krčila jsem se za kontejnerem s neuvěřitelně páchnoucím obsahem a upřeně hleděla na zadní dveře baru, vedoucí na dvůr. Zvenčí neměly kliku, ale kouli se zámkem, nemohla jsem prostě jen tak vejít. Bylo ráno, slunce začínalo hřát a opíralo se mi do zad. Vlasy jsem si spletla do ledabylého copu, aby mi nepřekážely. Zavázala jsem je kouskem provázku, který jsem prostě našla na zemi. Otevírací doba se blížila a já potřebovala jen trochu času a žádné svědky. Když se dveře otevřely, ztuhla jsem. Angus, kuchař a majitel, vyšel ven a táhnul plastový pytel plný odpadků. S výrazným zafuněním ho

vhodil do kontejneru, za kterým jsem dřepěla. Jakmile zmizel, vyskočila jsem a zachytila dveře předtím, než za ním stihly zaklapnout. Proklouzla jsem do tmavé, úzké a známé chodby. Otočil se.

„Co to, kurva?“

Nestačil to doříct, protože jsem ho už držela za masitý krk, koleno vražené do jeho rozkroku.

„Ahoj, Angusi,“ pozdravila jsem a znělo to, jako když táhnete železnou trubku po betonové podlaze. Angus na mě poulil oči a kšiltovka s umaštěným logem se mu svezla na stranu. Napnul svaly, pokusil se mě odtrhnout, ale já jen přitlačila víc kolenem. A ukázala zuby.

„Co… co chceš?“ vyrazil ze sebe přidušeně. Povolila jsem sevření prstů, aby mi nezmodral dřív, než řekne, co potřebuju vědět.

„Kde je Byrne Cole? Kde ho najdu?“ zavrčela jsem mu do obličeje. Klapl naprázdno čelistí a zatěkal očima.

„Proč… proč si myslíš, že vím, kde je? Já nic nevím, já ne…“ Znovu jsem sevřela prsty a hleděla na něj zářícíma, vlčíma očima.

„Neser mě, Angusi! Neser mě a řekni, co potřebuju vědět. Já odtud pak odejdu a už mě v životě neuvidíš. Ale jestli ne, tak tě prostě zabiju a tvoje tělo roztahám po celý Arizoně! Rozumíš mi?“

Uvolnila jsem stisk a Angus rychle kývnul. Potil se a smrděl a představa, že bych se do něj přece jen musela zakousnout, nebyla nijak lákavá. Ale člověk se holt přemůže, když musí.

Polknul a začal drmolit.

„Má takovej malej domek, na spodním konci Coloradský ulice. Je to skoro na druhý straně města.“ Díval se na mě prasečíma očkama a funěl.

„Byl tu teď někdy? V posledních dnech? Ty víš odkdy,“ zeptala jsem se. Zápach moči, splašků

a zvětralého piva mi vracel nechutné vzpomínky. O tyhle bych přišla docela ráda, tedy později. Teď jsem je potřebovala, aby mi pomohly udělat, co je třeba.

„N… ne. No, vlastně jo, pár dní po tom, jak jste tu byli i s tím druhým. Říkal, že je tu horko, poldové a agenti ATF byli po celým městě. Chtěl na nějakou dobu zalízt, moc na sebe neupozorňovat. Koupil si u mě tři kartony piv a pak už jsem ho neviděl.“

Pustila jsem ho a poodstoupila.

„Neřekneš mu, že jsem ho práskl? Neříkej mu to, prosím tě. Nemám splacenou hypotéku a kšefty zrovna moc nejdou. Postará se o to, aby mi bar shořel na prach, jestli si bude myslet, že jsem ti řekl, kde bydlí.“

Potřásla jsem hlavou. „Myslím, že z toho nemusíš mít strach. Tvůj problém je, že se ti tu schází hrozná sebranka. Když to nebude Byrne, bude to někdo jinej. Měl bys změnit klientelu. A měl bys, proboha, vytřít tuhle chodbu!“

Otočila jsem se a kráčela ke dveřím. Na okamžik jsem se zastavila a prohodila přes rameno:

„Ne aby tě napadlo mu zavolat a varovat ho, že jsem ve městě. Vážně, Angusi, tohle si opravdu dobře rozmysli.“

„Ne, ne, já nikomu volat nebudu. Chci už od vás mít pokoj. Nechci v životě vidět ani tebe, ani toho bledýho chlapa z CEVILu. Ani toho indiána. Vypadni a nevracej se!“

Hm. Jakmile jsem ho nedržela pod krkem, zase mu rostl hřebínek. Udělala jsem několik kroků zpět a Angus se přitiskl ke zdi.

„On tu byl? Ten muž z agentury?“ Věděla jsem, že je Mikael pořád v Page, a byla to druhá z plánovaných návštěv, kterou jsem zamýšlela.

„Jo, i s tím Mexikáncem, s agentem zdejší oblasti. Pořád sem lezou a tahají rozumy o motorkářích. Otravujou mý hosty.“ Vypadal rozhořčeně a já zakroutila hlavou.

„Co jsem ti říkala? Musíš změnit klientelu. Něco mi říká, že ten tvůj pajzl poldové a CEVIL hned tak z hledáčku nepustí.“

Hleděl na mě a do očí se mu zase vracela nasranost. Jsou lidi, co si prostě nedají říct. Dobře jim tak.

Vyšla jsem na dvůr a kráčela v ranním slunci, které se rozehřívalo. Nebyla nejvhodnější doba na návštěvu, kterou jsem zamýšlela, ale taková doba by asi nenastala nikdy. Motorku jsem měla kousek odtud, před malou prodejnou s potravinami a různým drobným zbožím. Vešla jsem dovnitř a koupila si sluneční brýle, vystavené na stojanu hned vedle kasy. Má šelma byla vybuzená, cítila lov

a netrpělivě přešlapovala a přecházela sem a tam. Oči mi zářily a brýle se mi jevily jako naprostá nezbytnost. Peníze od Jethra mi v pohodě postačí na benzín na celou cestu domů, jídlo a nocleh, když bude třeba. Za pár centů jsem si koupila mapu tohohle města. Nebylo velké, ale zase ne tak malé, abych zbytečně nebloudila. Posadila jsem se na motorku a mapu rozložila přes nádrž a řídítka.

Coloradská ulice byla opravdu na druhé straně Page, ale teď už se mi zdálo, že tam v pohodě trefím. A jestli Byrne je, nebo není doma, na to mi pak zblízka odpoví můj vlk. Složila jsem mapu a vsunula ji do kožené brašny.

36.

Coloradská ulice se táhla po východní straně města a tvořily ji z větší části jen obytné domy, oddělené malými zahrádkami. Některé udržované tak, jak jen to v tomhle suchém prostředí šlo, jiné zarostlé a vyprahlé. Každý má holt priority někde jinde. Cesta se mírně svažovala, takže bylo zřejmé, který konec je ten spodní. Jela jsem pomalu středem cesty a rozhlížela se. Před domy stála auta, dodávky, viděla jsem změť dětských hraček, skládku rozbitých kol, převržený gril, rezavějící houpačku. Obyvatelé téhle ulice rozhodně nepatřili k horní vrstvě, a když jsem tak klouzala dolů ulicí, byla jsem ráda, že většina z nich je ještě zalezlá v postelích, nejspíš po včerejším flámu. Čím míň očí mě tu uvidí, tím líp. Byla jsem bohužel nepřehlédnutelná, a možná ani ne kvůli sobě jako kvůli motorce. Tohle město patřilo motorkářům, takže mašinu, obzvlášť nablýskaného tyrkysového harleye, by si mohl leckdo zapamatovat. Přes cestu mi přeběhl toulavý pes, a když zavětřil mým směrem, zrychlil. Má šelma přímo podupávala nedočkavostí a já ji krotila. Zbrklost nepotřebuju. Oči mi svítily a i přes

tmavá skla jsem viděla tak ostře, až to téměř bolelo. Všechny smysly pracovaly na sto procent a já se

rozhlížela sem a tam a nasávala vzduch a všechny pachy. Náhle jsem ucítila něco povědomého, pach, který mi podráždil nos a postavil do pozoru chloupky. Poznala jsem ho, jakmile jsem ho ucítila.

Vycházel z domu, stojícího po levé straně asi padesát metrů daleko. Byrneho priority byly naprosto jasné, protože na malé předzahrádce, ohraničené nízkým, rezavým plotem, byla dokonalá směs starých krámů. Vrak auta, kus plechové skříně, plechovky s barvou a barely kdoví od čeho, mezi tím vším desky a trámy a neskutečný bordel. Být to v Čechách, měl by o úklid postaráno, nejspíš během noci, a nejbližší sběrna kovů by měla žně. Tady na to každý kašlal, obzvlášť v téhle ulici. Stočila jsem harleye ke krajnici a zastavila. Zvedla jsem oči a zadívala se k obzoru, na panorama kopců a skal, tak malebné obzvlášť v dopoledním slunci. Chvíli jsem se prostě potřebovala dívat na něco hezkého, a tak jsem koukala a zhluboka dýchala. Hlavu jsem měla prázdnou, prostou jakékoliv myšlenky. Přemýšlela jsem už dost. Teď byly na řadě instinkty a pocity. Vypnula jsem motor a klíč schovala hluboko do kapsy džín. Doufala jsem, že než se vrátím, nebude tu stát jen holá kostra. Na druhou stranu – sáhnout někomu na motorku v tomhle městě by se nemuselo vyplatit. Tak jsem s tím zkusila počítat. Náhle kolem mě projel pick-up, celý různobarevně pomalovaný. Zastavil kousek přede mnou přímo před Byrneho domem. Zírala jsem na nápis nad poznávací značkou. Kdo si proboha objedná pizzu na snídani? Auto vypadalo naprosto nepatřičně a vůbec se sem nehodilo. Pizza v indiánské oblasti. Na druhou stranu mi to mohlo dobře posloužit. Seskočila jsem z motorky a rychle přeběhla ke dveřím spolujezdce. Otevřela jsem a vyhoupla se na sedadlo. Řidič, hubený uhrovitý kluk ve stejně bláznivém stejnokroji, barevném jako to auto, se lekl a špičkou pera protrhl papír s objednávkami, do kterého si něco psal. Mezi námi leželo několik povědomých plochých krabic a pohádkově voněly. Evidentně tu měl někdo po ránu stejné chutě jako Byrne, protože jak jsem si všimla, kluka z pizzerie čekalo ještě několik rozvozů.

„Ahoj,“ široce jsem se na něj usmála a nechala si sluneční brýle na očích. On na mě ty své poulil jako přišlápnutá žába. „Máš dovážku do stošestky?“ sladce jsem se otázala, jakmile jsem rychle střelila očima na číslo nad vchodovými dveřmi. V krku mě pálilo. Polkl a zatěkal očima.

„Jo, no… mám. Dvojitej sýr, ančovičky. Proč se…“ Nenechala jsem ho dokončit větu a krátce mu stiskla předloktí.

„Já to doručím. Je to pro kámoše, překvapím ho. Kolik to dělá?“ Stále jsem se na něj culila jako finalistka Miss Horní Dolní, a on se zmateně poškrábal na nose.

„Sedm dolarů. Plus 2,99 za dovoz,“ přejel si hřbetem ruky přes bradu a já sáhla do kapsy a ze změti bankovek na dlani vytáhla dvě s obrázkem Abrahama Lincolna. Podala jsem mu je a on si je na stehně uhladil, než je vložil mezi ostatní do velké peněženky.

„Je to tahle?“ popadla jsem horní krabici.

„Jo, jo, je. Počkejte!“ Zastavila jsem se s rukou na klice a úsměv už mi poněkud tuhnul. Hlavně nevytáhnout rty moc vysoko.

„Ještě leták,“ dodal a ze svazku, zastrčeného v kapse dveří, vytáhl barevný papír a položil mi ho na krabici. Přidržela jsem ho palcem, krátce roztáhla koutky a vystoupila.

„Ať vám chutná,“ zavolal za mnou a ukázal křivé zuby.

„No, myslím, že na mě nezbyde. Je to hroznej nenasyta,“ mávla jsem rukou směrem k domu

a zabouchla dveře. Stála jsem na straně do silnice, takže mě Byrne nemohl vidět, pokud šmíroval oknem cvrkot na ulici. To se ale změní, jakmile to auto odjede. Kluk z pizzerie nastartoval, krátce mi pokynul a já zatřepala prsty ve vzduchu. Jakmile se rozjel, rozeběhla jsem se a rychle proběhla pootevřenou brankou, přes chodník ze širokých plochých dlaždic, po schůdcích až ke dveřím. Cítila jsem ho tak, jako by stál vedle mě. Celý ten barák byl jeho pachem prosycený a má šelma zírala na jeho dveře s ušima přitisknutýma k hlavě, zatímco tlumeně vrčela. Otevřela jsem krabici, z rozteklého horkého sýra stoupala pára a pach sardinek. Postavila jsem se bokem vedle dveří, krabici položenou na rozevřené dlani. Druhou rukou jsem zabušila na dveře a pozorovala, jak se k zemi snáší kousky oloupané barvy. Slyšela jsem šramot z hlubin domu a napjala se. Zachrchlal a ozval se zpoza dveří.

„Kdo je to?“ Všechny chloupky na mém těle byly nejen v pozoru, ale přímo jiskřily energií a očekáváním. Šelma v mém těle zavyla a připravila se.

„Vaše pizza, pane,“ donutila jsem své hlasivky zatrylkovat a Byrne otevřel. Kopla jsem do dveří, až se rozletěly dokořán, a zároveň jsem prudce máchla rukou. Přirazila jsem mu horkou pizzu na obličej a dalším kopancem ho odstrčila dál do chodby. Vklouzla jsem za ním a zavřela dveře. Zmítal se

u stěny, řval a rval si z tváře horký sýr, který mu obaloval ruce. Zatímco si vytíral z očí lepkavou

a táhnoucí se hmotu, sundala jsem si sluneční brýle a zastrčila je do náprsní kapsy. Konečně se na mě podíval a jeho výraz mi za tu námahu opravdu stál. Měl na sobě plandavé trenýrky a hnědé tričko

s nápisem, který byl tak vybledlý, že nešel přečíst. Rozježené vlasy a několikadenní strniště, ve kterém zbytky sýra vytvořily zajímavou mozaiku. Zíral na mě a já si užívala ten vytřeštěný pohled.

„Co… co tady kurva děláš?“ vyrazil ze sebe, couvnul a střelil očima do dveří, vedoucích zřejmě do kuchyně. Vsadila bych krk na to, že tam měl zbraň, teď bohužel příliš vzdálenou. Pohnula jsem se, udělala pár kroků a on mě ostražitě sledoval. Bylo báječné pozorovat, jak mu to dochází a jak si uvědomuje, že tentokrát jsme tu jen sami dva a já v sobě nemám stříbro.

„Jsem zpátky ve městě, a tak mě napadlo, že se zastavím za svým prvním milovníkem, abych tak řekla. Co koukáš? Nenabídneš mi kafe?“ Překročila jsem krabici se zbytky jeho snídaně a znovu se o kousek přiblížila. Střelil očima vedle sebe a přímo jsem cítila, jak je napnutý a ve střehu.

„Děvko pitomá,“ zařval a skočil do dveří, po kterých celou dobu pokukoval. Vletěla jsem za ním a srazila ho k zemi, zatímco sahal po pistoli ležící na velkém stole uprostřed místnosti. Byli jsme

opravdu v kuchyni, pokud se téhle místnosti tak dalo říkat. Stůl se pod nárazem našich těl převrhnul a po zemi se rozprskla změť potravin, talířů a nádobí a pistole odlétla do rohu, daleko z jeho dosahu. Byrne byl rychlý, ale teď to nestačilo ani v nejmenším. Byla jsem doslova napumpovaná nenávistí, vztekem a pomstychtivostí. K tomu síla a energie alfa vlka. Skočila jsem mu na záda, popadla ho za krk a druhou ruku vrazila zezadu mezi jeho nohy. Zaskučel, zatímco jsem ho nadzvedla jako obyčejnou nákupní tašku a třískla jeho hlavou o jednu ze spodních kuchyňských skříněk. Překližka praskla a jeho hlava zmizela v hlubinách skříňky. Vytáhla jsem ho ven a ignorovala, jak mu rozpraskané dřevo trhá uši. Pach krve, která mu tekla z ran, byl jako hlas polnice. Zčernaly mi konce prstů a z prodloužených čelistí vyjely dlouhé zuby. Dál jsem vlka nepustila, tohle naprosto stačilo.

Vážně jsem nechtěla přijít o tyhle boty. Dokonalé, když chcete někoho silně nakopnout. Přesně to jsem vzápětí udělala, jedním dobře mířeným kopancem jsem ho přetočila na záda.

Zapřela jsem mu podrážku do slabin a opřela se o koleno, zatímco jsem se k němu sklonila.

„Tak co bude s tím kafem, ty divochu?“ zachraplala jsem přes prodloužené zuby a Byrne si položil ruce na uši a pak se zadíval na krev na dlaních.

„Naser si!“

„Myslím, že ne,“ odtušila jsem a on se na mě konečně podíval. Vzduch mu hvízdavě vylétl zhmožděným nosem, zatímco kopal nohama a zmítal se na podlaze. Přišlápla jsem a on zakňučel, zatímco nepřestával zírat na moje prodloužené zuby.

„Líbí se ti?“ zeptala jsem se sladce a ťukla drápem o špičku zubu. „Teď si je můžeš prohlídnout pěkně zblízka. Ne za plotem arény, ale přímo z první řady. Dokonce ti moc ráda ukážu, co umí.“

„Nemůžeš mě zabít. Ne… nemůžeš!“ Zvedla jsem nohu a postavila se nad něj. Rychle se odtáhl z mého dosahu, couval pozadu a opřel se zády o zeď.

„Logan…“ spustil znovu a já netrpělivě mávla rukou.

„Logan je mrtvý. Je ten poslední s kým bych si měla dělat starosti. Ale ty bys je teď měl mít, Byrne,“ dokončila jsem větu, ze které zřejmě slyšel jen první část.

„Je mrtvý? Logan je mrtvý? Kdo… ty… tys ho zabila?“ Vytřeštěně na mě hleděl.

„Ne, bohužel. Hrozně ráda bych to udělala, ale Benicio byl rychlejší.“

Ruce jsem držela volně podél těla, zatímco jsem na něj shlížela z výšky. Byrneho obličej byl jako filmové plátno, na kterém se zobrazila každá myšlenka, která mu v tuhle chvíli prolétla hlavou. Když jsem vyslovila to jméno, doslova to s ním trhlo.

„Jo, jo, Benicio byl na Vyděděnce hodně nasranej,“ pokývala jsem hlavou. „Ty jsi viceprezident, ne? Tak se tomu u vás říká, že? Takže teď vlastně vedeš klub. Teď jsi za něj zodpovědný, za všechno, co klub udělá. Nebo co udělal.“

Byrne na mě zíral, a co chvíli si jazykem přejel rty. To gesto nebylo lascivní ani v nejmenším, bylo nervózní. Byl cítit strachem a špínou.

„Divím se, že tě ještě nenašel, že si tě ještě nepodal tak jako Logana. Představ si, jak nasranej musel být, že zrovna váš klub, Logan a ty,“ namířila jsem na něj prst, „mu přitáhl do domu někoho, jako

jsem já. To se moc nepovedlo, co říkáš.“

„S tim já nemám nic společnýho. Já mu děvky nevozil,“ odsekl a povytáhl se výš. Rychle se zadíval na jednu a pak na druhou stranu. Zbraň ležela na druhé straně místnosti a poblíž neměl nic, čím by mě mohl praštit. Pokud by se o to tedy pokusil.

„Ne. Tys mu je jenom rozšukával.“ Dívala jsem se na něj a oči mi mrtvěly. Oplácel mi pohled a přesně věděl, která vzpomínka mi zrovna tancuje za víčky. Odporně se pousmál.

„Jo. To jsem dělal a užíval si to. A některý jsem si užil víc než jiný. To víš sama nejlíp. Pořád kolem něj cítím tu tvoji kundu,“ olízl si rty a tentokrát to bylo lascivní. Zároveň si dlaní stiskl rozkrok. Byla jsem na to připravená, takže mě tím nerozhodil, i když o to mu nepochybně šlo.

„Noo,“ protáhla jsem. „Myslím, že je nejvyšší čas, abys kolem něj ucítil moje zuby.“

Naklonila jsem hlavu na stranu, jazykem si přejela špičky tesáků v podobném gestu a pak ho praštila pěstí. Vlastní drápy zanechaly v mé dlani několik drobných ran, ale já to vůbec necítila. Popadla jsem omráčeného viceprezidenta za tričko a švihla s ním mezi nohy převráceného stolu. Rozhlédla jsem se, obsáhla očima všechen ten špinavý chaos na vyžilé kuchyňské lince. Jedou ve zbraních a drogách, proboha, musí mít přece prachy. Aspoň na pořádné bydlení. Jenže někteří lidé odporné věci pro peníze nedělají. Prachy jsou jen příjemný vedlejší efekt. Byrne to, co dělal, dělal rád. A k tomu nablýskaný barák nepotřeboval. Sáhla jsem do změti a vytáhla vlhkou utěrku. Roztrhla jsem ji na čtyři přibližně stejné kusy. Rozpažila jsem Byrneho ruce a připoutala ho k nohám stolu. Udělala jsem to s naprostou samozřejmostí, jako bych podobné věci dělala každý den. Aniž bych zaváhala, stáhla jsem mu z boků trenýrky a odhodila je stranou. Postavila jsem se a zadívala se na něj. Hm.

S tou čivavou tuhle jsem k němu nebyla spravedlivá. Ale teď budu. Bože můj, teď vážně budu.

Omotala jsem pásy z utěrky kolem jeho kotníků. Přivázala jsem mu nohy, tvořil krásně nechutné písmeno X. Pořád byl v bezvědomí. Napustila jsem do sklenice vodu a chrstla mu ji do obličeje.

Zatímco třepal hlavou ze strany na stranu a prskal, natočila jsem druhou sklenici a tu jsem mu vylila do klína. Chtěl si vytřít vodu z očí a zjistil, že nemůže. Že má připoutané nejen ruce, ale i nohy. Když pochopil, že je kromě toho i od pasu dolů nahý, bulvy mu málem vypadly z důlků. Dřepěla jsem vedle něj a pozorovala ho oranžovýma očima.

„Co to děláš? Slyšíš? Okamžitě mě pusť, ty svině! Pusť mě. Já tě zabiju, zabiju tě!“ Zmítal se a trhal hadrovými pouty.

„Ale hovno,“ řekla jsem česky a pokračovala tak, aby mi rozuměl. „Mezi námi, Byrne, tvá kariéra viceprezidenta klubu motorkářů právě skončila. Měl by ses mrknout po jiným klubu. Po takovým, ve kterým vystupují transsexuálové.“

„Cože? Co to meleš? Co sem pleteš transky? Sundej mi to, sakra,“ znovu zacloumal rukama a jeho scvrklý penis se mu převaloval po stehnech sem a tam. Jako nafouklá žížala na háčku.

Mohla jsem ho prostě zabít, a ví bůh, že jsem vážně chtěla. Udělala jsem ale něco lepšího.

Sklonila jsem hlavu a vyrobila z něj ženskou vlastními zuby.

37.

Kancelář CEVILu pro oblast od Phoenixu až k hranicím s Utahem byla ve stejné budově jako místní policejní oddělení. Měla vlastní vchod, a než jsem vešla, vyplivla jsem do odpadkového koše na chodníku žvýkačku. Třetí v pořadí. Proti vchodovým dveřím stála recepce, nedlouhý pult a nad ním bezpečnostní sklo s malým výřezem. Přistoupila jsem k pultu a automaticky si sundala brýle. Bylo to bezděčné gesto a jeho pitomost mi došla v momentě, kdy se na mě žena za přepážkou podívala.

Syčivě se nadechla.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptala se a střelila pohledem po místnosti, která byla prázdná až na nás dvě.

„Ráda bych mluvila s panem Gallanderem, jestli tu je,“ odpověděla jsem a tvářila se pokud možno neškodně. Snažila jsem se na ni nedívat. Věděla jsem, že barva mých očí je pořád oranžová, vlk byl stále nabuzený a ještě chvíli to potrvá. Koukala jsem do desky pultu mezi námi a čekala.

„Pan Gallander je ve své kanceláři, ale má tam návštěvu. Když chvíli počkáte, zeptám se, jestli by měl čas.“ Začala se zvedat, ale já náhle zaslechla povědomý hlas, kterému Whip odpovídal.

„Myslím, že nemusíte, to bude v pořádku.“ Zarazila jsem ji a vydala se chodbou, odkud jsem slyšela hlasy.

„Počkejte, tam jen tak nemůžete,“ volala za mnou a já se pootočila a kývla hlavou. Zastavila jsem se u prosklených dveří, přes které byly zevnitř místnosti zatažené žaluzie. Třikrát jsem ťukla klouby prstů do skla a otevřela je. Whip s Mikaelem stáli zády ke mně před obří tabulí, jakousi velkou nástěnkou, pokrývající celou zadní stranu místnosti. Oba se jako na povel otočili, ale já se na ně nedívala. Zírala jsem na fotky, dokumenty, mapy a desítky lístků s nejrůznějšími poznámkami, které byly na tabuli vyvěšené. Fotografie byly umístěné jedna vedle druhé v horní části tabule, velké, ostré portréty, byť bylo zřejmé, že mnohé z nich jsou vyfocené při sledování, bez vědomí fotografovaného.

Whipovi se rázem změnil výraz, původně naštvaný obličej kvůli vyrušení prozářil upřímný úsměv.

„Ale to se podívejme,“ řekl a otočil se ke mně celým tělem. Recepční mezitím přiběhla a zůstala stát ve dveřích s omluvným výrazem.

„Whipe, já se moc omlouvám. Prostě šla rovnou sem, vůbec mě neposlouchala!“ Rozpřáhla ruce a pokrčila rameny.

„Tím se netrapte,“ řekl Mikael a otočil se. „To ona dělá,“ dodal, zatímco se na mě díval.

„Ahoj Miku, Whipe,“ kývla jsem hlavou a Mikael mě obešel, mírně vyprovodil zmatenou ženu ze dveří a zavřel je. Opřel se o ně zády a založil ruce. Mlčel a pozoroval mě. Whip mě mezitím obešel kolem dokola.

„Pěkná bunda,“ odtušil a zakřenil se.

„Jo. Hodí se mi k botám,“ odpověděla jsem a on otevřel ústa. Pak je zavřel a potřásl hlavou. Znovu jsem se zadívala na fotografie. Zůstala jsem pohledem viset na prvních dvou zleva. Na té první byl Ahiga. Na druhé Eliah.

„Co to je?“ zeptala jsem se a podívala se na Whipa. Když nereagoval, stočila jsem pohled na seveřana za svými zády. Tmavé džíny, tmavá košile, kožené popruhy a pouzdro se zbraní v podpaží. Odlepil se ode dveří, obešel mě a postavil se tak, aby mi bránil ve výhledu.

„To tě nemusí zajímat.“

„Ale no tak, nebuď směšný. Znám nejmíň pět lidí na těch fotkách.“ Znovu jsem přejela pohledem Tiché stíny i Vyděděnce. Ty, které jsem znala, i ty cizí.

„To radši nikde neříkej,“ prohlásil Whip a opřel se zadkem o hranu stolu. Oba na mě koukali, každý svým vlastním způsobem.

„Takže šlo přece jen o zbraně? Proto jsi nám visel za zadkem?“ Otočila jsem se na Mikaela.

„Není to práce policie?“ dodala jsem. Koukal na mě beze slova a opět to byl Whip, kdo mi odpověděl.

„Jo, ale tenhle případ se rozrostl jako plíseň. Prorůstá celou zemí. Jakmile se zjistilo, že jsou v tom zainteresované i smečky jako třeba Tiché stíny, požádala nás policie o spolupráci. A přidalo se i ATF, jak jinak.“

Zatímco mluvil, obešel stůl a se založenýma rukama se znovu zadíval na zaplněnou tabuli. Musel mít plné ruce práce, Mikael stejně tak. Přesto na chvíli všeho nechali a vyrazili mi na pomoc. Nechtěla jsem myslet na toho třetího, který jel s nimi. Zamknula jsem ho ve své hlavě opravdu hluboko. Věděla jsem, že mě ty myšlenky přepadnou, že mě zaplaví vzpomínky, a doufala jsem, že na to pak budu připravená. Ne ale teď. Teď jsem byla ještě pořád plná vzteku.

„Whipe, já… ještě jednou moc děkuju,“ řekla jsem tiše. Neurčitě mávl rukou.

„Ale jdi, to nic nebylo. Byla to sranda.“

„To máš teda divný způsoby, jak se bavit,“ usmála jsem se, obešla stůl a přistoupila k němu. Zvědavě na mě koukal. Očima mi pořád probleskovala oranžová, ale on byl na takový pohled zvyklý. Neděsil ho.

„Už jsi někdy dostal vlčí pusu?“ zeptala jsem se s mírným úsměvem. Vytáhl obočí a zhoupl se na patách. Nenechala jsem ho promluvit, stejně by řekl nějakou pitomost. Položila jsem mu dlaň na rameno, naklonila se a políbila ho na tvář. Na malou chvíli mě pobavila představa, co by asi říkal, kdyby věděl, co jsem měla v ústech naposledy. A nemyslím ty žvýkačky.

„Ještě,“ otočil ke mně druhou tvář a já ho plácla do hrudi.

„Musím jít,“ obešla jsem stůl. „Doprovodíš mě?“ Zastavila jsem se a podívala na Mikaela. Pak jsem naposledy kývla Whipovi a vyšla ze dveří. Blížilo se poledne a horko rozpalovalo asfalt silnic. Domů to bylo přes tisíc mil a já věděla, že osmnáct hodin v kuse v sedle motorky nevydržím. Pokud to zvládnu tak, abych byla v Kansas City zítra odpoledne, bude to fajn. Mikael vyšel ze dveří.

„Nějakou dobu jsem si myslel, že jsi mu prostě utekla,“ řekl a já přesně věděla, koho myslí. Netušila jsem, co mě doma čeká, takže jsem tu dlouhou cestu vítala. Spousta času k přemýšlení.

„Ne. Neutekla jsem. Muselo tě těšit, když sis myslel, že ano. Vím, jak moc nemáš Rubena rád.“ Zastrčila jsem ruce do kapes kalhot a Mikael si odfrkl.

„Jo, těšit by mě to mohlo, ale upřímně, tak moc jsem nad tím zase nedumal. Až nedávno mi došlo, že to možná bylo všechno jinak, ale ten Navaho mi nic neřekl. Když se zatvrdí, nedostaneš z nich ani slovo.“

„Jo, to mi povídej. Bylo to trochu jinak, ale s tímhle,“ mávla jsem rukou zpět ke dveřím, „to vážně nesouviselo.“

„Asi ti budu muset věřit.“

„Nemusíš. Ale v tomhle můžeš. Řekni, podezíral jsi i mou smečku? Z účasti na těchhle kšeftech?“

Mikael se zahleděl do ulice, koukal na projíždějící auta. „Jo,“ vypustil pak přes stisknuté rty.

„Nabízelo se to. Máte území mezi těmi dvěma klany.“

„Přece jsi musel vědět, že Ruben by do ničeho takového nešel. Dlouhou dobu jsi ho měl na očích, věděl jsi o něm všechno z první ruky, když byl ještě s Evou.“ Pozorovala jsem jeho obličej, zatímco on pozoroval všechno ostatní.

„Nikdy nevíš, kdy podlehneš pokušení. Když přijely Tiché stíny s nabídkou družky pro Chétira,

myslel jsem si, že jejich alfa má za lubem užší spolupráci. Takový svazek by to takříkajíc upevnil. Utužil by vztahy.“

„No, ať už to Ahiga zamýšlel, nebo ne, nestalo se to. Musí tě to štvát. Kdyby ano, kdyby se smečka Měsíční řeky začala podílet na obchodu se zbraněmi, mohl bys Rubena konečně zavřít.“

Konečně se na mě zadíval. Kývnul hlavou. „To bych mohl. Ale stejně by se tím nic nezměnilo. Věci jsou tak, jak jsou. A navíc…“

„Navíc se teď kamarádíme,“ dokončila jsem za něj a on se na mě podíval svým typickým, chladným pohledem. Pak se ale náhle pousmál.

„Radši si na to moc nezvykej.“

„Neboj, Miku. Nebudu.“ Úsměv zmizel a opět se tvářil… švédsky.

„Jak se dostaneš do Missouri?“ zeptal se a koukal na mě. Pootočila jsem se a namířila prstem k malému parkovišti před společnou budovou policie a agentury. Harley se blýskal ve slunci.

Nebylo moc okamžiků, kdy se mi podařilo Mikaela překvapit. Tohle byl jeden z nich a já si ho bohapustě užívala. Otevřel pusu a zase ji zavřel.

„Není to… není to harley toho indiána?“ zeptal se nakonec a vydal se směrem k mašině. Srovnala jsem s ním krok.

„Ne,“ odpověděla jsem stručně. Když se na mě podíval s hlavou ke straně, dodala jsem.

„Teď už je můj.“ Vytáhla jsem z kapsy klíč a zahoupala s ním v prstech.

„Doufám, že tě nebudu někde na území Kansasu sbírat ze silnice.“

„Neboj. A kdyby, tak už v Coloradu,“ usmála jsem se na něj. „Ty tu ještě zůstáváš?“

Kývl hlavou. „Chystá se velký zátah. Je v tom zapojená fůra lidí, policejní složky osmi států, úřad pro kontrolu zbraní i protidrogová skupina z Mexika.“

Protidrogová skupina z Mexika mi zněla stejně pravděpodobně jako dvoumetrový trpaslík, ale mlčela jsem.

„Jakou myslíš, že má takováhle akce šanci?“ Podíval se na mě. „Kdysi u nás doma, myslím

v Čechách, běžel seriál o italské mafii. Chobotnice se to jmenovalo, protože mafie je přesně taková. Italská nebo mexická, to je jedno. Usekneš jedno chapadlo, a jí naroste další.“

Pokrčil ramenem a koukal zblízka na motorku, ke které jsme mezitím došli.

„Já vím. Ale nesmíme to prostě přestat zkoušet. Leda až budeme v důchodu.“ Přejel si rukou přes krátké ostříhané vlasy.

„Anebo až budete mrtví,“ dodala jsem a on po chvíli kývnul.

„Jo. Nebo tak.“

Zvedla jsem k němu oči, které už měly téměř normální barvu.

„Budeš opatrný?“

Mikael přivřel oči a já k němu přistoupila.

„Ať tě to ani nenapadne,“ zavrčel.

„Radši bych políbila hada,“ odsekla jsem a podobně jako předtím Whipa jsem ho plácla dlaní do hrudi. Jen víc. Ani se nepohnul. Sáhla jsem do kapsy a vytáhla sluneční brýle. Nasadila jsem si je

a opatrně dosedla na rozpálené sedadlo své motorky. Strčila jsem klíč do zapalování, teď už stejně samozřejmě, jako bych to dělala léta, a ne sotva pár hodin. Otočila jsem se. Koukal na mě a ten obvykle přísný rys kolem úst se někam ztratil.

„Uvidíme se doma,“ řekla jsem a nastartovala. Nevím, jestli odpověděl, protože jsem se bez dalšího ohlížení rozjela a zařadila do proudu aut.

38.

Cesta domů byla vážně dlouhá, ale pro mě měla svůj význam. Užívala jsem si ji, ty první hodiny určitě. V hlavě mi znělo „Born To Be Wild“ od Steppenwolf a já se přistihla, že se chvílemi prachsprostě dojímám. Vlasy, uvolněné z copu, mi vlály kolem hlavy, zatímco jsem po stošedesáté projížděla Coloradem. Byla jsem sama a bylo mi dobře. Po dnech strávených ve společnosti nejrůznějších lidí, po tom všem, co jsem prožila, kdy jsem byla zcela odkázána na rozhodnutí a libovůli jiných, jsem byla sama a mohla jsem si dělat, co jsem chtěla. Byl to povznášející pocit a ta motorka

k tomu velkou měrou přispívala také, o tom žádná. S malou pomocí obsluhy jsem dotankovala na pumpě u cesty a jela dál. Co chvíli mě troubením pozdravil řidič nějakého projíždějícího auta a já to pak už ani neregistrovala. Posádka jednoho z vozů si mě dokonce fotila, což mi přišlo praštěné.

Přitom to ani nebyli Japonci. Po setmění jsem zastavila v Rocky Ford v nevelkém motelu u silnice. Vedla ho starší žena a já se ovládla a nezeptala se jí, jestli se náhodou nejmenuje Batesová. Pokoj měl tapety s růžemi, postel s modrým přehozem a sprchu s teplou vodou. Stála jsem pod ní snad půl hodiny a vylezla, až když mě napadlo, že by si ta bába taky mohla doúčtovat peníze za vyplácanou teplou vodu pro celý motel. I když nevím, jestli tu někdo kromě mě ještě byl. Za pultem měla lednici

s prosklenou stěnou, ve které byly balené sendviče, bagety, kuřecí burrito a nějaký koláč.

Vysprchovaná a jen v kalhotkách jsem se usadila na posteli a do posledního drobku snědla všechno, co jsem si u ní koupila. Pak jsem sebou praštila na ten modrý potah a spala několik hodin jako zabitá. Bála jsem se zlých snů, ale žádné nepřišly.

S rozbřeskem jsem byla znovu na cestě a přejela hranice s Kansasem. Mé město bylo až na druhé straně tohohle státu, ale i tak jsem se spokojeně nadechla. Až někdy teď mě napadlo, co bych dělala, kdyby mě zastavila silniční kontrola. Bez řidičáku, bez papírů a bez helmy. Bylo celkem zbytečné se tím trápit, tak jsem prostě jela po sedmdesátce dál a doufala, že budu mít štěstí. Slunce znovu stoupalo, ale podnebí tu bylo přeci jen o pár stupňů chladnější než v Arizoně. Nadšeně jsem si užívala svěží vzduch. Vlasy jsem si znovu spletla a znovu je zavázala kusem provázku. Cop se mi válel po zádech, kdykoliv jsem pohnula hlavou. Poslední zastávku, pokud neberu v potaz tu nutnou k dalšímu natankování, jsem udělala v Topece. Zastavila jsem se na pozdní oběd a nutila se jíst, i když se mi břicho kroutilo. Byla jsem rozpolcená pocity. Hodinu cesty od domova jsem se začala bát, co mě tam čeká. Jakého přivítání se mi dostane. Myslela jsem na Rubena, poslední hodiny téměř neustále.

Myslela jsem na něj a modlila se. Doufala jsem, že po tom všem, co už mám za sebou, se i tohle nějak vysvětlí. Musí! Musí se to dát do pořádku! Nic jiného jsem si prostě neuměla představit. Odmítala jsem si to představit.

Když jsem vjela do města, do prvních kansaských ulic, srdce mi tlouklo jako splašené. Chtěla jsem

se rovnou rozjet k jeho domu, a pokud by nebyl doma, dřepět na verandě, dokud se nevrátí. Nakonec jsem ale zamířila jinam.

Prošla jsem dveřmi Květinového snu a zvonek nad mou hlavou zacinkal. Beth stála zády ke mně před pultem a vybírala ze svazku růže do kytice.

„Hned jsem u vás,“ prohodila přes rameno a já se nadechla, ale v tu chvíli se ozval jiný hlas.

„Beth? Myslela jsi tuhle mašli?“ Ben prošel dveřmi vedoucími do zadních prostor, ke skladu,

a v ruce držel velkou roli růžové stuhy s bílými srdíčky. Uviděl mě, pustil ji na zem, vykřikl a přitiskl si obě dlaně na tvář.

„Nevřískej, chlapečku,“ řekla jsem a zastrčila si sluneční brýle do vlasů. Beth se narovnala a pak se prudce otočila. I jí vylétla ruka k ústům, stála jako Lotova žena a zírala na mě. Mezitím se Ben vzpamatoval, rozpřáhl ruce a vrhl se mi kolem krku. Nebýt lycas, tak mě snad udusí. Objala jsem ho kolem pasu, a zatímco mi vzlykal na krku, dívala jsem se na Beth. V očích se jí třpytily slzy, které si rázně utřela, jakmile si je uvědomila. Poplácala jsem Bena po zadku a zkusila se odtáhnout.

„Ještě ne,“ zamumlal a znovu mě silně stiskl.

„No tak. Už mě pusť. Ať se na tebe pořádně podívám.“ Uvolnil sevření a poodtáhl se tak, aby na mě viděl.

„Tys vyrostl,“ plácla jsem a Ben protočil panenky. Zvedla jsem ruce a palci mu utřela mokré oči.

„Vysmrkej se, ano?“ řekla jsem tiše a on přikývnul. Pohladila jsem ho po tvářích a po vlasech a bojovala s vlastními slzami. Jak s nimi jednou začnu, bude zle. Nevím, čím přesně to bylo, ale

dokázala jsem se nerozbrečet. Jak jsem řekla, změnila jsem se. Prohlížela jsem si jeho obličej, každou pihu, každý rys. Tolik mi chyběl.

„Sebral jsi mi práci?“ zeptala jsem se, úsměv v hlase. Vyprskl a přitiskl si prsty ke rtům. Tak známé gesto, pro něj tak typické. Naklonila jsem se a políbila ho. Pak jsem se vymanila a otočila se k Beth. Žmoulala v prstech zástěru a já jí pátravě hleděla do obličeje, když jsem k ní přistoupila. Zavrtěla hlavou, pevně stiskla rty a přitáhla si mě k sobě. Políbila mě na čelo, na oba spánky a na špičku nosu. Pak mě pevně objala a já cítila, jak se mi slzy kupí za víčky, jen jen přetéct. Rychle jsem zamrkala. Beth uvolnila sevření a přidržela si mě na délku paží.

„Bože, děvče moje. Měla jsem takový strach!“ Prohlížela si mě a já ji. Pátravě mi hleděla do očí a já věděla, že pohled, který tam vidí, je jiný, než jaký znala. Usmála jsem se na ni.

„Odpusť mi. Odpusť, že jsi tu na to byla sama.“ Odvrátila se, mávla rukou a rychle si utřela oči.

„Nebuď hloupá, nebo tě plácnu, jen co ses vrátila. Kde jsi vůbec byla?“ zeptala se a já věděla, že to jí leží v hlavě nejvíc. Byla to naprosto zásadní otázka. I Ben na mě pátravě koukal. Teď jsem ale neměla sílu na sáhodlouhé vyprávění, kterému se tak jako tak nevyhnu. Teď to prostě nešlo.

„Všechno ti povím, slibuju,“ odpověděla jsem a Ben se okamžitě připomněl.

„Mně ale taky! Pomáhal jsem Beth v krámě a zalíval jsem ti doma kytky a…“ Zarazila jsem ho zvednutou dlaní.

„Všechno ti řeknu. Ale teď ne, prosím. Mám za sebou dlouhou cestu.“

Dívala jsem se na Beth, do jejích očí, plných otázek a pochyb. Kolem srdce se mi stahoval ledový krunýř. Ben vykoukl prosklenými dveřmi ven a vypískl jako kůzle.

„Ta je tvoje?“ Otočil se ke mně, prst namířený ven. Kývla jsem hlavou a on měl rázem oči přes celý obličej.

„Půjčíš mi ji? Řekni, že jo, že mi ji půjčíš! Tori, prosím!“

Přitiskla jsem si dlaň na čelo. Byla jsem zase doma. V některém směru se nic nezměnilo. V jiném bylo vše vzhůru nohama. Došla jsem k pultu a opřela se o něj lokty. Beth ho obešla a naklonila se ke mně z druhé strany.

„Byl tu?“ zeptala jsem se tiše a očima jí visela na rtech.

„Několikrát,“ odpověděla a koukala na své spojené ruce.

„Hned to ráno, kdy jsi zmizela. Přiběhl a hledal tě. Do večera byla celá smečka na nohou a pročesávala město.“

Zavřela jsem oči. Beth mě pohladila po ruce.

„Říkal, že tě necítí.“ Podívala jsem se na ni a celý obličej mi tuhnul.

„Tori, proboha! Co se stalo? Tys… ho opustila?“

„NE,“ vyrazila jsem a rychle se nadechla, abych nezačala řvát. „Je to složité a já teď prostě nemůžu…“ odmlčela jsem se. „Nejdřív musím vše vysvětlit jemu.“

Beth uhnula očima a znovu se zadívala na ruce.

„Co je? Beth?“

„Jel za Tichými stíny,“ řekla a podívala se na mě. Zamrazilo mě vzadu na krku.

„Ježíši,“ vydechla jsem a přejela si obličej oběma dlaněmi.

„Myslel, že jsi s jejich Druhým tam. V Saint Louis.“

Ach bože. Bude to těžší, než jsem si myslela. Bez ohledu na to, co jsem mu řekla v tom telefonu, zpracoval si to po svém. Muži. Na druhou stranu – hledal mě. Přestože v tom telefonu působil

v závěru tak chladně, vyrazil mě hledat. Bože, ať to ještě zachráním.

Ben se opřel vedle mě.

„Zranili ho,“ řekl a já prudce zvedla hlavu.

„Musím za ním, hned teď.“

„Buď raději připravená na všechno, děvče.“ Beth na mě koukala přes pult, hlavu na stranu.

„Jak to myslíš?“

„Jak asi. Ať už jsi pro ten náhlý odjezd měla jakýkoliv důvod, nebude to jednoduché. Hodně se zlobil. Ten tvůj zmatený telefon tomu taky moc nepřidal.“

„Řekl ti, že jsem volala?“

„Ano, řekl. Myslím, že jsem byla jediná, komu to řekl. A to jen proto, aby se mě zeptal, jestli tuším, kam jsi s tím indiánem odjela. Kde vůbec jsi. Mluvil se mnou jako s člověkem, který tě zná, který je ti blízký. V podstatě po mně chtěl, abych mu vyvrátila domněnku, že jsi mu utekla. Řeknu ti děvče, že jsem vážně nevěděla. Nedokázala jsem ho uklidnit tak, jak chtěl.“

Mozek mi stávkoval, odmítal to přijmout. Srdce tím spíš.

„Já ho neopustila! Já…“

„Ale vypadalo to tak!“ vpadla mi Beth do řeči. „Z jeho pohledu určitě, a i já jsem upřímně docela zmatená. Vždyť to nedává smysl!“

Schovala jsem obličej do dlaní a kolébala se sem a tam. Tohle se prostě nedalo vysvětlit jednou větou a já byla tolik unavená.

Beth se opatrně dotkla mého ramene.

„Tori, ty a ten indián… něco mezi vámi bylo. Nejdřív jsme nevěděli jistě, jestli jsi zmizela právě

s ním. Ruben mi hned při první návštěvě řekl, že se to ráno, kdy jsi zmizela, vzbudil s bolavou hlavou a ve vzduchu cítil divný pach. Kouř a byliny a cizího vlka. Tiché stíny byly pryč a ty taky. Vyvodil z toho své závěry. A pak jsi mu zavolala a potvrdila, že jsi s Druhým odjela.“

„Neodjela jsem s ním, odvezl mě. To je rozdíl.“ Zvedla jsem z pultu jednu z růží a olupovala jí ostny.

„Musím jít.“ Narovnala jsem se, hodila zničenou růži na stůl a otočila se.

„Počkej přece,“ zarazila mě.

„Sakra, Beth,“ ujelo mi a ona vytáhla obočí.

„Laskavě mi tu neklej. Máš tu klíče od bytu.“ Odešla dozadu. Ben na mě koukal a kousal se do prstu. Přišel ke mně blíž a já mu odtáhla prst od nenechavé pusy. Beth se vrátila ze skladu a položila mi do dlaně moje klíče. Když jsem je viděla naposledy, zastrčila jsem je do kapsy džínů, které se na mně pak rozpadly při boji s Uvari.

„Přinesl je sem. Ten den, co jsi mu volala. Ben si je pak vzal k sobě, a jak říkal, chodil ti zalévat kytky.“

„Vždycky když jsem odemykal, doufal jsem, že tě najdu doma,“ řekl Ben tiše. Ublížila jsem jim všem, ach bože! Tolik jsem jim ublížila. Bylo zbytečné přemýšlet nad tím, že jsem za to vlastně nemohla. Pohladila jsem Beth po ruce a Bena po tváři.

„Musím jít. Zítra přijdu do práce, Beth.“ Krátce zavrtěla hlavou a já důrazně kývla. Můj život se musí vrátit do starých kolejí. Pokud možno do všech. Vydala jsem se ke dveřím. Ben najednou zalapal po dechu.

„Bože můj! Čím sis to stáhla vlasy?!?“

39.

Stála jsem pod stromem na jeho příjezdové cestě a objímala se pažemi. Dveře domu byly

otevřené a kufr auta, které stálo venku, také. Zmizel v domě, zřejmě aby přinesl další věci. Byla jsem dost daleko a vítr vanul směrem k němu, zatím o mně nevěděl. Mohla bych to snadno změnit, stačilo jen vypustit trochu vlčí energie, ale já k tomu stále nesebrala odvahu. Když jsem ho poprvé uviděla – rozcuchaného a neoholeného, jak vkládá do auta tašku – má vlčice vystřelila vzhůru a nutila mě běžet, letět k němu, pozdravit svého druha. Má lidská polovina ji držela a nemohla se rozhodnout. Ruben vyšel z domu, zamknul dveře, seběhl schody na verandu a klíč vložil pod jeden

z kamenů, lemujících záhon s keříky. Rostly samy, bez větší péče, téměř jako by jim to dal příkazem. Možná i příroda vnímala sílu a autoritu alfy, nevím. Já ho vnímala velice. V tuhle chvíli každým pórem svého těla. Zároveň jsem si uvědomovala, že mě jeho síla neochromuje. Cítila jsem tu změnu. Měl můj respekt, to ano, ale ne samozřejmé podřízení. Má vlčice na jeho vlka hleděla s touhou, ale ne se strachem, přirozené chování vlka směrem k vůdci smečky bylo pryč. Věděla jsem to a bylo zřejmé, že Ruben to okamžitě pozná taky. Bála jsem se nejen reakce muže na náhlý návrat své ženy, ale i reakce jeho alfa vlka na vlčici, která mu upřeně hledí do očí a neuhne. Protože nemá důvod, aby to udělala. Hryzala jsem si spodní ret a hutná chuť vlastní krve na jazyku mi dávala za pravdu. Přežila jsem únos,

znásilnění, krvavý paintball, mexického sadistu a indiánské peklo. Přesto má lidská část, má ženská část, byla vyděšená jako už dlouho ne. Byl to jiný druh strachu, než jaký jsem zažívala v posledních dnech, ale neméně hrozivý a ochromující. Strach z toho, že ho ztratím. Ruben otevřel dveře auta

a chystal se nasednout. Napjala jsem se, zatímco šelma v mém těle natáhla krk a táhle zavyla. Vnímala jsem náhlý nával tepla na kůži, jak si energie vlka prorazila cestu. Ztuhnul, sehnutý nad sedadlem vozu. Narovnal se a spustil ruce. Pak se otočil.

Hleděli jsme na sebe a bez ohledu na vzdálenost, která nás dělila, jsem viděla jeho oči, jako bych je měla přímo před sebou. Přivřené, temné, upřeně pozorující. Bylo zřejmé, že tenhle Mohamed se nepohne, i kdyby na tom záležel jeho život. Tak se hora, tvořená nadšenou šelmou a nervózní ženskou, pomalu vydala k němu. Jak jsem se blížila, jeho vůně sílila. Chutnala jsem ji na jazyku jako něco důvěrně známého, blízkého a samozřejmého. Jako když se vrátíte domů k mámě a ona vám uvaří jídlo, které jste milovali jako děti a stále ho máte rádi. Vypadal pořád stejně, pořád stejně voněl. Jen ty oči, ty byly jiné. Pátravé, zkoumající a temné. Došla jsem na vzdálenost dvou kroků a zastavila se. Někde nad námi zapípal pták, ukládající se ke spánku. Hned bych si to s ním vyměnila. Toužila

jsem po klidu, po rovnováze. Nejdřív ale musím vyhrát tuhle bitvu. A že budeme bojovat, to mi Rubenovy oči říkaly zcela jasně. Přejela jsem si jazykem suché rty.

„Ahoj Rubene.“ Jakákoliv první slova v takové situaci jsou hloupá. Co ale říct, když se něco říct prostě musí? Díval se na mě a mlčel. Zkusila jsem to znovu.

„Někam se chystáš?“ Mávla jsem rukou k otevřenému kufru auta a pokusila se usmát. Jako by mi někdo násilím roztahoval koutky. Sáhnul rukou za sebe a přibouchl otevřená dvířka. Ve večerním tichu se rozlehlo prásknutí a projelo mnou jako šíp. Chvíli se díval přes střechu auta směrem k domu a pak se ke mně otočil.

„Měl jsem v plánu malej výlet do Arizony, ale koukám, že už nebudu muset.“ Zastrčil si prsty do kapes džínů a díval se na mě. Stisknul čelisti a povolil. A znovu. Vnímala jsem ten pravidelný pohyb, dávající tušit, jak moc to v něm vře. Natáhla jsem k němu ruku a pak ji nechala klesnout.

„Pokud můžu říct, tak tam nic moc k vidění není,“ pronesla jsem tiše. Byla to bohapustá lež, ale to, jak moc se do mě ta zem vryla, to jsem opravdu nemohla přiznat. Ruben si odfrkl. Je to tady. Musí to přijít, tak ať to máme za sebou.

„Takže se ti výlet nelíbil? Proto ses vrátila? Nesplnilo to tvoje očekávání? Nedal ti, co jsi chtěla?“ Vytáhl ruce z kapes a svěsil je podél boků, svaly napjaté. Přistoupila jsem k němu a položila mu dlaň na hruď.

„Rubene, prosím.“ Popadl mě za zápěstí.

„O co mě prosíš? Hm? Víš ty vůbec…“ Jeho zuby se mi zablýskly před obličejem. „Víš vůbec, jak moc jsem se bál? Máš tušení, jaké to pro mě bylo?“ Vrčel mi do obličeje a já si říkala, že všechno je lepší než chladná lhostejnost. Ať na mě klidně řve, hlavně když na konci bude objetí. Nic víc nechci.

„Je mi to hrozně líto. Prosím, nech mě to vysvětlit. Musím ti to vysvětlit, musíme si promluvit.“

Trhnul hlavou. „Jsem tvůj Chétir, nic nemusím!“ Zíral mi do očí a hledal v nich tichý souhlas

a podřízení. Čekal, až ty své sklopím. Dívala jsem se na něj, pátrala v té tmavé modři, hledala jsem

nějaký náznak citu, cokoliv. Jediné, co jsem zaznamenala, byl rostoucí údiv a neklid. Jeho vlk hleděl na mou šelmu, silou pohledu ji tlačil dolů. Má vlčice mu pohled klidně oplácela a pak, jako by ji to už nudilo, rozevřela tlamu v táhlém zívnutí. Znovu upřela zrak na vlka před sebou. Ruben mírně zaklonil hlavu, nepřestával mi zírat do očí.

„Co je zase tohle? Jsi jiná, cítím tu změnu. Co se s tebou stalo?“ Stále svíral mé zápěstí a já se mu vymanila. „Pojď domů, prosím,“ zašeptala jsem. „Všechno ti povím.“ Otočila jsem se k domu

a vykročila ke schodům. Nehýbal se a sledoval mě. Podívala jsem se přes rameno a pobídla ho rukou.

„Pojď.“ Jedno slovo odpálilo čekající nálož. Neuvědomila jsem si jasný povel ve svém hlase, jasný pokyn v tom jediném slově. Jeho vlk to okamžitě pochopil a zařval. Zuby se mu prodloužily a oči zářily, panenky protáhlé jako zrnka rýže. Má vlčice zareagovala stejně a já na jeho řev odpověděla vlastním. Nevěřícně na mě hleděl. Měla jsem být pokorná, podřízená, sklonit se před silou jeho alfa vlka. Před jeho autoritou. Já to ale neudělala. Zíral na mě, oči zúžené a prameny vlasů mu visely přes tvář. Chtěla jsem ji vzít do dlaní, tak strašně moc, ale teď by mi ty ruce nejspíš ukousl. Zavrčel, hlas hluboký.

„Tak ty mi teď budeš dávat povely? Mně? Svému Chétirovi? To nemyslíš vážně, do prdele!“

Vykročil ke mně a já se narovnala. Bože, nedělej to. Nestav naše šelmy proti sobě, nic dobrého to nepřinese. Věděla jsem, že je to zbytečné, vnímal to jako útok na své postavení, jako přímou výzvu. Kdykoliv jindy by to možná prošlo, ale ne v téhle emocemi nabité, vyhrocené chvíli. Stáhla jsem svou vlčici v sobě, jak jen to šlo. Ruben na mě zíral a nosní dírky se mu napínaly v rytmu dechu. Nasával můj pach, známý, a přesto nějak nový. Rozpřáhl ruce.

„Já tomu nerozumím. Nerozumím tomu. Co se stalo?“ Jeho pohled byl naštvaný a vyčítavý zároveň. Pomalu jsem se otočila a došla ke schodům. Posadila jsem se. Možná když na mě bude koukat dolů, nebude tak napjatý. Upravila jsem si tričko, uhladila vlasy a otřela dlaně o stehna. Kde jen začít.

„Ten… Navaho,“ polkla jsem, „mě odvezl proti mé vůli. Prosím, věř mi to!“ Díval se na mě a poslouchal. Aspoň to.

„Neopustila jsem tě! Nebyla jsem sama sebou, byla jsem… omámená. Když jsem se probrala, byli jsme už stovky mil daleko.“ Založil si ruce na hrudi. „Jak to udělal? Otevřel jsem ráno oči, hlava mi třeštila a prostěradlo vedle mě bylo prázdné.“ Napřáhl ruku a pokračoval. „Cítil jsem divný pach smíchaný s pachem cizího vlka. Vyběhl jsem ven tak, jak jsem byl, a běžel jsem, kam mě ten pach vedl, ale pak se ztratil. Najednou byl pryč.“ Hlavou se mi prohnala myšlenka na nahého Rubena, běhajícího kolem domu, ale tohle nebyla chvíle na rádoby vtipné poznámky. A už vůbec ne na myšlenky o jeho nahém těle. Automaticky jsem ho přejela očima. „Počkal, až usneme, po tom co…“ Po tom, co jsme šukali před celou smečkou, málem jsem dodala. „Byli jsme unavení, však víš…“ zkusila jsem letmý úsměv, ale kamenným výrazem právě konkuroval celému indiánskému táboru.

„Zesílil ten spánek. Pomocí kouře ze směsi bylin nás hluboce uspal a pak mě prostě odnesl.“

Pozoroval mě se stisknutými rty. Pochyboval. „Rubene,“ vzdychla jsem unaveně. „Přece nevěříš, že bych se po tom všem, po boji s Uvari, poté co jsem si získala místo vedle tebe, jen tak zvedla z postele a odkráčela za jiným chlapem.“ Rysy mu pomalu měkly, ale vyhráno pořád ještě nebylo. Ruben

v tomhle rozpoložení připomínal vodní minu. Stačí se jen letmo dotknout rozbušky, a je zle.

„Proč to udělal? Co od tebe chtěl? Co ho do prdele přimělo k tomu, aby sebral Chétirovu ženu?

A proč jsi mi neřekla, kde jste? Jestli tě opravdu unesl proti tvé vůli,“ pátravě si mě prohlížel a já kývla hlavou, „přijel bych. Vyrazil bych z něj duši a vzal tě zpátky domů. To přece víš! Tak proč tě sakra odvezl?“

Tohle byla těžká část. Ruben a magie. Měl averzi ke všemu, co jakkoliv zavánělo kouzly, kvůli své kubánské matce a jejímu zaujetí pro voodoo. Olízla jsem si rty.

„Potřeboval mou pomoc. Potřeboval využít ten… dar, co mám.“ Opřela jsem si krátce dlaň o hruď. Věděla jsem, jak to musí znít člověku s racionálním uvažováním, který neuznává jiný než náš svět, který nevěří v sílu magie a kouzel. Nebo spíš – nechce věřit, i když ty věci jsou skutečné. Jak se dalo čekat, Ruben rozpřáhl ruce a sklonil se ke mně.

„Posloucháš se? Slyšíš se? Víš, jak to zní? Komu chceš tohle vysvětlovat?“

„No, hlavně tobě, na ostatních mi nezáleží,“ odsekla jsem důrazně.

„Ale já musím myslet na ostatní! Jsem vůdce, sakra! Všichni si myslí, že jsi mi prostě utekla! Všichni, celá smečka, jeden každý! Musel jsem se tomu postavit s veškerou svou autoritou. Dovedeš si to představit? Jedna věc je zamořit mi barák nějakým indiánským kadidlem a přivodit mi málem bezvědomí – budiž. I když si nedovedu představit, co za sajrajt to musel být, aby umořil dvě šelmy.

Ale tohle je něco docela jiného. To už zavání opravdovými kouzly, a my, do prdele, nejsme v Bradavicích!“

Došel těsně ke mně, ale nedotkl se mě. Já po jeho dotyku toužila tak moc, až mi mravenčila kůže.

„Smečka mě sledovala. Chtěli další společný běh… a já neměl svou družku. Čekali, co udělám. Nemohl jsem dát najevo slabost, zármutek, strach… nic! Jen Brooks a Noll věděli, jak jsem bez sebe hrůzou z toho, že nevím, co se s tebou stalo. A i tam jsem musel být opatrný, protože mám pocit, že Noll má zálusk na pozici vůdce. Testuje mě a zkouší, cítím to.“

To mě navzdory situaci překvapilo. Zvedla jsem obočí a Ruben kývl.

„Má vedle sebe tu vlčici, tvou soupeřku.“

Tak přece. Noll a Uvari. To bylo rychlé. Kdykoliv jindy by mě to zajímalo, ale teď ne.

„Je to tvůj Třetí, tvůj ochránce. Jestli se chystá tě vyzvat, nemůžeš ho mít pak už za zády.“

„Já vím. Pokud to udělá, a já ho porazím, zvolím nového Třetího.“ Prohrábl si vlasy a já toužila udělat totéž. Dřepl si a opřel lokty o kolena. Díval se na mě a já ho cítila, oříšky a med, zakápnuté troškou Old Spice. Srdce se mi převalovalo jako míček v losovacím osudí.

„Já to všem vysvětlím, jestli to bude třeba.“ Natáhla jsem se dopředu, ruce mezi koleny.

„Tori,“ poprvé mě oslovil a já se skoro zajíkla. „Kdo myslíš, že by tomu věřil? I já sám mám problém pobrat to, co mi říkáš. A co ostatní? Chceš před celou smečkou vysvětlovat, že tě… očaroval indiánský šaman? Ty, Lyca, jsi byla tak bezmocná, že jsi mu nedokázala utéct? Jsi silnější vlk, než byl on. Síla smečky by ti pomohla. Já taky!“

„Nemohla jsem,“ odpověděla jsem zoufale. Nedokázala jsem mu říct, jakou páku na mě Eliah vytáhl, čím mi zkraje vyhrožoval. Nedokázala bych vysvětlit, proč jsem mu nakonec přece jen pomohla. A o Mexiku, o tom všem, co jsem prožila a přežila, o tom jsem nechtěla mluvit vůbec. Připadala bych si před ním… špinavá. Zneužitá. Použitá. Nevím, jak ten pocit vysvětlit. Děsila mě představa, že by na mě koukal a přemýšlel, kdo všechno se mě dotýkal a jak. Tu představu jsem nedokázala snést.

„Tori, odjela jsi s jiným a na deset dní se po tobě slehla zem.“ Nadechla jsem se, ale on mě zastavil.

„Já vím, byla to indiánská magie! K čertu s tím! Všechny ty pohledy, šeptané poznámky, narážky. To vše jsem měl kolem sebe, a jak běžel čas, rostl jejich neklid. Čekali nějaké řešení.“ Najednou se postavil a vytáhl mě na nohy. Přitáhl k sobě a přejel mi nosem po krku.

„Vážně voníš jinak,“ řekl tiše a já ani nedýchala. Vtiskla jsem mu obličej pod krk, obalila se jeho teplem, jeho vůní. „Odpusť mi to, bože můj, odpusť. Já nemohla… nemůžu…“ Položil mi prsty pod bradu a zvedl hlavu. Díval se na mě a oči mu světlaly. Přejel mi prsty po celé délce paží a poodstoupil.

„Byl jsem u Tichých stínů,“ řekl a hlas mu zhrubl. Znovu ten zarytý, sveřepý výraz, stisknuté čelisti.

„Bylo to příjemné jako vrážet si jehly pod nehty, ale já stejně jel a hledal tě tam. Znovu jsem se setkal s Ahigou. Myslím, že se dlouho tak nepobavil jako v tu chvíli, kdy jsem před něj předstoupil a žádal

o informace o jeho Druhém. Když jsem se zeptal, jestli u sebe nemá mou ženu.“ Srdce mi odtikávalo ve zpomaleném rytmu. Nedokázala jsem na to nic říct. „Vychutnal si každou sekundu. Za prohraný boj, za ponížení, které cítil. Přelil ho na mě a já nemohl dělat nic jiného než tam stát jako kretén

a odolávat pošklebování jeho smečky. Samozřejmě za mými zády, do očí se neodvážili.“

„Ben mi řekl, že tě zranili…“ nedokončila jsem větu, protože prudce trhnul hlavou. Napřáhl ke mně prst. „Řeknu ti, že na to štěně začínám být alergickej. Moc mluví. Jela jsi za ním dřív než za mnou?

Proč, máš mateřský komplex?“ Hluboko ve mně se vše sevřelo. Mateřství. Představa malého tvorečka v mé náruči. Malé bytosti, podobné Rubenovi. Zatímco se mi jeho prst míhal před očima, napadlo

mě, že vše, co jsem prožila, má aspoň jednu pozitivní věc. Naději. Tu jsem si přivezla, chránila ji a hýčkala. A bohužel se o ni nemohla podělit. Tiše jsem ho oslovila.

„Ben je jako můj mladší bratr, to přece víš. Jela jsem nejprve k Beth, chtěla jsem vědět… zeptat se…“ Rozpřáhla jsem bezmocně ruce. „Co ti mám říct.“

„Jestli se potřebuješ na něco zeptat, zeptej se mě,“ prohrábl si rukou vlasy a díval se stranou. Věděla jsem přesně, na co se chci zeptat, ale nedokázala jsem to ze sebe vypravit. Přejela jsem ho pohledem, silný hrudník, svalnaté paže, ty dokonalé lícní kosti, ukryté pod dvoudenním strništěm.

Cítila jsem strach a touhu a strach. „To zranění…“ začala jsem znovu. Ruben se na mě zadíval

a bezděky si přejel dlaní po pravém nadloktí. „Je to v pořádku. Náš známý plešoun se neudržel

a zašklebil se mi do obličeje. Než jsem mu vyrazil zuby, kousl si. Nestojí to za řeč. Zatímco jsem na něm klečel, vymáčknul ze sebe, že jejich Druhý je v Page, v jakési arizonské díře, a že bych tě měl hledat právě tam.“ Hlavou mi běžely myšlenky. „Nero věděl, kde jsme?“ Rubenovi znovu zasvítily oči.

„Ano! Ano, on to věděl! Ahiga taky! Dostali zprávu od někoho z Page, že jste tam. Kdekdo, kurva,

věděl, kde jsi, jen já ne!“ Už nevydržel na místě a začal rázovat sem a tam. Přemýšlela jsem, kdo Tichým stínům z Arizony volal. Kdo a proč. Logan ani Byrne to nebyli, měli plné ruce práce. Mohl to být někdo jiný z klubu? Ověřoval si, proč se jeden z Tichých stínů pohybuje na jejich území? Spousta otázek, ale odpovědi teď pro mě nebyly důležité. Ruben se opřel pravou rukou o auto. „Nejdřív jsem si říkal, že to nechám být. Že se na to prostě vykašlu a odvrhnu tě. Zbavím tě pozice první vlčice smečky Měsíční řeky.“

Mluvil tiše a díval se na mě, zatímco mi srdce zrychlovalo. Nic jsem neříkala, jen jsem mu mlčky oplácela pohled. A čekala jsem. Znovu ke mně přistoupil a přitáhl si mě za ramena. Necítila jsem půdu pod nohama. „Vidíš sama. Dva dny jsem chodil po domě a třískal vším, co mi přišlo pod ruku,

a dneska jsem se chtěl vydat na cestu. Musel jsem tě vidět. Pokud byla pravda to, co mi vlci z Tichých stínů tak spokojeně tlumočili – žes mi utekla s jejich Druhým – musel jsem to slyšet od tebe. Je to tak ponižující!“ Zatřásl se mnou a já cítila slzy, jak se mi hrnou do očí. Teď? Zrovna teď? Ale nemohla jsem si pomoci. Byl kvůli mně ochotný hodit za hlavu hrdost, důstojnost, své postavení. Jel by za mnou, jel by pro mě… Nemohl mi dát větší důkaz lásky. Zabořila jsem mu dlaň do vlasů. Chvíli na mě koukal, v očích blankytně modrá… a pak mě objal. Vyrazila jsem ze sebe krátké vzlyknutí a omotala mu obě ruce pevně kolem krku. Tisknul mě k sobě, paže kolem mého pasu. Podklesly pode mnou nohy a on mě zvedl a lehce mnou pohupoval sem a tam. V tuhle chvíli jsem si dovolila doufat, že to

opravdu zvládneme. Čeká nás ještě spousta povídání, to bylo jisté. Ale sílila ve mně víra, že láska mezi námi, pouto dvou spářených šelem, energie smečky, patřící nám oběma, to vše nám pomůže

a překonáme tuhle… arizonskou krizi. Někde hluboko v sobě jsem na krátký okamžik uslyšela smích Pavoučí ženy. Utnula jsem ho v zárodku a pevněji se k Rubenovi přitiskla.

40.

Vyšla jsem ze sprchy, kolem těla omotanou osušku. Zhluboka jsem vdechovala tu známou vůni.

Domov. Cítila jsem to v sobě, bylo to tam, ten správný pocit, kdy se kolem sebe spokojeně rozhlédnete a zhluboka si vydechnete. Ke spokojenosti mi zatím něco chybělo, ale ten pocit, že jsem přesně tam, kde mám být, byl silný jako kmen stoletého stromu. Uslyšela jsem cinknutí a pomalu prošla pokojem ke kuchyňským dveřím. Ruben se opíral o linku, u úst sklenici vody. Sledoval mě, zatímco pil. Vešla jsem do kuchyně a opřela se o stěnu vedle dveří. Ruben si otřel ústa do předloktí

a napjal se. Vím, že přijde doba dlouhých rozhovorů, ale teď ne. Teď, zdá se, přicházelo něco jiného. Oči mu potemněly a já se zhluboka nadechla. Přidržela jsem si osušku na hrudi a on mě upřeně pozoroval. Cítila jsem jeho narůstající vzrušení, se kterým to mé drželo krok. Jedním pohybem si přetáhl přes hlavu tričko a odhodil ho na stůl. Jsou muži, kteří to dokážou udělat tak, že se vám prostě zastaví dech. On byl jeden z nich. Přistoupil ke mně a opřel si ruce o zeď, po stranách mé hlavy. Naklonil se a přejel mi nosem přes lícní kost. Natáhl ruku a prstem stahoval osušku z mé hrudi, stále níž, až se uvolnila a spadla na zem. Zvedla jsem ruce a přejela jimi jeho ramena. Propletla jsem prsty vzadu na jeho krku, pod vlasy. Vytáhla jsem se na špičky a políbila ho. Tak prostě řečeno, a tak mnoho se děje v tom krátkém okamžiku. Jakmile pootevřel rty, vnikla jsem mu jazykem do úst

a hladila a laskala ten jeho. Pořád jsem měla otevřené oči. Prostě jsem se na něj nedokázala přestat dívat. Náhle mě pevněji sevřel a vracel mi můj předchozí zuřivý nájezd na jeho pusu. Bylo to líbání,

takové, jaké má být. Takové, jaké má jen jediné východisko. Teď jsem naprosto patřila jen jemu

a jeho ústům. Kdyby mě chtěl sníst, nechala bych ho. Přejížděl mi dlaněmi po zádech a níž, zabořil prsty do oblin mého pozadí. Rozepnula jsem mu džíny a stáhla mu je z boků. Okamžitě jsem ucítila vlhkost z jeho penisu na svém břiše. Kdybychom teď byli uprostřed fotbalového hřiště s plnými tribunami, bože můj, bylo by mi to jedno. Byla jsem k němu přilepená jako žvýkačka na podrážce

a nedokázala si představit, že bych se ho měla pustit. Chtěla jsem víc, cítit ho v sobě, chutnat ho

a olizovat jako čokoládový krém. Pohnula jsem boky ze strany na stranu, byl naběhlý a tvrdý a já ho převalovala na svém břiše, drobnými pohyby tiskla a hladila. Zasténal a odtrhl se od mých úst. Oběma se nám prohloubil dech, cítila jsem naše společné vzrušení, pohlaví se mi svíralo a volalo po naplnění. Hned teď, tady a na místě, protože ložnice byla příliš daleko. Chtěla jsem, aby mi to dělal tak dlouho, dokud se budu schopná hýbat, a i pak, když budu ležet bez hnutí. Nechtěla jsem nic než jeho, zaplnit mysl krásnými a vzrušujícími, slastnými vjemy, a překrýt vše to odporné a zlé něčím nádherným

a naplňujícím. Prostě sexem. Hltala jsem ho očima a rychle dýchala pootevřenými ústy. Bradavky vztyčené jako kaktusové ostny. Nabodnout jsem se ale chtěla na něco jiného. Znovu jsem se zavrtěla a zajela mu prsty do vlasů. Co právě předváděla má vlčí společnice, nemůžu bez uzardění vůbec říct. Ale já ji hodlala následovat. Zvedla jsem nohu a přitiskla mu stehno k boku. Rázem se ocitl v té správné poloze, mířil do správného místa. Zabořila jsem mu patu do svalu a podsadila pánev. Jeho penis sklouzl přes mé vlhké pohlaví a já s očekáváním a uspokojením sledovala, jak zalapal po dechu a přivřel oči. Třásla jsem se, nedočkavá a vzrušená na nejvyšší míru. Stisknul zuby, nosní dírky se mu napínaly a smršťovaly v rytmu zrychleného dechu. Pach dvou vzrušených těl, mužského a ženského, se smísil a my oba jsme ho měli plný nos a ústa. Naše šelmy se chystaly k páření a v tuhle chvíli už by nás od sebe zřejmě nikdo neodtrhl. Čekala jsem a toužila a třásla se jako ratlík. Díval se na mě, zatímco měl penis vmáčknutý mezi mými stehny a obalený mou vlhkostí. Dotkl se nosem mého, jeho

dech mě hřál na krku. Protahoval ten okamžik, pásl se pohledem na mém obličeji. Vydechla jsem jeho jméno a přejela mu rty od krku k rameni a zpět. Otevřela jsem ústa a zabořila zuby do kůže a masa.

Vykřikl, trhnul hlavou a zároveň mi prsty obou rukou sevřel boky. Vklouzl do mě, jako když pustíte pstruha zpátky do vody. Vzlykla jsem a sevřela čelisti, abych nevykřikla. Vítala jsem, že mám v tuhle chvíli plnou pusu jeho masa, protože jinak bych sténala jako Dolly Buster ve svých začátcích. Na chvíli jsme strnuli, pohlcení jeden v druhém, a pak se začal pohybovat. Nejdřív trhaně, ale postupně se rytmus vyladil a zrychlil. Povolila jsem sevření zubů a olízla jazykem několik kapek jeho krve. Zaklonila jsem hlavu, a zatímco do mě bez přestání narážel, přitiskl ústa na dolík pod mým krkem. I on chtěl zřejmě cítit mou chuť v ústech, protože mi sevřel jemnou kůži do zubů. Zároveň mě popadl pod stehny a zdvihl do vzduchu, jako bych nevážila nejmíň… jako bych prostě tolik nevážila. Fascinovala mě vlčí síla, byť jsem ji měla taky, ale v těchhle chvílích to bylo prostě dokonalé. Pevně jsem se ho držela, bradu položenou na jeho vlasech. Prokousl mi kůži a zakňučel. Zrychlil, napichoval mě na sebe stále rychleji a silněji a já vnímala třas, vzlínající od kotníků ke kolenům a dál. Přestože se mi nohy třásly nastupující rozkoší, zaklesla jsem kotníky přes sebe a s každým plesknutím našich těl se o něj otřela. Orgasmus číhal s rozpraženými pařáty, aby je do mě zatnul. Ruben sál mou kůži a šukal mě až bezohledně, ale to neznamená, že by se mi to nelíbilo. Naopak. Blížilo se to a já začala vzlykat

a sténat, a on na to reagoval vlastními steny a tempem, kterým nás hnal do cíle jako závodní koně. Byla jsem rychlejší, a s výkřikem ho prudce zatahala za vlasy, kterými jsem měla propletené prsty. Dohonil mě, a zatímco můj hlas utichal, ten jeho se rozlehl a nesl celým domem a přilehlým okolím. Cítila jsem, jak ve mně pulzuje, ten cukavý a tak uspokojující pocit. Klesl i se mnou na kolena, posadil se na paty, prudce dýchal a s posledními záchvěvy mě silně tiskl v náručí. Vyprostila jsem ruce z jeho vlasů a hladila ho po nich, poslouchala, jak nám buší srdce, protože jsem dokonale slyšela nejen své,

ale i to jeho. Prudký dech se pomalu klidnil, a i když to nejlepší bylo v tomhle okamžiku za námi, stále byl ten pocit neskonale slastný. Opravdu jsem ho cítila, vnímala a chutnala. Byla jsem jeho pachem prostoupená a nasáklá a nechtěla už nikdy vonět jinak. Nehty jsem mu jemně škrábala kůži na lopatkách. Bylo to k nevíře, ale stále jsem cítila vzrušení. Pořád jsem ho chtěla, znovu a ještě.

A tak jsem si ho vzala podruhé a pak potřetí.

Leželi jsme vedle sebe a objímali se. Sledovala jsem hru stínů na stropě a měla v sobě takový klid jako nikdy předtím. Zabouchla jsem dveře za vším špatným, co mě potkalo, a odmítala se k tomu vracet. Vím, že budu, ať chci, nebo ne. Myšlenky a vzpomínky samy přijdou, to bylo jisté. Právě teď jsem si ale tvořila nové vzpomínky, takové, o které se pak budu moci opřít. Posunula jsem hlavu na Rubenově rameni a zadívala se na jeho tvář. Oči měl otevřené a stejně jako ty mé před chvílí bloudily po stropě.

„Na co myslíš?“ zeptala jsem se… a kousla se do rtu. Nevím, jestli existuje jiná otázka, které se muži po sexu obávají víc. Ruben ke mně stočil oči. Chvíli si mě prohlížel a pak mě políbil.

„Upřímně? Přemýšlím, že ti nechám píchnout pod kůži čip.“ Zvedla jsem hlavu a nevěřícně se na něj zadívala. Rozesmál se.

Smál se upřímným, veselým smíchem a já se k němu po chvíli přidala.